ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52

Henset til ovenstående betragtninger, skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 168, litra a), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den: – er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter en udvidelse af anvendelsesområdet for retten til momsfradrag efter en medlemsstats tiltrædelse af Unionen, og som indebærer, at en afgiftspligtig leverandør af rejseydelser berøves retten til at fradrage moms, der pålægges ved køb af indkvarterings- og gastronomiydelser, som denne afgiftspligtige person viderefakturerer til andre afgiftspligtige personer inden for rammerne af levering af rejseydelser, og – ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter undtagelsen fra retten til fradrag af moms betalt ved køb af indkvarterings- og gastronomiydelser, der er indført før den omhandlede medlemsstats tiltrædelse af Unionen og opretholdt efter denne tiltrædelse, i overensstemmelse med momsdirektivets artikel 176, stk. 2, og som indebærer, at en afgiftspligtig person, som ikke leverer rejseydelser, berøves retten til at fradrage moms, der er pålagt ved køb af sådanne indkvarterings- og gastronomiydelser, som denne afgiftspligtige person viderefakturerer til andre afgiftspligtige personer.
37

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 66, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at den, såfremt der ikke udstedes faktura, eller såfremt fakturaen vedrørende levering af ydelser udstedes for sent, ikke er til hinder for, at en formel godkendelse af denne levering betragtes som tidspunktet for, at den nævnte levering har fundet sted, såfremt en medlemsstat, som det er tilfældet i hovedsagen, har fastsat, at momsen forfalder ved udløbet af en frist, der begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor leveringen har fundet sted, for det første, fordi formkravet om godkendelse er blevet aftalt mellem parterne i kontrakten, der er bindende for dem i henhold til kontraktbestemmelser, der svarer til den økonomiske og forretningsmæssige virkelighed inden for det område, hvor leveringen udføres, og for det andet, fordi dette formkrav svarer til den faktiske afslutning af leveringen og endeligt fastlægger den modværdi, der skal betales, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
17

Til støtte for den af Onlineshop anmodede tarifering har den forelæggende ret for det første nævnt den omstændighed, at de tyske, de franske og de nederlandske toldmyndigheder angiveligt anvender denne tarifering for produkter, der ifølge dette selskab har funktioner svarende til det i hovedsagen omhandlede apparats funktioner, i betragtning af, at disse produkters hovedfunktion er GPS-navigering. For det andet har den forelæggende ret bemærket, at apparatet, henset til den specifikke udformning af dets navigeringsfunktion, er beregnet til anvendelse i et køretøj, og at dets begrænsede mål (5 tommer, dvs. 12,7 cm) kunne tale for, at forbrugerne kun opfatter anvendelsen som PC-tablet som en tillægsfunktion.
31

Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at Oulun Sähkönmyynti har givet rabat til de slutkunder, som har valgt at modtage en elektronisk faktura, på et el-grundgebyr, som allerede eksisterede, og at Oulun Sähkönmyynti, før selskabet begyndte at yde denne rabat, aldrig er blevet foreholdt at have tilsidesat pligten til at fremsende fakturaer og faktureringsoplysninger gratis. Efter at Oulun Sähkönmyynti er begyndt at yde rabatten, har de slutkunder, som har valgt en anden faktureringsmetode end den elektroniske faktura, fortsat modtaget alle deres fakturaer og faktureringsoplysninger for energiforbrug gratis, og de har fortsat betalt det samme beløb i el-grundgebyr. Kunderne synes ligeledes at betale et el-grundgebyr, uanset om de ønsker at modtage en faktura og faktureringsoplysninger fire, seks eller tolv gange om året. Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kan den rabat på et el-grundgebyr, som gives de slutkunder, der har valgt at modtage en elektronisk faktura, således ikke anses for at udgøre en faktisk betaling, som pålægges de øvrige slutkunder, og dermed heller ikke for en omgåelse af den i artikel 11, stk. 1, i direktiv 2012/27 fastsatte forpligtelse.
33

Som det fremgår af 16. betragtning til direktiv 97/67, var opretholdelse af eneretten for bestemte tjenester således den foretrukne løsning til finansiering af postbefordringspligten, mens den oprindelige affattelse af direktivet var i kraft. Imidlertid følger det af 10., 11., 13. og 25. betragtning til direktiv 2008/6, at EU-lovgiver i lyset af den prospektive undersøgelse, der blev foretaget for at vurdere, hvordan den fulde gennemførelse af det indre marked for posttjenester ville påvirke opfyldelsen af befordringspligten, med vedtagelsen af dette direktiv i sidste ende drog den konklusion, at hovedmålet, som var at give varig sikkerhed for bæredygtige posttjenester, der opfyldte befordringspligten, nu kunne nås, uden at der var behov for et eneretsområde, og at »brugen af eneretsområdet og de særlige rettigheder som middel til at finansiere befordringspligten [derfor burde] ophøre«.
Samme direktivs artikel 20 bestemmer:

»1. Hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten finder, at den ikke har modtaget alle de relevante oplysninger, der er nødvendige for, at den kan træffe beslutning om hele eller en del af tilbagebetalingen, kan den elektronisk anmode om supplerende oplysninger, navnlig hos ansøgeren eller de kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten, inden for den periode på fire måneder, der er nævnt i artikel 19, stk. 2. Hvis en anden person end ansøgeren eller den kompetente myndighed i en medlemsstat anmodes om at indgive de supplerende oplysninger, bør anmodningen udelukkende indgives elektronisk, hvis modtageren af anmodningen råder over sådanne midler.

Tilbagebetalingsmedlemsstaten kan om nødvendigt anmode om flere supplerende oplysninger.

De oplysninger, der anmodes om i dette stykke, kan omfatte forelæggelse af originalen eller en kopi af den relevante faktura eller det relevante importdokument, hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten har begrundet tvivl om, at der foreligger et gyldigt eller præcist krav. I et sådant tilfælde gælder de i artikel 10 nævnte mindstebeløb ikke.

2. Oplysningerne i medfør af stk. 1 skal være tilbagebetalingsmedlemsstaten i hænde senest en måned efter den dato, hvor anmodningen indgik hos den person, til hvem den var rettet.«
33

Ifølge Domstolens faste praksis er der to kriterier til fastlæggelse af, om et søgsmål vedrørende driften af en filial har tilknytning til en medlemsstat. Begrebet »filial« forudsætter for det første, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden. Dette centrum skal have en ledelse og være materielt udstyret på en sådan måde, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne ikke behøver at henvende sig direkte til hovedvirksomheden. For det andet skal tvisten vedrøre enten handlinger i forbindelse med driften af en filial eller forpligtelser, som denne har påtaget sig på hovedvirksomhedens vegne, når disse forpligtelser skal opfyldes i den stat, hvor denne filial er beliggende (jf. i denne retning dom af 19.7.2012, Mahamdia, C-154/11, EU:C:2012:491, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis, og af 5.7.2018, flyLAL-Lithuanian Airlines, C-27/17, EU:C:2018:533, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
45

Denne fortolkning bekræftes af de mål, som forfølges med direktiv 2007/64. I tredje og fjerde betragtning til direktivet er det i det væsentlige anført, at sameksistensen af både nationale bestemmelser og ufuldstændige EU-regler inden for medlemsstaternes markeder for betalingstjenester giver anledning til både forvirring og manglende retssikkerhed, hvorfor det er absolut nødvendigt, at der på EU-niveau indføres moderne og sammenhængende retlige rammer for betalingstjenester, som er neutrale og sikrer ensartede vilkår for alle betalingssystemer, således at forbrugerne fortsat har en valgmulighed, hvilket bør betyde et vigtigt skridt fremad, når det gælder sikkerhed og effektivitet i forhold til de nuværende nationale systemer.
40

I denne henseende bemærkes, at metoden for den faste referenceperiode kan foranledige en arbejdsgiver til at kræve af arbejdstageren, at denne påtager sig en ekstremt lang arbejdstid i løbet af to på hinanden følgende faste referenceperioder, og, selv om de hviletider, der er omhandlet i artikel 3 og 5 i direktiv 2003/88, overholdes, således at få denne til gennemsnitligt at overskride den maksimumsgrænse for ugentlig arbejdstid over en periode, der, idet den strækker sig over disse to faste perioder, svarer til en løbende referenceperiode af samme varighed. En sådan situation kan ikke opstå, når referenceperioden er fastlagt på løbende basis, idet løbende referenceperioder pr. definition fører til en konstant omregning af den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid.
47

I det foreliggende tilfælde har den spanske regering gjort gældende, at der er forskel på den sammenhæng, hvori betalingen af den godtgørelse, der er fastsat i artikel 49, stk. 1, litra c), i lov om arbejdstagere, finder sted, og den sammenhæng, som betalingen af den godtgørelse, der er fastsat i denne lovs artikel 53, stk. 1, litra b), indgår i. Den første godtgørelse forfalder, når den arbejdsopgave, der er genstand for en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, såsom de i hovedsagerne omhandlede kontrakter med henblik på et bestemt arbejde eller en bestemt tjenesteydelse, ophører, mens den anden godtgørelse, hvis beløb er større, udbetales i tilfælde af opsigelse af en af de grunde, der er fastsat i den nævnte lovs artikel 52, såsom økonomiske, tekniske, organisatoriske eller produktionsmæssige grunde, der kan tilskrives arbejdsgiveren. Den nævnte regering har nærmere bestemt fremhævet, at udbetalingen af den første af disse godtgørelser sker som følge af en begivenhed, som kunne forudses af arbejdstageren i forbindelse med indgåelsen af dennes tidsbegrænsede ansættelseskontrakt. Den anden af disse godtgørelser har derimod til formål at kompensere en arbejdstager for skuffelsen af den berettigede forventning, som denne kunne have hvad angår fortsættelsen af ansættelsesforholdet, idet denne skuffelse blev forvoldt ved hans opsigelse af en af de i den nævnte artikel 52 fastsatte grunde. Denne forskellige sammenhæng begrunder, at størrelsen af den godtgørelse, der tildeles en arbejdstager ved ophøret af dennes ansættelseskontrakt, ikke er den samme i disse to tilfælde.
52

Denne konklusion svækkes ikke af den fortolkning af proportionalitetsprincippet, der findes i punkt 2 i domskonklusionen i dom af 26. marts 2015, Macikowski (C-499/13, EU:C:2015:201), der danner grundlag for det andet spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt. I denne henseende bemærkes, at Domstolen i dette punkt 2 har fastslået, at proportionalitetsprincippet ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter en foged hæfter med hele sin formue for den moms, der skyldes på provenuet af et salg af en fast ejendom, der er foretaget ved tvangsauktion, i tilfælde, hvor han ikke opfylder sin forpligtelse til at opkræve og indbetale denne afgift, på betingelse af, at fogeden reelt råder over de nødvendige retsmidler til at opfylde denne forpligtelse. Denne besvarelse skal sammenholdes med omstændighederne i den sag, der gav anledning til dom af 26. marts 2015, Macikowski (C-499/13, EU:C:2015:201), som er forskellige fra omstændighederne i hovedsagen. Den sag, der gav anledning til denne dom, vedrørte således til forskel fra hovedsagen den situation, hvor en foged ikke var den afgiftspligtige person, men afgiftsbetaler af denne afgift på en anden afgiftspligtig persons vegne, og som ikke, før den kompetente nationale ret havde givet sit samtykke hertil, var i stand til at råde over de finansielle midler, der indgik ved den omhandlede tvangsauktion, og at betale den dertilhørende moms inden for de i national ret fastsatte frister. Desuden fremgår det i hovedsagen ikke af de oplysninger, som er blevet forelagt Domstolen, at fogeden mangler retsmidler, som gør det muligt for denne som momspligtig person at opfylde sin afgiftsforpligtelse.
33

Heraf må det udledes dels, at SkypeOut-funktionaliteten overvejende består i at overføre talesignaler, der udsendes af den kaldende bruger til den kaldte bruger via elektroniske kommunikationsnet, dvs. først via internettet, og derefter via det offentlige telefonnet, dels at Skype Communications skal anses for at have ansvaret over for SkypeOut-funktionalitetens brugere – som abonnerer på denne tjeneste eller har forudbetalt for anvendelsen heraf – for, at stemmesignalerne transmitteres via det offentlige telefonnet som omhandlet i dom af 30. april 2014, UPC DTH (C-475/12, EU:C:2014:285, præmis 43).
88

Det følger af det ovenstående, at for så vidt som de i hovedsagerne omhandlede anklagemyndigheder risikerer at blive påvirket af den udøvende magt, når de træffer afgørelse om at udstede en europæisk arrestordre, synes disse anklagemyndigheder ikke at opfylde et af kravene for at kunne kvalificeres som »udstedende judiciel myndighed« som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, nemlig kravet om, at myndigheden frembyder en garanti for, at den kan handle uafhængigt i forbindelse med udstedelsen af en sådan arrestordre.
56

Når henses til disse forhold fremgår det, at Litauens øverste anklager kan kvalificeres som »udstedende judiciel myndighed« som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, for så vidt som – foruden det i denne doms præmis 42 anførte – hans retlige stilling i denne medlemsstat ikke blot sikrer, at han kan udføre sine opgaver objektivt, men tillige giver ham en garanti for uafhængighed i forhold til den udøvende magt i forbindelse med udstedelsen af en europæisk arrestordre. Sagsakterne for Domstolen giver imidlertid ikke mulighed for at få oplyst, om denne anklagers afgørelse om at udstede en europæisk arrestordre kan gøres til genstand for en retssag, der fuldt ud overholder de krav, der er forbundet med en effektiv domstolsbeskyttelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
6

Direktivets artikel 3 med overskriften »Forbrugerens rettigheder« har følgende ordlyd: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. 2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen, eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6. 3. I første omgang kan forbrugeren kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt. Et krav om afhjælpning eller omlevering anses for uforholdsmæssigt, hvis den pågældende beføjelse vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved den alternative beføjelse er urimelige under hensyn til – den værdi, varen ville have, hvis den var i overensstemmelse med aftalen – betydningen af den manglende overensstemmelse, og – om den alternative beføjelse vil kunne gennemføres uden væsentlig ulempe for forbrugeren. Afhjælpning eller omlevering skal ske inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen. 4. Udtrykkene »gratis/uden vederlag« i stk. 2 og 3 henviser til de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse, navnlig forsendelsesomkostninger, arbejdsløn og materialeomkostninger. 5. Forbrugeren kan kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet: – hvis han hverken er berettiget til at kræve afhjælpning eller omlevering, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet uden væsentlig ulempe for forbrugeren. 6. Forbrugeren har ikke ret til at hæve købet, hvis den manglende overensstemmelse er uvæsentlig.«
52

I det foreliggende tilfælde var de i hovedsagen omhandlede varer bestemt for et selskab, der var forretningsmæssigt forbundet med den i hovedsagen omhandlede kinesiske eksporterende producent, men dette selskab havde hverken modtaget disse varer eller bragt dem i fri omsætning på tidspunktet, hvor toldskylden opstod som følge af overskridelsen af den frist for midlertidig opbevaring, der er fastsat i toldkodeksens artikel 49, stk. 1. Den omstændighed, at et sådant selskab havde til hensigt at være aktiv som importør af de pågældende varer og stå for dens overgang til fri omsætning og også faktisk i sidste ende modtog varerne, gør det ikke muligt at anse den betingelse, der er nævnt i den foregående præmis, for opfyldt.
67

Det skal imidlertid bemærkes, at når Domstolen er forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende tarifering, er dens opgave i højere grad at oplyse den nationale ret om de kriterier, ved anvendelse af hvilke den nationale ret er i stand til at tarifere de pågældende produkter korrekt i KN, end selv at foretage denne tarifering, og dette så meget desto mere som Domstolen ikke nødvendigvis er i besiddelse af alle de hertil nødvendige oplysninger. Den nationale ret er således under alle omstændigheder bedre i stand til at foretage tariferingen (dom af 12.6.2014, Lukoyl Neftohim Burgas, C-330/13, EU:C:2014:1757, præmis 27, og af 25.2.2016, G.E. Security, C-143/15, EU:C:2016:115, præmis 41).
51

Under alle omstændigheder må det konstateres, at den appellerede dom er tilstrækkeligt begrundet på dette punkt. Retten har nemlig i denne doms præmis 26-30 detaljeret redegjort for, at det ikke havde været umuligt for DRV at fremsende størrelsen af de pensionsrettigheder, som Sabine Tuerck havde erhvervet på datoen for registreringen af hendes anmodning om overførsel, til Kommissionen, men at DRV derimod havde fremsendt oplysninger vedrørende såvel dette beløb som det beløb, der udgøres af revurderingen af den berørtes rettigheder mellem denne dato og datoen for den faktiske overførsel. Retten redegjorde ligeledes i den nævnte doms præmis 33 for de grunde, som ledte den til at anse disse oplysninger for at være præcise og pålidelige.
51

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 135, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at et moderselskabs tilrådighedsstillelse af tankkort for dets datterselskaber under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, der giver de sidstnævnte mulighed for at foretage brændstofpåfyldning af de køretøjer, hvis transport de varetager, kan kvalificeres som en ydelse af lån, der er fritaget for moms i denne bestemmelses forstand.
28

Desuden er den forelæggende ret i lighed med sagsøgeren i hovedsagen af den opfattelse, at de i hovedsagen omhandlede varer ikke kan anses for at være tilbehør, og den har i denne henseende anført, at Domstolen i dom af 26. oktober 2006, Turbon International (C-250/05, EU:C:2006:681), har fastslået, at begrebet »dele« forudsætter, at der findes en helhed, som ikke kan fungere uden disse dele, og at begrebet »tilbehør« omfatter bestanddele, der kan udskiftes, og som gør et apparat egnet til at udføre et bestemt arbejde eller øger dets anvendelsesmuligheder eller videre sætter det i stand til at udføre et særligt arbejde i forbindelse med dets hovedfunktion.
25

Ifølge Audiencia Nacional (domstol i visse straffe-, forvaltnings- og arbejdsretlige sager) hviler denne retspraksis på følgende overvejelser. For det første er forpligtelsen til at føre et register fastsat i artikel 35 i lov om arbejdstageres rettigheder, som vedrører overarbejdstimer, og ikke i lovens artikel 34, der vedrører den »normale« arbejdstid defineret som den arbejdstid, der ikke overskrider den maksimale arbejdstid. For det andet har den spanske lovgiver, hver gang den har villet indføre en forpligtelse til at registrere arbejdstiden, fastsat denne forpligtelse specifikt, således som det er tilfældet for deltidsansatte og mobile arbejdstagere, søfarende eller ansatte ved jernbanerne. For det tredje fastsætter artikel 22 i direktiv 2003/88, i lighed med spansk ret, en forpligtelse til at føre et register over arbejde udført i særlige tilfælde og ikke en forpligtelse til at registrere den »normale« arbejdstid. For det fjerde indebærer indførelsen af et register over arbejdstiden for hver enkelt arbejdstager behandling af personoplysninger med risiko for virksomhedens uberettigede indgriben i arbejdstagerens privatliv. For det femte er manglende føring af et sådant register ikke kvalificeret som en klar og åbenbar tilsidesættelse i de nationale regler om socialretlige overtrædelser og sanktioner. For det sjette tilsidesætter retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol) ikke arbejdstagernes rettigheder, i det omfang artikel 217, stk. 6, i Ley de Enjuiciamiento Civil 1/2000 (lov nr. 1/2000 om den civile retspleje) af 7. januar 2000 (BOE nr. 7 af 8.1.2000, s. 575) ganske vist ikke gør det muligt at antage, at der er udført overarbejde, når der ikke er sket registrering af den »normale« arbejdstid, men ikke desto mindre er til ugunst for en arbejdsgiver, som ikke har ført et sådant register, når arbejdstageren med andre midler kan bevise, at han har udført overarbejde.
78

Det fremgår af Domstolens praksis, at den domstolsprøvelse, der er sikret ved chartrets artikel 47, kræver, at den pågældende skal kunne få kendskab til begrundelsen for den afgørelse, som en administrativ myndighed har truffet i forhold til ham, enten ved at læse selve afgørelsen eller i en meddelelse af begrundelsen på hans begæring, uden at dette berører den kompetente rets beføjelse til at kræve af den omhandlede myndighed, at denne meddeler begrundelsen, såvel for at sætte ham i stand til at forsvare sine rettigheder under de bedst mulige betingelser og at afgøre, om sagen bør prøves af de kompetente retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, som for at sætte sidstnævnte fuldt ud i stand til at udøve en legalitetsprøvelse af den omhandlede nationale afgørelse (dom af 4.6.2013, ZZ, C-300/11, EU:C:2013:363, præmis 53, og i denne retning dom af 16.5.2017, Berlioz Investment Fund, C-682/15, EU:C:2017:373, præmis 84).
1)

Artikel 7, nr. 1), litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en tvist om en betalingsforpligtelse, som er fastsat i en beslutning truffet af generalforsamlingen i en ejerforening i et lejlighedskompleks, hvilken forsamling ikke er en juridisk person, men er oprettet i henhold til lovgivningen på grund af et særligt ejerskab, og denne beslutning er truffet af et flertal af generalforsamlingens medlemmer og er bindende for alle, skal anses for at være omfattet af begrebet »kontraktforhold« som omhandlet i denne bestemmelse.
52

I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at der er to forhold i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, som kan være medvirkende til en nedsættelse af alderspensionen for deltidsansatte. For det første fastsættes grundbeløbet for alderspensionen på grundlag af den bidragsbasis, som udgøres af den løn, som reelt oppebæres ud fra antallet af arbejdstimer. Det følger heraf, at dette grundbeløb for en deltidsansat er lavere end grundbeløbet for en sammenlignelig fuldtidsansat. For det andet forholder det sig således, at selv om dette grundbeløb multipliceres med en procentsats, der fastlægges på grundlag af antallet af bidragsdage, anvendes der på disse bidragsdage en deltidskoefficient svarende til forholdet mellem den deltidsansattes egentlige arbejdstid og arbejdstiden for en sammenlignelig fuldtidsansat.