Det skal bemærkes, at 17. betragtning til forordning nr. 2201/2003 fremhæver denne forordnings supplerende karakter, idet det anføres, at den supplerer bestemmelserne i Haagerkonventionen af 1980, som dog stadig finder anvendelse. Forholdet mellem de to pågældende instrumenter præciseres i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, hvorefter en ret i en medlemsstat skal anvende denne artikels stk. 2-8 på den tilbagegivelsesprocedure, der er fastsat i Haagerkonventionen af 1980. Det må fastslås, at disse bestemmelser ikke kræver, at en person, institution eller myndighed i tilfælde af påstået international bortførelse af et barn lægger Haagerkonventionen af 1980 til grund for en anmodning om umiddelbar tilbagegivelse af dette barn til den stat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted. En indehaver af forældreansvar kan således anmode om anerkendelse og fuldbyrdelse, i overensstemmelse med bestemmelserne i kapitel III i forordning nr. 2201/2003, af en retsafgørelse om forældreansvar og tilbagegivelse af børn, der er udstedt af en kompetent ret i henhold til kapitel II, afdeling 2, i forordning nr. 2201/2003, selv om den pågældende ikke har fremsat en anmodning om tilbagegivelse på grundlag af Haagerkonventionen af 1980.

De generelle bestemmelser i kapitel III i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at når det gøres gældende, at børn er blevet fjernet ulovligt, kan en afgørelse om tilbagegivelse af disse børn, som en ret i den medlemsstat, hvor børnene havde deres sædvanlige opholdssted, har truffet efter en afgørelse om forældreansvaret, erklæres for eksigibel i værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med disse generelle bestemmelser.

Artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen i en situation som den i hovedsagen omhandlede er til hinder for, at en af en ret i en medlemsstat truffet afgørelse, hvorefter børn skal sættes under værgemål og tilbagegives, og som er blevet erklæret for eksigibel i den anmodede medlemsstat, fuldbyrdes, inden afgørelsen om, at denne afgørelse skal erklæres for eksigibel, forkyndes for de pågældende forældre. Artikel 33, stk. 5, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at den ret, for hvilken der er iværksat appel af den sidstnævnte afgørelse, ikke kan forlænge den i denne bestemmelse fastsatte appelfrist.

Det skal i denne henseende bemærkes, at kravet om forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen dels har til formål at beskytte rettighederne hos den part, mod hvem fuldbyrdelse af en afgørelse begæres, dels har et bevismæssigt formål i forbindelse med en præcis beregning af den i artikel 33 i forordning nr. 2201/2003 fastsatte ufravigelige frist (jf. analogt dom af 16.2.2006, Verdoliva, C-3/05, EU:C:2006:113, præmis 34).

Dette krav om forkyndelse sammen med formidlingen af oplysninger om appel giver mulighed for at sikre, at den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, har adgang til effektive retsmidler. For at lægge til grund, at den pågældende part har haft mulighed som omhandlet i artikel 33 i forordning nr. 2201/2003 for at tage skridt til at anfægte en afgørelse om eksigibilitet, skal han således have haft kendskab til indholdet af denne retsafgørelse, hvilket forudsætter, at den er blevet forkyndt for ham (jf. analogt dom af 14.12.2006, ASML, C-283/05, EU:C:2006:787, præmis 40).

(jf. præmis 69, 70 og 82 samt domskonkl. 2)