ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal der i en retstvist som den foreliggende ses bort fra en bestemmelse i national ret — som her AGG’s § 9, stk. 1, første alternativ — hvorefter det også er tilladt at udøve forskelsbehandling på grund af en persons religion ved beskæftigelse gennem trossamfund og institutioner, der henhører under disse, såfremt det henset til dette trossamfunds selvforståelse og selvbestemmelsesret er berettiget at stille et erhvervsmæssigt krav om, at en person tilhører en bestemt religion?
2)

I tilfælde af, at den i det første spørgsmål nævnte sagkyndige erklæring ikke kan anvendes som bevis, skal artikel 4 i direktiv 2004/83/EF, sammenholdt med artikel 1 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, da fortolkes således, at — i de tilfælde, hvor asylansøgningen baseres på forfølgelse på grund af seksuel orientering — hverken de nationale administrative myndigheder eller domstolene har mulighed for ved hjælp af sagkyndige metoder at undersøge sandfærdigheden af asylansøgerens udtalelser, uanset disse metoders nærmere kendetegn?
1)

Skal artikel 2, 3, 4 og 5 i direktiv 79/1072/EØF (1), sammenholdt med artikel 17, stk. 2 og 3, litra a), i direktiv 77/388/EØF (2), fortolkes således, at de er til hinder for en praksis ved en national skattemyndighed, hvorefter der ikke foreligger objektive forhold, der bestyrker den afgiftspligtige persons erklærede hensigt om at benytte de indførte goder inden for rammerne af dennes økonomiske virksomhed, såfremt gennemførelsen af den aftale, i kraft af hvilken den afgiftspligtige person købte og indførte goderne, på tidspunktet for den faktiske indførsel var udsat, hvilket indebærer en alvorlig risiko for, at den efterfølgende levering/transaktion, hvortil de indførte goder var erhvervet, ikke længere udføres?
2)

Omfatter det nævnte begreb færdsel med køretøjer i artikel 3, stk. 1, i nævnte direktiv 72/166, en landbrugstraktor, som holder stille på en plan jordvej på en landbrugsejendom, og som på gængs vis anvendes i forbindelse med udførelsen af landbrugsarbejde (sprøjtning med ukrudtsmiddel på en vinmark) med motoren i gang for at kunne aktivere pumpen til beholderen med ukrudtsmiddel, og som under disse omstændigheder, og som følge af et jordskred forårsaget af et sammenfald af følgende faktorer: — traktorens vægt, — rystelse forårsaget af traktorens motor og udgangspumpen til sprøjten, som er forbundet til traktorens bagende, — kraftig regn, vælter ned over fire arbejdstagere, som er i færd med at udføre dette arbejde på de lavereliggende terrasser, og er årsag til, at en af arbejdstagerne, som holder den slange, der anvendes til sprøjtningen, afgår ved døden?
1)

Er artikel 43 sammenholdt med artikel 48 EF (nu artikel 49 sammenholdt med artikel 54 TEUF) til hinder for en national beskatningsordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter et ikke-hjemmehørende moderselskab, hvis eneste aktionær har bopæl i Tyskland, nægtes friholdelse for kapitalindkomstskat af udloddet udbytte, for så vidt det ejes af personer, der ikke havde ret til tilbagebetaling eller fritagelse, såfremt de oppebar indtægterne direkte, og (1) der ikke foreligger økonomiske eller andre væsentlige grunde til at inddrage det ikke-hjemmehørende moderselskab som mellemled, eller (2) det ikke-hjemmehørende moderselskab ikke oppebærer mere end 10 % af sin samlede bruttoindkomst i det pågældende regnskabsår på grundlag af egen økonomisk virksomhed (som bl.a. ikke foreligger, hvis det udenlandske selskab oppebærer sin bruttoindkomst på grundlag af administration af aktiver) eller (3) det ikke-hjemmehørende moderselskab ikke deltager i den almindelige økonomiske omsætning med en virksomhedsstruktur, der er passende henset til selskabets formål, mens hjemmehørende moderselskaber indrømmes friholdelse for kapitalindkomstskat, uanset om de ovennævnte betingelser er opfyldt?
1)

Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den mekanisme, der består i en forpligtelse til at købe elektricitet produceret i anlæg, der anvender solstrålingsenergi, til en pris, der er højere end markedsprisen, og som finansieres af de endelige elforbrugere, såsom den mekanisme, der er fastsat i ministerielle bekendtgørelser af 10. juli 2006 (JORF nr. 171 af 26.7.2006, s. 11133) og af 12. januar 2010 (JORF nr. 0011 af 14.1.2010, s. 727), der fastsætter betingelser for køb af denne elektricitet, sammenholdt med lov nr. 2000-108 af 10. februar 2000 om modernisering og udvikling af den offentlige elektricitetstjeneste, dekret nr. 2000-1196 af 6. december 2000 og dekret nr. 2001-410 af 10. maj 2001, udgør statsstøtte?
2)

Hvad angår det samme tilfælde, hvordan anvendes ovennævnte artikel 4 i forordning nr. 794/2004 (1), hvorefter en stigning på mere end 20 % i en eksisterende støtteordnings oprindelige budget udgør en ændring af denne støtteordning, og særlig: a) Hvordan kan den kombineres med den omstændighed, at en støtteordning i henhold til artikel 88, stk. 3, TEF, nu artikel 108, stk. 3, TEUF skal forhåndsanmeldes? b) Hvis overskridelsen af den tærskel på 20 % i en eksisterende støtteordnings oprindelige budget, der er fastsat i ovennævnte artikel 4 i Kommissionens forordning nr. 794/2004, begrunder en ny anmeldelse, skal denne tærskel da bedømmes i forhold til størrelsen af de indtægter, der afsættes til støtteordningen, eller i forhold til de udgifter, der rent faktisk tildeles støttemodtagerne, med undtagelse af de beløb, der henføres til en reserve, eller de beløb, der tilgår statskassen. c) Såfremt overholdelsen af tærsklen på 20 % skal bedømmes i forhold til de udgifter, der afsættes til støtteordningen, skal en sådan bedømmelse da foretages på grundlag af en sammenligning mellem det samlede loft over udgiften, der fremgår af godkendelsesafgørelsen, og det samlede budget, som det udbetalende organ på et senere tidspunkt afsætter til støtten, eller på grundlag af en sammenligning mellem de anmeldte lofter for hver enkelt støttekategori, der er omhandlet i afgørelsen, og dette organs tilsvarende budgetpost?
3)

Er fremstilling af eksportvarer under anvendelse af aktiver, som er erhvervet med statsstøttemidler, en aktivitet, der er direkte forbundet med de eksporterede mængder som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 1998/2006? Såfremt spørgsmålet besvares benægtende: Har medlemsstaterne mulighed for at indføre yderligere begrænsninger i national ret for eksportører af produkter, som er fremstillet med aktiver, som stammer fra investeringen af en skattelettelse? Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende: I hvilket forhold står denne bestemmelse til artikel 35 TEUF om forbud mod kvantitative udførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne, og foreligger der forskelsbehandling og en tilsidesættelse af princippet om varernes frie bevægelighed?
I.3.

Skal EU-retten, navnlig artikel 69 og 70 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7. juni 2011 om nærmere bestemmelser for anvendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager fortolkes således, at en ret, der skal træffe afgørelse vedrørende et søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af en administrativ myndighed, ved hvilken der for en bestemt årsperiode i driftsprogrammet blev taget endelig stilling til ansøgningen om udbetaling af finansiel støtte inden for rammerne af et driftsprogram i henhold til artikel 103 g, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 361/2008 af 14. april 2008 om ændring af forordning (EF) nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen), som følge af en allerede foreliggende retskraftig afgørelse om godkendelse af driftsprogrammet og fondsbeløbene samt som følge af en afgørelse om det »godkendte støttebeløb«, er forhindret i at efterprøve spørgsmålet om lovligheden af beregningen af værdien af den afsatte produktion som basis for støtteloftet?
1)

Skal artikel 17, stk. 2, i Europa-Parlamentet og Rådets forordning (EF) nr. 1610/96 af 23. juli 1996 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler (1) fortolkes således, at »dato[en] for meddelelse af den første tilladelse til markedsføring i [Den Europæiske Union]« i en ansøgning om opnåelse af et supplerende beskyttelsescertifikat som omhandlet i denne forordning og i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (2) er ukorrekt, når denne dato er blevet fastlagt i strid med Den Europæiske Unions Domstols fortolkning i dommen Seattle Genetics (C-471/14), og at det supplerende beskyttelsescertifikats udløbsdato derfor skal berigtiges, selv om afgørelsen om udstedelse af certifikatet blev truffet før denne doms afsigelse, og fristen for at påklage denne afgørelse allerede er udløbet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (Italien) den 14. september 2016 — Sicurbau Srl m.fl. mod Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti m.fl.

(Sag C-493/16)

(2016/C 454/31)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale della Campania

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Sicurbau Srl, IGR — Imprese Generali Riunite Srl, Iterga Costruzioni Generali SpA og Pa.Co. — Pacifico Costruzioni SpA

Sagsøgte: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Autorità Portuale di Napoli og Soa Rina SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er de EU-retlige principper, og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, samt princippet om frie varebevægelser, princippet om etableringsfrihed og princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, der er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), samt de heraf afledte principper, såsom ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, princippet om gensidig anerkendelse, proportionalitetsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, som (senest) anerkendt i direktiv 2014/24/EU (1), til hinder for en national lovgivning som den italienske, der følger af artikel 87, stk. 4, og artikel 86, stk. 3a, i lovdekret nr. 163/2006, sammenholdt med artikel 26, stk. 6, i lovdekret nr. 81/2008, ifølge den fortolkning, som Consiglio di Statos plenarforsamling har anlagt som led i opgaven at sikre en ensartet fortolkning af loven i medfør af artikel 99 i Codice del processo amministrativo, i dom nr. 3/2015 og 9/2015, hvorefter manglende særskilt oplysning af omkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen i buddet i en udbudsprocedure for tildeling af offentlige bygge- og anlægskontrakter under alle omstændigheder medfører udelukkelse af tilbudsgiveren, uden mulighed for uddybning af beviserne eller kontradiktion, også i tilfælde hvor pligten til særskilt oplysning ikke er blevet specificeret i udbudsbestemmelserne, og også selv om buddet ud fra et indholdsmæssigt synspunkt opfylder minimumsomkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT L 94, s. 65).
1)

Udgør tilkendelsen af en erstatning på mellem 2,5 og 12 månedslønninger for den seneste fulde månedsløn (artikel 32, stk. 5, i lov nr. 183/2010) til den offentligt ansatte, som er blevet udsat for en ulovlig forlængelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, idet vedkommende kun kan opnå fuld erstatning for skaden ved at bevise at være gået glip af andre beskæftigelsesmuligheder eller ved at bevise, at vedkommende i tilfælde af afholdelse af en almindelig udvælgelsesprøve ville være blevet udvalgt, en tilsvarende og effektiv foranstaltning i den forstand, som fremgår af Domstolens dom, Mascolo m.fl. (C-22/13, C-61/13 — C-63/13 og C-418/13) og dom, Marrosu (C-53/04)?
8)

Appellanten har i øvrigt gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. m207/2009. Retten har benægtet, at der er sket et indgreb i beskyttelsen af det forhold, at varemærket er velkendt i henhold til artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, med det argument, at de omtvistede varer og tjenesteydelser ikke er af lignende art. Det fremgår af den udtrykkelige ordlyd af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, at det ikke er nødvendigt, at varerne og tjenesteydelserne er af lignende art. Retten har således ved sin afgørelse vendt artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 til sin modsætning.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação do Porto (Portugal) den 26. september 2016 — José Joaquim Neto de Sousa mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-506/16)

(2016/C 454/34)

Processprog: potugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal da Relação do Porto

Parter i hovedsagen

Sagsøger: José Joaquim Neto de Sousa

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i andet (1) og tredje (2) direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer til hinder for en national lovgivning, som i henhold til artikel 7, stk. 3, i lovdekret nr. 522 af 31. december 1985, som ændret ved lovdekret nr. 130 af 19. maj 1994, fastsætter erstatning for økonomisk skade til den fører, der har forårsaget en ulykke på grund af forsømmelighed, i tilfælde af at dennes ægtefælle, som var pasager i bilen, dør?

(1) Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 8, s. 17).

(2) Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33).
C 454/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação de Évora (Portugal) den 23. september 2016 — Louis Isidro Delgado Mendes mod Crédito Agricola Seguros — Companhia de Seguros de Ramos Reais, S.A.

(Sag C-503/16)

(2016/C 454/33)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal da Relação de Évora

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Louis Isidro Delgado Mendes

Sagsøgt: Crédito Agricola Seguros — Companhia de Seguros de Ramos Reais, S.A.

Præjudicielt spørgsmål

»I tilfælde af en trafikulykke, hvor der er forvoldt person- og tingsskade på en fodgænger, som er blevet påkørt forsætligt med det køretøj, som han selv er indehaver af, og som blev ført af den person, der havde stjålet det, er EU-retten, herunder navnlig artikel 12, stk. 3, og artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF, da til hinder for, at fodgængeren i henhold til national ret udelukkes fra enhver form for erstatning, fordi han selv er køretøjets indehaver og forsikringstager?«
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/27/EU af 26. februar 2014 om ændring af Rådets direktiv 92/58/EØF, 92/85/EØF, 94/33/EF, 98/24/EF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/37/EF for at tilpasse dem til forordning (EF) nr. 1272/2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger, idet det ikke inden den 1. juni 2015 har udstedt alle de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre dette direktiv, eller i det mindste ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
2)

Er det i strid med effektivitetsprincippet i artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler at træffe afgørelse om iværksættelse realisering af pant på grundlag af et kontraktvilkår om fremskyndet forfald, der er erklæret urimeligt ved en endelig retsafgørelse, der er truffet i en tidligere procedure om realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og baseret på den samme kontrakt om lån mod pant i fast ejendom, selv om det i den nationale retsorden ikke anerkendes, at den nævnte tidligere retsafgørelse har materiel retskraft, mens det i samme retsorden fastsættes, at det er udelukket at indlede en ny procedure med henblik på realisering af pantet på grundlag af det samme fuldbyrdelsesdokument?
3)

Såfremt besvarelsen af det foregående spørgsmål er, at årsagen til afskedigelsen er overførslen, hvorved afskedigelsen er i strid med direktiv 2001/23/EF, skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder da fortolkes således, at den er til hinder for, at den nationale lovgivning forbyder en domstol at træffe en materiel afgørelse om de argumenter, der fremføres af en arbejdstager, som i en individuel sag anfægter sin afskedigelse, der har fundet sted inden for rammerne af en kollektiv afskedigelse, med henblik på at forsvare de rettigheder, der følger af Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter og Rådets direktiv 98/59/EF (2) af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, under hensyn til at der tidligere er afsagt endelig dom om den kollektive afskedigelse i en sag, hvori den pågældende arbejdstager ikke har kunnet indgå som part, selv om de fagforeninger, der er repræsenteret i virksomheden, og/eller arbejdstagernes lovlige kollektive repræsentanter har været part eller har kunnet være det?
1)

Skal artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 (1) fortolkes således, at en »forbruger« som omhandlet i denne bestemmelse mister denne egenskab, hvis han efter længere tids benyttelse af en privat Facebook-konto i forbindelse med håndhævelsen af sine krav udgiver bøger, holder foredrag til dels mod vederlag, driver websites, indsamler donationer til håndhævelse af kravene og lader talrige forbrugere overdrage deres krav til ham mod tilsagn om, at de vil få del i et eventuelt positivt resultat af søgsmål efter fradrag af sagsomkostninger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 14/28

Appel iværksat den 16. november 2016 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 15. september 2016 i sag T-386/14, Fih Holding og Fih Erhvervsbank mod Kommissionen

(Sag C-579/16 P)

(2017/C 014/34)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved L. Flynn, K. Blanck-Putz og A. Bouchagiar, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: FIH Holding A/S og FIH Erhvervsbank A/S

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Sjette Afdeling) af 15. september 2016, meddelt til Kommissionen den 16. september 2016, i sag T-386/14, Fih Holding og Fih Erhvervsbank mod Kommissionen, ophæves.

— Domstolen træffer selv afgørelse i første instans, og søgsmålet forkastes som retligt ugrundet, og

— Indstævnte og sagsøgere i første instans tilpligtes at betale omkostningerne.

Subsidiært nedlægges påstand om:

— Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Sjette Afdeling) af 15. september 2016, meddelt til Kommissionen den 16. september 2016, i sag T-386/14, Fih Holding og Fih Erhvervsbank mod Kommissionen, ophæves, og

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på behandling af det andet anbringende, der blev gjort gældende i første instans.

— Afgørelsen om sagens omkostninger i første instans og under appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har begået en retlig fejl, idet den fastslog, at Kommissionen for at påvise, at foranstaltningerne fra 2012 indeholdt statsstøtte, var forpligtet til at anvende kriteriet om den private kreditor i lyset af de omkostninger, der ville være opstået for Danmark, hvis denne medlemsstat ikke havde vedtaget disse foranstaltninger. Denne konklusion fra Rettens side er en retlig fejl, eftersom de omhandlede omkostninger er en direkte følge af Danmarks forudgående tildeling af statsstøtte til fordel for FIH, og det fremgår klart af Domstolens faste praksis, at Kommissionen ikke kan tage sådanne omkostninger i betragtning, når den undersøger, om en medlemsstat har handlet, som en privat aktør i en markedsøkonomi ville have gjort.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 14/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte dei Conti (Italien) den 12. oktober 2016 — Istituto Nazionale della Previdenza Sociale mod Francesco Faggiano

(Sag C-524/16)

(2017/C 014/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte dei Conti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Sagsøgt: Francesco Faggiano

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal fællesskabsbestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 (1) og Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29. juni 1998 (2) fortolkes således, at anmodningen om sammenlægning af socialsikringsbidrag, som er blevet erhvervet under forskellige pensionsordninger, særligt i hjemlandet og i en anden EU-medlemsstat, ikke kan fremsættes af en person, som allerede modtager pension?

2) Er artikel 49, stk. 1, litra b), nr. ii), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 til hinder for en national lovgivning som den, der er fastlagt i artikel 71 i den italienske lov nr. 388 af 23. december 2000, ifølge hvilken anmodningen om sammenlægning af socialsikringsbidrag, som er blevet erhvervet under forskellige pensionsordninger, særligt i hjemlandet og i en anden EU-medlemsstat, kun kan fremsættes af personer, som endnu ikke har erhvervet ret til pension fra nogen socialsikringskasse?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149, s. 2).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29.6.1998 om ændring af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 med henblik på at udvide dem til at omfatte særlige ordninger for tjenestemænd (EFT L 209, s. 1).
1)

Er Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/221 (1) om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur ugyldig, for så vidt som den tariferer de køretøjer, der er specificeret i forordningen, under KN-kode 8704 21 91 og ikke under KN-kode 8704 10?