FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PIETER VERLOREN VAN THEMAAT

den 21. november 1984 ( *1 )

Høje Domstol.

1. Indledning

1.1. Sagens genstand

Selskaberne Allied Corporation, Demufert SA, Kaiser Aluminium and Chemical Corporation (herefter benævnt »Kaiser«) og Transcontinental Fertilizer Company (herefter benævnt »Transcontinental«) har anlagt sag til prøvelse af Rådets forordning (EØF) nr. 101/83 af 17. januar 1983 (EFT L 15 af 19. januar 1983). Ved forordningen blev der indført endelig antidumpingtold på gødningsstoffer bestående af en opløsning af urinstof og ammoniumnitrat (UAN), med oprindelse i Amerikas Forenede Stater, som importeres gennem de sagsøgende selskaber. Sagsøgerne har påstået forordningen annulleret. Den endelige antidumpingtold, som andrager henholdsvis 19,05% (for Allied Corporation), 12,13% (for Kaiser) og 12,01% (for Transcontinental), svarer omtrent til det tredobbelte eller det dobbelte af den midlertidige antidumpingtold, dvs. en betydelig højere sats end den, som Kommissionen havde indført ved forordningerne nr. 1976/82 og nr. 2302/82 (EFT L 214, af 22. juni 1982 henholdsvis L 246 af 21. august 1982), som androg 6,5% og 5% (for Kaiser), og som gav anledning til Domstolens dom af 21. februar 1984 (forenede sager 239 og 275/82, Allied Corporation m.fl. mod Kommissionen, endnu utrykt).

1.2. Formaliteten

Kurator i konkursboet efter aktieselskabet Demufert har hævet den af denne importør af varer fra Allied Corporation anlagte sag, efter at Domstolen havde afvist det af ham rejste søgsmål i forenede sager 239 og 275/82. For så vidt angår de andre sagsøgende selskaber, har Rådet ikke fremsat nogen formalitetsindsigelse. Af de grunde, som er anført dels i præmisserne i Domstolens dom af 21. februar 1984, dels i mit forslag til afgørelse i samme sag, fremgår, at det foreliggende søgsmål givet bør antages til realitetsbehandling.

1.3. Sagens baggrund og retsforhandlingernes forløb

Med hensyn til de væsentligste faktiske omstændigheder samt sagens baggrund og retsforhandlingernes forløb skal jeg henvise dels til de første tolv betragtninger i den anfægtede forordning, dels til retsmøderapporten. Kommissionen er i sagen her indtrådt som intervenient til støtte for Rådet. Den anfægtede forordning blev nemlig i det væsentlige udstedt på grundlag af resultaterne af en fornyet undersøgelse, som Kommissionen havde indledt den 16. juli 1982 (inden der den 19. juli og 18. august 1982 blev iværksat midlertidige foranstaltninger, efter at de sagsøgende selskaber Allied Corporation, Transcontinental og Kaiser havde trukket deres tidligere tilsagn om prisforhøjelser tilbage).

Som det fremgår af meddelelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende C 179 af 16. juli 1982, s. 4, som er vedlagt stævningen som bilag 4, indledte Kommissionen en fornyet undersøgelse på grundlag af begæringer — som oprindelig var blevet afvist — indgivet dels af to af sagsøgerne, dels af en komité, der repræsenterer næsten samtlige europæiske producenter af de omhandlede varer. Denne omstændighed er af en vis betydning, da sagsøgerne gav udtryk for den opfattelse, at Kommissionen alene på grundlag af begæringen fra europæiske producenter havde besluttet at indlede en fornyet undersøgelse. Omfanget af den fornyede undersøgelse fremgår bl.a. af ellevte og tolvte betragtning i den anfægtede forordning samt af den omstændighed, at ifølge forordningens tiende betragtning blev gyldighedsperioden for den midlertidige antidumpingtold den 18. november 1982 forlænget med to måneder.

1.4. Afvigelser fra de første sager

I de af sagsøgerne anlagte sager til prøvelse af fastsættelsen af den midlertidige antidumpingtold var den væsentlige grund til at frifinde sagsøgte det forhold, at en sådan midlertidig foranstaltning skulle træffes hurtigst muligt efter tilbagekaldelsen af et tilsagn. I denne forbindelse henvises til præmisserne 18-24 i Domstolens dom af 21. februar 1984. Indførelsen af sådanne midlertidige foranstaltninger reguleres ligeledes af andre bestemmelser i grundforordningen (EØF) nr. 3017/79 (EFT L 339 af 31. december 1979), som ikke er så restriktive som de, der anvendes ved fastsættelsen af den endelige antidumpingtold. I den forbindelse var især grundforordningens artikel 10, stk. 6, af betydning i de første sager.

De nye forhold, som sagsøgerne gjorde gældende i de første sager, vedrørte udelukkende kravet om, at der foreligger skade, og havde relation til 1) de franske foranstaltninger på pris- og konkurrenceområdet, 2) dollarens fortsatte stigning og 3) den påståede nedgang i importen af de omhandlede varer. I den foreliggende sag har sagsøgerne navnlig trukket deres argumenter vedrørende det første punkt endeligt tilbage. Under henvisning til præmis 29 i Domstolens ovennævnte dom kan det ligeledes fastslås, at det er ufornødent at gå nærmere ind på betydningen af den stadig stigende dollarkurs. Sagsøgerne har selv omformuleret deres klagepunkter til støtte for påstanden om, at der foreligger skade. Domstolens udtalelser vedrørende ovennævnte tredje punkt er uden større betydning for den foreliggende sag, hvor referenceperioden, som lægges til grund for importen, strækker sig over de første otte måneder i 1982 og ikke kun over første kvartal i samme år (således som det var tilfældet i de første sager).

Det vil fremgå af mit efterfølgende sammendrag af sagsøgernes anbringender her i sagen, at de i det væsentlige vedrører de krav, som grundforordningen stiller til fastsættelsen af endelig antidumpingtold. Kravene er strengere end dem, som Domstolen i dommen af 21. februar 1984 udledte af grundforordningens artikel 10, stk. 6. Den dom, som Domstolen skal afsige i den foreliggende sag, bør for det første, når henses til de fremførte anbringender, afklare begrebet »dumping« og forudsætningerne for at anvende dette begreb, jfr. grundforordningens artikel 2 og artikel 7, stk. 7, litra b). For det andet spiller kravet om, at der foreligger en skade (grundforordningens artikel 2, stk. 1, og artikel 4), en væsentlig rolle i sagen. For det tredje synes kravet i grundforordningens artikel 12, stk. 1, nemlig at det »af hensyn til fællesskabets interesser [findes] påkrævet, at Fællesskabet griber ind«, at have en vis betydning. Ud over disse tre m ateria Iretlige hovedkrav, som gælder for fastsættelsen af en endelig antidumpingtold, findes der imidlertid en række proceduremæssige faktorer, som spiller en rolle.

2. Anbringender i sagen

Sagsøgernes seks anbringender, som gengives i retsmøderapporten, overlapper delvis hinanden. Jeg skal gennemgå anbringender i følgende rækkefølge.

Under første punkt af min gennemgang af sagsøgernes anbringender {punkt 4.1 i mit forslag til afgørelse) skal jeg især beskæftige mig med de klagepunkter, som er fremført under det femte og sjette anbringende, og som vedrører den måde, hvorpå »normalværdien« fastsættes for de omhandlede varer (grundforordningens artikel 2, stk. 3-7, og artikel 7, stk. 7, litra b)). Under punkt 4.1 skal jeg ligeledes tage stilling til det klagepunkt under det fjerde anbringende, som vedrører forordningens utilstrækkelige begrundelse på dette punkt. Det gælder ligeledes den kritik af Kommissionen, som fremsættes i det tredje anbringende, hvori det anføres, at den ikke genoptog den fornyede undersøgelse fra grunden.

I forslagets punkt 4.2 skal jeg behandle sagsøgernes under femte og sjette anbringende fremførte klagepunkter, vedrørende kravet om, at der foreligger skade (grundforordningens artikel 4).

Under punkt 4.3 skal jeg behandle de under sjette anbringende fremførte klagepunkter vedrørende hensynet til Fællesskabets interesser (grundforordningens artikel 12, stk. 1). Herunder skal jeg dog også omtale det klagepunkt, som er fremført under det tredje anbringende (stævningens punkt 50), under det femte anbringende (stævningens punkter 59, 79 og 86) og det sjette anbringende (punkterne 104 og 107), nemlig at de indførte afgifter kan betragtes som en form for sanktion for at trække et tilsagn om prisforhøjelser tilbage.

Under punkt 4.4 skal jeg behandle de klagepunkter, som er fremført under det første anbringende, nemlig utilstrækkelig forudgående information af sagsøgerne (grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra b)).

Endelig skal jeg under punkt 4.5 gennemgå sagsøgernes andet anbringende, hvorefter de kritiserer Rådet for at have udsat dem for en vilkårlig forskelsbehandling i forhold til andre amerikanske importører.

3. Grundforordningens principper

3.1. For at lette forståelsen af gennemgangen af sagsøgernes anbringender, som jeg kort har redegjort for, finder jeg det hensigtsmæssigt først at fremsætte en række generelle bemærkninger til grundforordningens principper set i indbyrdes sammenhæng. Forordningens hovedprincip er anført i artikel 2, stk. 1 og 2, hvorefter der gælder to betingelser for at opkræve antidumpingtold. For det første skal der være tale om en såkaldt dumpingvare. Stykke 2 uddyber denne betingelse derved, at en indført vare betragtes som en dumpingvare, når dens eksportpris til Fællesskabet er lavere end den normale værdi af samme vare. For det andet er opkrævningen af en antidumpingtold betinget af, at varen ved overgang til fri omsætning til Fællesskabet forvolder skade.

3.2. Skønt der ikke ifølge EØF-traktatens artikel 91 udtrykkeligt stilles krav om, at der foreligger skade i tilfælde af dumping inden for Fællesskabet, tilføjes dette krav imidlertid, når bestemmelsen skal anvendes i praksis. For så vidt angår de anførte to krav, kunne man generelt, når bestemmelserne skulle anvendes i praksis (hvilket hørte under mit ansvarsområde i overgangsperioden, da jeg var generaldirektør for generaldirektoratet for konkurrence), nøjes med at henvise til disse to enkle tommelfingerregler. Den omhandlede vare blev betragtet som en dumpingvare, når eksportprisen var lavere end varens normalpris i eksportlandet (jfr. det tilsvarende udgangspunkt for grundforordningens artikel 2, stk. 2 og 3, litra a)). Principielt antog man, at der blev forvoldt skade i importlandet, når eksportprisen samtidig klart var lavere end den normale markedspris i importlandet, idet importen samtidig skulle omfatte et tilstrækkelig stort kvantum af de pågældende varer til at påføre den pågældende sektor i importlandet betydelig skade. Der kan ligeledes drages en parallel mellem den anden tommelfingerregel og bestemmelserne i grundforordningen, nærmere bestemt artikel 4, stk. 2. Der skal dog tages det forbehold, at selve omfanget af de importerede kvanta dengang ved undersøgelsen af de i medfør af EØF-traktatens artikel 91 indgivne begæringer var af sekundær betydning (for så vidt angår vurderingen af den forvoldte skade).

3.3. Betydningen af den dobbelte prissammenligning ved anvendelse af EØF-traktatens artikel 91 understreges yderligere ved, at sanktionen i henhold til artiklens stk. 2, samt den rent midlertidige anvendelse af bestemmelsen (udelukkende under overgangsperioden) kun kan forstås på grundlag heraf. Bortset fra tilfælde, hvor en prismæssig forskelsbehandling skyldes et kartel eller en virksomheds dominerende stilling, kan der for seriefremstillede varer (bortset fra tilfælde med eksportstøtte) kun være tale om dumping med en dumpingmargen, som overstiger transportomkostninger, når der findes toldskranker, kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning. Såfremt der ikke består sådanne hindringer for importen, som er indført af de offentlige myndigheder, er muligheden for reimport til eksportlandet nemlig en tilstrækkelig garanti mod dumping. Tilpasningen af priserne til importlandets markedspriser har i øvrigt altid inden for EØF været anset for en helt normal handelspraksis, der ikke som sådan kan antages at forvolde en skade, som kan medføre anvendelse af traktatens artikel 91. I den forbindelse er det heller ikke uden betydning, at artikel 91 udgør en del af kapitlet »konkurrencereglerne«. Også i tilfælde af dumping er der tale om en form for prismæssig forskelsbehandling, som er til skade for den frie konkurrence, og som bør bekæmpes.

3.4. Efter min opfattelse er det i den foreliggende sag også vigtigt at henvise til den markedsøkonomiske baggrund for antidumpingpolitikken inden for Fællesskabet i perioden 1958-1968. I det værk, som regelmæssigt har været nævnt under retsforhandlingerne her i sagen, og som vedrører den eksterne EØF-antidumpingret ( 1 ) , betragter J. F. Beseler nemlig (på side 41) ligeledes dumping som en særlig form for prismæssig forskelsbehandlig (som fordrejer konkurrencen), der normalt kun er mulig, når der findes internationale handelshindringer. På dette område tager GATT faktisk udgangspunkt i tilsvarende markedsøkonomiske betragtninger som EØF-traktaten, skønt disse faktorer inden for GATT kun tager sigte på en reduktion og ikke (som inden for EØF) en fuldstændig ophævelse af told og andre hindringer for den internationale handel. Derfor skal normal handelsbrug, som er forenelig med princippet om fri konkurrene, ligeledes respekteres ved anvendelsen af grundforordningen, som støttes på GATT-aftalen og GATT's antidumpingkode, hvilket bl.a. bekræftes af ordlyden af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a).

3.5. Denne sidste konklusion synes først og fremmest at spille en vis rolle i forbindelse med en eventuel anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 4. Alene af den grund skal bestemmelsen anvendes med et vist forbehold, da den ikke som sådan finder støtte i GATT-kodens artikel 2, stk. 4 ( 2 ). Ifølge denne bestemmelse er det ikke muligt at anvende kriterierne i grundforordningens artikel 2, stk. 4, alene fordi der består en formodning for, at varen sælges med tab, men udelukkende under de i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), fastsatte omstændigheder. Det er ligeledes ønskeligt, at den nævnte bestemmelse anvendes med et vist forbehold, da der ellers i en almindelig nedgangsperiode (hvorunder en betydelig del af virksomhederne tvinges til at sælge til tabsgivende priser, jfr. artikel 2, stk. 4) vil være næsten ubegrænsede muligheder for at fastsætte antidumpingtold. Det skyldes bl.a. det inden for GATT gældende ensidighedsprincip, at den praktiske anvendelse af en sådan næsten ubegrænset mulighed for at anvende grundforordningen indebærer en betydelig risiko for modforanstaltninger over for Fællesskabet. Endelig skal det heller ikke glemmes, at i en nedgangsperiode kan salg af varer til en pris, som ud over de variable produktionsomkostninger kun dækker en del af de faste produktionsomkostninger og givet ikke levner mulighed for fortjeneste, være fuldt ud berettiget ud fra et driftsøkonomisk (og ligeledes et samfundsøkonomisk) synspunkt for således at reducere tabet mest muligt og sikre, at virksomheden kan fortsætte. I en krisesituation kan en sådan praksis altså ofte betragtes som en fuldt ud rimelig og almindelig handelspraksis. Til forskel fra grundforordningens artikel 2, stk. 4, er det i øvrigt ifølge GATT-kodens artikel 2, stk. 4, absolut ikke muligt at operere med en fortjenstmargen i en generel tabssituation af denne art. Det er ligeledes betegnende, at en sådan praksis ifølge den af mig beskrevne ordlyd og opbygning af EØF-traktatens artikel 91 klart ikke kan betragtes som andet end dumping. Ifølge EØF-traktaten kan der i øvrigt, selv i en nedgangsperiode, kun tales om dumping, når eksporten har fundet sted til priser, som er lavere end salgsprisen på hjemmemarkedet. For det andet er antidumpingforordningens markedsøkonomiske baggrund af betydning for min stillingtagen til det argument, som støttes på pristilpasning, der i den foreliggende sag spiller en ret stor rolle i diskussionen vedrørende kravet om, at der foreligger skade. I den internationale handel indgår det som et naturligt led i almindelig handelsbrug, at priserne tilpasses markedspriserne i importlandet. Hvis der ikke længere bestod mulighed for således at tilpasse priserne, ville det i praksis være umuligt at eksportere fra et land med et forholdsvis højt prisniveau, og de pågældende eksportlandes internationale handel ville således ikke kunne leve op til ønsket om at skabe en rimelig handelsbalance. Det er givet, at i forbindelse med en for ukritisk anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 4, kan ophævelsen af muligheden for at tilpasse priserne til de i importlandet gældende markedspriser (tilmed i en almindelig tabssituation, igen uden fortjenstmargen, og endog under visse omstændigheder uden fuldstændig dækning af generalomkostningerne) modvirke bestræbelserne på at liberalisere den internationale handel, som danner grundlaget for GATT-aftalen, og — som det fremgår af sjette afsnit i præamblen til EØF-traktaten — ligeledes ligger til grund for Fællesskabets fælles handelspolitik.

3.6. For at tage stilling til den betydning, som den anfægtede forordning tillægger det forhold, at navnlig Allied Corporation nægtede at lade foretage kontrol i eksportlandet, skal jeg endelig fremsætte en sidste indledende bemærkning. Det følger af suverænitetsprincippet, at. Fællesskabet ikke uden samtykke fra eksportlandets myndigheder og heller ikke uden de berørte virksomheders medvirken kan foretage en sådan kontrol på stedet. For at tage stilling til den foreliggende sag spiller det forhold, at de berørte virksomheder afviste det ønskede samarbejde, en rolle i to forskellige henseender. For det første skal det fastslås, hvilken forbindelse der må antages at bestå mellem »tilgængelige oplysninger«, jfr. artikel 7, stk. 7, litra b), og de principper, som gælder for anvendelsen af »normalværdien«, jfr. artikel 2, stk. 3 og 4. For så vidt angår den fireogtyvende betragtning vedrørende kravet om, at der skal foreligge skade, kravet om Fællesskabets interesser og begrundelsen for den fastsatte antidumpingtold, skal det for det andet fastslås, i hvilket omfang en afvisning af at medvirke, som i den foreliggende sag, kan påvirke størrelsen af den fastsatte told. I stævningen behandles dette spørgsmål i punkt 50 vedrørende det tredje anbringende og i punkterne 59, 79, 86, 104 og 107 vedrørende femte og sjette anbringende.

4. Vurdering af sagsøgernes anbringender

4.1. Fastsatteisen af no rmalvcerdien

Sagsøgerne har især gjort gældende, at Kommissionen og Rådet i overensstemmelse med Kommissionens forslag i den anfægtede forordning bestemmer, at normalværdien beregnes på grundlag af en indeksmekanisme, som var anført i de tilbagekaldte tilsagn, og som gjaldt for den aftalte basispris (fjortende og femtende betragtning i forordningen). Da det forbud mod indirekte eksport gennem Transcontinental, som for den pågældende periode var nedfældet i Kaiser's tilsagn om prisforhøjelser, blev tilsidesat, skete der, for så vidt angår Kaiser og Transcontinental, en tilpasning af det nævnte indbyrdes prisforhold (betragtningerne 16-19). For at tage hensyn til en fortjenstmargen på 5% for Transcontinental, blev Kaiser's dumpingmargen fastsat til et højere niveau end for Transcontinental^ vedkommende. Da prisforskellen var større i de tilsagn om prisforhøjelser, som de to virksomheder havde trukket tilbage, skete der samtidig en yderligere tilpasning af normalværdien, da det ved en undersøgelse viste sig, at Transcontinental i referenceperioden — i modsætning til tidligere — udelukkende havde eksporteret Kaiser's varer.

For så vidt angår beregningsmetoden, må sagsøgernes femte og sjette anbringende, omend de er delvis begrundet, endelig forkastes. I denne forbindelse skal det først anføres, at Rådet og Kommissionen med rette har foreholdt de tre sagsøgere, at de nægtede at medvirke ved en fornyet undersøgelse, jfr. grundforordningens artikel 7, stk. 7, litra b). Allied Corporation nægtede uden videre at give tilladelse til en undersøgelse på stedet. Transcontinental accepterede ganske vist et kontrolbesøg, men det nægtede ved denne lejlighed at meddele den for den foretagne kontrol væsentlige købspris. For så vidt angår den indirekte eksport til Fællesskabet under referenceperioden, som blev fastslået under kontrolbesøget hos Transcontinental, nægtede Kaiser at medvirke ved undersøgelsen. Som det fremgår af de for Domstolen fremlagte dokumenter, kunne sagsøgernes samarbejde på et senere trin af undersøgelserne ikke opveje deres afvisning af at medvirke ved undersøgelsen af de i grundforordningens artikel 2, afsnit B, nævnte kriterier.

Det er i sig selv med rette, at sagsøgerne har gjort gældende, at »de tilgængelige oplysninger«, jfr. artikel 7, stk. 7, litra b), bør stå i et rimeligt forhold til de i artikel 2, afsnit B, fastsatte beregningsmetoder. De skal ligeledes tjene til at bestemme »normalværdien« så nøjagtigt som muligt. I øvrigt har jeg allerede tidligere nævnt, at jeg tager et væsentligt forbehold over for den afgørende betydning, som må tillægges formodningen i forordningens trettende betragtning, nemlig at Allied Corporation i USA sælger til priser, som ikke dækker omkostningerne. I den foreliggende sag kunne det ifølge en rimelig fortolkning af artikel 7, stk. 7, litra b), utvivlsomt kræves, at Kommissionen uden at påføre administrationen en urimelig byrde ligeledes tager hensyn til alle andre oplysninger, som den har adgang til, og ikke blot til indeksmekanismen i de tilsagn, som trækkes tilbage. Hertil kommer, at Kommissionen på grundlag af almenkendte erfaringer ikke uden videre kunne antage, at den i den foreliggende sag anvendte almindelige »Implicit Price Deflator of Gross National Product« i dette konkrete tilfælde kunne sikre troværdige resultater, også for så vidt angår de her omhandlede rå- og hjælpematerialer. Selv den omstændighed, at sagsøgerne i en vis periode godkendte indeksmekanismen, kunne ikke uden videre begrunde en anvendelse heraf, efter at de havde trukket deres tilsagn om prisforhøjelser tilbage. Denne forsømmelse kan dog ikke føre til en annullation af forordningen, da Kommissionen under den mundtlige forhandling ubestridt har anført, at de andre oplysninger, som den dengang havde adgang til, og som stammede dels fra meddelelser fra europæiske producenter, dels fra undersøgelser udført på stedet hos andre amerikanske producenter, havde vist, at man ville have fastsat en højere normalværdi, hvis oplysningerne var blevet anvendt. Endelig er det under den mundtlige forhandling oplyst, at anvendelsen af de på Domstolens anmodning af sagsøgerne foreslåede alternative statistiske oplysninger om de omhandlede varers prisudvikling i USA under de første seks måneder af referenceperioden ville have ført til en højere normalpris end den af Kommissionen fastsatte. Selv anvendelsen af de oplysninger, som sagsøgerne selv fandt mere troværdige, kunne ikke have føn til et for dem fordelagtigere resultat. Endelig har sagsøgerne ikke anført, og det har i øvrigt heller ikke vist sig, at den anvendte indeksmekanisme førte til, at de normale salgspriser blev forhøjet med en fortjenstmargen.

Kaiser's argument under den mundtlige forhandling, hvorefter det ikke for selskabets direkte og indirekte (via et indskudt handelsled gennemførte) eksport af varer var muligt at fastsætte forskellige normalværdier og dumpingmargener, må tilbagevises med støtte i artikel 2, stk. 3, litra b), og stk. 9 og 10, litra c). Det af Kaiser forfægtede standpunkt ville medføre, at det ikke er muligt at gribe særskilt ind over for en eksponhandelsvirksomheds dumpingpraksis. Dette synspunkt kan imidlertid ikke støttes på grundforordningen. Det er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 9, andet punktum, at Kaiser's dumpingmargen beregnes på grundlag af en sammenligning mellem priserne ab fabrik, hvorimod man, for så vidt angår den af handelsvirksomheden Transcontinental gennemførte eksport, med rette har taget hensyn til en rimelig fortjenstmargen på den i forordningens syttende betragtning angivne måde, som Kaiser under den mundtlige forhandling gjorde rede for ved hjælp af et prissammenligningsskema. Det i sagsøgernes fjerde anbringende indeholdte klagepunkt, nemlig at beregningsmåden for normalværdien ikke var tilstrækkelig begrundet, er ud fra de samme allerede anførte betragtninger ikke helt grundløst. Af de grunde, som allerede er anført, for så vidt angår femte og sjette anbringende, kan dette anbringende imidlertid ikke føre til en annullation af forordningen. En tilstrækkelig begrundelse ville ikke i den foreliggende sag have givet et andet resultat.

Det i sagsøgernes tredje anbringende indeholdte klagepunkt, nemlig at Kommissionen ikke, efter at sagsøgerne havde tilbagekaldt deres tilsagn om prisforhøjelser, på eget initiativ iværksatte en fornyet undersøgelse, må ligeledes tilbagevises. At Kommissionen ikke på stedet kunne foretage en fornyet undersøgelse af sagsøgernes regnskaber, navnlig med henblik på at fastslå, til hvilke priser sagsøgerne på det amerikanske marked købte råvarer og solgte færdigvarer, skyldtes sagsøgerne selv, idet de nægtede at medvirke ved undersøgelsen. Under disse omstændigheder var Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 7, stk. 7, litra b), berettiget til udelukkende at støtte sin undersøgelse på de oplysninger, som var tilgængelige under den administrative fase af kontrollen. Jeg har allerede gjort rede for, hvorfor Kommissionens for restriktive fortolkning af begrebet »tilgængelige oplysninger« ikke i den foreliggende sag kan føre til en annullation af forordningen.

4.2. Kravet om, at der foreligger skade

Navnlig i sjette anbringende har sagsøgerne opstillet en række klagepunkter, hvoraf fremgår, at det ikke er godtgjort, at der foreligger skade, jfr. grundforordningens artikel 2, stk. 1, og artikel 4. Disse klagepunkter skal gennemgås i lyset af grundforordningens artikel 4, den anfægtede forordnings betragtninger 25-28 og de statistiske oplysninger, som Rådet og Kommissionen har fremlagt i besvarelse af Domstolens skriftlige spørgsmål, og som vedrører produktion, samhandel mellem medlemsstaterne, import og importpriser på det betydeligste marked for salg af de omhandlede varer, nemlig det franske (bilagene 2 og 3 til Rådets og Kommissionens svar af 17. juli 1984).

Sagsøgerne har for det første bestridt, at de, som det fremgår af den anfægtede forordnings femogtyvende betragtning, i referenceperioden (de første otte måneder af 1982) importerede 118850 tons UAN til Fællesskabet. For så vidt sagsøgernes klagepunkt vedrører de 20000 tons, som Transcontinental importerede direkte i første halvår, hvorved selskabet tilsidesatte sit tilsagn, må det tilbagevises, da det under Kommissionens kontrolbesøg viste sig, at der i virkeligheden var tale om en forbudt indirekte eksport fra Kaiser. Den omstændighed, at Allied Corporation ifølge sagsøgerne først i august 1982 importerede omkring 100000 tons UAN, er ikke afgørende, da august ligeledes faldt ind under den valgte referenceperiode.

Det fremgår af forordningens seksogtyvende og otteogtyvende betragtning, at sagsøgernes klagepunkt, hvorefter den anfægtede forordning kun vedrører skader påført de franske producenter, er ugrundet.

Hvad der i virkeligheden er af betydning, er det dobbelte spørgsmål, om forordningen er udstedt i overensstemmelse med grundforordningens artikel 4, og om de statistiske oplysninger, som Rådet nu har fremlagt, i tilstrækkelig grad bekræfter den konstatering, som ligger til grund for den anfægtede forordning.

Ifølge grundforordningens artikel 4, stk. 1, gælder det som udgangspunkt, at »en konstatering af, om der foreligger skade, [kun] foretages ... såfremt dumpingimporten ... forvolder skade, dvs. forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller i væsentlig grad forsinker oprettelsen af en sådan erhvervsgren. Skader forvoldt af andre faktorer, såsom omfang af og priser på import, der ikke er dumpet eller subsidieret, eller nedgang i efterspørgslen, som enkeltvis eller samlet ligeledes har en skadelig virkning på erhvervsgrenen i Fællesskabet, må ikke tilskrives dumpingimporten eller den subsiderede import«.

Da det i den anfægtede forordnings seksogtyvende betragtning fastslås, at der har været tilbudt lavere priser end de af fællesskabsproducenterne tilbudte, er det ikke nødvendigt her i sagen at undersøge, i hvor høj grad den skade, som er påført de franske producenter, ligeledes er forårsaget af de lave nederlandske eksportpriser.

Domstolen vil erindre, at Kommissionen under de tidligere sager fremførte flere argumenter som bevis for, at navnlig den af de franske producenter lidte skade var indgået i Kommissionens overvejelser, og at jeg derfor i mit forslag til afgørelse af 10. januar 1984 udførligt behandlede de nederlandske eksportprisers indflydelse. Med henvisning til ordlyden af den seksogtyvende betragtning i den her anfægtede forordning, skal der ved vurderingen af forordningen i lyset af grundforordningens artikel 4, stk. 2, litra b), tages hensyn til de priser, som anvendes af alle Fællesskabets betydelige producenter, som afsætter deres varer på det største marked, nemlig det franske.

Navnlig ved vurderingen af den anfægtede forordnings femogtyvende betragtning i forhold til grundforordningens artikel 4, stk. 2, litra a), skal der som med rette fremhævet af generaladvokat Warner i hans forslag til afgørelse i sag 113/77 (kuglelejesagen, Sml. 1979, s. 1185, navnlig s. 1266) i vidt omfang tages hensyn til Kommissionens frie skøn. Da der som allerede nævnt i sagen her er tale om en undersøgelse på det konkurrenceretlige område, kan det efter min mening ikke bebrejdes Kommissionen, at den fortolker denne faktor som en slags »mærkbarhedskriterium«, som den ligeledes anvender for at holde »bagatelaftaler« uden for EØF-traktatens artikel 85's anvendelsesområde. Ifølge Rådets oplysninger svarer en sådan fortolkning ligeledes til amerikansk praksis på området. Under udøvelsen af sit frie skøn og under hensyntagen til gensidighedsprincippet, som spiller en stor rolle i handelspolitiske spørgsmål, kan Kommissionen i øvrigt altid støtte sig på den amerikanske praksis, selv om en vis international harmonisering opadtil måtte være ønskelig. Man kan sætte spørgsmålstegn ved den i den anfægtede forordnings femogtyvende betragtning anvendte ekstrapolering ved fastsættelsen af hele årets import på grundlag af de udførte mængder i de første otte måneder af 1982. Men den konstaterede andel af den tor sagen relevante import kan måske af de allerede anførte grunde alligevel anses for tilstrækkelig stor til, at den måde, hvorpå den første faktor i grundforordningens artikel 4, stk. 2, er anvendt, ikke kan betegnes som urimelig. I mine øjne falder den ubestrideligt inden for det frie skøn, som Kommissionen og Rådet kan udøve på området. Det spørgsmål, om importen i referenceperioden var betydelig lavere end importen i de foregående år (som hævdet af sagsøgerne ved fremlæggelsen af statistiske oplysninger), kan ikke i sig selv anses for afgørende i denne forbindelse.

Jeg har i øvrigt allerede bemærket, at der på grund af dumpingrettens markedsøkonomiske baggrund må lægges større vægt på den anden faktor i artikel 4, stk. 2, litra b). Som det ligeledes fremgår af ordlyden af grundforordningen, har den første faktor navnlig i tilfælde af en betydelig importstigning selvstændig betydning. Som allerede anført kan denne faktor i øvrigt udelukkende anses for et »mærkbarhedskriterium« i forhold til den ifølge faktorerne under litra b) og litra c) konstaterede skade. I henhold til litra b) skal det navnlig fastslås, om »der tilbydes en væsentlig lavere pris i forhold til prisen for samme vare i Fællesskabet«. Efter min opfattelse bør denne pris opfattes som den sammenlignelige reelle markedspris, som anvendes af importlandets producenter. Jeg mener, at det hverken er foreneligt med artikel 4's ordlyd eller med dumpingrettens markedsøkonomiske baggrund, at Kommissionen — ifølge Rådets oplysninger under den mundtlige forhandling — med henblik på denne prissammenligning konstruerer en ideel markedspris for fællesskabsproducenterne på grundlag af produktionsomkostningerne med tillæg af en normal fortjenstmargen. I slutningen af den mundtlige forhandling bekræftede Kommissionen, i besvarelse af et spørgsmål fra et af Domstolens medlemmer, rigtigheden af disse oplysninger. Kommissionen mener, at importører ar varer fra tredjelande kun kan bringe deres priser på linje med fællesskabsproducenternes, såfremt priserne ikke blot sikrer dækning af omkostningerne, men ligeledes giver mulighed for normal fortjeneste. Da det må antages, at også den seksogtyvende betragtning i den anfægtede forordning støttes på denne efter min opfattelse uholdbare fortolkning af artikel 4, stk. 2, litra b), kan det anførte standpunkt lægges til grund for annullation af forordningen, hvis det ikke samtidig viser sig, at der tilbydes lavere priser end de reelle sammenlignelige priser inden for Fællesskabet.

Bilag 3 til Rådets og Kommissionens svar af 17. juli 1984 på Domstolens skriftlige spørgsmål kan danne udgangspunkt for sidstnævnte prissammenligning. Som allerede antydet af præsidenten i form af et spørgsmål under den mundtlige forhandling har Rådet imidlertid ikke under retsmødet på tilfredsstillende måde taget stilling til sagsøgernes argument, hvorefter tallene i det nævnte bilag ikke vedrører samme omsætningsled og derfor ikke er fuldt sammenlignelige. Navnlig de franske producenter sælger 70-80% af deres varer direkte til detailhandlere og landbrugets andelsforeninger og kun 20-30% til grossister, mens importørerne (på det pågældende tidspunkt navnlig Demufert SA) sælger 97% af de importerede varer til grossister. I dette tilfælde har Kommissionen og Rådet derfor, for så vidt angår importen, måttet sammenligne priserne i grossistleddet med fællesskabsproducenternes ab fabrik-priser, hvilket efter sagsøgernes opfattelse burde have ført til en forhøjelse på 2-3% af de opgivne importpriser.

Rådet har i sit svar anerkendt, at de opgivne priser for fællesskabsproducenter var de priser, som anvendes af producenten ved levering til landbrugets andelsforeninger. Ifølge Rådet følger det heraf, at de amerikanske producenters cif-priser burde være opgivet som sammenlignelige importpriser. Følgelig er de opgivne priser for de importerede amerikanske varer ikke for lavt, men netop for højt beregnet, da de tager udgangspunkt i importørens priser.

Herved har Rådet efter min opfattelse ikke taget hensyn til det væsentlige i sagsøgernes argumentation, hvorefter priskonkurrencen fra de importerede varer kun har betydning for brugeren af gødningsstoffer eller — for så vidt angår købsprisen — for detailhandlerne eller landbrugets andelsforeninger, som for både fællesskabsproducenterne og importørerne udgør det sidste omsætningsled. Jeg mener, at sagsøgerne faktisk i denne diskussion principielt har retten på deres side.

Desværre er der imidlertid ikke herved skabt tilstrækkelig klarhed over sammenligneligheden af de fremlagte tal. På grundlag af sagsøgernes — af Rådet ubestridte — oplysninger om de faktiske forhold i forbindelse med de handelskanaler, som anvendes dels af de europæiske producenter dels af importørerne, vil det være rimeligt at foretage en korrektion på 7/10 af 2-3%, dvs. fra 1 1/2 til 2% af importpriserne ( 3 ), hvilket for første halvår af 1982 således ville give en importpris på 827-831 FF pr. ton. I så fald ville importpriserne fortsat være lavere end de franske, men derimod ikke lavere end de nederlandske producenters. Imidlertid kan »skademargenen« (som ikke må forveksles med dumpingmargenen) da højst andrage fra 1 1/2 ti! 2%.

Som det fremgår af bilag 2 til Kommissionens og Rådets allerede nævnte svar, var de nederlandske producenters markedsandel i Frankrig i regnskabsåret 1982/83 betydelig større end de franske producenters andel i Frankrig, hvorimod den i det foregående regnskabsår var noget lavere, idet den dog havde stor betydning for prisforholdene på markedet. Ordlyden af den anfægtede forordnings seksogtyvende betragtning gør det yderligere relevant for Domstolens afgørelse at foretage en sammenligning med de nederlandske producenters priser.

Af de allerede anførte grunde mener jeg at det, når henses til ordlyden af artikel 4, stk. 2, litra b), og det markedsøkonomiske aspekt, som ligger bag den, principielt kan accepteres, at importpriserne bringes på linje med de priser, som de konkurrerende nederlandske producenter sælger til. Imidlertid er der efter min mening to grunde til, at sagsøgernes anbringende vedrørende en sammenligning med de reelle nederlandske producentpriser trods alt ikke kan lægges til grund. For det første fremgår det klart af tallene i bilag 3 til Rådets og Kommissionens svar på Domstolens spørgsmål, at der i den foreliggende sag ikke så meget er tale om at bringe importpriserne på linje med de nederlandske producentpriser, men derimod snarere om at bringe sidstnævnte priser på linje med importpriserne. De nederlandske priser ligger nemlig betydelig lavere end de franske priser og betydelig nærmere de amerikanske importpriser. Det gælder ligeledes, når disse importpriser som ønsket af sagsøgerne justeres på ovennævnte måde. For det andet tvivler jeg stærkt på, at en sådan tilpasning i virkeligheden er berettiget i forbindelse med den omhandlede prissammenligning. I kommentarerne til de statistiske oplysninger i bilag 3 anføres det udtrykkeligt, at fællesskabsproducenternes priser enten er ab fabrik eller de i grossistleddet anvendte priser. Jeg finder det sandsynligt, at navnlig de nederlandske producenter sælger på det franske marked gennem grossister. De priser, som de nederlandske producenter sælger til, kan således udmærket sammenlignes med importpriserne, selv om man i begge tilfælde forhøjer priserne med samme grossistmargen på 2-3%. Under alle omstændigheder vil importpriserne være ca. 1% lavere end de priser, der reelt anvendes af de nederlandske producenter.

Da de konstaterede prisforskelle er forholdsvis ubetydelige, kan der imidlertid være tvivl om, hvorvidt der kan tales om »en væsentlig lavere pris«, jfr. artikel 4, stk. 2, litra b). Efter min opfattelse må Kommissionen dog også her råde over et vist skøn, da den ligeledes må kunne tage Fællesskabets vigtigste handelspartneres praksis i betragtning. Yderligere kan allerede forholdsvis ubetydelige prisforskelle — ikke mindst i en nedgangsperiode — medføre en betydelig forskydning af markedsandelene; dette fremgår klart af tallene i bilag 2 til Kommissionens og Rådets flere gange nævnte svar på Domstolens spørgsmål, navnlig af første og anden talgruppe (som vedrører stigningen i den nederlandske eksport til Frankrig). Ifølge grundforordningens artikel 13, stk. 3, skal der ved fastsættelsen af antidumpingtolden tages hensyn til prisforskellens størrelse. Jeg skal vende tilbage til dette punkt i en anden forbindelse.

Med henblik på en vurdering af den anfægtede forordning i lyset af den i artikel 4, stk. 2, litra c), nævnte tredje faktor, er navnlig forordningens syvogtyvende og otteogtyvende betragtning, foruden de fremlagte statistikker, af afgørende betydning. I første række støtter betragtningerne min tidligere konklusion, nemlig at de nederlandske producenter tilpassede deres priser til de amerikanske importpriser. I anden række anføres det i otteogtyvende betragtning, at de nederlandske producenters priser har medført betydelige tab, hvad sagsøgerne ikke har bestridt. I syvogtyvende betragtning omtales de tab, som hele den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet har lidt. Således opfyldes, hvad faktum angår, under alle omstændigheder de i artikel 4, stk. 2, litra c), sjette og syvende led, nævnte kriterier, idet sagsøgernes importpriser har påvirket fællesskabsproducenternes priser i nedadgående retning og haft en ugunstig indflydelse på fortjenesten. Som følge heraf fører vurderingen af den tredje i artikel 4 nævnte faktor ligeledes i sidste ende til et for sagsøgerne negativt resultat. Selv om det pristryk, der udøves af de franske producenter, i det væsentlige (som hævdet af sagsøgerne) skyldes de nederlandske producenters priser, står sagsøgerne ikke stærkere af den grund. Som allerede nævnt påvirkes de nederlandske producenters priser næsten med sikkerhed i nedadgående retning af de her omhandlede importpriser, således at selv en påvirkning i nedadgående retning af de franske producenters priser tilsyneladende indirekte kan skyldes sagsøgernes importpriser, hvilket må være tilstrækkeligt inden for rammerne af det frie skøn, som Kommissionen må antages at kunne udøve ved fortolkningen af grundforordningens artikel 4, stk. 1.

4.3. Kravet om Fællesskabets interesser

Som allerede nævnt fremgår det af grundforordningens artikel 12, stk. 1, at det af hensyn til Fællesskabets interesser skal være påkrævet, at Fællesskabet griber ind. I den anfægtede forordnings toogtredivte betragtning begrundes den nødvendige indførelse af en endelig antidumpingtold med konstateringen af, at »forbrugerne i Fællesskabet... under alle omstændigheder i det lange løb ikke [er] tjent med en erhvervsgren i Fællesskabet, som svækkes eller begrænses af vedvarende dumping«. For så vidt angår toldens størrelse, anføres det blot, at »i betragtning af omfanget af den forvoldte skade bør denne told være lig med de konstaterede dumpingmargener«.

Sagsøgerne har i sjette anbringende anført, at Fællesskabets interesser ikke uden videre kan sidestilles med visse producenters interesser, og at der i den foreliggende sag ikke er foretaget nogen undersøgelse af forbrugernes interesser. Rådet har ikke bestridt det første argument, som det snarere tilslutter sig. I denne forbindelse har Rådet nævnt en række andre aspekter af fællesskabsretlig interesse, hvoraf imidlertid alene forbrugernes påståede interesse er nævnt udtrykkeligt i den anførte betragtning. Skønt Rådet må tillægges vide skønsbeføjelser med henblik på at fastlægge indholdet af begrebet »Fællesskabets interesser«, er det imidlertid ikke af den grund fritaget for pligten til i forordningen ligeledes at nævne de grunde, som efter dets opfattelse kan nødvendiggøre et indgreb. Det andet argument kan klart støttes på indledningen af den toogtredivte betragtning, hvori det anføres: »der er ikke rettet henvendelse til Kommissionen fra forbrugere i Fællesskabet«. Den allerede citerede fortsættelse, nemlig »at forbrugerne i Fællesskabet er i det lange løb ikke tjent med en erhvervsgren i Fællesskabet, som svækkes eller begrænses af vedvarende dumping«, falder som generel betragtning givet ind under det frie skøn, som Rådet og Kommissionen ligeledes kan udøve på dette område. Da det ikke er tilstrækkelig godtgjort, at kriteriet kan anvendes i det konkrete tilfælde, er det imidlertid ikke muligt at drage den konklusion, at Fællesskabets interesser i det foreliggende tilfælde gjorde det nødvendigt at indføre en endelig antidumpingtold. De statistiske oplysninger, som Rådet har fremlagt i besvarelse af Domstolens spørgsmål, understreger den rent abstrakte karakter af det nævnte standpunkt samt den omstændighed, at det ikke uden videre kan anvendes her. Heraf fremgår, at der i det mindste ikke her kan tales om en begrænsning af EF-industriens aktiviteter. På grundlag af de fremlagte oplysninger om regnskabsårene 1979/80-1982/83 kan det fastslås, at Fællesskabets produktion netop har været i fortsat stigning.

Som anført under den mundtlige forhandling som svar på et af mig stillet spørgsmål, skal beviset for, at fællesskabsindustrien i den foreliggende sag er blevet svækket, søges i otteogtyvende betragtning, hvori det fastslås, at de nederlandske producenter har lidt betydeligt tab. Det forhold, at toogtredivte betragtning indirekte henviser til otteogtyvende betragtning, kan imidlertid under ingen omstændigheder anses for en tilstrækkelig begrundelse for konklusionen i toogtredivte betragtning, hvorefter den endelige antidumpingtold bør være lig med de konstaterede dumpingmargener.

For at vurdere følgerne af den manglede begrundelse for størrelsen af den endelige told, er forordningens artikel 13, stk. 3, efter min mening af afgørende betydning. Bestemmelsen lyder således: »Denne told må ikke være højere end den midlertidigt anslåede eller endeligt fastsatte dumpingmargen eller den midlertidigt anslåede eller endeligt fastsatte subsidieydelse; den bør være lavere, såfremt en sådan lavere told er tilstrækkelig til at afhjælpe skaden« (min understregning). Efter min opfattelse kan det af denne umiddelbart efter artikel 12 følgende bestemmelse udledes, at det i artikel 12 nævnte hensyn til Fællesskabets interesser skal forstås således, at også størrelsen af de pålagte afgifter ved fastsættelsen af en endelig antidumpingtold skal begrundes. Det skal navnlig fastslås, at lavere afgifter ikke er tilstrækkelige til at afhjælpe skaden. Foruden dumpingmargenen udgør »skademargenen« derfor ligeledes en grænse, som ikke må overskrides.

Efter min opfattelse er det ligeledes på denne baggrund, at den anfægtede forordnings fireogtyvende betragtning og navnlig, men ikke udelukkende, de herfor relevante klagepunkter i stævningens punkter 50, 59, 79, 86, 104 og 107 bør læses. Femte anbringende, hvori disse klagepunkter navnlig udvikles, omfatter ligeledes udtrykkeligt (i punkt 58, litra b)) overtrædelse af grundforordningens netop citerede artikel 13, stk. 3. Det gentages endnu klarere i klagepunktet under punkt 104 samt i sidste punktum af stævningens punkt 107, der indeholder en konklusion. Ifølge den anfægtede forordnings fireogtyvende betragtning fandt Kommissionen, »at resultaterne af dens undersøgelse [vedrørende dumpingmargenen] gav et så nøjagtigt grundlag som muligt for fastsættelse af dumpingmargenen, og at et lavere niveau ville betyde, at Allied Corporation havde haft fordel af at trække sit tilsagn tilbage og nægte at samarbejde, og at Kaiser og Transcontinental havde haft fordel i at trække deres tilsagn tilbage«.

Med rette har Rådet selv i sit svarskrift anført, at »den manglende fordel« ved at trække tilsagnet tilbage — med den påfølgende afvisning af et samarbejde — endnu ikke kan anses for en »sanktion«. For det første kan det imidlertid anføres, at den nævnte passus i den fireogtyvende betragtning ikke desto mindre rejser visse betænkeligheder. Da sagsøgerne ubestridt har ret til at trække deres tilsagn tilbage (navnlig i tilfælde af med rette eller urette påståede ændringer af de forudsatte markedsforhold), bør denne opsigelse ikke som sådan påvirke den omhu og objektivitet, som bør præge undersøgelsen. Som allerede nævnt kan afvisningen af at medvirke ved undersøgelsen i sig selv støttes på klare og almindelig anerkendte folkeretlige principper. Afvisningen i sig selv kan derfor heller ikke begrunde den anfægtede passus. Jeg finder det imidlertid af langt større betydning, at denne passus faktisk er den eneste betragtning i forordningen, som eventuelt kan begrunde, at artikel 13, stk. 3, sidste led, ikke anvendes. Det er i den henseende overraskende, at Rådet i svarskriftet næsten ikke beskæftiger sig med klagepunktet vedrørende overtrædelsen af denne bestemmelse. Jeg finder det endelig afgørende, at Rådet og Kommissionen med henblik på beregningen af den endelige told under tilsidesættelse af artikel 13, stk. 3, sidste led, ikke har givet nogen begrundelse vedrørende omfanget af den fastsatte skade.

Jeg mener, at denne forsømmelse er så meget mere alvorlig som min gennemgang af den måde, hvorpå dumpingmargenen beregnes, og den lidte skade begrundes, viser, at en række af Kommissionens uacceptable synspunkter ligeledes har spillet en rolle, for så vidt angår disse to punkter. Min analyse af beregningen af dumpingmargenen gør det ikke muligt at fastslå, at den endelig anvendte beregningsmåde i virkeligheden var uacceptabel. Med hensyn til skaden er jeg ganske vist nået til den endelige konklusion, at artikel 4 ikke var anvendt på retsstridig måde. Jeg har dog ikke desto mindre tilføjet, at den i forordningen fastsatte skade er betydelig lavere end den, Kommissionen og Rådet synes at forudsætte på grundlag af forordningen og de dertil knyttede kommentarer. Jeg har for de franske producenter beregnet en skademargen på 1 1/2-2%. De skader, som de nederlandske producenter ifølge forordningen har lidt, fordi de måtte bringe deres priser på linje med importpriserne, kan højst begrunde, at den lidte skade nedsættes til samme niveau. Selv uden import fra USA kunne de nemlig ikke for det franske marked have fastsat højere priser end deres franske konkurrenter. Den nævnte skademargen vil eventuelt kunne forhøjes med et tillæg i forbindelse med de af de franske producenter lidte tab, for så vidt tabene på UAN måtte være større end de tab, producenterne har lidt på gødningsstoffer, som ikke har været genstand for dumping. De tab, som de franske producenter har lidt som følge af nedgangsperioden eller på grund af den nederlandske import, kan i henhold til artikel 4, stk. 1, andet punktum, ikke i sig selv anses for en skade, jfr. artikel 13, stk. 3. For så vidt angår de franske tab, skal der ligeledes ses bort fra påvirkningen fra anden import fra USA. Den antidumpingtold, som pålægges sagsøgerne, bør således ikke medføre et højere importprisniveau end det, der ved udstedelsen af forordningen gjaldt for deres amerikanske konkurrenter. Derfor ville en betydelig lavere told end den indførte i det foreliggende tilfælde muligvis have været tilstrækkelig til at afhjælpe den ved dumping forårsagede skade. Det er i alle tilfælde højst usandsynligt, at det skulle være nødvendigt at tredoble henholdsvis fordoble den midlertidigt indførte told, og det var således utvivlsomt uberettiget ikke at anvende artikel 13, stk. 3, sidste led. Det afgørende for Domstolen er imidlertid, at den anfægtede forordnings toogtredivte betragtning ikke indeholder nogen begrundelse for, at den indførte told ligeledes skal respektere den anden af de i artikel 13, stk. 3, foreskrevne bindende grænser for skademargenen, og at selv en tredobling henholdsvis fordobling af den midlertidigt indførte told var berettiget.

Sammenfattende anser jeg således sagsøgernes tredje, femte og sjette anbringende, som jeg nu har gennemgået, for begrundet, for så vidt de faktisk eller angiveligt støttes på det argument, at FælJesskabets interesser ikke begrunder den endeligt indførte told, eller at det i det mindste ikke er godtgjort, at dette krav sammenholdt med artikel 13, stk. 3, sidste led, er overholdt. Jeg er her nået til det resultat, at de nævnte klagepunkter er så alvorlige, at de kan danne grundlag for annullation af den anfægtede forordning.

4.4. Den påståede utilstrækkelige underretning af sagsøgerne

Sagsøgerne har i deres første anbringende klaget over, at Kommissionen ikke fuldt ud overholdt sine forpligtelser i henhold til grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra b), hvorefter den ved indledningen af undersøgelsen (in casu den fornyede undersøgelse) burde have underrettet sagsøgerne» om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale pålæggelse af endelig told eller endeligt at opkræve beløb, for hvilke der er stillet sikkerhed i form af midlertidig told«. For at tage stilling til dette klagepunkt kan man se bort fra spørgsmålet, om Rådet i svarskriftet med rette har gjort gældende, at sagsøgerne havde undladt at anmode Kommissionen om at blive underrettet ( 4 )Det samme gælder spørgsmålet, om der ifølge artikel 7 (som hævdet af Rådet) i den foreliggende sag faktisk består et krav om indgivelse af en anmodning. Det er nemlig ubestridt, at Kommissionen ved telexmeddelelse af henholdsvis 17. og 30. november 1982 har overholdt artikel 7, stk. 4, litra b), (jfr. bilag II og III til svarskriftet). I disse telexmeddelelser underrettedes sagsøgerne om de vigtigste kendsgerninger, på grundlag af hvilke Kommissionen påtænkte at anbefale pålæggelse af endelig antidumpingtold. Det tilkommer Rådet at begrunde en endelig afgørelse på dette område, og de berørte

virksomheders modargumenter kan ligeledes påvirke afgørelsen. I lighed med hvad der er fastslået i Domstolens praksis i forbindelse med meddelelsen af »klagepunkter« i en kartelprocedure, er det unødvendigt, at det allerede ved underretningen om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, jfr. grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra b), gives oplysninger om begrundelsen for den endelige afgørelse eller størrelsen af den påtænkte »sanktion«. Det er tilstrækkeligt, at de meddelte oplysninger gør det muligt for de berørte at udøve retten til at blive hørt vedrørende de afgørende punkter. De i forbindelse hermed af henholdsvis sagsøgerne (stævningens bilag 12, 13 og 14) og Rådet (bilag 1 til Rådets svar af 27. juli 1984 på Domstolens spørgsmål) fremlagte dokumenter viser, at sagsøgerne havde mulighed for at fremsætte deres modargumenter over for alle de punkter, som de anser for væsentlige. Da det således har vist sig, at sagsøgernes ret til at tage til genmæle ikke er krænket væsentligt under den administrative undersøgelsesprocedure, kan anbringendet ikke lægges til grund.

4.5. Den påståede vilkårlige forskelsbehandling af sagsøgerne

I det andet anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Rådet udstedte den anfægtede forordning, skønt den fornyede undersøgelse vedrørende anden eksport fra USA endnu ikke var afsluttet. Følgelig må forordningen anses for vilkårlig, og sagsøgerne har været udsat for en forskelsbehandling i forhold til andre amerikanske eksportører af de omhandlede varer.

Rådet har over for de fremførte klagepunkter med rette gjort gældende, at grundforordningens artikel 7 og artikel 14 ikke er til hinder for, at der gennemføres særskilte undersøgelser vedrørende forskellige virksomheders formodede dumpingpraksis, som på væsentlige punkter afviger indbyrdes. Rådet har ligeledes med rette gjort gældende, at artikel 7, artikel 10, stk. 6, og artikel 14 ikke er til hinder for, at der over for forskellige af de berørte eksportører træffes endelige foranstaltninger, som i henseende til tidspunktet for udstedelsen og indholdet afviger indbyrdes. Det er navnlig tilfældet, når henses til, at en fornyet undersøgelse af sagsøgernes eksport skulle være afsluttet inden fire eller højst seks måneder på grund af de over for dem trufne midlertidige foranstaltninger. Jeg skal her henvise til grundforordningens artikel 11, stk. 5. For så vidt angår anden eksport fra USA, eksisterede der ikke et tilsvarende tidskrav, da der her var tale om en generel foranstaltning, som fortsat skulle anvendes, og der ikke var truffet lignende midlertidige foranstaltninger. Rent generelt skal jeg om dette punkt yderligere bemærke, at dumpingpraksis — som allerede nævnt — alt efter sin art er af individuel karakter, hvilket kan gøre det nødvendigt at foretage individuelle indbyrdes afvigende undersøgelser vedrørende produktionsomkostninger og salgspriser (på såvel hjemmemarkedet som eksportmarkedet). Følgelig kan sagsøgernes andet anbringende heller ikke lægges til grund.

Den omstændighed, at anbringendet ikke kan lægges til grund, påvirker givet ikke den mulighed, at den måde, hvorpå den endelige antidumpingtold fastsættes for deres vedkommende ligeledes — ud over en overtrædelse af grundforordningens artikler 12 og 13 — medfører en forskelsbehandling af de berørte virksomheder i forhold til andre amerikanske eksportører. Det andet anbringende vedrører imidlertid ikke denne mulighed. Efter min opfattelse vedrører det udelukkende tidspunktet for undersøgelsens afslutning, som allerede i sig selv må anses for vilkårlig og diskriminerende.

5. Sammenfattende betragtninger og konklusion

5.1. Sammenfattende betragtninger

I min gennemgang af sagen er jeg først nået til den konklusion, at der ved fastsættelse af dumpingmargenerne i betragtningerne med urette er henvist til de af sagsøgerne lidte tab. For det andet har det vist sig, at Kommissionen har anlagt en for restriktiv fortolkning af begrebet »tilgængelige oplysninger«, jfr. artikel 7, stk. 7, litra b). Det har dog vist sig under retsforhandlingerne, at sagsøgerne selv uden de nævnte mangler ikke ville have opnået et bedre resultat. De i denne forbindelse af sagsøgerne fremførte klagepunkter kan derfor ikke begrunde en annullation af den anfægtede forordning.

På grundlag af min gennemgang af sagen kan jeg konkludere, at Kommissionen ved konstateringen af årsagen til den lidte skade, jfr. grundforordningens artikel 4, har holdt sig inden for grænserne af sit frie skøn. Selv om der ses bort fra de fejl, hvormed Kommissionens og Rådets argumentation som allerede påvist er behæftet, kan det heller ikke fastslås, at det ikke er tilstrækkelig godtgjort, at der foreligger en skade i artikel 4's forstand. De nævnte fejl i forbindelse med prissammenligningen har udelukkende betydning i forbindelse med omfanget af den konstaterede skade. Hvis man sammenholder den anfægtede forordning med grundforordningens artikel 4, fremgår det imidlertid, at disse fejl ikke i den foreliggende sag kan begrunde en annullation i medfør af nævnte artikel.

Derimod fører min gennemgang til den uundgåelige konklusion, at indførelsen af endelig antidumpingtold ikke i forordningens toogtredivte betragtning begrundes således, at det er muligt af de fremlagte grunde, sammenholdt med grundforordningens artikel 12, stk. 1, at drage den dér anførte konklusion, at Fællesskabets interesser nødvendiggjorde et indgreb fra Fællesskabets side. Yderligere har min gennemgang ført til den følgeslutning, at der i strid med artikel 12, stk. 1, sammenholdt med grundforordningens artikel 13, stk. 3, ikke findes nogen begrundelse for konklusionen i toogtredivte betragtning vedrørende størrelsen af den indførte endelige antidumpingtold. Endelig kan det udledes af min øvrige gennemgang af de af Rådet og Kommissionen anførte ubestridte kendsgerninger, at en betydelig lavere antidumpingtold muligvis havde været tilstrækkelig til at hindre sagsøgernes fortsatte dumpingpraksis over for de konkurrerende priser, eller at det i det mindste ikke på nogen måde blev sandsynliggjort, at den indførte told tog hensyn til den bindende bestemmelse i grundforordningens artikel 13, stk. 3, sidste led. De af sagsøgerne i stævningens punkter 59, 79, 86, 104 og 107 anførte klagepunkter må således også anses for begrundet. De af mig i dette afsnit sammenfattede klagepunkter bør på grund af deres betydning efter min opfattelse føre til en annullation af forordningen.

Af de tidligere anførte grunde bør sagsøgernes øvrige klagepunkter tilbagevises.

5.2. Konklusion

Sammenfattende skal jeg foreslå, at Domstolen

a) annullerer Rådets forordning (EØF) nr. 101/83 af 17. januar 1983 om indførelse af endelig antidumpingtold på visse kemiske gødningsstoffer med oprindelse i Amerikas Forenede Stater, og

b) tilpligter Rådet at betale sagens omkostninger, idet dog Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sin intervention.

( *1 ) – Oversat fra nederlandsk

( 1 ) – J. F. Beseler, Die Abwehr von Dumping und Interventionen durch die Europäische Gemeinschaft, Baden-Baden, 1980.

( 2 ) – For så vidt angår GATT's antidumpingkode henvises til ovennævnte værk af Beseler, s. 233.

( 3 ) – Der tages saledes hensyn til sagsøgernes meddelelse, hvorefter producenterne ligeledes afsætter op til 30% af deres produktion via grossister.

( 4 ) – Ifølge stævningens bilag 10 havde i det mindste Allied Corporation faktisk indgivet en sådan anmodning den 27 august 1982.