Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 17. februar 1998. - Straffesag mod Donatella Calfa. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Areios Pagos - Grækenland. - Offentlig orden - Turist fra en anden medlemsstat - Straffedom for brug af euforiserende stoffer - Livsvarigt opholdsforbud. - Sag C-348/96.



Samling af Afgørelser 1999 side I-00011



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Domstolen skal i denne praejudicielle sag fastlaegge raekkevidden af de faellesskabsretlige principper, som regulerer eller mere praecist begraenser medlemsstaternes kompetence til at udvise faellesskabsstatsborgere fra deres territorium.

2 Jeg skal herefter kort beskrive de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for de praejudicielle spoergsmaal. D. Calfa, der er italiensk statsborger, var paa ferieophold i Graekenland, da hun blev anholdt for at vaere i besiddelse af euforiserende stoffer. Sigtet for besiddelse af forbudte euforiserende stoffer alene til personlig brug blev hun idoemt tre maaneders faengselsstraf. Retten i Héraklion anordnede ogsaa hendes udvisning paa livstid fra graesk omraade (1). D. Calfa indgav kassationsanke til appelinstansen. Anken vedroerte udelukkende den del af afgoerelsen, hvorved retten i Héraklion havde anordnet hendes udvisning.

Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at besiddelse af euforiserende stoffer i den graeske retsorden er reguleret forskelligt, alt efter om den sigtede er graesk statsborger eller statsborger i en anden medlemsstat. Forskellen vedroerer ikke den hovedstraf, som paalaegges den sigtede, der kendes skyldig, men muligheden for at anvende supplerende sanktioner paa vedkommende. De nationale domstole skal nemlig anordne livsvarig udvisning fra Graekenland af en udlaending, som doemmes for overtraedelse af loven om euforiserende stoffer, medmindre der foreligger vigtige, navnlig familiemaessige grunde, til vedkommendes fortsatte ophold i landet; vedkommende kan dog vende tilbage til Graekenland, saafremt justitsministeren har godkendt hans tilbagevenden (2). Graeske statsborgere kan ikke vaere genstand for disse udvisningsforanstaltninger. De kan forbydes ophold paa visse bestemte steder, men kun saafremt de doemmes for handel med euforiserende stoffer og ikke for besiddelse af euforiserende stoffer alene til personligt brug (3). I dette tilfaelde er sanktionen fakultativ og kan under alle omstaendigheder hoejst udgoere fem aar.

Den nationale ret spoerger altsaa Domstolen, om denne behandling af udlaendinge er forenelig med faellesskabsretten. Den nationale ret har forelagt foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Er de faellesskabsretlige bestemmelser, som er anfoert i ovennaevnte praemisser, navnlig artikel 8, stk. 1 og 2, artikel 8 A, stk. 1, og artikel 48, 52 og 59 i traktaten om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber samt de gennemfoerelsesbestemmelser hertil, som er anfoert ovenfor i praemisserne, og endvidere bestemmelser i ethvert andet faellesskabsdirektiv, som vedroerer personers frie bevaegelighed og den frie udveksling af tjenesteydelser, samt endelig faellesskabsrettens lighedsprincip, som indeholdes i traktatens artikel 7, forenelige med en national lovbestemmelse, som paabyder den nationale retsinstans - medmindre der foreligger vaegtige, saerligt familiemaessige, grunde - at udvise en statsborger i en medlemsstat i De Europaeiske Faellesskaber paa livstid af hensyn til den offentlige orden og sikkerhed, naar disse hensyn alene bestaar i, at denne statsborger fra den anden medlemsstat i vaertsmedlemsstaten, hvor han lovligt befandt sig som turist, har gjort sig skyldig i erhvervelse af narkotika alene til personligt brug og har indtaget narkotika, og naar denne udvisning retligt goer det faktisk umuligt for den paagaeldende at vende tilbage til landet - medmindre justitsministeren efter tre aar ved diskretionaer afgoerelse giver tilladelse hertil - med henblik paa at udoeve de i naevnte faellesskabsretlige bestemmelser omhandlede erhvervsaktiviteter, samt naar en statsborger i vaertsmedlemsstaten, som har begaaet samme strafbare forhold, kan straffes med samme faengselsstraf, men ikke med andre tilsvarende foranstaltninger, som f.eks. opholdsbegraensning, som kun kan anordnes, saafremt den paagaeldende statsborger idoemmes den strengeste faengselsstraf, der kun idoemmes for handel med narkotika og kun fakultativt?

2) Saafremt udvisningen af en statsborger fra en anden medlemsstat fra vaertsmedlemsstaten i henhold til en af de nationale bestemmelser (jf. ovenstaaende spoergsmaal) principielt er foreneligt med de naevnte faellesskabsretlige bestemmelser og, saafremt den nationale retsinstans med hensyn til udvisningen udelukkende kan udoeve et skoen med hensyn til, om der foreligger vaegtige, saerligt familiemaessige, grunde til fortsat at tillade ophold i vaertsstaten, kan en saadan foranstaltning anses for at stride mod faellesskabsrettens proportionalitetsprincip, eller rettere sagt staar en saadan foranstaltning i misforhold til grovheden af de under spoergsmaal 1 naevnte overtraedelser, naar henses til, at disse overtraedelser efter national lovgivning har en rent kriminel karakter og straffes som angivet i ovennaevnte praemisser, nemlig saaledes at den af den nationale retsinstans anordnede udvisning er en udvisning paa livstid, hvor kun justitsministeren efter tre aar kan tillade den paagaeldende at vende tilbage til vaertsmedlemsstaten?«

3 Indledningsvis skal jeg anfoere, at de to spoergsmaal fra den nationale ret naermere betragtet vedroerer samme problem: tilsidesaettelsen af kriteriet om »proportionalitet« - som omhandlet i andet spoergsmaal - udgoer ogsaa som det siges, et af de kriterier, ud fra hvilke det maa afgoeres - som angivet i det foerste spoergsmaal - om de nationale foranstaltninger vedroerende udvisning af faellesskabsstatsborgere er retsstridige. Jeg skal derfor behandle de to praejudicielle spoergsmaal samlet.

Jeg skal desuden anfoere, at den situation, som D. Calfa befinder sig i, henhoerer under den beskyttelse, som sikres ved traktatens artikel 59, og ikke som den nationale ret fejlagtigt har angivet i forelaeggelsesdommen, af traktatens artikel 48 og 52. Grunden hertil er, at D. Calfa ikke i Graekenland udoever nogen loennet beskaeftigelse, og at det heller ikke fremgaar, at hun har til hensigt at paaberaabe sig etableringsfriheden i artikel 52. Hun maa som turist snart anses for modtager af tjenesteydelser; hun kan i henhold til Domstolens faste praksis (4), foelgelig paaberaabe sig beskyttelsen i artikel 59 om indrejse og ophold paa graesk territorium.

4 Dette indebaerer, at det afgoerende spoergsmaal i denne sag vedroerer afgraensningen af begrebet »offentlig orden«, som den graeske regering paaberaaber sig til begrundelse for den trufne udvisningsforanstaltning vedroerende D. Calfa. Jeg finder det hensigtsmaessigt at praecisere, at i henhold til faellesskabsretten kan friheden for en modtager af tjenesteydelser til at rejse ind i en anden medlemsstat eller oppebaere en tjenesteydelse dér underlaegges restriktioner, der er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed. Desuden bestemmes det i direktiv 64/221/EOEF (5), at der kan traeffes foranstaltninger over for faellesskabsstatsborgere, der begraenser deres ret til indrejse og ophold, som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed.

Den graeske regering har netop paaberaabt sig disse bestemmelser og anfoert, at den paagaeldende nationale lovgivning er vedtaget med henblik paa at bekaempe det alvorlige problem vedroerende forbrug og handel med euforiserende stoffer, hvorfor lovgivningen altsaa er begrundet i hensyn til den beskyttelse af den offentlige orden, den tilsigter.

5 Jeg mener ikke, at den graeske regerings argumenter kan tiltraedes. Selv om det er ubestridt, at de naevnte faellesskabsbestemmelser indroemmer medlemsstaterne en befoejelse til at begraense faellesskabsstatsborgernes faerden og ophold af hensyn til den offentlige orden, staar det dog ogsaa fast, at en straffelovgivning, som indeholder forbud mod brug af euforiserende stoffer, i hvert fald teoretisk kan vaere baseret paa saadanne betragtninger. Domstolen har haft lejlighed til at fastslaa, at selv om »medlemsstaterne i medfoer af forbehold i artikel 48, stk. 3, i det vaesentlige har frihed til i overensstemmelse med det nationale behov at bestemme, hvad hensynet til den offentlige orden kraever«, kan raekkevidden af dette begreb »ikke entydigt afgoeres af den enkelte medlemsstat uden faellesskabsinstitutionernes kontrol« (6). Det drejer sig nemlig om en undtagelse til det grundlaeggende princip om den frie bevaegelighed, hvis anvendelse altsaa skal begraenses til undtagelsestilfaelde, hvori den person, som udvises fra det nationale territorium, reelt udgoer en virkelig og tilstraekkelig alvorlig trussel mod grundlaeggende samfundshensyn (7). Det fremgaar desuden af Domstolens praksis vedroerende anvendelsen af direktiv 64/221 (8), at naar de nationale myndigheder udviser en medlemsstats statsborgere af hensyn til den offentlige orden, skal de udelukkende tage hensyn til den paagaeldendes personlige forhold, idet en saadan foranstaltning ikke kan begrundes alene i, at den paagaeldende har vaeret genstand for en tidligere straffedom (9). En udvisningsforanstaltning kan derfor ikke tilsigte at opfylde et »generalpraeventivt formaal«, saafremt den besluttes med det formaal at afskraekke andre udlaendinge fra at begaa lignende forbrydelser (10), og skal under alle omstaendigheder overholde proportionalitetsprincippet (11).

6 Alle disse principper, som Domstolen har fastsat vedroerende begrebet »offentlig orden«, udgoer et afgoerende fortolkningsgrundlag i denne sag.

Foerst mener jeg, at de nationale lovbestemmelser, som beskrevet i forelaeggelsesdommen, indfoerer en ved traktaten forbudt forskelsbehandling mellem nationale statsborgere paa den ene side og de oevrige faellesskabsstatsborgere paa den anden. Forskelsbehandlingen beror ikke paa, at den nationale lovgivning ikke bestemmer, at nationale statsborgere kan udvises: Domstolen har allerede fastslaaet, at disse ikke kan vaere adressater for en saadan foranstaltning, hvorfor deres situation altsaa ikke er fuldstaendig sammenlignelig med situationen for de oevrige faellesskabsstatsborgere (12). Der foreligger heller ikke en forbudt forskelsbehandling, for saa vidt som den forskellige behandling fastsat i de nationale lovbestemmelser ikke vedroerer identiske situationer. I denne sag maa forskelsbehandlingen ses under en anden synsvinkel: Ud fra den nationale rets beskrivelse af lovgrundlaget fremgaar det imidlertid, at lovovertraedelsen bestaaende i besiddelse af euforiserende stoffer alene til personligt brug straffes forskelligt, alt efter om den begaas af en graesk borger eller af en udlaending. I foerstnaevnte tilfaelde kan der idoemmes faengselsstraf, mens der i det andet tilfaelde derimod obligatorisk skal anordnes en yderligere sanktion, som bestaar i udvisning fra graesk territorium. Selv om en saadan foranstaltning ikke kan traeffes over for graeske statsborgere, gaelder det dog ikke desto mindre, at naar disse findes skyldige i overtraedelse af loven om euforiserende stoffer, kan der ikke paalaegges nogen som helst form for yderligere sanktion. Eller rettere sagt, der foreligger en forskelsbehandling, som bestaar i, at de graeske statsborgere for de samme strafbare handlinger alene kan idoemmes hovedstraffen, mens udlaendinge idoemmes en tillaegsstraf.

7 Selv om det antages, at de bestemmelser, som er beskrevet i forelaeggelsesdommen, ikke opfylder kriterierne om forskelsbehandling, maa de dog under alle omstaendigheder anses for at stride mod proportionalitetsprincippet, som fortolket af Domstolen, netop i forbindelse med lovligheden af udvisningsforanstaltninger, der er begrundet i hensynet til »offentlig orden«. Jeg skal herved alene henvise til en passage i den beroemte dom i sagen Adoui og Cornuaille (13), som jeg finder saerlig relevant: »Undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 48 og 56 giver medlemsstaterne befoejelser til, naar de grunde, som er naevnt i bestemmelserne, foreligger, at traeffe visse foranstaltninger over for statsborgere fra andre medlemsstater, navnlig foranstaltninger, som er begrundet i hensyn til den offentlige orden. Medlemsstaten kan dog ikke bringe tilsvarende foranstaltninger i anvendelse over for deres egne statsborgere, idet staten ikke kan udvise sine egne borgere fra det nationale omraade eller forbyde dem indrejse. En saadan forskelsbehandling, som vedroerer arten af de foranstaltninger, der kan traeffes, maa derfor tillades, men paa den betingelse, at den kompetente myndighed i medlemsstaten ikke ved udstedelsen af de naevnte foranstaltninger baserer sin beslutning paa sin bedoemmelse af visse former for adfaerd, som indebaerer, at statsborgere fra andre medlemsstater behandles forskelligt. Det bemaerkes, at en national kompetent myndighed ikke - hvilket Domstolen har fastslaaet i dommen af 27. oktober 1977 (sag 30/77, Bouchereau, Sml. s. 1999) - kan paaberaabe sig hensynet til den offentlige orden, medmindre der foreligger 'en virkelig og tilstraekkelig alvorlig trussel mod et grundlaeggende samfundshensyn'. Selv om medlemsstaterne ikke efter faellesskabsretten er forpligtet indbyrdes at anvende en ensartet vaerdiskala for bedoemmelsen af en adfaerd, som kan vaere i strid med den offentlige orden, kan adfaerden ikke vaere saa alvorlig, at den begrunder indrejse- eller opholdsrestriktioner paa en medlemsstats omraade over for statsborgere fra en anden medlemsstat, naar medlemsstaten ikke traeffer repressive foranstaltninger eller andre egentlige og effektive foranstaltninger til bekaempelse af den udviste adfaerd over for sine egne borgere.«

Det fremgaar altsaa af den retspraksis, som jeg har citeret, at der under alle omstaendigheder maa foretages en sammenligning mellem den lovmaessige behandling, der henholdsvis er forbeholdt en national statsborger og en faellesskabsstatsborger. Og denne sammenligning skal kunne foretages, saafremt sidstnaevntes personlige adfaerd opfylder betingelsen om, at der skal vaere tale om en virkelig og tilstraekkelig alvorlig trussel mod et grundlaeggende samfundshensyn i indrejsestaten - som altsaa kan begrunde en eventuel udvisningsforanstaltning - og naar de nationale myndigheder i tilfaelde af en tilsvarende adfaerd fra deres egne statsborgere vedtager foranstaltninger, som maaske ikke er identiske, men reelt tilsigter at bekaempe denne adfaerd (14). Det ses imidlertid let, at denne betingelse ikke er opfyldt i denne sag. Ved overtraedelsen bestaaende i at vaere i besiddelse af euforiserende stoffer har national lovgiver ikke - og kan heller ikke af de tidligere angivne grunde - anordnet udvisning fra det nationale omraade af deres egne statsborgere; forholdet er imidlertid det, at lovgiver i disse tilfaelde heller ikke fastsaetter vedtagelse af andre foranstaltninger, hvoraf det fremgaar, at besiddelse og indtagelse af euforiserende stoffer i den nationale retsorden anses for adfaerd, der kan begrunde en saerlig alvorlig sanktion. Anvendelsen af supplerende straf over for en national statsborger - bl.a. forbud mod ophold paa bestemte steder - finder reelt alene anvendelse ved handel med euforiserende stoffer, som altsaa ved en overtraedelse, som er langt grovere end besiddelse af euforiserende stoffer alene til personligt brug. Derimod er der ikke fastsat nogen yderligere straf for besiddelse alene til personligt brug.

Jeg mener derfor, at en udvisningsforanstaltning fra det nationale omraade som den, der er beskrevet af den nationale ret, strider mod faellesskabsretten. Det er herved uden betydning, om en foranstaltning af denne karakter bedoemmes paa grundlag af princippet om forbud mod forskelsbehandling eller proportionalitetsprincippet. I praksis bliver resultatet det samme: Der er tale om en foranstaltning, der strider mod de principper, som Domstolen har fastsat vedroerende foranstaltninger, der begraenser faellesskabsstatsborgerens ret til fri bevaegelighed og ophold.

8 Jeg tilfoejer, at den i forelaeggelsesdommen beskrevne nationale lovgivning ogsaa af andre grunde er uforenelig med Domstolens praksis. Jeg skal navnlig henvise til, at udvisningsforanstaltningen anordnes naesten automatisk sammen med straffedommen. Den paagaeldende lovgivning bestemmer nemlig, at de nationale domstole skal anordne udvisning af faellesskabsstatsborgere, medmindre der foreligger vigtige, navnlig familiemaessige grunde, til at traeffe en anden afgoerelse. Disse familiemaessige grunde indebaerer altsaa en mulighed for undtagelse i forhold til hovedreglen, som er udvisning. En saadan bestemmelse er efter min mening helt klart i strid med artikel 3, stk. 2, i direktiv 64/221, hvorefter »straffedom alene kan ikke uden videre begrunde disse forholdsregler« om udvisning fra nationalt omraade. Domstolen anfoerte i Bouchereau-dommen (15), at denne bestemmelse maa forstaas saaledes, at »den kraever, at de nationale myndigheder foretager et konkret skoen over, hvad der foelger af hensynet til beskyttelse af den offentlige orden, hvilket ikke noedvendigvis falder sammen med det skoen, som ligger til grund for straffedommen. Det foelger heraf, at en tidligere straffedom kun kan faa betydning, i det omfang de omstaendigheder, som har foert til domfaeldelsen, er udtryk for et personligt forhold, der indebaerer en aktuel trussel mod den offentlige orden. Selv om konstateringen af en saadan trussel i almindelighed er ensbetydende med, at den paagaeldende person vil vaere tilboejelig til fortsat at udvise det naevnte forhold i fremtiden, kan det ogsaa taenkes, at det tidligere begaaede forhold i sig selv opfylder betingelserne for at kunne anses for en saadan trussel mod den offentlige orden«.

Disse krav mener jeg derimod ikke er overholdt i den i forelaeggelsesdommen beskrevne nationale lovgivning. Denne bestemmer nemlig, at udlaendinge skal udvises efter en straffedom, hvilket indebaerer, at udvisningen er »en automatisk foelge«, som alene kan aendres, saafremt der foreligger familiemaessige grunde. I henhold til den tidligere naevnte retspraksis kan hensynet til den offentlige orden kun paaberaabes, saafremt der foreligger »en virkelig og tilstraekkelig alvorlig trussel mod et grundlaeggende samfundshensyn«, en trussel, som ikke uden videre kan udledes af, at der foreligger en straffedom.

9 Jeg mener paa grundlag af det ovenfor anfoerte, at de kraevede betingelser for at kunne paaberaabe sig hensynet til den offentlige orden til stoette for en udvisningsforanstaltning som den, der er beskrevet af den nationale ret, ikke foreligger. Og jeg skal hertil foeje, at dette gaelder, uanset om der er tale om en permanent eller en midlertidig foranstaltning. Foruden de forbehold, som jeg har fremsat tidligere med hensyn til den paagaeldende nationale lov, skal jeg ogsaa naevne det forhold, at en udvisningsforanstaltning paa livstid fra nationalt omraade er aabenbart uforholdsmaessig (16). Jeg mener dog, at tvivlen med hensyn til den anfaegtede foranstaltnings forenelighed med faellesskabsretten foreligger uanset foranstaltningens tidsmaessige virkninger. Selv om det antages, at D. Calfa kan vende tilbage til Graekenland efter tre aar og efter en tilladelse fra den kompetente minister, forholder det sig ikke desto mindre saaledes, at udvisningsforanstaltningen blev anordnet i forbindelse med en dom for en strafbar adfaerd, som en graesk statsborger ikke kan idoemmes. I henhold til Domstolens faste praksis indebaerer dette en ved traktaten forbudt forskelsbehandling eller under alle omstaendigheder en uforholdsmaessig foranstaltning, eftersom foranstaltningen paalaegger faellesskabsstatsborgere sanktioner, som hverken er tilpasset eller staar i forhold til grovheden af den begaaede overtraedelse som vurderet af national lovgiver.

Med andre ord er den i den nationale lovgivning fastsatte udvisning ikke en foelge af en konkret vurdering af den skyldiges adfaerd, men forekommer mig at vaere baseret paa afskraekningsformaal over for de oevrige faellesskabsstatsborgere, formaal, som Domstolen allerede klart har kendt retsstridige i andre sager (17).

10 Jeg skal endelig goere en sidste bemaerkning med hensyn til den rolle, som princippet om unionsborgerskab i traktatens artikel 8 A kan spille, og som er naevnt af den nationale ret i forelaeggelsesdommen. Jeg har allerede naevnt, at i sagen Martínes Sala (18), har dette nye begreb afgoerende betydning. Jeg mener dog ikke, at det er relevant i denne sag, eftersom de spoergsmaal, som den nationale ret har forelagt, allerede er fuldstaendigt besvaret i den praksis ved Domstolen, som jeg har anfoert tidligere. D. Calfa's stilling er tilstraekkelig beskyttet paa grund af hendes stilling som modtager af tjenesteydelser samt i henhold til bestemmelserne i direktiv 64/221. Jeg mener derfor ikke, at der foreligger nogen grund til at inddrage den anden beskyttelse, som unionsborgerskabet indebaerer.

Forslag til afgoerelse

11 Paa grundlag af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af Arios Pagos, saaledes:

»EF-traktatens artikel 59 og 56 og artikel 3 i Raadets direktiv 64/221/EOEF af 25. februar 1964 om samordning af saerlige foranstaltninger, som gaelder for udlaendinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en lovgivning, som paalaegger domstolene at anordne livsvarig udvisning af en statsborger fra en anden medlemsstat af hensyn til den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, alene fordi den paagaeldende i vaertsstaten, hvor den paagaeldende befinder sig som turist, er blevet fundet skyldig i besiddelse af euforiserende stoffer udelukkende til personligt brug, naar statens egne statsborgere, som begaar samme strafbare overtraedelse, ikke paalaegges nogen tilsvarende alvorlig straf.«

(1) - Det anfoeres i forelaeggelsesdommen, at udvisningsforanstaltningen blev truffet i henhold til artikel 17, stk. 2, i lov nr. 1729/1987, hvorefter »voksne eller mindreaarige udlaendinge, som idoemmes straf for overtraedelse af loven, udvises paa livstid, medmindre der foreligger vigtige, isaer familiemaessige grunde, til fortsat ophold i landet ...«.

(2) - Det fremgaar af artikel 74 i straffeloven, at de udviste udlaendinge kun kan indrejse efter et tidsrum paa tre aar fra deres udvisning og kun, saafremt deres tilbagevenden godkendes af justitsministeren.

(3) - Den nationale retsinstans henviser herved til artikel 17, stk. 1, i lov nr. 1729/1987, som bestemmer, at denne supplerende sanktion kun anvendes paa nationale statsborgere, saafremt de idoemmes en faengselsstraf paa fem aar eller herover.

(4) - Jf. dom af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377, praemis 10, og af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, praemis 55.

(5) - Raadets direktiv af 25.2.1964 om samordning af de saerlige foranstaltninger, som gaelder for udlaendinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed (EFT 1963-1964, s. 109). Naervaerende sag vedroerer navnlig artikel 3, stk. 1 og 2, som lyder saaledes:<"NOTE", Font = F2, Top Margin = 0.000 inches, Left Margin = 0.721 inches, Tab Origin = Column>»1. Forholdsregler vedroerende den offentlige orden eller sikkerhed boer udelukkende stoettes paa den paagaeldendes personlige forhold.<"NOTE", Font = F2, Top Margin = 0.000 inches, Left Margin = 0.721 inches, Tab Origin = Column>2. Straffedomme alene kan ikke uden videre begrunde disse forholdsregler ...«

(6) - Jf. dom af 28.10.1975, sag 36/75, Rutili, Sml. s. 1219, praemis 26 og 27.

(7) - Jf. dom af 27.10.1977, sag 30/77, Bouchereau, Sml. s. 1999, praemis 35.

(8) - Jf. navnlig direktivets artikel 3, som Domstolen har tillagt direkte virkning i dom af 4.12.1974, sag 41/74, Van Duyn, Sml. s. 1337, praemis 6 og 7.

(9) - Jf. Bouchereau-dommen, praemis 28.

(10) - Jf. dom af 26.2.1975, sag 67/74, Bonsignore, Sml. s. 297, praemis 7.

(11) - Jf. dom af 7.7.1976, sag 118/76, Watson og Belmann, Sml. s. 1185, praemis 21.

(12) - Jf. Van Duyn-dommen, praemis 22 og 23, og dom af 18.5.1982, forenede sager 115/81 og 116/81, Adoui og Cornuaille, Sml. s. 1665, praemis 7.

(13) - Praemis 7 og 8 (mine fremhaevelser).

(14) - Jf. vedroerende dette spoergsmaal mit forslag til afgoerelse af 23.9.1977 i sagen Pereira Roque (sag C-171/96, endnu verserende), hvori jeg anfoerer, at det netop er overholdelsen af proportionalitetsprincippet, som sikrer ligebehandling (punkt 49).

(15) - Praemis 27, 28 og 29.

(16) - Jf. herved dom af 17.6.1997, forenede sager C-65/95 og C-111/95, Shingara og Radiom, Sml. I, s. 3343.

(17) - Jf. Bonsignore-dommen, praemis 7.

(18) - Sag C-85/96 (endnu verserende).