I en tvist, hvor parterne er uenige om fortolkningen og anvendelsen af en fællesskabsretlig bestemmelse, påhviler det Fællesskabets retsinstanser at anvende de relevante retsregler for afgørelsen af tvisten på de omstændigheder, som parterne præsenterer dem for. Det følger af princippet om iura novit curia, at en nøjere bestemmelse af lovens betydning ikke hører ind under anvendelsesområdet for princippet om parternes ret til frit at disponere over sagens genstand, og Fællesskabets retsinstanser er følgelig ikke forpligtet til at meddele parterne, hvilken fortolkning de agter at lægge til grund, for at gøre det muligt for dem at knytte bemærkninger hertil.

Eftersom Fællesskabets retsinstanser i et annullationssøgsmål ikke kan træffe afgørelse ultra petita, har de hverken beføjelse til at omdefinere sagens hovedgenstand eller til af egen drift at fremsætte et anbringende uden for de undtagelsestilfælde, hvor almene hensyn kræver det. Selv om Fællesskabets retsinstanser kun må træffe afgørelse vedrørende parternes påstande inden for de af parterne fastlagte rammer for tvisten, kan de ikke være fuldstændigt bundet af de argumenter, som parterne har fremført til støtte for deres krav, da de ellers kan tænkes at blive nødsaget til at basere deres afgørelse på urigtige retlige betragtninger.

Den selvstændige fortolkning af begrebet »partnerskab, der ikke er ægteskab« påvirker ikke medlemsstaternes enekompetence med hensyn til personers civilstand og fastlæggelsen af de ydelser, der er ret til i den anledning. For så vidt som den fastsatte definition vedrører et vedtægtsbegreb, afgrænses dens anvendelsesområde nemlig nødvendigvis at vedtægtens rammer. Den regulerer udelukkende tildelingen af visse sociale fordele, som vedtægten indrømmer tjenestemændene og de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber, og har ingen retsvirkning i medlemsstaterne, der frit afgør, om de skal indføre nationale lovregler, som retligt anerkender andre former for parforhold end ægteskab.

Det tilkommer Personaleretten at fortolke og anvende det vedtægtsmæssige begreb »partnerskab, som ikke er ægteskab« som omhandlet vedtægtens artikel 72, stk. 1, og i artikel 1, stk. 2, litra c), nr. i), i vedtægtens bilag VII, for så vidt som disse bestemmelser ikke kræver en afgørelse, der henhører under den berørte medlemsstats enekompetence, og som er underlagt retslig kontrol af denne medlemsstats retsorden.

Ordlyden af en fællesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, skal normalt undergives en selvstændig fortolkning, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning. Selv om der ikke er nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret, kan anvendelsen af fællesskabsretten imidlertid i givet fald indebære en henvisning til denne, såfremt Fællesskabets retsinstanser ikke i fællesskabsretten eller i almindelige fællesskabsretlige principper kan finde elementer, der gør det muligt for dem ved selvstændig fortolkning at fastlægge indholdet og rækkevidden heraf.

I relation til retten til de sygesikringsydelser, der er omhandlet i vedtægtens artikel 72, stk. 1, er begrebet »partnerskab, som ikke er ægteskab«, et enkelt begreb. Henset til den uensartede karakter af de nationale lovregler, som retligt anerkender andre former for parforhold end ægteskab, kan begrebet »en tjenestemand, der lever i et registreret fast ægteskabslignende forhold« som omhandlet i første punktum i artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII nemlig ikke i sig selv fortolkes som henvisende til en ordning med »registreret partnerskab«, der er klart identificeret i samtlige medlemsstater. Under denne synsvinkel og på de nationale retsordeners nærværende udviklingstrin adskiller begrebet »registreret partnerskab« sig således fra »ægteskabsbegrebet«, der er klart afgrænset i samtlige medlemsstater.

Det følger heraf, at begrebet »registreret partnerskab« som omhandlet i vedtægten udelukkende kan defineres på grundlag af samtlige relevante vedtægtsbestemmelser, navnlig henset til de anvisninger, der følger af betingelserne i artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII. I mangel af et almindeligt anerkendt begreb for »registreret partnerskab« giver den eneste henvisning til et sådant partnerskab i denne artikels første punktum ikke tilstrækkelige retningslinjer for definitionen af dette begreb. Desuden henviser udtrykket »registreret« i første punktum udelukkende til visse formelle elementer, der er præciseret i artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII og kan derfor ikke fortolkes således, at der derved pålægges en specifik »registreringsforpligtelse«, eller således, at det kræves, at partnerskabet er »lovreguleret« i lighed med ægteskabet.

Begrebet »partnerskab, som ikke er ægteskab«, således som det kan udledes af de betingelser, der er opregnet i artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII, skal desuden ses i lyset af ottende betragtning til forordning nr. 723/2004, hvoraf det fremgår, at fællesskabslovgiver har haft til hensigt under visse betingelser at udstrække de rettigheder, der gælder for gifte par, til »tjenestemænd, som lever i et ægteskabslignende forhold, der af en medlemsstat er anerkendt som et fast partnerskab«.

Eksistensen af et partnerskab, som ikke er ægteskab, i vedtægtens forstand, indebærer følgelig dels en forening af to personer, bortset fra forsørgelsesberettigede personer, hvis forhold er reguleret i andre vedtægtsbestemmelser, dels visse formelle elementer, såsom at der fremlægges et officielt dokument, der attesterer de pågældendes status som partnere, uden at der er tale om ægteskab, dels at den berørte medlemsstat anerkender dette dokuments officielle karakter.

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de relevante vedtægtsbestemmelser gør det muligt at definere begrebet »partnerskab, som ikke er ægteskab« på en sådan måde, at det udviser visse lighedspunkter med et ægteskab. Det kræves imidlertid ikke efter disse bestemmelser, at det pågældende »partnerskab, som ikke er ægteskab« er ligestillet med et ægteskab. Et sådant krav ville svare til at tilføje en yderligere betingelse, der ikke er fastsat i vedtægten, og som ville medføre forskelsbehandling i forhold til visse tjenestemænd som følge af deres partnerskabs abstrakte karakter, selv om den relevante nationale lovgivning anerkender dette partnerskab, og vedtægtens betingelser er opfyldt. Selv om der efter vedtægten kræves et bevis for et samliv af en vis stabilitet som betingelse for at anerkende, at der foreligger et »partnerskab, som ikke er ægteskab«, stilles der imidlertid ikke krav om, at partnerne er bundet af særlige gensidige rettigheder og forpligtelser. Den lighed med ægteskabet, der kræves efter vedtægten, udspringer netop af et sådant samliv samt af kravet om formelle elementer.

(jf. præmis 73, 75-77, 81-86, 91 og 96)