Forenede sager C-7/05 – C-9/05

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

mod

Ulrich Deppe m.fl.

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Sortsbeskyttelse – størrelsen af et rimeligt vederlag til indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse – artikel 5, stk. 2, 4 og 5, i forordning (EF) nr. 1768/95, som ændret ved forordning (EF) nr. 2605/98 – begrebet vederlag, som skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 9. februar 2006

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 8. juni 2006

Sammendrag af dom

1. Landbrug – ensartede lovgivninger – sortsbeskyttelse – artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 – vederlag til indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14, stk. 3; Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 5, stk. 2)

2. Landbrug – ensartede lovgivninger – sortsbeskyttelse – artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 – vederlag til indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14, stk. 3; Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 5, stk. 4 og 5)

3. Landbrug – ensartede lovgivninger – sortsbeskyttelse – artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 – vederlag til indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse

(Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 5, stk. 5)

1. Ved anvendelse af landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse opfylder et vederlag på 80% af det beløb, der i samme område opkræves i licens til produktion af formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres af samme sort, ikke betingelsen, hvorefter nævnte vederlag, når der ikke foreligger en kontrakt eller aftale vedrørende vederlaget, skal være »betydeligt lavere« end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, som ændret ved forordning nr. 2605/98, med forbehold af den nationale rets vurdering af de øvrige relevante omstændigheder i hver enkelt hovedsag.

(jf. præmis 29 og domskonkl. 1)

2. De kriterier, der kan danne grundlag for fastlæggelse af indehaverens vederlag, er fastsat i artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser til landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, som ændret ved forordning nr. 2605/98. Disse kriterier, der kan følge af en aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere, har ikke tilbagevirkende kraft, men kan anvendes som retningslinjer ved beregningen af dette vederlag for udsåning foretaget inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98.

En sådan aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere, som vedrører sidstnævntes vederlag, kan desuden kun anvendes som retningslinje for de samlede beregningsparametre, såfremt aftalen er blevet meddelt Kommissionen og offentliggjort i Sortsmyndighedens Tidende, også selv om aftalen er indgået inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98. En sådan aftale kan fastlægge en vederlagssats, der er forskellig fra den, der subsidiært er fastsat i artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, som ændret ved forordning nr. 2605/98.

(jf. præmis 37 og 43 samt domskonkl. 2 og 3)

3. Når der ikke foreligger nogen aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere, skal vederlaget for indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse fastsættes i henhold til artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser til landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, som ændret ved forordning nr. 2605/98, til 50% af det beløb, der opkræves for produktion af formeringsmateriale på licens, hvilket beløb er fast og hverken udgør en øvre eller en nedre grænse.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 4)

DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)

8. juni 2006 ( )

»Sortsbeskyttelse – størrelsen af et rimeligt vederlag til indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse – artikel 5, stk. 2, 4 og 5 i forordning (EF) nr. 1768/95 ændret ved forordning (EF) nr. 2605/98 – begrebet vederlag, som skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale«

I de forenede sager C-7/05 – C-9/05,

angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) ved afgørelser af 11. oktober 2004, indgået til Domstolen den 14. januar 2005, i sagerne:

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

mod

Ulrich Deppe,

Hanne-Rose Deppe,

Thomas Deppe,

Matthias Deppe,

Christine Urban (født Deppe) (C-7/05),

Siegfried Hennings (C-8/05),

Hartmut Lübbe (C-9/05),

har

DOMSTOLEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, C.W.A. Timmermans, og dommerne J. Makarczyk, P. Kūris (refererende dommer), G. Arestis og J. Klučka,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer

justitssekretær: ekspeditionssekretær B. Fülöp,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 12. januar 2006,

efter at der er afgivet indlæg af:

– Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH ved Rechtsanwalt K. von Gierke

– U. Deppe, H.-R. Deppe, T. Deppe, M. Deppe, C. Urban (C-7/05), S. Hennings (C-8/05) og H. Lübbe (C-9/05) ved Rechtsanwalt M. Miersch

– den tyske regering ved C. Schulze-Bahr, som befuldmægtiget

– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved B. Doherty og F. Erlbacher, som befuldmægtigede,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 9. februar 2006,

afsagt følgende

Dom

1 Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 2, 4 og 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse (EFT L 173, s. 14), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2605/98 af 3. december 1998 (EFT L 328, s. 6, herefter »forordning nr. 1768/95«).

2 Anmodningen er blevet forelagt i forbindelse med tvister mellem Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (herefter »STV«), en sammenslutning af indehavere af en EF-sortsbeskyttelse (herefter »indehavere«), mod Ulrich Deppe, Hanne-Rose Deppe, Thomas Deppe, Mathias Deppe, Christine Urban, arvingerne efter Dieter Deppe samt mod Siegfried Hennings og Hartmut Lübbe, landbrugere, vedrørende betaling af vederlag for dyrkning af plantesorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelsen.

Retsforskrifter

3 Ved artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse (EFT L 227, s. 1, herefter »grundforordningen«) indførtes en EF-sortsbeskyttelse som eneste og eksklusive form for EF-beskyttelse af industriel ejendomsret for plantesorter.

4 Artikel 14, stk. 1, i nævnte forordning, som indeholder en undtagelse fra EF-sortsbeskyttelsen, lyder således:

»Uanset artikel 13, stk. 2, og med det formål at opretholde landbrugsproduktionen, er det tilladt landbrugere med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse.«

5 Artikel 14, stk. 3, fjerde led, fastsætter de finansielle vilkår, på hvilke andre landbrugere end små landbrugere kan udnytte den undtagelse. Disse landbrugere »skal betale indehaveren et rimeligt vederlag, som skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af samme sort i samme område; dette rimelige vederlag kan ændre størrelse i tidens løb under hensyntagen til, i hvor stort omfang undtagelsen i stk. 1 finder anvendelse for den pågældende sort«.

6 Artikel 1 i forordning nr. 1768/95 indeholder gennemførelsesbestemmelserne vedrørende anvendelsen af undtagelsen i grundforordningens artikel 14, stk. 1.

7 Artikel 2 i forordning nr. 1768/95 bestemmer:

»1. De i artikel 1 omhandlede nærmere regler gennemføres såvel af indehaveren, der repræsenterer forædleren, som af landbrugeren på en sådan måde, at begge parters legitime interesser beskyttes.

2. De legitime interesser anses ikke for at være beskyttet, hvis en eller flere af disse interesser skades uden hensyntagen til behovet for at opretholde en rimelig ligevægt mellem alle disse interesser eller til behovet for, at formålet med en given regel og de faktiske virkninger af dens gennemførelse står i forhold til hinanden.«

8 Forordningens artikel 5 bestemmer:

»1. Størrelsen af det rimelige vederlag, der i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, skal betales til indehaveren, kan fastsættes i en kontrakt mellem indehaveren og den pågældende landbruger.

2. Hvis en sådan kontrakt ikke er indgået eller ikke finder anvendelse, skal vederlaget være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres, af samme sort i samme område.

Hvis der ikke i det område, hvor landbrugerens bedrift er beliggende, foregår nogen produktion på licens af formeringsmateriale af den pågældende sort, og hvis der ikke er noget ensartet niveau for dette beløb i hele Fællesskabet, skal vederlaget være betydeligt lavere end det beløb, der normalt med dette formål indregnes i den pris, til hvilken formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres, af den pågældende sort sælges i det pågældende område, såfremt dette ikke er højere end det ovennævnte beløb, der opkræves i det område, hvor formeringsmaterialet er produceret.

3. Vederlaget anses for at være betydeligt lavere i den i grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, omhandlede forstand, og som anført i stk. 2, hvis det ikke overstiger, hvad der er nødvendigt for, at det som en økonomisk faktor af betydning for omfanget af undtagelsesbestemmelsens udnyttelse kan skabe eller opretholde et rimeligt afbalanceret forhold mellem anvendelsen af formeringsmateriale produceret på licens og udsåningen af det høstede produkt af de forskellige sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse.«

9 Forordning nr. 2605/98, som trådte i kraft den 24. december 1998, tilføjede bl.a. i artikel 5 i forordning nr. 1768/95 i dens oprindelige udgave følgende stykker:

»4. Hvis vederlagets størrelse, når det gælder stk. 2, er fastlagt i aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere med eller uden deltagelse af sammenslutninger af forarbejdningsvirksomheder, der er indgået i EF på EF-plan, nationalt plan eller regionalt plan, skal de aftalte niveauer anvendes som retningslinjer for fastlæggelsen af det vederlag, der skal udbetales i de pågældende områder og for den omhandlede art, hvis disse niveauer og de dermed forbundne betingelser er blevet meddelt Kommissionen skriftligt af befuldmægtigede repræsentanter for de relevante sammenslutninger, og de aftalte niveauer og dermed forbundne betingelser på grundlag heraf er blevet offentliggjort i Sortsmyndighedens »Tidende«.

5. Hvis der, når det gælder stk. 2, ikke foreligger en aftale som nævnt i stk. 4, udgør vederlaget i henhold til stk. 2 50% af det beløb, der opkræves for produktion af formeringsmateriale på licens.

Hvis en medlemsstat inden den 1. januar 1999 har underrettet Kommissionen om en umiddelbart forestående indgåelse af en aftale som nævnt i stk. 4 mellem de relevante sammenslutninger på nationalt eller regionalt plan, andrager det vederlag, der skal udbetales i det pågældende område og for den omhandlede art, dog 40% i stedet for de ovenfor nævnte 50%, men kun for anvendelsen af landbrugsundtagelsen forud for iværksættelsen af en sådan aftale og ikke senere end den 1. april 1999.

6. Hvis en landbruger, når det gælder stk. 5, i den relevante periode har gjort brug af undtagelsen i et omfang svarende til over 55% af hans samlede produktion af den pågældende sort, udbetales vederlaget i det pågældende område og for den omhandlede art med det beløb, der ville være gældende for en sådan sort, hvis den var beskyttet i den relevante medlemsstat i henhold til dens nationale sortsbeskyttelsesordning, hvis der findes en national ordning, i henhold til hvilken et sådant beløb er fastlagt, og under forudsætning af, at dette beløb er på over 50% af de beløb, der opkræves for produktion af formeringsmateriale på licens som anført i stk. 2. Hvis et sådant beløb ikke er fastsat i henhold til den nationale ordning, gælder bestemmelserne i stk. 5 uanset anvendelsens omfang.«

10 Artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1768/95 bestemmer:

»Medmindre andet følger af stk. 2, opstår landbrugerens forpligtelse til at betale det rimelige vederlag på det tidspunkt, hvor han faktisk anvender det høstede produkt til formering på marken.

Indehaveren kan bestemme betalingstidspunktet og betalingsmåden. Han kan dog ikke bestemme et betalingstidspunkt, der ligger forud for det tidspunkt, hvor forpligtelsen er opstået.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

11 Bundesgerichtshof skal træffe afgørelse i forbindelse med en »kassationsankesag«, som STV har iværksat til prøvelse af en appelafgørelse, hvorved sammenslutningen ikke fik medhold i dens yderligere betalingskrav over for arvingerne efter Dieter Deppe samt Siegfried Hennings og Hartmut Lübbe.

12 Den forelæggende ret har anført, at der hverken ved de lavere retsinstanser eller i retsteorien foreligger nogen fælles holdning til, hvorledes begrebet »betydeligt lavere« vederlag i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1768/95 skal fortolkes, og efter hvilke kriterier vederlaget skal fastsættes.

13 Den forelæggende ret har desuden anført, at artikel 5 i forordning nr. 1768/95 ikke angiver, hvem der kan fastsætte nævnte vederlag, når der ikke er indgået nogen kontrakt mellem indehaveren og den landbruger, som foretager udsåningen. Da den nævnte indehaver i henhold til forordningens artikel 6 kan bestemme betalingstidspunktet og betalingsmåden, kan det ifølge den forelæggende ret antages, at han også kan fastsætte vederlagets størrelse.

14 Den forelæggende ret har anført, at de sagsøgte i hovedsagen i henhold til nævnte forordnings artikel 5 er berettiget til et rimeligt vederlag for den udsåning, de har foretaget, og som på grund af manglende aftale mellem de pågældende parter skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres af samme sort i samme område (herefter »C-licensen«). Begrebet »betydeligt lavere« indebærer altid en betydelig nedsat pris i forhold til C-licensen. Som samme retsinstans har understreget, må, henset til markedsvilkårene, en nedsættelse på 20% af vederlaget anses for et væsentligt nedslag.

15 Den forelæggende ret er i tvivl om, efter hvilke kriterier rimeligheden af vederlaget, som betales i henhold til lov, skal vurderes. Den har under henvisning til forordning nr. 2605/98 foreslået, at det på grundlag af aftaler indgået mellem sammenslutningen af indehavere og landbrugere som retningslinjer kan udledes, at indehaveren skal overholde visse grænser for fastsættelsen af vederlaget, som skal betales af en landbruger, der ikke har indgået en aftale, uden at det er nødvendigt at anvende de forskellige beregningsregler. Den forelæggende ret har derfor anført, at henset til samarbejdsaftalen af 1996, som kan være afgørende som retningslinje, kan en sats på 80% af C-licensen for certificerede sorter anses for rimelig.

16 Bundesgerichtshof har anført, at det også kan udledes af en aftale mellem de faglige sammenslutninger, der kan tjene som retningslinje, at de væsentligste grundelementer i aftalen skal anvendes, også når der betales vederlag i henhold til lov. Denne løsning vil indebære, at der ikke vil forekomme væsentlige forskelle mellem den beregning, der foretages på grundlag af aftalen, og beregningen i henhold til loven.

17 Den forelæggende ret har dog anført, at samarbejdsaftalen først den 16. august 1996 blev offentliggjort i SortsmyndighedensTidende. Den forelæggende ret har rejst spørgsmålet, om formkravene i artikel 5 i forordning nr. 1768/95 også kan finde anvendelse på samarbejdsaftaler, der allerede inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98 var gyldigt indgået.

18 Under disse omstændigheder har Bundesgerichtshof besluttet at udsætte de tre hovedsager og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Er betingelsen for beregning af udsåningsvederlaget i artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1768/95, hvorefter vederlaget skal være »betydeligt lavere« end det beløb, der i samme område opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af samme sort, opfyldt, når der beregnes et fast vederlag, som er 80% af dette beløb?

2) Indeholder artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning (EF) nr. 2605/98 en værdimæssig fastsættelse af størrelsen af udsåningsvederlaget, når det betales i henhold til lov?«

I bekræftende fald, gælder denne fastsættelse som udtryk for et almindeligt princip tillige for udsåninger, som har fundet sted før ikrafttrædelsen af forordning (EF) nr. 2605/98?

3) Indebærer en aftale mellem organisationer for indehavere af sortsbeskyttelse og landbrugere i den i artikel 5, stk. 4, i forordning (EF) nr. 2605/98 anvendte forstand, når den skal tjene som retningslinje, at grundelementerne (beregningsparametrene) i aftalen skal overtages, når der betales vederlag i henhold til lov, selv om indehaveren af sortsbeskyttelse ved beregningen af godtgørelsen i henhold til lov ikke kender alle parametre vedrørende den udsående landbruger, der er nødvendige for beregningen i henhold til aftale, og heller ikke kan pålægge landbrugeren at give disse oplysninger?

I bekræftende fald: Er det en forudsætning for en sådan aftales gyldighed, når den skal tjene som retningslinje, at kravene i artikel 5, stk. 4, i forordning (EF) nr. 2605/98 overholdes, selv om aftalen blev indgået inden forordningens ikrafttrædelse?

4) Fastsætter artikel 5, stk. 5, i forordning (EF) nr. 2605/98 en øvre grænse for vederlaget i henhold til aftale og/eller i henhold til lov?

5) Kan en aftale mellem faglige organisationer anses for retningslinje i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 4, i forordning (EF) nr. 2605/98, når den overskrider vederlagssatsen på 50% af beløbet i henhold til artikel 5, stk. 5, i forordning (EF) nr. 2605/98?«

19 Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 26. januar 2005 er sagerne C-7/05 – C-9/05 blevet forenet med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt dommen.

Det første spørgsmål

20 Den forelæggende ret ønsker med sit første spørgsmål nærmere oplyst, om et vederlag, som udgør 80% af C-licensen, kan anses for at opfylde kravet om, at nævnte vederlag skal være »betydeligt lavere« end C-licensen i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1768/95.

21 Det bemærkes indledningsvis, at der foreligger tre måder, hvorpå der kan betales vederlag til indehaveren: Først ved indgåelse af en aftale mellem denne og landbrugerne i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1768/95, dernæst ved indgåelse af aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere i henhold til forordningens artikel 5, stk. 4, og endelig subsidiært ved fastsættelse af vederlaget i henhold til visse retningslinjer i forordningens artikel 5, stk. 2 og 5.

22 Da der i denne sag hverken foreligger nogen aftale eller nogen tiltrædelse til en aftale, er det den tredje mulighed angivet under den foregående præmis, som finder anvendelse.

23 Som Kommissionen har anført i sine indlæg, må der sondres mellem de forskellige situationer, alt efter om de er opstået inden eller efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98.

24 For så vidt angår situationer før forordningens ikrafttrædelse bemærkes, at det fremgår af artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 1768/95, at indehaverens og landbrugerens legitime interesser ikke anses for at være beskyttet, hvis en eller flere af disse interesser skades uden hensyntagen til »behovet for at opretholde en rimelig ligevægt mellem alle disse interesser eller til behovet for, at formålet med en given regel og de faktiske virkninger af dens gennemførelse står i forhold til hinanden«.

25 Endvidere fremgår det af forordningens artikel 5, stk. 3, at det afgørende kriterium for »et betydeligt lavere« vederlag er nødvendigheden af at skabe eller opretholde et rimeligt afbalanceret forhold mellem anvendelsen af formeringsmateriale produceret på licens og udsåningen af det høstede produkt af de forskellige sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelsen.

26 I forordningens artikel 5, stk. 2, henvises til »det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres, af samme sort i samme område«.

27 For så vidt angår situationer efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98 bestemmer artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, at vederlaget til indehavere udgør 50% af C-licensen, og fastsætter midlertidigt en sats på 40% for at fremme indgåelsen af aftaler mellem indehavere og landbrugere.

28 Deraf følger, at satsen på 80% af C-licensen ved beregningen af vederlag, der skal betales indehavere, er for høj, og at der ved fastsættelsen af den sats, der skal anvendes, skal tages hensyn til de sorter, der foreligger i tvisten og i det pågældende område.

29 Det første spørgsmål må derfor besvares således, at fastsættelse af et vederlag på 80% af C-licensen ved anvendelse af landbrugsundtagelsen i grundforordningens artikel 14, stk. 3, ikke opfylder betingelsen, hvorefter nævnte vederlag skal være »betydeligt lavere« end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1768/95 med forbehold af den nationale retsinstans’ vurdering af øvrige relevante omstændigheder i hver hovedsag.

Det andet spørgsmål

30 Den forelæggende ret ønsker med sit andet spørgsmål nærmere oplyst, om artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning nr. 1768/95 i forbindelse med fastsættelse af indehaverens rettigheder indeholder kriterier, der kan danne grundlag for fastsættelsen af indehaverens vederlag.

31 Det bemærkes først, at det klart fremgår af ordlyden af artikel 5, stk. 4, at bestemmelser, der kan danne grundlag for fastsættelsen af dette vederlags størrelse, skal være fastsat i aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere og kan anvendes som retningslinjer, når nævnte aftaler er blevet meddelt Kommissionen og offentliggjort i Sortmyndighedens Tidende.

32 Dernæst bemærkes, at artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, når der ikke foreligger en aftale, fastsætter nævnte vederlag til 50% af C-licensen, eventuelt gradueret efter en glidende national skala i henhold til syvende betragtning til forordning nr. 2605/98.

33 Den forelæggende ret ønsker også oplyst, om disse bestemmelser indeholder et generelt princip, der finder anvendelse inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98.

34 Kommissionen har herved anført, at det er i strid med retssikkerhedsprincippet med tilbagevirkende kraft at anvende nævnte forordnings bestemmelser på transaktioner, der er foretaget inden dens ikrafttrædelse.

35 Det bemærkes hertil, at artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning nr. 1768/95 blev indført ved forordning nr. 2605/98 og ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse om, at bestemmelserne kan anvendes med tilbagevirkende kraft på transaktioner, der er foretaget inden ikrafttrædelsen af sidstnævnte forordning.

36 Da artikel 5, stk. 4 og 5, udgør en supplering af artikel 5 i forordning nr. 1768/95 og udtrykkelig henviser hertil, kan de anvendes som retningslinjer for fastsættelsen af det vederlag, der skal betales i situationer inden bestemmelsernes ikrafttræden.

37 Det andet spørgsmål må derfor besvares således, at de kriterier, der kan danne grundlag for fastsættelse af indehaverens vederlag, er fastsat i artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning nr. 1768/95. Disse kriterier har ikke tilbagevirkende kraft, men kan anvendes som retningslinjer ved beregningen af dette vederlag for udsåning foretaget inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98.

Det tredje og femte spørgsmål

38 Disse to spørgsmål fra den forelæggende ret vedrører rækkevidden og indholdet af aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere.

39 Det bemærkes først, at i henhold til artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1768/95 anvendes en sådan aftale som retningslinje for fastlæggelsen af det vederlag, der skal udbetales i det pågældende område, såfremt niveauerne herfor og de dermed forbundne betingelser er blevet meddelt Kommissionen og offentliggjort i Sortsmyndighedens Tidende.

40 Desuden fremgår det klart af artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, at nævnte vederlag udgør 50% af C-licenserne, såfremt der ikke foreligger en aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere.

41 Endvidere bemærkes, at denne sats på 50% ikke er den eneste vederlagssats, der kan fastsættes af de pågældende parter ved indgåelsen af en sådan aftale.

42 Endelig bemærkes vedrørende indholdet af forordning nr. 2605/98, som ikke sondrer mellem aftaler indgået før eller efter forordningens ikrafttræden, at hvis der er indgået en aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98, vil denne aftale kun kunne anvendes som retningslinje, såfremt aftalen opfylder de formelle anførte krav om meddelelse og offentliggørelse.

43 På grundlag af det anførte må det tredje og femte spørgsmål besvares således, at en aftale indgået mellem en sammenslutning af indehavere og landbrugere som nævnt i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1768/95 kun kan anvendes som retningslinje for disse beregningsparametre, såfremt aftalen er blevet meddelt Kommissionen og offentliggjort i Sortsmyndighedens Tidende, også selv om den er indgået tidligere end ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98. En sådan aftale kan fastsætte en vederlagssats, der er forskellig fra den, der subsidiært er fastlagt i artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95.

Det fjerde spørgsmål

44 Bundesgerichtshof ønsker med dette spørgsmål nærmere oplyst, om satsen på 50% i artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95 udgør en øvre grænse for fastsættelsen af vederlaget.

45 Det bemærkes først, at nævnte artikel 5, stk. 5, kun finder anvendelse, når der ikke foreligger nogen aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere.

46 Dernæst bemærkes, som generaladvokaten har anført under punkt 55 i forslaget til afgørelse, at det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at den anførte relative værdi er bindende, og hverken udgør en øvre eller nedre grænse. Det forhold, at der i fællesskabslovgivningen er fastsat en undtagelse i bestemmelsens andet afsnit, ændrer ikke herved, da denne undtagelse kun gjaldt i en begrænset periode og havde til formål at tilskynde til en hurtig indgåelse af aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere inden den 1. april 1999.

47 Det fjerde spørgsmål må derfor besvares således, at såfremt der ikke foreligger nogen aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere, skal indehaverens vederlag fastsættes i henhold til artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95 til et fast beløb, som hverken udgør en øvre eller nedre grænse.

Sagsomkostninger

48 Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

1) Et vederlag på 80% af det beløb, der i samme område opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af den laveste kategori, der officielt kan certificeres, af samme sort ved anvendelse af landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse opfylder ikke betingelsen, hvorefter nævnte vederlag skal være »betydeligt lavere« end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2605/98 af 3. december 1998, med forbehold af den nationale rets vurdering af de øvrige relevante omstændigheder i hver enkelt hovedsag.

2) Kriterierne for fastlæggelse af vederlaget for indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse er fastsat i artikel 5, stk. 4 og 5, i forordning nr. 1768/95, som ændret ved forordning nr. 2605/98. Disse kriterier har ikke tilbagevirkende kraft, men kan anvendes som retningslinjer ved beregningen af vederlaget for så vidt angår udsåninger, der har fundet sted inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98.

3) En aftale mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere som omhandlet i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1768/95, som ændret ved forordning nr. 2605/98, kan kun anvendes som retningslinje for de samlede beregningsparametre, såfremt aftalen er blevet meddelt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og offentliggjort i Sortsmyndighedens Tidende, også selv om aftalen er indgået inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2605/98. En sådan aftale kan fastlægge en vederlagssats, der er forskellig fra den, der subsidiært er fastsat i artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, som ændret ved forordning nr. 2605/98.

4) Når der ikke foreligger nogen aftaler mellem sammenslutninger af indehavere og landbrugere, skal vederlaget for indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse fastsættes i henhold til artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, som ændret ved forordning nr. 2605/98, til et fast beløb, som hverken udgør en øvre eller en nedre grænse.

Underskrifter