ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivets artikel 13 med overskriften »Betingelser for anerkendelse« fastsætter:

»1. Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv.

Kursus- og uddannelsesbeviser skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser.

2. Tilladelse til adgang til eller udøvelse af erhvervet som beskrevet i stk. 1, skal også gives til ansøgere, der har udøvet det pågældende erhverv på fuldtidsbasis i et år eller i en tilsvarende samlet varighed på deltidsbasis i løbet af de foregående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret, og som er i besiddelse af et eller flere kursus- eller uddannelsesbeviser, som er udstedt i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser

b) de attesterer, at indehaveren er forberedt til at udøve det pågældende erhverv.

Den i første afsnit omhandlede etårige erhvervsmæssige erfaring kan imidlertid ikke kræves, hvis det uddannelsesbevis, som ansøgeren besidder, attesterer lovreguleret uddannelse.

[…]«
115.

I sin samstemmende udtalelse i dommen i sagen Van Geyseghem mod Belgien ( 50 ) bemærkede dommer Bonello i øvrigt, at »[t]he right of the defendant to be absent from his trial corresponds quite closely to his right to silence. If, in the name of the acknowledged benefits to the administration of justice, the accused’s presence at his trial were to be considered a prerequisite to any defence, substantially the same arguments could coerce him into renouncing his right to silence – in deference to those same interests of the administration of justice […] In practice, I cannot foresee any case where, in a search for equilibrium between society’s interests and this particular fundamental right of the accused (even were any balancing legitimate), the latter should ever succumb to the former«.
25.

Disse virksomheder har i det væsentlige for det første gjort gældende, at der i almindelig sprogbrug sondres mellem lastbiler og specialkøretøjer, idet »lastbiler« er køretøjer, der er konstrueret og bygget hovedsagelig til transport af gods, mens »specialkøretøjer« er køretøjer, der er bygget og udstyret til et bestemt formål. For det andet har Daimler, MAN og Iveco Magirus anført, at begrebet »lastbil« er defineret og anvendes i forskellige retsakter i den afledte EU-ret. Ifølge disse virksomheder danner den EU-retlige definition grundlaget for konstateringerne i afgørelsen. For det tredje er Daimler, MAN og Iveco Magirus i det væsentlige af den opfattelse, at afgørelsens ordlyd som helhed betragtet ikke støtter den konklusion, at specialkøretøjer er omfattet heraf. For det fjerde er ifølge Daimler, MAN og Iveco Magirus de i hovedsagen omhandlede renovationsvogne på grund af deres tilsigtede formål, udstyr og særlige karakteristika ikke bestemt til transport af gods, men er specielt konstrueret til anvendelse i affaldssektoren og derfor ikke omfattet af afgørelsen. For det femte har Iveco Magirus gjort gældende, at det ikke er klart – endsige indlysende – for afgørelsens adressater, at en national domstol i forbindelse med et erstatningssøgsmål kan anlægge det synspunkt, at den pågældende afgørelse ligeledes vedrører specialkøretøjer. For det sjette har Iveco Magirus i det væsentlige gjort gældende, at i henhold til princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der er indeholdt i artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal afgørelsen i tilfælde af, at der hersker tvivl om dens materielle anvendelsesområde, fortolkes strengt, og at specialkøretøjer derfor ikke kan anses for lastbiler i denne afgørelses forstand.
Med henblik på at vurdere, om en forskelsbehandling er objektivt begrundet og står i et rimeligt forhold til tjenestens reelle behov, skal disse behov først undersøges. I det foreliggende tilfælde fastsætter de almindelige bestemmelser, der finder anvendelse på almindelige udvælgelsesprøver offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 27. februar 2015 ( 13 ), følgende i punkt 1.3, i den relevante del:

»Afhængigt af hvilken udvælgelsesprøve der er tale om, vil ansøgeren skulle påvise sit kendskab til de officielle EU-sprog. Den generelle regel er, at ansøgeren skal have et indgående kendskab (niveau C1 i CEFR) til et officielt EU-sprog og et tilfredsstillende kendskab (niveau B2 i CEFR) til et andet af disse sprog, men i meddelelsen om udvælgelsesprøve kan der stilles strengere krav (hvilket navnlig er tilfældet for lingvistprofiler). Medmindre andet fremgår af meddelelsen om udvælgelsesprøve, vil valget af andet sprog normalt være begrænset til engelsk, fransk eller tysk […]

[…]

Det har længe været almindelig praksis at benytte engelsk, fransk og tysk til intern kommunikation i EU-institutionerne, og det er også de sprog, der hyppigst er brug for i forbindelse med kommunikation udadtil og ved sagsbehandling.

Valget af andet sprog ved udvælgelsesprøver er blevet fastlagt under hensyntagen til tjenestens interesse, således at nyansatte straks skal kunne være operationelle og i stand til at kommunikere effektivt i deres daglige arbejde. Ellers kan der være alvorlig risiko for, at institutionerne ikke kan fungere effektivt.«
Med henblik på at vurdere, om en forskelsbehandling er objektivt begrundet og står i et rimeligt forhold til tjenestens reelle behov, skal disse behov først undersøges. I det foreliggende tilfælde fastsætter de generelle regler, der finder anvendelse på almindelige udvælgelsesprøver offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 27. februar 2015 ( 13 ), følgende i punkt 1.3, i den relevante del:

»Afhængigt af hvilken udvælgelsesprøve der er tale om, vil ansøgeren skulle påvise sit kendskab til de officielle EU-sprog. Den generelle regel er, at ansøgeren skal have et indgående kendskab (niveau C1 i CEFR) til et officielt EU-sprog og et tilfredsstillende kendskab (niveau B2 i CEFR) til et andet af disse sprog, men i meddelelsen om udvælgelsesprøve kan der stilles strengere krav (hvilket navnlig er tilfældet for lingvistprofiler). Medmindre andet fremgår af meddelelsen om udvælgelsesprøve, vil valget af andet sprog normalt være begrænset til engelsk, fransk eller tysk […]

[…]

Det har længe været almindelig praksis at benytte engelsk, fransk og tysk til intern kommunikation i EU-institutionerne, og det er også de sprog, der hyppigst er brug for i forbindelse med kommunikation udadtil og ved sagsbehandling.

Valget af andet sprog ved udvælgelsesprøver er blevet fastlagt under hensyntagen til tjenestens interesse, således at nyansatte straks skal kunne være operationelle og i stand til at kommunikere effektivt i deres daglige arbejde. Ellers kan der være alvorlig risiko for, at institutionerne ikke kan fungere effektivt.«
Artikel 12 i Decreto Legge n. 132 – Misure urgenti di degiurisdizionalizzazione ed altri interventi per la definizione dell’arretrato in materia di processo civile (lovdekret nr. 132 om hasteforanstaltninger til udenretslig bilæggelse af tvister og andre foranstaltninger med henblik på at nedbringe efterslæbet af civile sager; herefter »lovdekret nr. 132/2014«) ( 6 ) af 12. september 2014, ophøjet til lov med ændringer ved Legge n. 162 (lov nr. 162) af 10. november 2014, bestemmer:

»1. Ægtefællerne kan for borgmesteren i dennes egenskab af embedsmand ved civilstandsmyndigheden i henhold til artikel 1 i dekret fra republikkens præsident nr. 396 af 3. november 2000 for den kommune, hvor den ene af dem har bopæl, eller for den kommune, hvor ægteskabet er registreret, med frivillig bistand fra en advokat, indgå en aftale om separation eller i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, litra b), første afsnit, i lov nr. 898 af 1. december 1970, en aftale om opløsning af ægteskabet eller ophør af ægteskabets civilretlige virkninger eller en aftale om ændring af vilkårene for separation eller skilsmisse.

2. Bestemmelserne i denne artikel finder ikke anvendelse, når ægtefællerne har mindreårige børn eller myndige børn, som ikke har retsevne, har et alvorligt handicap som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i lov nr. 104 af 5. februar 1992 eller ikke er økonomisk uafhængige.

3. Embedsmanden ved civilstandsmyndigheden modtager af hver af parterne personligt, med frivillig bistand fra en advokat, en erklæring om, at vedkommende ønsker separation eller at bringe ægteskabets civilretlige virkninger til ophør eller at få ægteskabet opløst på de vilkår, der er aftalt mellem dem. Det samme gælder enhver ændring af vilkårene for separation eller skilsmisse. Aftalen må ikke indeholde vilkår vedrørende overdragelser af aktiver. Det dokument, der indeholder aftalen, udarbejdes og underskrives umiddelbart efter modtagelsen af de i dette stykke omhandlede erklæringer. I de i stk. 1 omhandlede tilfælde træder aftalen i stedet for retsafgørelser, der afslutter sagerne om separation, ophør af ægteskabets civilretlige virkninger, opløsning af ægteskabet og ændring af vilkårene for separation eller skilsmisse.

I tilfælde af separation eller ophør af ægteskabets civilretlige virkninger eller opløsning af ægteskabet ved aftale opfordrer embedsmanden ved civilstandsmyndigheden efter modtagelse af erklæringerne fra ægtefællerne dem til at give møde for denne tidligst 30 dage efter modtagelsen af erklæringerne for at bekræfte aftalen samt med henblik på at indgå de i stk. 5 omhandlede aftaler. Manglende fremmøde betyder, at aftalen ikke er bekræftet.

[…]«
1.

Rådets direktiv 2001/86/EF af 8. oktober 2001 om fastsættelse af supplerende bestemmelser til statut for det europæiske selskab (SE) for så vidt angår medarbejderindflydelse ( 2 ) (herefter »SE-direktivet«) er resultatet af 30 års forhandlinger, eftersom det første udkast til forordning om stiftelse af et europæisk selskab (herefter »SE-selskab«) blev foreslået af Europa-Kommissionen i 1970. Forhandlingerne strandede længe på to forhold: selskabets tostrengede eller enstrengede struktur og medarbejdernes indflydelse. Efter at udkastet i 1989 var blevet opdelt i to forslag – et forslag til forordning om statut for det europæiske selskab ( 3 ) og et forslag til direktiv om supplerende bestemmelser til SE-statutten med hensyn til arbejdstagernes stilling ( 4 ) – lykkedes det endelig at nå frem til et kompromis. Dette har gjort det muligt at oprette et SE-selskab ved omdannelse af et aktieselskab, som er stiftet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, hvis det i mindst to år har haft et datterselskab, som hører under en anden medlemsstats lovgivning ( 5 ). Med den nye fjerde mulighed for at oprette et SE-selskab – ud over fusion, oprettelse af et SE-holdingselskab og oprettelse af et SE-datterselskab – blev der indsat bestemmelser i SE-direktivet for at sikre, at denne selskabsomdannelse ikke anvendes til at omgå en national mekanisme for medarbejderindflydelse, som findes i det selskab, der skal omdannes. En af disse bestemmelser er SE-direktivets artikel 4, stk. 4, som ønskes fortolket i henhold til den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. Hensigten er at skabe klarhed over et af de ømme punkter i kompromiset, som vandt enstemmig tilslutning efter ændringen af dette direktivs retsgrundlag, eftersom denne artikel har til formål at sikre »mindst samme niveau for alle aspekter af medarbejderindflydelse som det, der findes i det selskab, der skal omdannes til et SE-selskab«.
52.

Google er af den opfattelse, at dette spørgsmål er af hypotetisk karakter, for det første fordi hovedsagen i modsætning til, hvad der synes at fremgå af forelæggelsesafgørelsen, ikke vedrører en anmodning om fjernelse af resultater af en billedsøgning ud fra revisionsappellanternes navn, men det generelle forbud mod at vise miniaturebilleder af de billeder, som illustrerer en af de omtvistede artikler, og for det andet eftersom Google siden september 2017 ikke længere har indekseret de omhandlede billeder, og de omtvistede artikler siden den 28. juni 2018 ikke længere har været tilgængelige på webstedet g-net. Det skal i denne henseende erindres, at ifølge Domstolens faste praksis tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen ( 45 ). Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål ( 46 ). I den foreliggende sag fremgår det ikke åbenlyst af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at den forelæggende rets spørgsmål angående fortolkningen af bestemmelserne i direktiv 95/46 og forordningen om databeskyttelse er af hypotetisk karakter, eller at den ønskede fortolkning af disse bestemmelser savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand. Hvad særligt angår den omstændighed, at hverken de omhandlede billeder eller de omtvistede artikler længere vises på webstedet g-net, har den forelæggende ret anført, at den tager udgangspunkt i, at fjernelsen af dette indhold udelukkende er midlertidig, og at revisionsappellanterne i hovedsagen fortsat har en interesse i, at der træffes afgørelse om deres anmodning om fjernelse. Under disse omstændigheder kan der efter min opfattelse ikke sås tvivl om, at den ønskede fortolkning har forbindelse med realiteten og er relevant.
88.

Hvad dernæst angår påstanden om genindførelse af appellantens udlandstillæg og godtgørelse af rejseudgifter fra den 1. december 2017 følger det ligeledes af ovenstående, at appellantens erhvervelse af belgisk statsborgerskab den 3. november 2017 ikke havde indvirkning på hans ret til at modtage udlandstillægget i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), samt på godtgørelsen af rejseudgifter i henhold til artikel 8 i bilag VII til vedtægten. Dermed følger genindførelsen af hans ret til disse ydelser – såfremt Domstolen følger den løsning, der argumenteres for her – af Domstolens dom, uden at Domstolen behøver at fastslå dette særskilt. Tværtimod påhviler det Kommissionen i overensstemmelse med artikel 266 TEUF at træffe de tilsvarende foranstaltninger, som følger af Domstolens dom ( 33 ).
31.

Kommissionen mener, at den ifølge retspraksis opfylder sin pligt til at godtgøre, at der foreligger en fordel, når den – som den gjorde i den konkrete situation – i åbningsafgørelsen redegør for et ræsonnement, som tager udgangspunkt i vanskelighederne for den virksomhed, som ydes garantien, og i de særlige kendetegn ved garantien, hvoraf Kommissionen udleder virksomhedens kreditvurderingsklasse, og når intet i de administrative sagsakter – efter at Kommissionen har opfordret medlemsstaten og de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger og afgive alle de relevante oplysninger for vurderingen af støtten – antyder, at der findes lignende transaktioner på markedet (og de interesserede parter bekræfter dette forhold). Under disse omstændigheder kræver pligten til at udvise omhu ikke, at Kommissionen skal søge beviser, hvis eksistens er usandsynlig eller rent hypotetisk. Der er ingen logisk grund til, at Kommissionen under disse omstændigheder endvidere er forpligtet til at anvende sine beføjelser over for medlemsstaten, de interesserede tredjeparter eller også andre kilder. Den i åbningsafgørelsen formulerede opfordring er tilstrækkelig til, at medlemsstaten og/eller de interesserede parter skal oplyse Kommissionen om lignende transaktioner, såfremt de foreligger. I princippet er det den medlemsstat, som hævder at have ageret som en rationel privat aktør i et samfund med markedsøkonomi, der på forhånd skal have undersøgt, om der findes lignende transaktioner på markedet. De offentlige myndigheder og modtageren af foranstaltningen har et bedre udgangspunkt end Kommissionen i forbindelse med fastlæggelse af, om der findes lignende transaktioner. Endvidere skal Kommissionen ikke være forpligtet til at fremlægge negative beviser. Både Domstolens og Rettens praksis bekræfter denne holdning.
86.

I denne forbindelse har denne appellant i det væsentlige anført, at uden denne mulighed for skatteforvaltningen vil den omstændighed, at lejeren, der er part i en finansiel leasingkontrakt, ikke kan begynde at få dækket omkostningerne ved aktivet før dets levering, føre til en finansiel fordrejning på grund af den manglende symmetri mellem kontraktvilkårene, idet disse fastsætter, at betalingerne skal foretages, inden aktivet stilles til rådighed for lejeren. Jeg kan dog ikke se, hvordan et sådant udsagn kan rejse tvivl om Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 97, hvorefter ordlyden af artikel 49, stk. 6, i RIS ikke giver mulighed for at sikre, at denne bestemmelse alene anvendes på situationer med bekæmpelse af svig. I denne forbindelse skal det nævnes, at Retten desuden konstaterede i den appellerede doms præmis 94, at tilladelsesordningens karakteristika som defineret i artikel 115, stk. 11, i TRLIS og artikel 49 i RIS ikke begrænser forvaltningens skønsbeføjelse til en efterprøvelse af de betingelser, der er fastsat til at tjene en skattesystemisk logik. Eftersom det klart fremgår, at dette argument er ugrundet, foreslår jeg, at det forkastes.
13.

Appellanterne har til støtte for deres appel fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de mundtlige erklæringer, som Kommissionen havde indhentet, ikke behøvede at blive registreret for at kunne tjene som indicier, som begrunder den omtvistede afgørelse. Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den grundlæggende ret til boligens ukrænkelighed ikke indebar, at afgørelsen tidsmæssigt begrænsede Kommissionens udøvelse af undersøgelsesbeføjelser. Med det tredje anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den grundlæggende ret til boligens ukrænkelighed ikke indebar, at den omtvistede afgørelse begrænser de personer og lokaler, der kan undersøges. Det fjerde anbringende vedrører den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den grundlæggende ret til en effektiv domstolsprøvelse ikke indebar et krav om et selvstændigt og umiddelbart retsmiddel mod afviklingen af kontrolundersøgelserne.
104.

Spanien har navnlig anfægtet den appellerede doms præmis 72. I henhold hertil »er det ikke juridisk nødvendigt at kræve, at en national tilsynsmyndighed i et tredjelands »adgang til deltagelse« er underlagt et krav om en særlig tilladelse udstedt inden for rammerne af en international aftale. Denne adgang og de »adgangsregler«, der er vedtaget for at deltage i BEREC, indebærer nemlig ingen retlig forpligtelse for denne nationale tilsynsmyndighed, eftersom det i sidste ende tilkommer denne sidstnævnte frit at træffe den efterfølgende beslutning om at deltage i BEREC i overensstemmelse med disse regler«.
30.

Som bemærket af generaladvokat Kokott i en anden sammenhæng forholder det sig derimod således, at selv om receptfrie lægemidler tillige kan købes på foranledning af lægen, er det imidlertid de endelige forbrugere, der i mange tilfælde alene træffer afgørelsen om at købe dem, hvorfor der også bliver reklameret med disse lægemidler over for de endelige forbrugere ( 18 ). For at forebygge en irrationel brug af ikke-receptpligtige lægemidler skal en sådan reklame, der er stilet til forbrugerne, være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2001/83. Det skal for fuldstændighedens skyld bemærkes, at den opfattelse, at kun en reklame for et bestemt lægemiddel falder ind under dette direktiv, i praksis i vidt omfang ville indsnævre det personelle anvendelsesområde for bestemmelserne i det nævnte direktivs afsnit VIII og afsnit VIIIa. En sådan reklame, der er målrettet et bestemt lægemiddel, laves som udgangspunkt af de virksomheder, der fremstiller dette lægemiddel. Ved at udtale sig til fordel for en fortolkning, der gør det muligt at anvende et rimeligt bredt personelt anvendelsesområde for disse bestemmelser, har Domstolen imidlertid tydeliggjort, at den definition af begrebet »reklame for lægemidler«, der er indeholdt i samme direktivs artikel 86, stk. 1, udtrykkeligt fremhæver formålet med budskabet og ikke rummer nogen angivelse af de personer, der udsender denne information ( 19 ).
70.

Det er i øvrigt min opfattelse, at hvis Republikken Estland i den foreliggende sag får mulighed for at imødekomme en ansøgning om udbetaling af støtte, som Kommissionen har erklæret forenelig med det indre marked, også for tiden før denne afgørelse, kan det sikre, at der ikke opstår konkurrencefordrejning på markedet, bl.a. henset til, at visse operatører i det foreliggende tilfælde synes at være fortsat med at modtage støtte efter den gamle ordning i den periode, hvor støtten var ulovlig. Disse operatører er således, henset til den retspraksis, der er nævnt i punkt 65 i dette forslag til afgørelse, principielt ikke forpligtet til at tilbagebetale støtten, men alene til at betale renter af den støtte, der er modtaget i denne periode. Hvis operatører, der ikke har modtaget støtte, ikke får mulighed for at modtage støtte med tilbagevirkende kraft (efter den samme ordning og i den samme periode), selv om de er berettiget hertil i medfør af en afgørelse, hvorved Kommissionen har anset støtten for at være forenelig med det indre marked, risikerer det imidlertid at medføre forskelsbehandling, der resulterer i konkurrencefordrejning.
10.

I henhold til 27. betragtning til direktivet om industrielle emissioner er reglerne om offentlighedens deltagelse og retsbeskyttelsen i overensstemmelse med Århuskonventionen: »Effektiv offentlig deltagelse i beslutningsprocessen er i overensstemmelse med Århuskonventionen […] nødvendig, således at borgerne får mulighed for at fremsætte synspunkter og anliggender, der kan være relevante for beslutningerne, og beslutningstagerne for at tage hensyn til dem; det vil give mere ansvarlighed i beslutningsprocessen og gøre den mere gennemskuelig, og det vil bidrage til offentlighedens opmærksomhed med hensyn til miljøspørgsmål og opbakning til de trufne beslutninger. Den berørte offentlighed bør have mulighed for at gå rettens vej for at bidrage til beskyttelsen af retten til at leve i et miljø, der er foreneligt med personlig sundhed og velfærd.«