Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 20. juni 1996. - Semeraro Casa Uno Srl mod Sindaco del Comune di Erbusco (C-418/93), Semeraro Mobili SpA mod Sindaco del Comune di Erbusco (C-419/93), RB Arredamento Srl mod Sindaco del Comune di Stezzano (C-420/93), Città Convenienza Milano Srl mod Sindaco del Comune di Trezzano sul Naviglio (C-421/93), Città Convenienza Bergamo Srl mod Sindaco del Comune di Stezzano (C-460/93), Centro Italiano Mobili Srl mod Sindaco del Comune di Pineto (C-461/93), Il 3C Centro Convenienza Casa Srl mod Sindaco del Comune di Roveredo in Piano (C-462/93), Benelli Confezioni SNC mod Sindaco del Comune di Capena (C-464/93), M. Quattordici Srl mod Commissario straordinario del Comune di Terlizzi (C-9/94), Società Italiana Elettronica Srl (SIEL) mod Sindaco del Comune di Dozza (C-10/94), Modaffari Srl mod Sindaco del Comune di Trezzano sul Naviglio (C-11/94), Modaffari Srl mod Comune di Cinisello Balsamo (C-14/94), Cologno Srl mod Sindaco del Comune di Cologno Monzese (C-15/94), Modaffari Srl mod Sindaco del Comune di Osio Sopra (C-23/94), M. Dieci Srl mod Sindaco del Comune di Madignano (C-24/94) og Consorzio Centro Commerciale "Il Porto" mod Sindaco del Comune di Adria (C-332/94). - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Pretura circondariale di Roma - Italien. - Fortolkning af EF-traktatens artikel 30, 36 og 52 og af direktiv 64/223/EØF og 83/189/EØF - forbud mod at udøve bestemte former for erhvervsvirksomhed på søn- og helligdage. - Forenede sager C-418/93, C-419/93, C-420/93, C-421/93, C-460/93, C-461/93, C-462/93, C-464/93, C-9/94, C-10/94, C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94, C-24/94 og C-332/94.



Samling af Afgørelser 1996 side I-02975



Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Frie varebevaegelser ° kvantitative restriktioner ° foranstaltninger med tilsvarende virkning ° begreb ° hindringer som foelge af nationale bestemmelser, der uden at medfoere forskelsbehandling regulerer bestemte former for salg ° traktatens artikel 30 uanvendelig ° bestemmelser om butikstid ° ligebehandling af indenlandsk fremstillede og indfoerte varer ° kriterier ° bestemmelserne lovlige i forhold til traktatens artikel 52 og direktiv 64/223 ° direktiv 83/189 uanvendeligt

(EF-traktaten, art. 30 og 52; Raadets direktiv 64/223 og 83/189)

Det forhold, at nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse paa varer fra andre medlemsstater, kan ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, forudsat at saadanne nationale bestemmelser finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat, at bestemmelserne, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade. Naar disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af saadanne bestemmelser paa salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne faar adgang til markedet, eller medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer. Saadanne bestemmelser falder derfor uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30.

Traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid, som omfatter alle erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og som, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

Sidstnaevnte betingelse er opfyldt, naar bestemmelserne ikke findes at have til formaal at regulere samhandelen mellem medlemsstater, og naar de ikke, betragtet under ét, kan medfoere en forskellig behandling af indenlandsk fremstillede og indfoerte varer, for saa vidt angaar deres adgang til markedet. Nationale bestemmelser, som generelt begraenser afsaetningen af en vare og dermed ogsaa indfoerslen af den, kan ikke allerede af den grund antages at begraense muligheden for at faa adgang til markedet i videre omfang for indfoerte varer end for lignende indenlandsk fremstillede varer, og den omstaendighed, at nationale lovbestemmelser generelt kan begraense omsaetningen og saaledes ogsaa omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, er ikke i sig selv tilstraekkelig til, at en saadan lovgivning maa betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion. I oevrigt afspejler nationale bestemmelser, som begraenser forretningers aabning om soendagen, visse valg i forbindelse med saerlige socio-kulturelle forhold paa nationalt eller regionalt plan, og det tilkommer medlemsstaterne at traeffe disse valg i overensstemmelse med de krav, der udspringer af faellesskabsretten.

Saadanne bestemmelser er desuden hverken i strid med artikel 52 eller med direktiv 64/223 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for virksomhed inden for engroshandelen. Direktiv 83/189 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som aendret ved direktiv 88/182, finder ikke anvendelse paa saadanne bestemmelser.

Dommens præmisser

1 Ved kendelser af 18. juli 1993, 28. oktober 1993, 11. november 1993, 2. og 16. december 1993 samt af 10. oktober 1994, indgaaet til Domstolen i perioden fra den 13. oktober 1993 til den 13. december 1994, har Pretura circondariale di Roma, Sezione distaccata di Castelnuovo di Porto, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 30, 36 og 52, af Raadets direktiv 64/223/EOEF af 25. februar 1964 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for virksomhed inden for engroshandelen (EFT 1963-1964, s. 115) og af Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 109, s. 8), som aendret ved Raadets direktiv 88/182/EOEF af 22. marts 1988 (EFT L 81, s. 75, herefter "direktiv 83/189").

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under sager anlagt til proevelse af de sanktioner, myndighederne har paalagt bestyrere af store butikscentre for at have overtraadt de italienske bestemmelser, hvorefter detailforretninger ikke maa holde aabent paa soen- og helligdage.

3 Den italienske lov nr. 558 af 28. juli 1971 indeholder bestemmelser om den almindelige butikstid i detailhandelen. I henhold til lovens artikel 1, stk. 2, litra a), maa butikker ikke holde aabent paa soen- og helligdage, bortset fra de udtrykkeligt i loven angivne tilfaelde. De saerlige bestemmelser om butikstid fastsaettes af regionerne. Ifoelge lovens artikel 10 ifaldes der administrative sanktioner, saafremt loven overtraedes. Kontrollen med, at de gaeldende regler overholdes, paahviler de beroerte kommuners borgmestre, som kan paalaegge sanktioner.

4 Sagsoegerne i hovedsagerne (herefter "sagsoegerne") driver store butikscentre, der ligger i forskellige kommuner. Da butikscentrene havde holdt aabent paa visse soen- og helligdage, idoemte kommunernes borgmestre sagsoegerne administrative sanktioner.

5 Sagsoegerne anlagde herefter sag ved den forelaeggende retsinstans. De gjorde gaeldende, at en vaesentlig del af omsaetningen i de paagaeldende butikscentre vedroerte produkter fra andre EF-medlemsstater. Ifoelge sagsoegerne er de paagaeldende nationale bestemmelser derfor uforenelige med faellesskabsretten og navnlig med traktatens artikel 30.

6 Den nationale retsinstans udsatte derfor sagerne og forelagde i de forenede sager C-418/93, C-419/93, C-420/93, C-421/93, C-460/93, C-461/93, C-462/93, C-464/93, C-9/94, C-10/94, C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94 og C-24/94 foelgende praejudicielle spoergsmaal for Domstolen:

"1) Udgoer en national bestemmelse, hvorefter detailforretninger (medmindre de handler med bestemte varer) ikke maa holde aabent paa soen- og helligdage, mens det ikke er forbudt at udfoere internt arbejde paa saadanne dage (og de forretninger, der har overtraadt ovennaevnte forpligtelse, som sanktion paalaegges lukning), hvilket medfoerer et maerkbart faldende salg i disse forretninger, herunder salget af varer fremstillet i andre EF-stater, med en deraf foelgende nedgang i importen fra disse stater

a) en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i henhold til Rom-traktatens artikel 30 og de senere faellesskabsbestemmelser, der er udstedt i medfoer af de i naevnte artikel fastlagte principper

b) et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne

c) eller en foranstaltning, der ikke staar i rimeligt forhold til det sociale og/eller ideelle maal, der maatte forfoelges med den nationale bestemmelse,

naar det laegges til grund, at

° der i butikscentrene og den organiserede distribution (som sagsoegeren hoerer til) normalt saelges flere varer, der er importeret fra andre EF-lande, end i mindre og mellemstore forretninger

° den omsaetning, butikscentrene og den organiserede distribution har om soendagen, ikke kan udlignes ved koeb, som kunderne i stedet foretager paa andre af ugens dage, da disse koeb foretages i forretninger, som hovedsagelig forsyner sig hos indenlandske producenter?

2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, oenskes det oplyst, om den i henhold til ovennaevnte nationale bestemmelse trufne foranstaltning falder ind under de undtagelser fra artikel 30, der er fastsat i Rom-traktatens artikel 36, eller under andre undtagelsesbestemmelser i faellesskabsretten."

7 I sag C-332/94 har den nationale retsinstans forelagt foelgende spoergsmaal:

"Naar det laegges til grund, at

° butikscentre og supermarkeder, som oftest ligger i udkanten af eller uden for byerne, normalt udbyder og saelger flere varer indfoert fra de oevrige EOEF-lande, end der udbydes og saelges i smaa og mellemstore forretninger, som i modsaetning til de ovenfor naevnte forretninger er spredt over et stoerre omraade, baade bymaessige og ikke-bymaessige

° omsaetningen i butikscentrene og i supermarkederne i de korte perioder, hvor de maa holde aabent paa soen- og helligdage, i sig selv er stoerre end omsaetningen her paa hverdage

° den omsaetning, som butikscentre og supermarkeder ikke kan tilvejebringe paa soen- og helligdage, ikke udlignes af deres omsaetning paa hverdage, og den efterspoergsel, der herved ikke daekkes, foelgelig rettes mod andre salgssteder (de smaa og mellemstore forretninger, der ligger naermere forbrugerne, og som er lettere at komme til, ogsaa paa hverdage), som i deres sortiment kun forsyner sig med indenlandsk fremstillede varer,

1) udgoer en national bestemmelse, hvorefter detailforretninger (medmindre de handler med bestemte varer) ikke maa holde aabent paa soen- og helligdage, mens det ikke er forbudt at udfoere internt arbejde paa saadanne dage (og de forretninger, der har overtraadt ovennaevnte forpligtelse, som sanktion paalaegges lukning) da

a) en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i henhold til Rom-traktatens artikel 30 og de senere faellesskabsbestemmelser, der er udstedt i medfoer af de i naevnte artikel fastlagte principper?

b) et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne?

c) en foranstaltning, der ikke staar i rimeligt forhold til det sociale og/eller ideelle maal, der maatte forfoelges med den nationale bestemmelse?

d) en tilsidesaettelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 52 om etableringsfrihed og af de senere faellesskabsbestemmelser, der er udstedt i medfoer af naevnte princip?

e) i det mindste en tilsidesaettelse af artikel 2, stk. 2, i direktiv 64/223 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for virksomhed inden for engroshandelen?

f) eller en tilsidesaettelse af direktiv 83/189 og 88/182, som omhandler ophaevelse af tekniske hindringer for handelen mellem medlemsstaterne, naar henses til, at forbuddet mod, at forretningerne holder aabent om soendagen, kun tilsyneladende er en generel forbudsbestemmelse, men at der i virkeligheden gaelder undtagelser for en raekke varer, som ° bortset fra helt faa, noedvendige tilfaelde ° udelukkende er indenlandsk fremstillede?

2) Saafremt de enkelte dele af det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, oenskes det oplyst, om den i henhold til ovennaevnte nationale bestemmelse trufne foranstaltning falder ind under de undtagelser fra artikel 30, der er fastsat i Rom-traktatens artikel 36, eller under andre undtagelsesbestemmelser i faellesskabsretten."

8 Ved kendelser afsagt af Domstolens praesident den 10. november 1993, den 27. januar 1994 og den 23. februar 1994 blev visse af sagerne forenet med henblik paa den skriftlige og mundtlige forhandling samt domsafsigelsen. Ved kendelse afsagt af formanden for Domstolens Femte Afdeling den 19. oktober 1995 er alle sagerne blevet forenet med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.

Traktatens artikel 30

9 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen i dom af 2. juni 1994 (forenede sager C-69/93 og C-258/93, Punto Casa og PPV, Sml. I, s. 2355) tog stilling til spoergsmaal, som var forelagt af den samme nationale retsinstans, og som i det vaesentlige var de samme som dem, der er forelagt i naervaerende sager, dog bortset fra det foerste spoergsmaal, litra d)-f), i sag C-332/94.

10 I dommen i ovennaevnte forenede sager lagde Domstolen dommen i de forenede sager Keck og Mithouard til grund (dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097).

11 I dommen i de forenede sager Keck og Mithouard, som vedroerte nationale lovbestemmelser om et generelt forbud mod videresalg med tab, fastslog Domstolen, at saadanne lovbestemmelser kan begraense omsaetningen og saaledes ogsaa omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, i det omfang de erhvervsdrivende herved er afskaaret fra at anvende en bestemt salgsfremmende metode. Domstolen rejste imidlertid det spoergsmaal, om en saadan mulighed var tilstraekkelig til, at den omtvistede lovgivning maatte betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion, som omhandlet i traktatens artikel 30 (praemis 13).

12 Domstolen bemaerkede i den forbindelse, at det forhold, at nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse paa varer fra andre medlemsstater, derimod ikke kan antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, som naevnt i dommen i Dassonville-sagen (dom af 11.7.1974, sag 8/74, Sml. s. 837, praemis 5), forudsat at saadanne nationale bestemmelser finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade (praemis 16).

13 Domstolen fastslog, at naar disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af saadanne bestemmelser paa salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne faar adgang til markedet eller medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer. Saadanne bestemmelser falder derfor uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30 (praemis 17).

14 I dommen i de forenede sager Punto Casa og PPV bemaerkede Domstolen foerst, at for saa vidt angik bestemmelser som de omtvistede, der omhandler de naermere omstaendigheder, under hvilke varer kan saelges til forbrugerne, maatte det fastslaas, at de i dommen i de forenede sager Keck og Mithouard opstillede betingelser var opfyldt (praemis 13). Domstolen bemaerkede endvidere, at bestemmelserne saaledes fandt anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, uanset varernes oprindelse, og ikke paavirkede afsaetningen af varer fra andre medlemsstater paa en anden maade end afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer (praemis 14).

15 Domstolen fastslog herefter, at EOEF-traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid, som omfatter alle erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og som, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

16 Efter afsigelsen af dommen i de forenede sager Punto Casa og PPV anmodede Domstolen den nationale ret om at tilkendegive, om dommen efter rettens opfattelse indeholdt en fuldstaendig besvarelse af de spoergsmaal, den havde forelagt i sagerne C-418/93, C-419/93, C-420/93, C-421/93, C-460/93, C-461/93, C-462/93, C -464/93, C-9/94, C-10/94, C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94 og C-24/94, der alle havde vaeret udsat paa afsigelsen af dom i de forenede sager Punto Casa og PPV.

17 I sit svar paa Domstolens skrivelse anmodede den nationale ret om, at Domstolen behandlede de sager, der verserede for den, idet retten i det vaesentlige bemaerkede, at paa grund af den saerlige opbygning af det italienske marked medfoerer de omtvistede bestemmelser en indirekte forskelsbehandling af indfoerte varer.

18 Den nationale retsinstans fremhaevede bl.a., at det italienske marked er kendetegnet ved, at der dels findes et betydeligt antal mindre forretninger, som henvender sig til en meget begraenset kundekreds, og dels store butikscentre, der ligger i udkanten af eller uden for byerne. Paa grund af, at forbrugerne har mindre tid til raadighed paa hverdage, kan de kun bekvemt besoege butikscentrene om soendagen, og den omstaendighed, at de ikke kan besoege centrene lige saa nemt og lige saa hyppigt, medfoerer, at efterspoergslen rettes mod de smaa forretninger, der ligger naermere forbrugerne, og dermed mod indenlandsk fremstillede varer, idet man i de smaa forretninger i almindelighed ikke forefinder det samme udvalg og de samme maengder af udenlandske varer.

19 Under disse omstaendigheder fandt den nationale retsinstans, at de omtvistede bestemmelser ikke faktisk paavirkede afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

20 Den nationale ret begrundede og formulerede sine spoergsmaal i sag C-332/94 ud fra de samme synspunkter.

21 Ifoelge sagsoegerne affoeder de nationale bestemmelser faktisk de virkninger, som den nationale ret har beskrevet, og de betingelser, der er opstillet i dommen i de forenede sager Keck og Mithouard, er saaledes ikke opfyldt.

22 Heroverfor har sagsoegte i sag C-9/94, Terlizzi kommune, den graeske regering og Kommissionen anfoert, at dommen i de forenede sager Punto Casa og PPV indeholder en fuldstaendig og rigtig besvarelse af det spoergsmaal, den nationale ret har forelagt vedroerende artikel 30.

23 Hertil bemaerkes, at i de foreliggende sager er de bemaerkninger, den nationale ret er fremkommet med for saa vidt angaar virkningerne af de omtvistede nationale bestemmelser, reelt de samme som dem, den fremkom med i de sager, der gav anledning til dommen i de forenede sager Punto Casa og PPV.

24 Det bemaerkes naermere, at de omtvistede bestemmelser ikke findes at have til formaal at regulere samhandelen mellem medlemsstater, og at de ikke, betragtet under ét, kan medfoere en forskellig behandling af indenlandsk fremstillede og indfoerte varer for saa vidt angaar deres adgang til markedet. Der er herved grund til at udtale, at nationale bestemmelser, som generelt begraenser afsaetningen af en vare og dermed ogsaa indfoerslen af den, ikke allerede af den grund kan antages at begraense muligheden for at faa adgang til markedet i videre omfang for indfoerte varer end for lignende indenlandsk fremstillede varer. Som Domstolen bemaerkede i praemis 13 i dommen i de forenede sager Keck og Mithouard, er den omstaendighed, at nationale lovbestemmelser generelt kan begraense omsaetningen og saaledes ogsaa omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at en saadan lovgivning maa betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion.

25 Endvidere har Domstolen i en raekke afgoerelser fastslaaet, at der med nationale bestemmelser som de omtvistede forfoelges et i faellesskabsretten anerkendt maal. Saaledes afspejler nationale bestemmelser, som begraenser forretningers aabning om soendagen, visse valg i forbindelse med saerlige sociokulturelle forhold paa nationalt eller regionalt plan. Det tilkommer medlemsstaterne at traeffe disse valg i overensstemmelse med de krav, der udspringer af faellesskabsretten, navnlig proportionalitetsprincippet (jf. bl.a. dom af 16.12.1992, sag C-169/91, B & Q, Sml. I, s. 6635, praemis 11).

26 I dommen i B & Q-sagen fastslog Domstolen saaledes, at det i traktatens artikel 30 fastsatte forbud ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser, hvorefter detailforretninger ikke maa holdes aabne om soendagen.

27 Endelig maa det fastslaas, at der ikke under behandlingen af naervaerende sager er fremkommet nye omstaendigheder, som kunne begrunde en anden vurdering end den, Domstolen anlagde i dommene i de forenede sager Punto Casa og PPV og i B & Q-sagen.

28 De forelagte spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid, som omfatter alle erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og som, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

Traktatens artikel 52 og direktiv 64/223

29 I sag C-332/94 har den nationale retsinstans rejst det spoergsmaal, om traktatens artikel 52 eller direktiv 64/223 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for virksomhed inden for engroshandelen er til hinder for nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

30 For saa vidt angaar direktiv 64/223 bemaerkes, at det har til formaal at gennemfoere etableringsfriheden inden for engroshandelen, saaledes som den, med direkte virkning efter overgangsperiodens udloeb, er sikret ved traktatens artikel 52 (jf. dom af 12.11.1987, sag 198/86, Conradi m.fl., Sml. s. 4469, praemis 8).

31 Heraf foelger, at det i naervaerende sag er ufornoedent at vurdere direktiv 64/223 selvstaendigt i forhold til traktatens artikel 52.

32 Med hensyn til artikel 52 skal det blot bemaerkes, at den omtvistede lovgivning som allerede naevnt omfatter alle erhvervsdrivende, der driver virksomhed i indlandet, at den i oevrigt ikke har til formaal at fastsaette de naermere betingelser for de beroerte virksomheders etablering og endelig, at de begraensende virkninger, den kan have for etableringsfriheden, er alt for usikre og indirekte til, at den forpligtelse, den indeholder, kan antages at begraense den paagaeldende frihed.

33 Heraf foelger, at hverken traktatens artikel 52 eller direktiv 64/223 er til hinder for nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

Direktiv 83/189

34 I sag C-332/94 har den nationale retsinstans endelig rejst det spoergsmaal, om direktiv 83/189 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som aendret ved direktiv 88/182, finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

35 Hertil bemaerkes blot, at uanset om direktivet fandt anvendelse paa tidspunktet for de omtvistede faktiske omstaendigheder, omfatter dets materielle anvendelsesomraade ikke nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

36 I henhold til direktivets artikel 8 omfatter forpligtelsen til forudgaaende underretning saaledes ethvert udkast til teknisk forskrift.

37 Begrebet "teknisk forskrift" er i artikel 1, nr. 5, i direktiv 83/189 defineret som "tekniske specifikationer, herunder de administrative bestemmelser, der gaelder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsfoeres eller anvendes i en medlemsstat eller i en vaesentlig del af denne stat, bortset fra de specifikationer, som de lokale myndigheder fastsaetter". I henhold til samme artikels nr. 1 forstaas der ved "tekniske specifikationer" "en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlaegger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder terminologiske forskrifter for varen, symboler, proevning og proevningsmetoder, emballering, maerkning eller etikettering".

38 Den i direktivet indeholdte underretningsforpligtelse omfatter saaledes ikke nationale bestemmelser, som ikke fastlaegger karakteristika for et produkt, men blot fastsaetter regler om butikstid.

39 Heraf foelger, at direktiv 83/189 ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

40 De udgifter, der er afholdt af den graeske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Roma, Sezione distaccata di Castelnuovo di Porto, ved kendelser af 18. juli 1993, 28. oktober 1993, 11. november 1993, 2. og 16. december 1993 samt af 10. oktober 1994, for ret:

1) EF-traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid, som omfatter alle erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og som, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

2) EF-traktatens artikel 52 og Raadets direktiv 64/223/EOEF af 25. februar 1964 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for virksomhed inden for engroshandelen er ikke til hinder for nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.

3) Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som aendret ved Raadets direktiv 88/182/EOEF af 22. marts 1988, finder ikke anvendelse paa nationale bestemmelser om butikstid som dem, der omtvistes i hovedsagen.