DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/41

Appel iværksat den 19. februar 2015 af Den Europæiske Unions Domstol til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. januar 2015 i sag T-406/14, Marcuccio mod Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions Domstol

(Sag C-77/15 P)

(2015/C 138/55)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Den Europæiske Unions Domstol (ved A.V. Placco, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: Luigi Marcuccio

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelsen afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Tredje Afdeling) den 9. januar 2015 i sag T-409/14, Marcuccio mod Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions Domstol, ophæves, for så vidt som Retten forkastede den anden, tredje og fjerde påstand i appellantens begæring til Retten i henhold til artikel 114 i Rettens procesreglement.

— Der gives appellanten medhold i disse påstande, og som konsekvens heraf: — træffer Domstolen principalt endelig afgørelse i sagen og forkaster Luigi Marcuccios erstatningspåstand med den begrundelse, at den er rettet direkte mod Den Europæiske Unions Domstol (som repræsentant for Den Europæiske Union). — Subsidiært, såfremt Domstolen finder, at den omstændighed, at nævnte påstand er rettet mod Domstolen og ikke mod Kommissionen (som repræsentant for Den Europæiske Union) er uden betydning for, om påstanden kan antages til realitetsbehandling, men at Retten, da den traf afgørelse om det processuelle spørgsmål, som Den Europæiske Unions Domstol rejste for Retten, skulle have truffet afgørelse om, at Kommissionen skulle træde i stedet for Domstolen som sagsøgt, hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om Luigi Marcuccios erstatningspåstand, i overensstemmelse med de af Domstolen fastsatte retsspørgsmål.

— Luigi Marcuccio tilpligtes at betale de af Domstolen afholdte omkostninger i førsteinstansen og i appelinstansen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Domstolen har med det første appelanbringende, der vedrører tilsidesættelse af de regler, som gælder for repræsentation af Den Europæiske Union ved Unionens retsinstanser, gjort gældende, at da der ikke findes udtrykkelige bestemmelser specielt vedrørende Den Europæiske Unions repræsentation ved Unionens retsinstanser i søgsmål anlagt i henhold til artikel 268 TEUF, hvorunder der nedlægges påstand vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold, skal reglerne vedrørende en sådan repræsentation udledes af de almindelige principper for udøvelse af den retslige funktion, navnlig princippet om hensynet til en hensigtsmæssig retspleje og princippet om, at domstolene skal være upartiske og uafhængige.

Domstolen har opdelt dette første anbringende i to led vedrørende dels tilsidesættelse af princippet om hensynet til god retspleje, dels tilsidesættelse af princippet om, at domstolene skal være upartiske og uafhængige. I forbindelse med det første led har Domstolen anført, at Rettens konklusion om, at det er Domstolens opgave at repræsentere Unionen i ovenfor nævnte erstatningssøgsmål, tydeligvis er baseret på den retspraksis, der blev indledt med dom Werhahn Hansamühle m.fl. mod Rådet og Kommissionen (63/72 — 69/71, EU:C:1973:121, herefter »dom Werhahn m.fl.«). Den afgørelse, der blev truffet i denne retspraksis, er, at når Fællesskabet, eller nu Unionen, stilles til ansvar for en handling, der er foretaget af en af dets institutioner, skal det repræsenteres af den institution (eller institutioner), som tillægges den ansvarspådragende handling. Domstolen har anført, at denne afgørelse ikke skulle have været anvendt i nærværende sag, eftersom resultatet heraf af forskellige grunde faktisk strider imod hensynet til en hensigtsmæssig retspleje, der er afgørelsens eksistensberettigelse, således som det klart fremgår af dom Werhahn m.fl. I denne sammenhæng har Domstolen endvidere i tillæg hertil gjort gældende, at Retten ikke har taget hensyn til rækkevidden af artikel 317, stk. 1, TEUF og af artikel 53, stk. 1, i forordning nr. 966/2012 (1), i henhold til hvilke Retten skulle have accepteret princippet om, at en erstatning som den, der er nedlagt påstand om i denne sag, skal henføres under den del af EU-budgettet, der vedrører Kommissionen.

I det første anbringendes andet led har Domstolen med henvisning til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 10. juli 2008 i sag Mihalkov mod Bulgarien (sag nr. 67719/01) anført, at Retten, da den fastslog, at Domstolen skulle repræsentere Unionen i forbindelse med Luigi Marcuccios erstatningssøgsmål, tilsidesatte kravene om, at en domstol skal være uafhængig og objektivt upartisk. Eftersom, på den ene side, den handling, der udløste et angiveligt ansvar, foregik under et dommerkollegiums udøvelse af dets retslige funktioner og, på den anden side, det dommerkollegium, der skal tage stilling til sagen i) tilhører samme dømmende myndighed (Retten), som de dommere, der tilskrives den ansvarspådragende handling, tilhører, og ii) udgør en integreret del af den institution, der er sagsøgt i samme sag (Domstolen), hvortil dette dommerkollegium er fagligt tilknyttet, vil de førnævnte krav blive tilsidesat, navnlig såfremt erstatningen som den i denne sag krævede skal afholdes af budgettet vedrørende Domstolen, således som anført af Retten.

Domstolen har herefter med det andet appelanbringende gjort gældende, at den appellerede kendelse tilsidesætter begrundelsespligten, eftersom den ikke indeholder en specifik afkræftelse af Domstolens argumenter for Retten, som var baseret på rækkevidden af en række domme fra Domstolen, herunder dom Groupe Gascogne mod Kommissionen (C-58/12 P, EU:C:2013:770), Gascogne Sack mod Kommissionen (C-40/12 P, EU:C:2013:768) og Kendrion mod Kommissionen (C-50/12 P, EU:C:2013:771).

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25.10.2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget og om ophævelse af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 (EUT L 2012, s. 1).