Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Parter

I de forenede sager T-259/02 – T-264/02 og T-271/02,

Raiffeisen Zentralbank Österreich AG, Wien (Østrig), ved advokat S. Völcker,

sagsøger i sag T-259/02,

Bank Austria Creditanstalt AG, Wien, ved advokaterne C. Zschocke og J. Beninca,

sagsøger i sag T-260/02,

Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG, tidligere Bank für Arbeit und Wirtschaft AG, Wien, først ved advokaterne H.-J. Niemeyer og M. von Hinden, derefter ved H.-J. Niemeyer,

sagsøger i sag T-261/02,

Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien AG , Wien, ved advokat H. Wollmann,

sagsøger i sag T-262/02,

BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG, tidligere Österreichische Postsparkasse AG, Wien, først ved advokaterne H.-J. Niemeyer og M. von Hinden, derefter ved H.-J. Niemeyer,

sagsøger i sag T-263/02,

Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG, Wien, først ved advokaterne W. Kirchhoff, F. Montag, G. Bauer og A. Wegner, derefter ved F. Montag og A. Wegner,

sagsøger i sag T-264/02,

Österreichische Volksbanken AG , Wien,

Niederösterreichische Landesbank-Hypothekenbank AG , St. Pölten (Østrig),

ved advokaterne R. Roniger, A. Ablasser, R. Bierwagen og F. Neumayr,

sagsøgere i sag T-271/02,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved S. Rating, derefter ved A. Bouquet, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne D. Waelbroeck og U. Zinsmeister,

sagsøgt,

angående principalt en påstand om hel eller delvis annullation af Kommissionens beslutning 2004/138/EF af 11. juni 2002 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag COMP/36.571/D-1, Østrigske banker – »Lombard Club«) (EUT 2004 L 56, s. 1), og subsidiært en påstand om nedsættelse af de bøder, der er blevet pålagt sagsøgerne,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J. Pirrung, samt dommerne N.J. Forwood og S. Papasavvas,

justitssekretær: ekspeditionssekretær C. Kristensen,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 11. oktober 2005,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens baggrund

I – Sagens genstand

1. Ved beslutning 2004/138/EF af 11. juni 2002 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag COMP/36.571/D-1, Østrigske banker – »Lombard Club«) (EFT 2004 L 56, s. 1, herefter den »den anfægtede beslutning« eller »beslutningen«) fastslog Kommissionen, at forskellige virksomheder havde deltaget i aftaler og samordnet praksis som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

2. Det drejede sig navnlig om følgende otte banker, som den anfægtede beslutning er rettet til:

– Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG (herefter »Erste«)

– Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (herefter »RZB«)

– Bank Austria AG, siden den 13. august 2002 benævnt Bank Austria Creditanstalt AG (herefter »BA-CA«)

– Bank für Arbeit und Wirtschaft AG (herefter »BAWAG«)

– Österreichische Postsparkasse AG (herefter »PSK«)

– Österreichische Volksbanken-AG (herefter »ÖVAG«)

– Niederösterreichische Landesbank-Hypothekenbank AG (herefter »NÖ‑Hypo«)

– Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien AG (herefter »RLB«).

3. Kommissionen foreholder hovedsageligt adressaterne for den anfægtede beslutning at have skabt, hvad Kommissionen betegner som »Lombard-netværket«, dvs. regelmæssige møder (rundbordssamtaler) afholdt af indholdsmæssigt vidtfavnende udvalg med tætte organisatoriske bånd (herefter »udvalgene«), inden for hvis rammer bankerne regelmæssigt samordnede deres praksis med hensyn til alle væsentlige konkurrenceparametre på markedet for bankprodukter og -tjenester i Østrig.

4. På grundlag af de faktiske omstændigheder og de retlige vurderinger, som er anlagt i den anfægtede beslutning, pålagde Kommissionen de anklagede virksomheder bøder.

5. Formålet med de foreliggende sager er ikke at bestride rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er nævnt i den anfægtede beslutning. Sagerne drejer sig i det væsentlige kun om visse aspekter af den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder samt om størrelsen af de bøder, der er blevet pålagt sagsøgerne.

II – Sagsøgerne

6. I Østrig sondres der mellem enstrengede banker og flerstrengede sektorer, også betegnet »decentrale« sektorer. Sparekasser og industri-andelsbanker (Volksbanken) har en tostrenget struktur og land-andelsbanker (Raiffeisenbanker) en trestrenget struktur. Inden for hver af disse flerstrengede sektorer (herefter »sparekassesektoren«, »land-andelsbanksektoren«, »industri-andelsbanksektoren« og som samlebetegnelse de »decentrale sektorer«) udfører det centrale institut, (herefter det »centrale institut«) service- og hjælpefunktioner for sektorens banker. Erste, RZB og ÖVAG er det centrale institut i henholdsvis sparekassesektoren, land-andelsbanksektoren og industri-andelsbanksektoren. De mange forskellige relationer mellem disse institutter og de øvrige medlemmer af sektoren samt deres gensidige rettigheder og forpligtelser er nærmere reguleret i Bundesgesetz über das Bankwesen (Bankwesengesetz – BWG) (BGBl. 1993, s. 3903 (bankloven)), offentliggjort den 30. juli 1993 og trådt i kraft den 1. januar 1994.

A – Erste (sag T-264/02)

7. Erste er et aktieselskab, som i 1993 efterfulgte en sparekasse, der var stiftet i Wien i 1819 med navnet »Erste österreichische Spar-Cassa«. I 1980’erne og i endnu højere grad siden 1990 havde sidstnævnte udvidet sin virksomhed ud over grænserne for det oprindelige marked. I en første periode havde det sagsøgende selskab navnet »Die Erste Österreichische Spar-Casse-Bank AG« (herefter »EÖ«). I maj 1997 erhvervede det 53% af aktierne i GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG (herefter »GiroCredit«), som fungerede som det centrale institut i sparekassegruppen. Fra 1994 til sagsøgerens (på daværende tidspunkt med navnet EÖ) køb af andelene havde Bank Austria aktiemajoriteten i GiroCredit.

8. GiroCredit forblev en retlig uafhængig juridisk person og var fortsat det centrale institut i sparekassegruppen indtil i oktober 1997, da GiroCredit og Erste fusionerede, og Erste fik selskabsnavnet »Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG«. Med fusionen i oktober 1997 overtog Erste funktionen som det centrale institut for de ca. 70 sparekasser, der fandtes i Østrig i den pågældende periode. Erste er ved den anfægtede beslutning gjort ansvarlig for GiroCredits adfærd.

B – RZB (sag T-259/02)

9. RZB er det centrale institut i land-andelsbankgruppen, hvis første streng består af ca. 615 retligt selvstændige lokale land-andelsbanker med deres filialer. På delstatsplan fungerer som anden streng otte regionale land-andelsbanker (Raiffeisen-Landesbanken). De lokale land-andelsbanker i samme delstat ejer deres regionale bank. Den tredje streng udgøres af RZB, som har centrale rådgivningstjenester. De regionale banker har en kapitalandel på 80% i RZB.

C – RLB (sag T-262/02)

10. RLB er en af land-andelsbankgruppens regionale banker. Den absorberede i 1997 Raiffeisenbank Wien AG (herefter »RBW«), hvor den var hovedaktionær. Sidstnævnte havde deltaget i udvalgene, og RLB er gjort ansvarlig for dens overtrædelse.

D – BA-CA (sag T-260/02)

11. BA-CA er et kreditinstitut, der blev skabt ved en fusion i september 1998 mellem Bank Austria AG (herefter »BA«) og Creditanstalt AG (herefter »CA«). Selskabsnavnet BA-CA blev først ændret til »Bank Austria Creditanstalt AG« den 13. august 2002, altså efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning, men før anlæggelsen af sagen. BA-CA er gjort ansvarlig for CA’s praksis før sammenlægningen.

E – Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (sag T-261/02) og BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG (sag T-263/02)

12. Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (sagsøger i sag T-261/02, herefter »AVB«) fik efter omstruktureringen i 2005 af den gruppe selskaber, som BAWAG og PSK tilhørte, navnet BAWAG, som med virkning pr. 1. oktober 2005 overførte alle sine bankaktiviteter til BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG (sagsøger i sag T-263/02, herefter »BAWAG PSK«). Indtil denne dato var BAWAG et kreditinstitut og siden december 2000 hovedaktionær i PSK, som var et kreditinstitut i form af et aktieselskab, og som i 1997 efterfulgte Österreichische Postsparkasse, en offentligretlig juridisk person. PSK havde aktiemajoriteten i Bank der Österreichischen Postsparkasse AG (herefter »PSK-B«), som den fusionerede med i 1998, og hvis adfærd den er gjort ansvarlig for ved den anfægtede beslutning. Indtil fusionen med virkning pr. 1. oktober 2005 mellem PSK og BAWAG PSK var BAWAG og PSK aktieselskaber og retligt selvstændige banker.

F – ÖVAG og NÖ-Hypo (sag T-271/02)

13. ÖVAG er et østrigsk kreditinstitut, som i sin egenskab af forretningsbank på regionalt plan leverer bankydelser på det østrigske marked, hovedsagelig til små og mellemstore virksomheder (SMV) og private. Geografisk begrænser dens virksomhed sig til Wien og forstæder; i den af den anfægtede beslutning omhandlede periode drev den 26 filialer i Wien og 2 filialer i Niederösterreich. Foruden funktionen som forretningsbank fungerer ÖVAG som det centrale institut for den østrigske sammenslutning af industri-andelsbanker. Disse banker ejer via et holdingselskab majoriteten af andelene i ÖVAG. Desuden ejer ÖVAG kapitalandele i mindre virksomheder, som leverer bank- og finansielle ydelser, heriblandt navnlig NÖ-Hypo.

14. NÖ-Hypo blev stiftet i 1888 som regionalt realkreditinstitut. Indtil 1992 var det en offentligretlig juridisk person, der henhørte under delstaten Niederösterreich. I september 1992 blev det via kapitaltilførsel omdannet til et aktieselskab. Siden den 1. januar 1997 har NÖ-Hypo været en del af ÖVAG-koncernen. Det har 27 kontorer, heraf 20 i Niederösterreich og 7 i Wien. NÖ-Hypo er navnlig aktiv i den offentlige sektor. Geografisk er NÖ-Hypos aktivitetsområde begrænset til delstaterne i Niederösterreich og Wien.

III – Den administrative procedure

15. Efter i april 1997 at have fået kendskab til et dokument, som gav anledning til mistanke om aftaler eller samordnet praksis på det østrigske bankmarked i strid med artikel 81 EF, indledte Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure. Den 30. juni 1997 indgav det politiske parti Freiheitliche Partei Österreichs (herefter »FPÖ«) en klage i henhold til artikel 3 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (EFT 1962, 13, s. 204), med hensyn til otte østrigske kreditinstitutter, der mistænktes for at have deltaget i konkurrencebegrænsende aftaler og/eller samordnet praksis.

16. Den 23. og 24. juni 1998 foretog Kommissionen uanmeldte kontrolundersøgelser hos flere banker, herunder størsteparten af den anfægtede beslutnings adressater. Den 21. september 1998 fremsatte Kommissionen begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 17 over for de fleste af de kreditinstitutter, der mistænktes for at have deltaget i aftalerne eller den samordnede praksis.

17. Umiddelbart efter modtagelsen af begæringerne om oplysninger tilbød de største berørte banker Kommissionen at »samarbejde« i forbindelse med undersøgelsen af sagen; bankerne ville »frivilligt« redegøre for de faktiske omstændigheder og give afkald på en høring (i stedet for at besvare begæringerne om oplysninger); til gengæld skulle Generaldirektoratet for Konkurrence annullere sin begæring om oplysninger og kun pålægge en »moderat« administrativ bøde. Kommissionen glædede sig ganske vist over, at bankerne var rede til at samarbejde, men afviste enhver aftale herom.

18. Alle adressater besvarede efterfølgende begæringerne om oplysninger. Nogle var i den forbindelse af den opfattelse, at de med hensyn til den overvejende del af de stillede spørgsmål ikke var forpligtet til at give oplysninger, og at de pågældende dokumenter og spørgsmål derfor blev fremlagt og besvaret på frivillig basis – inden for rammerne af det nævnte samarbejde. Kommissionen afviste denne retsopfattelse.

19. Kort tid efter fremsendte de største berørte banker, heriblandt sagsøgerne med undtagelse af RLB, et dokument på 132 sider til Kommissionen med titlen »Fælles redegørelse for de faktiske omstændigheder«, hvori de udførligt beskrev kartellets historiske baggrund samt kort sammenfattede og fremkom med deres vurdering af de enkelte udvalg, som det fremgik af de dokumenter, der var indsamlet, og af de dokumenter, der var krævet fremlagt. Samtidig fremlagde de 16 ringbind med dokumenter opdelt efter udvalg og med detaljerede indholdsfortegnelser. For at kunne vurdere den eventuelle merværdi af de dokumenter, der blev fremlagt sammen med den fælles redegørelse for de faktiske omstændigheder, anmodede Kommissionen bankerne om oplysninger om, hvorvidt Kommissionen endnu ikke havde fået kendskab til disse dokumenter – og i givet fald hvilke. Bankerne anså imidlertid ikke dette for hverken muligt eller nødvendigt.

20. Den 13. september 1999 fremsendte Kommissionen k lagepunktsmeddelelsen af 11. september 1999 til otte banker. Efter bankernes gennemsyn af sagsakterne og skriftlige bemærkninger fandt der en mundtlig høring sted den 18. og 19. januar 2000. Den 22. november 2000 fremsendte Kommissionen en supplerende klagepunktsmeddelelse til bankerne. Efter at de berørte virksomheder på ny havde gennemset sagsakterne og indgivet nye skriftlige bemærkninger til Kommissionen fandt der endnu en mundtlig høring sted den 27. februar 2001.

21. Den 11. juni 2002 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning.

IV – Den anfægtede beslutning

A – Generelle betragtninger

22. I artikel 1 i den anfægtede beslutning anfører Kommissionen, at de otte banker, som denne beslutning er rettet til, har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF ved at have deltaget i aftaler og samordnet praksis med hensyn til priser, gebyrer og andre konkurrenceparametre, som i perioden fra den 1. januar 1995 indtil den 24. juni 1998 havde til formål at begrænse konkurrencen på markedet for bankprodukter og banktjenester i Østrig.

23. I artikel 2 i den anfægtede beslutning pålægges de i artikel 1 nævnte virksomheder omgående at bringe den i artikel 1 omhandlede overtrædelse til ophør, hvis dette ikke allerede er sket, og fremover at afholde sig fra aftaler eller samordnet praksis, der kan have samme formål eller virkning som overtrædelsen.

24. I artikel 3 i den anfægtede beslutning pålægges dennes adressater følgende bøder:

– Erste: 37,69 mio. EUR

– RZB: 30,38 mio. EUR

– BA-CA: 30,38 mio. EUR

– BAWAG: 7,59 mio. EUR

– PSK: 7,59 mio. EUR

– ÖVAG: 7,59 mio. EUR

– NÖ-Hypo: 1,52 mio. EUR

– RLB: 1,52 mio. EUR.

B – Konstateringer vedrørende baggrunden for kartellet, de forskellige udvalg, deres indbyrdes forbindelse og de centrale institutters rolle

25. Ifølge den anfægtede beslutning har der tidligere i Østrig været en lang tradition for aftaler mellem banker, især om rentesatser og gebyrer, som indtil 1980’erne delvis var baseret på lovgivning, som imidlertid blev ophævet senest den 1. januar 1994, da Republikken Østrig tiltrådte Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), og BWG trådte i kraft.

26. Kreditinstitutterne fortsatte imidlertid inden for rammerne af det dannede netværk med at indgå aftaler, hovedsageligt om udlåns- og indlånsrenter.

27. Den anfægtede beslutning anfører i afsnit 5, at aftalerne var indholdsmæssigt vidtfavnende, i højeste grad institutionaliserede, indbyrdes snævert forbundne og dækkede hele det østrigske område. For hvert bankprodukt var der et særskilt udvalg, som de ansvarlige medarbejdere fra det andet og tredje ledelsesniveau deltog i. Denne indholdsmæssige adskillelse blev dog ikke overholdt strengt i praksis. Undertiden blev indholdsmæssigt relaterede spørgsmål, som berørte flere udvalg, behandlet i et og samme udvalg. De enkelte udvalg indgik i en organisatorisk helhed.

28. Hver måned, med undtagelse af feriemåneden august, mødtes ledende repræsentanter for de største østrigske banker som overordnet instans (»Lombardclub«). Foruden klart konkurrenceneutrale emner af almen interesse behandlede de ændringer af rentesatser, reklameaktiviteter osv. Repræsentanter for den østrigske nationalbank (herefter »OeNB«) deltog i nogle af møderne.

29. Et niveau længere nede var de produktrelaterede specialistudvalg. De vigtigste var de såkaldte udlånsrenteudvalg og indlånsrenteudvalg. Som det fremgår af navnet, stod de for fastsættelsen af vilkårene (dvs. rentesatserne) og samordningen af udlåns- og indlånsrenterne, og afholdt møde hver for sig eller sammen. Navnlig mellem den overordnede »Lombardclub« og disse udvalg var der en omfattende informationsstrøm.

30. Mange forskellige regionale udvalg holdt regelmæssigt møde i alle østrigske delstater. I nogle delstater kopierede man endog den hierarkiske struktur med »Lombard«- og specialistudvalg.

31. I de landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg mødtes bankrepræsentanterne fra Wien med deres regionale kolleger hovedsageligt for at udbrede deres beslutninger til hele Østrig.

32. Endvidere var der separate særudvalg i forbindelse med engrosbankvirksomhed, detailbankvirksomhed i relation til »selvstændige erhvervsdrivende«, realkreditlån og byggelån (henholdsvis »Minilombard«, »storkundeudvalget«, »udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende«, »realkreditudvalget« og »byggelånsudvalget«).

33. Endelig fandt der regelmæssigt møder sted om konkurrencerelevante emner i en lang række andre udvalg: I forbindelse med »treasurerudvalget« (Treasurerrunde) drøftedes spørgsmål vedrørende forbundsfinansieringen samt rentesatser, i de forskellige udvalg vedrørende betalingstransaktioner (navnlig »betalingstransaktionsudvalget«, »udvalget vedrørende grænseoverskridende transaktioner« og »de østrigske kreditinstitutforeningers organisationskomité« – Organisationskomitee der österreichischen Kreditinstitutsverbände), bl.a. omkostninger og gebyrer i forbindelse med betalingstransaktioner, i »eksportfinansieringsudvalget« (Exportklub) vilkårene for eksportfinansiering, og i forbindelse med »værdipapirudvalget« (Bankenrunde Wertpapiere) minimumsomkostninger, gebyrer og rentesatser for disse produkter.

34. Blandt disse særudvalg har »controller-udvalget« (Controllerrunde), hvori repræsentanterne for de største østrigske bankers controlling-afdelinger deltog, en fremtrædende placering. Der blev i den forbindelse udarbejdet ensartede kalkulationsgrundlag og fælles forslag til forbedring af indtjeningen. Derved øgede bankerne indbyrdes gennemsigtigheden af deres omkostnings- og kalkulationselementer.

35. Mellem alle disse udvalg, som navnlig tog sig af udlåns- og indlånsvilkår samt gebyrer, var der en regelmæssig informationsstrøm. Ofte blev drøftelser i det ene udvalg stillet i bero, indtil der var opnået enighed i et andet. Endelig betød »Lombardclubs« overordnede stilling, at man i kontroversielle tilfælde afventede en principiel beslutning fra denne.

36. Med henblik på gennemførelse i hele Østrig af (eller med henblik på en samordning med) de aftaler, der var indgået på udvalgsmøderne i Wien, var der også en regelmæssig informationsstrøm til udvalgene i delstaterne og fra disse til de centrale udvalg i Wien. Af og til sendte de regionale instanser repræsentanter til møderne i de landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg.

37. Kommissionen konstaterer i den anfægtede beslutning, at i den af undersøgelsen omfattede periode (fra den 1.1.1994 indtil udgangen af juni 1998) fandt der alene i Wien, dvs. uden at medtage de mange regionale udvalgsmøder, mindst 300 møder sted. Omregnet til arbejdsdage betyder dette, at der – alene i Wien – fandt et møde sted ca. hver fjerde dag. Kommissionen påpeger, at der også uden for dette institutionaliserede netværk fandt talrige kontakter sted mellem repræsentanter for de pågældende banker – undertiden på højeste niveau – vedrørende renter og gebyrer.

38. Kommissionen understreger den særlige rolle, som de centrale institutter spillede med hensyn til koordinering og repræsentation af deres respektive bankgruppe inden for rammerne af »Lombard-netværket« – for Erstes vedkommende (tidligere GiroCredit) sparekassegruppen, for RZB’s vedkommende land-andelsbankgruppen og for ÖVAG’s vedkommende industri-andelsbankgruppen. Ifølge Kommissionen blev denne rolle umiddelbart udnyttet til at få »Lombard-netværket« til at fungere effektivt. På den ene side organiserede de centrale institutter den gensidige formidling af information mellem Wien og delstaterne inden for den enkelte bankgruppe, og på den anden side varetog de deres gruppers interesser over for de andre grupper i kartellet. Ifølge Kommissionen blev de centrale institutter af de øvrige karteldeltagere opfattet som repræsentanter for den enkelte gruppe. Aftalerne blev således ikke blot indgået mellem de enkelte institutter, men også mellem grupperne.

39. Kommissionen giver derefter i afsnit 6-12 i den anfægtede beslutning en detaljeret fremstilling af, hvorledes det institutionaliserede og nært forbundne net af mangfoldige og vidtfavnende udvalg førte til en regelmæssig samordning af de pågældende institutters adfærd på markedet, bl.a. hvad angår renter og gebyrer.

C – Undersøgelse af bankernes argumenter og retlig vurdering

40. Efter at have anført, at de berørte banker ikke havde anfægtet de af Kommissionen konstaterede faktiske omstændigheder med hensyn til afviklingen og indholdet af udvalgene, afviser Kommissionen i afsnit 13 i den anfægtede beslutning på den ene side bankernes argumenter vedrørende kartellets specifikke historiske, samfundsmæssige, økonomiske og sociale aspekter og på den anden side deres påstand – støttet på en økonomisk rapport udarbejdet af professor von Weizsäcker – om, at aftalerne ikke har haft indflydelse på det østrigske bankmarked.

41. Afsnit 14 i den anfægtede beslutning omhandler den retlige vurdering af kartellet. Kommissionen afviser for det første bankernes standpunkt, hvorefter konkurrencereglerne, på grund af den særlige økonomisk-politiske sammenhæng, som banksektoren opererer i, ikke finder ubegrænset anvendelse på denne sektor.

42. Da bankerne havde gjort gældende, at Kommissionen ikke havde kompetence til at skride ind over for overtrædelsen af EØS-aftalens artikel 53 (herefter »EØS-aftalen«) i 1994, undlod Kommissionen – selv om den gjorde gældende, at dette synspunkt var i strid med den effektive virkning af EØS-aftalen – at fastslå, at der forelå en overtrædelse af EØS-aftalens artikel 53 med hensyn til det pågældende år.

43. Kommissionen har kvalificeret de faktiske omstændigheder som en kompleks overtrædelse af betydelig varighed, der omfatter både aftaler og samordnet praksis. Den understreger, at de virksomheder, der deltog i den pågældende praksis, havde til hensigt at begrænse konkurrencen, og anfører endvidere, at den samordnede praksis har haft reel indvirkning på det østrigske bankmarked til trods for, at bankerne ikke altid har overholdt de indgåede forpligtelser.

44. Derpå følger i afsnit 14, i betragtning 438-469 til den anfægtede beslutning bemærkninger vedrørende virkningen af den pågældende praksis på samhandelen mellem medlemsstaterne.

45. Med hensyn til det forhold, at den anfægtede beslutning kun er adresseret til en del af det særdeles store antal banker, der har deltaget i den omhandlede praksis, understreger Kommissionen, at denne beslutnings adressater blev udvalgt på grundlag af deres hyppige deltagelse i de vigtigste udvalg. Derudover spiller de, med undtagelse af NÖ-Hypo og RLB, en betydelig rolle på det østrigske bankmarked på grund af deres størrelse.

46. Hvad endelig angår overtrædelsens varighed anføres det i den anfægtede beslutning, at de omhandlede former for praksis fra den 1. januar 1995 var omfattet af artikel 81, stk. 1, EF, og at Kommissionen antog, at der efter kontrolundersøgelserne i juni 1998 ikke havde fundet yderligere udvalgsmøder sted, og at overtrædelsen derfor ophørte på dette tidspunkt.

D – Pålæg om at bringe overtrædelsen til ophør og fastsættelse af bødernes størrelse

47. Afsnit 16 i den anfægtede beslutning omhandler de af Kommissionen vedtagne »løsninger«.

48. Kommissionen kræver på den ene side, at de berørte virksomheder bringer overtrædelsen til ophør i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17.

49. For så vidt angår de pålagte bøder påpeger Kommissionen for det første, at overtrædelsen blev begået forsætligt.

50. Størrelsen af de bøder, der blev pålagt adressaterne for den anfægtede beslutning (jf. præmis 24 ovenfor), er fastsat under hensyntagen til den metode, der er angivet i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«) samt Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

51. I denne forbindelse kvalificerer Kommissionen bankmøderne som en »meget alvorlig overtrædelse« af artikel 81 EF, uden at det berørte geografiske markeds forholdsvis lille område ændrer noget ved denne vurdering. Dernæst opdeler den deltagerne i aftalerne, på grundlag af deres respektive markedsandele, i fem kategorier. Hermed tilskrives de centrale institutter de markedsandele, der hidrører fra bankerne i den gruppe, hvor de har en rolle som centralt institut. For eksempel er markedsandelene for alle land-andelsbankerne blevet tilskrevet RZB, som dermed er blevet klassificeret i den første af de fem kategorier, for hvilken der er fastsat et grundbeløb på 25 mio. EUR.

52. Kommissionen har fastsat overtrædelsens varighed fra den 1. januar 1995 og indtil udgangen af juni 1998. Den har på grundlag af varigheden forhøjet grundbeløbet med 35%.

53. Kommissionen mener ikke, at der foreligger formildende omstændigheder for nogen af bankerne; den mener navnlig, at rollefordelingen i forbindelse med kartelmøderne ikke er et relevant element i denne forbindelse.

54. Endelig har Kommissionen i henhold til samarbejdsmeddelelsen givet den anfægtede beslutnings adressater en nedsættelse af bøden med 10%, fordi de ikke har anfægtet de faktiske omstændigheder.

Retsforhandlinger og parternes påstande

55. Ved særskilte stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 30. august og den 2. september 2002 har de virksomheder, der er adressater for den anfægtede beslutning, anlagt nærværende sager.

56. Efter at have hørt sagens parter om dette punkt har formanden for Rettens Anden Afdeling ved kendelse af 12. september 2005 besluttet at forene de syv sager med henblik på den mundtlige forhandling og dommen i henhold til artikel 50 i Rettens procesreglement.

57. På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til i artikel 64 i procesreglementet opfordret parterne til at indlevere visse dokumenter og har stillet dem visse spørgsmål. Parterne har efterkommet disse opfordringer inden for den fastsatte frist.

58. Kommissionen har anmodet om fortrolig behandling af visse oplysninger i de dokumenter, som den havde fremlagt, i forhold til andre sagsøgere end BA-CA, med den begrundelse at det drejede sig om forretningshemmeligheder for sidstnævnte, og den har udarbejdet ikke-fortrolige versioner af de pågældende dokumenter. Da de fortrolige oplysninger ikke er relevante for undersøgelsen af BA-CA’s anbringender, men vedrører anbringender, der er fremført af andre sagsøgere, har Retten besluttet kun at fremlægge de ikke-fortrolige versioner af de pågældende dokumenter, idet de fortrolige oplysninger ikke kan tages i betragtning i henhold til procesreglementets artikel 67, stk. 3.

59. Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 11. oktober 2005. Som svar på et spørgsmål fra Retten fremlagde Erste dokumenter vedrørende sin markedsandel. Efter at de øvrige parter havde taget skriftlig stilling til disse dokumenter, blev den mundtlige forhandling af sluttet den 7. november 2005.

60. RZB (sagsøger i sag T-259/02) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den berører sagsøgeren.

– Subsidiært nedsættes den bøde, som er pålagt sagsøgeren.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

61. BA-CA (sagsøger i sag T-260/02) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den berører sagsøgeren.

– Subsidiært nedsættes den bøde, som er pålagt sagsøgeren, til et passende beløb.

– Kommissionen tilpligtes til at betale sagens omkostninger.

62. AVB (sagsøger i sag T-261/02, tidligere BAWAG) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1, 2 og 3 annulleres, for så vidt som de berører BAWAG.

– Subsidiært nedsættes den bøde, som er pålagt BAWAG, til et passende beløb.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

63. RLB (sagsøger i sag T-262/02) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

– Subsidiært annulleres den anfægtede beslutnings artikel 3 og 4, for så vidt som de berører sagsøgeren.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

64. BAWAG PSK (sagsøger i sag T-263/02, tidligere PSK) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1, 2 og 3 annulleres, for så vidt som de berører PSK.

– Subsidiært nedsættes den bøde, som er pålagt PSK, til et passende beløb.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

65. Erste (sagsøger i sag T-264/02) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den berører sagsøgeren.

– Subsidiært annulleres den bøde, som er pålagt sagsøgeren.

– Mere subsidiært nedsættes størrelsen af den pålagte bøde til et passende beløb.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

66. ÖVAG og NÖ-Hypo (sagsøgere i sag T-271/02) har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1 annulleres, for så vidt som den berører sagsøgerne.

– Beslutningens artikel 2, første punktum, annulleres, for så vidt som den berører sagsøgerne.

– Beslutningens artikel 3 annulleres, for så vidt som den berører sagsøgerne, subsidiært nedsættes den bøde, som er pålagt sagsøgerne ved artikel 3.

– Subsidiært i forhold til første påstand annulleres anerkendelsen af FPÖ som klager såvel som videresendelsen af klagepunkter til FPÖ.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

67. I sag T-259/02 har Kommissionen nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Forhøjelse af det bødebeløb, der er pålagt RZB, til 33,75 mio. EUR.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

68. I sagerne T-260/02-T-264/02 og T-271/02 har Kommissionen nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Betydningen af omstruktureringen vedrørende BAWAG (sag T-261/02) og PSK (sag T-263/02)

69. Bestyrelsen for BAWAG og PSK meddelte ved skrivelse af 16. januar 2006 Retten, at som led i omstruktureringen af den virksomhedsgruppe, som disse to kreditinstitutter var en del af, var BAWAG PSK fremover retssuccessor for de to sagsøgere i sag T-261/02 og T-263/02.

70. Det fremgår af bilagene til ovennævnte skrivelse, dels at BAWAG har overført sine bankaktiviteter til BAWAG PSK, og at det har ændret navn til AVB, og dels at PSK har fusioneret med BAWAG PSK. Bestyrelsen for BAWAG og PSK har i sin skrivelse af 16. januar 2006 anført, at BAWAG PSK var den eneste retssuccessor for BAWAG vedrørende dennes bankaktiviteter.

71. Fællesskabets retsinstanser kan naturligvis tage til efterretning, at en part i sagen har ændret navn. Det anerkendes desuden, at et annullationssøgsmål, der er iværksat af adressaten for en retsakt, kan videreføres af dennes universalsuccessor, navnlig i tilfælde af en fysisk persons død eller i det tilfælde, hvor en juridisk person ophører med at eksistere, og hvor dennes rettigheder og forpligtelser overføres til en ny indehaver (jf. i denne retning Domstolens dom af 20.10.1983, sag 92/82, Gutmann mod Kommissionen, Sml. s. 3127, præmis 2, og af 23.4.1986, sag 294/83, Les Verts mod Parlamentet, Sml. s. 1339, præmis 13-18). Det bemærkes, at i en sådan situation er universalsuccessor nødvendigvis uden videre trådt i forgængerens sted som adressat for den anfægtede retsakt.

72. Derimod har Fællesskabets retsinstanser ingen kompetence – hverken under et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF eller i forbindelse med udøvelsen af deres fulde prøvelsesret i henhold til artikel 229 EF for så vidt angår sanktionerne – til at ændre en fællesskabsinstitutions beslutning ved at erstatte beslutningens adressat med en anden fysisk eller juridisk person, når den nævnte adressat stadig eksisterer. Kompetencen hertil tilkommer som udgangspunkt alene den institution, der har truffet den pågældende beslutning. Når den kompetente institution først har truffet en beslutning og dermed fastlagt, hvilken person denne skal rettes til, tilkommer det således ikke Retten at sætte en anden person i dennes sted (jf. i denne retning Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 47).

73. Det bemærkes endvidere, at en sag, som en person har anlagt i egenskab af adressat for en retsakt med henblik på at gøre sine rettigheder gældende ved hjælp af en annullationspåstand i medfør af artikel 230 EF og/eller en påstand om ændring i medfør af artikel 229 EF, ikke kan overføres til en tredjemand, der ikke er adressat for retsakten. Såfremt en sådan overførsel måtte anerkendes, ville der foreligge en uoverensstemmelse mellem den egenskab, i medfør af hvilken sagen er blevet anlagt, og den egenskab, i medfør af hvilken den angiveligt fortsættes. Hertil kommer, at en sådan overførsel ville give anledning til en uoverensstemmelse mellem identiteten af adressaten for retsakten og identiteten af den person, der handler under retssagen i egenskab af adressat (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 72, præmis 48).

74. Det må således tages til efterretning, at BAWAG har ændret navn til AVB, og at efter den ovenfor nævnte fusion er BAWAG PSK blevet PSK’s retssuccessor. Der er imidlertid ikke anledning til i sag T-261/02 at erstatte AVB med BAWAG PSK, uanset hvilke virkninger den foretagne omstrukturering har efter østrigsk ret. Følgelig er BAWAG (nu benævnt »AVB«) stadig sagsøger i sag T-261/02, mens BAWAG PSK uden videre er blevet sagsøger i sag T-263/02.

75. I betragtning af at den anfægtede beslutning var rettet til BAWAG og til PSK, og at disse har fremført deres skriftlige og mundtlige argumenter for Retten under deres tidligere benævnelser, vil disse blive anvendt som betegnelse for sagsøgerne i det følgende.

Retlige bemærkninger

I – Påstandene om annullation af den anfægtede beslutning i sin helhed

A – Anbringenderne om tilsidesættelse af procedurereglerne

1. Høringskonsulentens endelige rapport (sag T-260/02, T-261/02 og T-263/02)

a) Sagsøgernes argumenter

76. BA-CA, BAWAG og PSK har anført, at det eksemplar af høringskonsulentens endelige rapport, der blev fremsendt til sagsøgerne i henhold til artikel 16, stk. 3, i Kommissionens afgørelse 2001/462/EF, EKSF, af 23. maj 2001 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager (EFT L 162, s. 21) (herefter »mandatet«), ikke er forsynet med en underskrift. Efter deres mening er der tale om en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, der kan begrunde, at den anfægtede beslutning annulleres.

77. BAWAG og PSK (sag T-261/02 og T-263/02) har anført, at usikkerheden med hensyn til, om det eksemplar af den endelige rapport, der var blevet forelagt dem, virkelig udgjorde den definitive version, har skadet deres mulighed for at forsvare sig på passende vis mod den anfægtede beslutning.

78. BA-CA (sag T-260/02) har gjort gældende, at Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning er ulovlig, fordi høringskonsulentens endelige rapport ikke var blevet bekræftet. Endvidere kan det, at der er anført »udkast« på de eksemplarer, der blev forelagt det rådgivende udvalg og kollegiet, antages at have påvirket disse instansers vurdering af rapporten og dermed resultatet af den administrative procedure. Desuden har sagsøgeren en mistanke om, at den endelige rapport kun var blevet forelagt kommissærkollegiet på tysk, hvilket ville være en tilsidesættelse af artikel 6, fjerde afsnit, i Kommissionens forretningsorden af 29. november 2000 (EFT L 308, s. 26, herefter »forretningsordenen«). Sagsøgerne anmoder Retten om at vedtage en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, der giver sagsøgeren fuld adgang til Kommissionens sagsakter.

b) Rettens bemærkninger

79. Mandatets artikel 15, første afsnit, bestemmer:

»Høringskonsulenten udarbejder på grundlag af det udkast til beslutning, der skal forelægges det rådgivende udvalg i den pågældende sag, en endelig skriftlig rapport om overholdelsen af retten til at blive hørt, jf. artikel 13, stk. 1. I denne rapport skal der også tages stilling til, om udkastet til beslutning kun beskæftiger sig med de klagepunkter, som parterne har fået lejlighed til at kommentere, og såfremt det er relevant, objektiviteten af undersøgelserne, jf. artikel 14.«

80. Mandatets artikel 16 bestemmer:

»1. Høringskonsulentens endelige rapport vedlægges det udkast til beslutning, der forelægges Kommissionen, for at sikre, at Kommissionen, når den vedtager en beslutning i en given sag, har fuldt kendskab til alle relevante oplysninger om procedurens forløb og om overholdelsen af retten til at blive hørt.

2. Inden beslutningen træffes, kan høringskonsulenten ændre sin endelige rapport for at tage hensyn til ændringer af udkastet til beslutningen.

3. Kommissionen meddeler beslutningens adressater høringskonsulentens endelige rapport sammen med beslutningen i De Europæiske Fællesskabers Tidende , dog under hensyntagen til virksomhedernes berettigede interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder.«

81. Med hensyn til klagen over, at den endelige rapport ikke var forsynet med en underskrift, skal det bemærkes, at Kommissionen som bilag til svarskrifterne har fremlagt tre eksemplarer af rapporten (på tysk), nemlig:

– det, der er forelagt den anfægtede beslutnings adressater

– det, der er forelagt det rådgivende udvalg

– det, der er forelagt kommissærkollegiet,

hvis tekst er identisk, mens kun nr. to er forsynet med en underskrift. Desuden bærer de to resterende eksemplarer anmærkningen »Entwurf« (udkast) og »Intern« (intern).

82. Det fremgår af disse dokumenter, at høringskonsulenten har underskrevet i det mindste ét eksemplar af den endelige rapport, hvilket viser, at teksten var endelig, og at det drejede sig om den, hvis forelæggelse for de kompetente myndigheder svarede til høringskonsulentens vilje. Under disse omstændigheder kan det forhold, at andre eksemplarer af denne rapport, som er identiske med den underskrevne version (med undtagelse af at anmærkningen »udkast« i visse tilfælde er slettet), er blevet forelagt deres adressater uden at være underskrevet, ikke kvalificeres som en overtrædelse af væsentlige formforskrifter, der kan begrunde, at den anfægtede beslutning annulleres.

83. BAWAG’s og PSK’s klagepunkt, hvorefter den manglende underskrift på det eksemplar af den endelige rapport, der blev forelagt dem samtidig med meddelelsen af den anfægtede beslutning, havde skadet deres ret til kontradiktion ved at gøre det vanskeligere at udarbejde deres forsvar mod beslutningen, er uden relevans. Den manglende underskrift kan nemlig ikke have skadet sagsøgernes ret til forsvar under den administrative procedure. For så vidt som sagsøgernes argument har til formål at gøre gældende, at den manglende underskrift kunne have medført tøven med hensyn til, om rapporten var eller ikke var endelig, hvilket gjorde kritikken af denne og dermed deres forsvar for Retten mere vanskelig, må det konstateres, at en sådan tøven kunne være fjernet ved foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, og at procesreglementets artikel 48, stk. 2, giver parterne mulighed for at forsvare deres rettigheder med hensyn til resultatet af sådanne foranstaltninger ved i givet fald at fremføre nye anbringender.

84. For det andet må BA-CA’s argument om en tilsidesættelse af den påståede forpligtelse til at bekræfte høringskonsulentens endelige rapport afvises. Høringskonsulentens endelige rapport er ikke en del af de retsakter, der er omhandlet i artikel 14 EKSF, artikel 249 EF og Euratom-traktatens artikel 161, hvis bekræftelse kræves i henhold til forretningsordenens artikel 18, femte afsnit.

85. Hvad for det tredje angår anmærkningen »udkast« på eksemplarerne af den endelige rapport, der er forelagt det rådgivende udvalg og kommissærkollegiet, bemærkes det, at det i mandatets artikel 16, stk. 2, bestemmes, at inden beslutningen træffes, kan høringskonsulenten ændre sin endelige rapport for at tage hensyn til ændringer af udkastet til beslutning. Det er således ikke ulovligt, at ordet »udkast« forekommer på rapporten på det tidspunkt, hvor den bliver forelagt for de kompetente instanser. At dette »udkast« ikke erstattes af en endelig version, hvis rapporten ikke er ændret, kan ikke gøre beslutningen, der er vedtaget på dette grundlag, ulovlig. Man kan således ikke antage, at medlemmerne af Kommissionen, ved forelæggelsen af en beslutning, der pålægger bøder, ikke har taget hensyn til høringskonsulentens endelige rapport, som fastsat i mandatets artikel 16, stk. 1, på grund af den der forekommende anmærkning »udkast«.

86. For det fjerde bemærkes det, at BA-CA’s tvivl med hensyn til, om den endelige rapport er blevet forelagt de kompetente instanser på alle de krævede sprog, er ugrundet. I denne henseende bestemmer forretningsordenens artikel 6, fjerde afsnit:

»Dagsordenen og de nødvendige arbejdsdokumenter fremsendes til medlemmerne inden for de frister og på de arbejdssprog, som Kommissionen har fastsat i henhold til artikel 25.«

87. Som bekendt forelægges Kommissionens arbejdsdokumenter som regel på tysk, engelsk og fransk.

88. Kommissionen har som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse forelagt den tyske, engelske og franske version af den endelige rapport med notater fra Kommissionens Generalsekretariat, dateret den 4. juni 2002, hvoraf det fremgår, at disse udgaver er blevet fremsendt til medlemmerne af Kommissionen. BA-CA’s klagepunkt savner derfor grundlag.

89. Også BA-CA’s begæring om fuld adgang til Kommissionens administrative sagsmappe må forkastes. Det fremgår af ovenstående, at denne foranstaltning ikke er nødvendig for at give sagsøgeren mulighed for at efterprøve, om høringskonsulentens endelige rapport er blevet forelagt i de nødvendige sprogversioner. BA-CA har i øvrigt ikke præciseret, i forbindelse med hvilke andre af sagsøgeren fremførte anbringender en forelæggelse af Kommissionens administrative sagsmappe kunne være nødvendig.

90. Heraf følger, at de af BA-CA, BAWAG og PSK fremførte klagepunkter vedrørende høringskonsulentens endelige rapport må forkastes.

2. Den stilling, der blev indrømmet det politiske parti FPÖ under den administrative procedure (sag T-260/02 og T-271/02)

a) Parternes argumenter

91. BA-CA, ÖVAG og NÖ-Hypo har kritiseret Kommissionen for at have begået uregelmæssigheder dels ved at anerkende FPÖ som klagende part i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, dels ved at fremsende ikke-fortrolige versioner af klagemeddelelserne til dette politiske parti. Sagsøgerne gør gældende, at disse afgørelser har tilsidesat artikel 3 og artikel 20 i forordning nr. 17 og deres ret til forsvar, for det første fordi FPÖ’s klage, som blev fremført, efter at Kommissionen havde indledt proceduren, altså ikke forelå ved dennes påbegyndelse, for det andet fordi FPÖ ikke kunne godtgøre en berettiget interesse i at fremsætte en anmodning i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, da dets status som bankkunde var utilstrækkelig i denne henseende, for det tredje fordi de mundtlige høringer allerede havde fundet sted på det tidspunkt, hvor disse to beslutninger blev truffet, og for det fjerde fordi Kommissionen ikke af FPÖ havde opnået tilsagn om at overholde en klagende parts forpligtelser. Sagsøgerne mener, at følgen af disse uregelmæssigheder bør være annullation af den anfægtede beslutning.

92. Endvidere har BA-CA kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar ved – trods flere anmodninger i denne retning – at afholde sig fra at meddele sagsøgeren en beslutning, der kan anfægtes for retten, og dermed fratage den muligheden for at rejse sag mod udleveringen af klagemeddelelsen. Desuden har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat EF-traktaten ved ikke at gøre alt, hvad den kunne, for at bringe FPÖ’s misbrug af klagepunktsmeddelelsen til ophør og undlade at gøre indsigelse mod FPÖ’s misbrug af de fremsendte dokumenter og navnlig kræve tilbageførsel heraf.

93. Kommissionen er af den opfattelse, at klagepunkterne vedrørende udleveringen af klagepunktsmeddelelsen til FPÖ ikke har nogen sammenhæng med genstanden for nærværende sag. Den anfører, at anerkendelsen af FPÖ tilladelse til at indtræde som klagende part ikke har haft den mindste indvirkning på den anfægtede beslutning, og at argumentet om, at beslutningen om udlevering af klagepunkter til FPÖ skulle have været genstand for en særskilt procedure – en sag rejst efterfølgende som led i nærværende tvist – ikke længere var mulig, om ikke andet af forældelsesgrunde.

94. I duplikken har Kommissionen tilføjet, at sagsøgerne ikke i medfør af artikel 230, fjerde afsnit, EF kan anfægte anerkendelsen af FPÖ som klagende part og udleveringen af klagepunktsmeddelelsen, fordi deres retsstilling ikke påvirkes af disse foranstaltninger. Kommissionen har desuden gjort gældende, at den anvendelse, som de kritiserer, og den skade, som de mener at have lidt, ikke skyldes Kommissionens handlinger, men derimod den adfærd, som FPÖ efterfølgende selvstændigt udviste. Kommissionen er i øvrigt af den opfattelse, at den absolut havde ret til at anerkende FPÖ som klagende part og dermed en forpligtelse til at udlevere klagepunktsmeddelelsen til det politiske parti.

b) Rettens bemærkninger

95. Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 bestemmer, at hvis Kommissionen »efter begæring eller på eget initiativ« konstaterer, at der foreligger en overtrædelse af bestemmelserne i artikel 81 EF eller artikel 82 EF, kan den ved en beslutning pålægge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtrædelser til ophør. I henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 kan en sådan begæring fremsættes af fysiske eller juridiske personer, som kan godtgøre en berettiget interesse. Det fremgår af artikel 6, 7 og 8 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2842/98 af 22. december 1998 om høring af parter i visse procedurer efter EF-traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 354, s. 18), at personer, der har indgivet en sådan begæring, har visse processuelle rettigheder, bl.a. at få udleveret en kopi af den ikke-fortrolige udgave af klagepunkterne.

96. For det første med hensyn til, hvorvidt Kommissionen har overtrådt artikel 3 i forordning nr. 17 ved at give FPÖ adgang til at deltage i proceduren, må sagsøgernes argument, hvorefter en sådan begæring ikke kan indgives forskriftsmæssigt fra det tidspunkt, hvor en overtrædelsesprocedure er blevet indledt på myndighedens eget initiativ, forkastes. Forordning nr. 17 og nr. 2842/98 kræver ikke for anerkendelsen af den begærende person, at den pågældende begæring foreligger ved Kommissionens indledning af overtrædelsesproceduren, og at undersøgelsen vedrørende overtrædelsen endnu ikke er indledt. Hvis det forholdt sig anderledes, ville personer med en berettiget interesse i at få konstateret en overtrædelse af konkurrencereglerne blive forhindret i under proceduren at udøve de hermed forbundne processuelle rettigheder i henhold til artikel 6, 7 og 8 i forordning nr. 2842/98.

97. For det andet må det konstateres, at Kommissionen med rette har konkluderet, at FPÖ gyldigt kunne påberåbe sig sin status som kunde til banktjenester i Østrig, og at dets økonomiske interesser var blevet tilsidesat ved konkurrencebegrænsende praksis, der kan godtgøre en berettiget interesse i at indgive en begæring med henblik på, at Kommissionen fastslår, at nævnte praksis udgjorde en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF.

98. I denne henseende er der intet til hinder for, at en endelig kunde, som er køber af varer eller tjenesteydelser, kan antages at have en berettiget interesse som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 17. Retten er således af den opfattelse, at en endelig kunde, som begrunder, at hans økonomiske interesser er blevet tilsidesat, eller at de kan antages at være blevet tilsidesat, på grund af den pågældende konkurrencebegrænsning, har en berettiget interesse som omhandlet i denne bestemmelse i at indgive en begæring eller en klage for at få Kommissionen til at fastslå, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF.

99. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at de regler, der skal sikre, at konkurrencen ikke fordrejes på det indre marked, har til endeligt formål at øge forbrugerens velfærd. Dette formål fremgår navnlig af artikel 81 EF. Hvis forbuddet i artikel 81, stk. 1, kan erklæres uanvendeligt på karteller, som bidrager til at forbedre produktionen eller distributionen af de pågældende produkter eller at fremme det tekniske eller økonomiske fremskridt, er denne mulighed, som er anført i artikel 81, stk. 3, EF, bl.a. betinget af, at en rimelig del af fortjenesten heraf forbeholdes brugerne af de nævnte produkter. Konkurrenceretten og ‑politikken har således en ubestridelig væsentlig betydning for de konkrete økonomiske interesser for endelige kunder, der er købere af varer eller tjenesteydelser. Anerkendelsen af, at sådanne kunder – som gør gældende, at de har lidt en økonomisk skade på grund af en kontrakt eller en adfærd, der kan antages at begrænse eller fordreje konkurrencen – har en berettiget interesse i, at Kommissionen fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF, bidrager til gennemførelsen af konkurrencerettens formål.

100. Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at FPÖ i første omgang påberåbte sig en almen interesse, som partiet forsøgte at forsvare i sin egenskab af politisk oppositionsparti, og det først i anden omgang hævdede, at det som endelig kunde af østrigske banktjenester var blevet økonomisk skadet af det kritiserede kartel. Denne første stillingtagen kunne ikke fratage FPÖ muligheden for efterfølgende – med henblik på at begrunde en berettiget interesse som omhandlet i forordning nr. 17 – at gøre sin status gældende som kunde i de banker, mod hvilke proceduren var indledt, samt den økonomiske skade, det angiveligt havde lidt på grund af de pågældende aftaler.

101. For det tredje kan anerkendelsen af en berørt part som klager og udleveringen af klagepunktsmeddelelsen til denne ikke gøres betinget af, at denne anerkendelse kommer før høringen for Kommissionen. Forordning nr. 17 og nr. 2842/98 fastsætter ikke en specifik frist for, at en tredjemand, der indgiver en begæring eller en klage, der begrunder en berettiget interesse, udøver sin ret til at få udleveret klagepunktsmeddelelsen og blive hørt som led i en overtrædelsesprocedure. Artikel 7 og 8 i forordning nr. 2842/98 begrænser sig til at fastslå, at Kommissionen udleverer klagepunkterne til begæringens, henholdsvis klagens ophavsmand og fastsætter en frist, inden for hvilken denne skriftligt kan meddele sin stillingtagen, og tredjemanden kan også høres mundtligt, hvis han anmoder om det. Det følger heraf, at retten for en part, der indgiver en begæring eller en klage, til at få udleveret klagepunkterne og blive hørt i den administrative procedure, der skal fastslå, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF, kan udøves, så længe proceduren løber.

102. Hvad for det fjerde angår FPÖ’s anvendelse af de dokumenter, det havde fået udleveret, skal det bemærkes, at i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2842/98 havde det politiske parti i sin egenskab af ophavsmand til en begæring ret til at få udleveret en ikke-fortrolig udgave af klagepunkterne. Kommissionen kan ikke, alene på grundlag af mistanke vedrørende et eventuelt misbrug af dokumenterne, begrænse retten til udlevering af klagepunkterne i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2842/98 for en tredjemand, der har indgivet en begæring, som gyldigt begrunder en berettiget interesse. Endelig kan Kommissionen ikke gøres ansvarlig for FPÖ’s anvendelse af de dokumenter, der er udleveret til det, og denne anvendelse kan derfor ikke påvirke den anfægtede beslutnings lovlighed.

103. Heraf følger, at sagsøgernes anbringender om anerkendelsen af FPÖ’s adgang til proceduren må afvises som ugrundede, uden at Retten behøver at tage stilling til formalitetsspørgsmålet.

3. Konklusion

104. Anbringenderne om en tilsidesættelse af de processuelle regler må således forkastes i deres helhed.

B – Anbringenderne om fejlagtig vurdering af aftalerne

1. Indledende bemærkninger

105. Uden at bestride, at udvalgsmøderne har fundet sted, har BAWAG og PSK (sag T-261/02 og T-263/02) nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning i sin helhed og har fremført et anbringende om tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF på grund af fejlagtig vurdering af aftalerne.

106. På den ene side anfægter de i det væsentlige kvalificeringen af udvalgene som ét sammenhængende kartel. Uden at fremføre et selvstændigt anbringende har RLB, ÖVAG og NÖ-Hypo (sag T-262/02 og T-271/02) anfægtet kvalificeringen som kartel som led i anbringenderne om aftalernes manglende grænseoverskridende virkninger for at gøre gældende, at udvalgenes egnethed til at påvirke handelen mellem medlemsstater skal undersøges særskilt for hver enkelts vedkommende. Disse argumenter vil blive undersøgt inden for rammerne af nærværende anbringende.

107. På den anden side gør BAWAG og PSK gældende, at møderne ikke har givet anledning til en høj grad af samordning mellem bankerne, som var i skarp indbyrdes konkurrence. Det sidstnævnte klagepunkt vedrører i det væsentlige vurderingen af overtrædelsens grovhed og kan ikke, hvis det antages at være begrundet, føre til annullation af den anfægtede beslutning i sin helhed. Det vil derfor blive undersøgt i det følgende i sammenhæng med de begæringer, der går ud på at opnå en nedsættelse af bøden, sammen med de øvrige klagepunkter vedrørende overtrædelsens grovhed.

2. Kvalificeringen af udvalgene som én sammenhængende overtrædelse (sag T-261/02, T-262/02, T-263/02 og T-271/02)

a) Parternes argumenter

108. Sagsøgerne i disse sager hævder, at Kommissionen med urette har antaget, at udvalgsmøderne udgjorde et samlet kartel. De har gjort gældende, at de forskellige udvalg handlede selvstændigt, og at »Lombardclub« ikke havde en koordinerings- eller ledelsesfunktion.

109. RLB (sag T-262/02) anfægter ikke, at der var informationsformidling mellem udvalgene vedrørende indlån og udlån (udlåns- og indlånsrenteudvalg, »Lombardclub«, controller-udvalget), men gør gældende, at »Lombardclub« aldrig har beskæftiget sig med grænseoverskridende ydelser. Endvidere anfører sagsøgeren, at Kommissionen har påberåbt sig eksistensen af en samlet aftale for første gang i sit svarskrift.

110. Kommissionen har anført, at det er berettiget at kvalificere udvalgene som et samlet kartel. Som bilag til duplikken har den fremlagt en række dokumenter, der indgår i de administrative sagsakter, med henblik på at påvise udvalgenes tætte sammensmeltning.

b) Rettens bemærkninger

111. En tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF kan foreligge ikke alene ved en enkeltstående handling, men også ved en række handlinger eller en sammenhængende adfærd. Denne fortolkning kan ikke anfægtes under henvisning til, at et eller flere elementer i rækken af handlinger eller den sammenhængende adfærd også i sig selv og isoleret betragtet kan udgøre en tilsidesættelse af den nævnte bestemmelse. Når de forskellige handlinger indgår i en »samlet plan«, fordi de har det samme formål, nemlig at fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, har Kommissionen ret til at pålægge ansvaret for disse handlinger på grundlag af deltagelsen i overtrædelsen betragtet i sin helhed (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 258).

112. I betragtning 73 til den anfægtede beslutning er anført følgende: »Formålet med de omhandlede aftaler var at begrænse og fordreje konkurrencen mellem de pågældende virksomheder med hensy n til de emner, der blev behandlet af udvalgene. Aftaler og samordnede foranstaltninger skulle – på forbrugernes bekostning – forbedre bankernes indtjeningssituation. Hvis man opgav kartelaftaler – der efter bankernes opfattelse sikrede en »fornuftig konkurrence« – ville det derimod resultere i en »udhuling af rentemarginalerne«.« Kommissionen anfører således på dette sted i det væsentlige, at der fandtes en samlet plan med det formål at fjerne priskonkurrencen for alle de bankydelser, der blev behandlet på udvalgsmøderne. RLB’s klagepunkt, hvorefter Kommissionen havde påberåbt sig forekomsten af et samlet kartel for første gang i sit svarskrift, kan derfor ikke tages til følge.

113. For at efterprøve, om Kommissionen, på grundlag af de beviser, den var i besiddelse af, med rette kunne fastslå, at samordningerne inden for de forskellige udvalg indgik i en samlet plan med sigte på at begrænse konkurrencen, må der foretages en analyse af de passager i den anfægtede beslutning, der indeholder visse konstateringer, som ligger til grund for dens konklusion om forekomsten af ét sammenhængende kartel, og som den henviser til i sine duplikker indgivet i sag T-261/02, T-262/02, T-263/02 og T-271/02, og de dokumenter, som ligger til grund for disse konstateringer, og som er fremlagt i bilag til de nævnte indlæg.

114. For det første for at godtgøre, at »Lombardclub«, i sin egenskab af øverste instans for alle de andre udvalg fik forelagt spørgsmål, som hidrørte fra talrige specifikke udvalg, henviser Kommissionen til dokumenterne om den nævnte instans’ møder den 7. juni 1995 og 8. maj 1996.

115. Hvad angår det første af møderne nævner betragtning 167 til den anfægtede beslutning et »fortroligt notat« fra en CA-leder, som omhandlede et uformelt møde den 24. maj 1995 mellem repræsentanter for BA, CA, BAWAG, GiroCredit, RZB og PSK, om de punkter, som skulle undersøges og vedtages på mødet i »Lombardclub« den 7. juni 1995. Dette dokument viser, at »Lombardclub« faktisk fik forelagt spørgsmål fra udvalg med forskellige formål, herunder grænseoverskridende tjenester, såsom samordning af udlåns- og indlånsrenter, både hvad angår privatkunder og erhvervskunder og de øvrige lånevilkår, herunder eksportfremmelån.

116. Med hensyn til mødet i »Lombardclub« den 8. maj 1996 henviser betragtning 248 til den anfægtede beslutning til tre dokumenter, hvoraf det første er et notat vedlagt NÖ-Hypos sagsakter af 10. maj 1996, rettet til bl.a. generaldirektørerne for denne bank, hvorefter »generaldirektørerne [aftalte] visse principielle spørgsmål« på mødet i »Lombardclub« den 8. maj 1996 vedrørende navnlig husbankmargenen (Hausbankspanne) ved eksportfinansiering, rentesatser og andre vilkår for forskellige typer lån, annoncering af rentesatser og administrationsgebyrer. I det andet dokument er tilføjet, at »der bør udarbejdes et forslag til minimumsgebyrer i forbindelse med værdipapir- og betalingstransaktioner«, mens det tredje dokument indeholder forslag vedtaget på dette møde i »Lombardclub«. Disse dokumenter bekræfter endvidere, at »Lombardclub« beskæftigede sig med og vedtog emner hidrørende fra talrige specifikke udvalg. De to første bestyrker mere specifikt, at »Lombardclub« blev anset for kompetent til at udtale sig om prisfastsættelse for visse vigtige grænseoverskridende transaktioner, såsom eksportfremmelån og betalings- og værdipapirtransaktioner.

117. For det andet fremgår det af de dokumenter, som Kommissionen nævner i betragtning 216 og 284 til den anfægtede beslutning, at »Lombardclub« traf de principielle beslutninger. Betragtning 216 til den anfægtede beslutning henviser således til et notat om et møde i det wienske udvalg om udlånsrenter og lån til privatkunder den 6. februar 1996, stilet til generaldirektøren for en af de pågældende banker med henblik på at forberede mødet i »Lombardclub«, der var berammet til den følgende dag. Ifølge dette notat »forventede man, at »Lombardclub« den 7 februar [1996] træffer de principielle beslutninger« i forbindelse med en række punkter, der var blevet drøftet på udvalgsmødet. I betragtning 284 til den anfægtede beslutning nævnes et sagsnotat, udformet af en af BAWAG’s ansatte, om et møde i indlånsrenteudvalget den 25. oktober 1996, hvor en nedsættelse af renten på opsparingskonti var blevet drøftet. Ifølge dette notat var et landsdækkende indlånsrenteudvalgsmøde fastsat til den 12. november 1996, med henblik på at formulere »anbefalinger til generaldirektørernes Lombard den 13. november 1996«. Det fremgår klart af disse dokumenter, at ophavsmændene forventede, at »Lombardclub« traf principielle beslutninger om de emner, der var drøftet på de øvrige udvalgsmøder.

118. For det tredje har Kommissionen fastslået, at »Lombardclub« udøvede en funktion som voldgiftsinstans, som de forskellige grupper henvendte sig til i tilfælde af disciplinære problemer, bl.a. ved i betragtning 166 til den anfægtede beslutning at henvise til et internt notat fra PSK, som sammenfatter en »udveksling af erfaringer mellem banker« af 24. maj 1995, hvorefter »det [var] påtænkt, at disciplinen med hensyn til vilkår [blev] behandlet af »Lombardclub« i juni«, og deltagerne var af den opfattelse, at man ikke kunne forvente en bedre disciplin end »hvis overholdelsen af minimumsmarginaler [blev] en »æressag« for direktionsmedlemmer«. Dette dokument viser, at »Lombardclub« af medlemmerne af andre udvalg blev opfattet som den bedst egnede instans til at løse »disciplin-«problemer med hensyn til overholdelse af aftalerne.

119. For det fjerde beskrives i betragtning 67 til den anfægtede beslutning den tætte sammenhæng mellem udvalgene og deres beslutningsproces således: »Den fælles beslutningsproces blev ofte [...] behandlet i flere udvalg (hovedsageligt det wienske udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg, Minilombard-udvalget og »Lombardclub«)«. Til grund for denne udtalelse ligger to dokumenter om et møde i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg den 30. august 1995, hvoraf det fremgår, at repræsentanterne for bankerne drøftede deres reaktion på en nedsættelse af OeNB’s rentesatser. En beslutning vedrørende renten på opsparingsindskud og privatlån var planlagt til det følgende møde om udlåns- og indlånsrenten den 7. september 1995, mens den endelige beslutning om en eventuel tilpasning af udlånsrenten til erhvervskundeområdet skulle træffes af »Lombardclub« den 13. september 1995 på grundlag af et forslag, der var udarbejdet på et »Minilombard«-møde den 8. september 1995. Det fremgår af disse samstemmende dokumenter, at møderne om udlåns- og indlånsrenter til privat- og erhvervskundeområdet indgik i en fælles plan med henblik på en samlet begrænsning af konkurrencen ved rentesatserne.

120. For det femte gives der i betragtning 126, 130 og 237 til den anfægtede beslutning eksempler, der illustrerer, at udvalgene af og til holdt fælles møder, at gruppernes kompetenceområder overlappede hinanden, og at udvalgene holdt hinanden indbyrdes informeret om deres respektive aktiviteter. Betragtning 126 beskriver et møde i controller-udvalget, der blev holdt i december 1994, mens betragtning 130 omhandler et møde i treasurer-udvalget i begyndelsen af januar 1995. Indkaldelsen til dette møde, der skulle dreje sig om en undersøgelse af de kortfristede udlåns- og indlånssatser, foreslog, at de deltagere, der ikke selv havde direkte indflydelse på fastsættelsen af deres instituts renter for faste, kortfristede lån, burde medbringe en person med ansvar for »storkunder« (f.eks. det pågældende medlem af storkundeudvalget). I betragtning 237 nævnes en meddelelse fra sammenslutningen af regionale realkreditbanker til deres medlemmer, som oplyste dem om et møde i »Minilombard« den 23. april 1996 og planlagde en beslutningsprocedure magen til den, der er beskrevet ovenfor i præmis 119.

121. Disse elementer, set under ét, begrunder Kommissionens konklusion om, at der forelå en principaftale mellem alle de banker, der deltog i kartellet med henblik på at fjerne priskonkurrencen på en lang række bankydelser, både til privat- og erhvervskunder, herunder »storkunder«. At de nævnte dokumenter ikke udtrykkeligt henviser til alle de bankydelser, der er berørt af de forskellige møder, eller til alle udvalgene, påvirker ikke denne konklusion.

122. Det er ganske vist rigtigt, at Kommissionen i nærværende sammenhæng også har påberåbt sig visse dokumenter, som ikke er relevante som støtte for dens konklusion, for så vidt som de ikke omhandler overtrædelsesperioden eller ikke vedrører den wienske »Lombardclub« (som det er tilfældet med de dokumenter, der er nævnt i betragtning 66, 107 og 160 til den anfægtede beslutning vedrørende gennemførelsen af »Lombardclubs« beslutninger inden for de enkelte udvalg), men dette forhold kan ikke anfægte konklusionen om, at udvalgene var led i en samlet plan, der forfulgte et fælles mål.

123. Det fremgår desuden af de dokumenter, der er analyseret ovenfor i præmis 114-121, at »Lombardclubs« beslutninger især vedrørte principspørgsmål, og at de var forberedt grundigt på andre møder. Af denne opgavefordeling fremgår det klart, i modsætning til hvad RLB hævder, hvorledes generaldirektørerne for de banker, der var samlet i »Lombardclub«, kunne lede kartellet ved kun at mødes 11 gange om året.

124. Endvidere kan BAWAG’s og PSK’s opfattelse, som søger at minimere disse dokumenters bevisværdi ved at hævde, at »»Lombardclubs« rolle er blevet fejlagtigt opfattet og overvurderet af deltagerne i de øvrige møder, sædvanligvis medlemmerne af mellemledelsen«, ikke tages til følge. En del af de ovenfor analyserede dokumenter havde som ophavsmænd eller adressater generaldirektørerne for visse banker, som personligt deltog i »Lombardclubs« møder, og som derfor havde et perfekt kendskab til dennes rolle. Kommissionen kan således ikke kritiseres for at have overdrevet disse dokumenters bevisværdi.

125. I modsætning til hvad BAWAG og PSK har hævdet, fremgår det endelig af de analyserede dokumenter, at henvisningerne til »Lombardclubs« ledelses rolle i betragtning 304 og 306 til den anfægtede beslutning ikke er isolerede tilfælde. Dette støttes ligeledes af et internt notat fra CA, der er fremlagt af BAWAG og PSK i bilag til deres stævninger, med oplysninger til adressaterne om indholdet af et møde om udlåns- og indlånsrenter den 17. april 1996. Ifølge dette notat var der tale om at forberede et forslag, der først skulle være genstand for en samordning på dette møde, dernæst genstand for en drøftelse og i givet fald for en aftale i »Lombardclub«.

126. Det følger af ovenstående betragtninger, at klagepunkterne vedrørende kvalifikationen af udvalgene som et samlet kartel er ugrundede.

C – Valget af den anfægtede beslutnings adressater (sag T-271/02)

1. Parternes argumenter

a) Sagsøgernes argumenter

127. ÖVAG og NÖ-Hypo mener, at valget af den anfægtede beslutnings adressater er ulovligt, for så vidt som det berører dem. De har ikke anfægtet de kriterier, som de mener er anvendt som grundlag for dette valg, nemlig hyppigheden af deltagelse i de vigtigste udvalg og instituttets størrelse på det østrigske bankmarked. De har imidlertid gjort gældende, at anvendelsen af disse kriterier er ulovlig, fordi den ikke er tilstrækkeligt begrundet, hviler på fejlagtige faktiske konstateringer og ikke respekterer ligebehandlingsprincippet. ÖVAG og NÖ-Hypo har anført, at den anfægtede beslutning ikke angiver, af hvilke grunde og i medfør af hvilke kriterier det wienske udvalg og det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg, herunder udvalgene om lån til privatkunder og selvstændige erhverv, »Minilombard« og controller-udvalgene, er blevet valgt som »de vigtigste« udvalg.

128. De kritiserer endvidere Kommissionen for i den anfægtede beslutning at have undladt at tage stilling til deres argument om, at udvalgenes beslutningsproces var bestemt af en »lukket kreds« af store banker, hvortil de ikke hørte, og som efter de to sagsøgeres mening var det vigtigste af udvalgene.

129. ÖVAG og NÖ-Hypo anerkender, at de har deltaget i nogle af de udvalg, der i beslutningen kvalificeres som de »vigtigste«, men de har gjort gældende, at hyppigheden af deres deltagelse i disse udvalg var begrænset og klart lavere, ikke alene end for de øvrige banker, der er adressat for beslutningen, men også for en række banker, som beslutningen ikke er blevet rettet til.

130. De har anført, at det i den anfægtede beslutning flere gange nævnes, at CA, BA, RZB, Erste eller GiroCredit, PSK og (mindre hyppigt) BAWAG har deltaget i en »lukket bankkreds«, hvor repræsentanter for de største østrigske banker mødtes, navnlig med henblik på forberedelsen af »Lombardclub«. De har gjort gældende, at den egentlige samordningsproces var bestemt af den nævnte »lukkede kreds«, som de to sagsøgere ikke hørte til. Ifølge ÖVAG og NÖ-Hypo ville kredsen af adressater for den anfægtede beslutning have været helt anderledes, hvis Kommissionen som »vigtigste udvalg« korrekt havde kvalificeret »Lombardclub« og især møderne i den »lukkede kreds«, hvor alle beslutningerne blev forberedt.

131. ÖVAG og NÖ-Hypo er desuden af den opfattelse, at det ikke er berettiget, at de er blevet draget i tvivl ved den anfægtede beslutning på grundlag af kriteriet om bankernes størrelse, og at Kommissionen har tilsidesat lighedsprincippet ved at vælge dem som adressater for den anfægtede beslutning.

b) Kommissionens argumenter

132. Kommissionen har anført, at virksomhedernes størrelse på det østrigske marked ikke er anvendt som udvælgelseskriterium, og at den anfægtede beslutnings adressater udelukkende er blevet udvalgt på grundlag af hyppigheden af deres deltagelse i de vigtigste udvalg. Kommissionen bestrider argumentet om, at ÖVAG og NÖ-Hypo har deltaget i udvalgene klart mindre hyppigt end de fleste andre adressater for den anfægtede beslutning.

133. Efter Kommissionens opfattelse var den ikke forpligtet til i forbindelse med sin beslutning at tage hensyn til forekomsten af en mere lukket bankkreds. Det eneste punkt, der har været afgørende for udvælgelsen af ÖVAG og NÖ-Hypo som adressater for beslutningen, var deres hyppige deltagelse i de vigtigste udvalg sammen med de øvrige banker og det forhold, at de i disse udvalg blev enige om rentesatserne og de vilkår, der skulle anvendes. I duplikken har den tilføjet, at, selv om visse medlemmer af »Lombardclub« har kunnet foretage en samordning og udveksle oplysninger på forhånd, tjente disse spredte samordninger imidlertid udelukkende til at forberede samordningen inden for de enkelte udvalg.

2. Rettens bemærkninger

a) De af Kommissionen anvendte kriterier og institutternes størrelse

134. Det skal for det første bemærkes, at ÖVAG’s og NÖ-Hypos opfattelse, hvorefter virksomhedernes størrelse var anvendt som kriterium for at identificere den anfægtede beslutnings adressater, bygger på en fejlagtig fortolkning af betragtning 470 til den anfægtede beslutning, der lyder således:

»Denne beslutnings adressater blev udvalgt på grund af hyppigheden af deres deltagelse i de vigtigste udvalg – det wienske og det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg (herunder privatlånsudvalget og udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende), Minilombard og controller-udvalget. Derudover spiller de, med undtagelse af NÖ Hypo og RBW (fra juli 1997 RLB), en betydelig rolle på det østrigske bankmarked på grund af deres størrelse.«

135. Den sidste sætning i ovenstående betragtning omtaler ikke et kriterium anvendt af Kommissionen, men angiver resultatet – med hensyn til de omhandledes virksomheders størrelse – af anvendelsen af det eneste anvendte kriterium, nemlig den hyppige deltagelse i de vigtigste udvalg.

136. Sagsøgernes klagepunkter vedrørende anvendelsen af det påståede kriterium om virksomhedernes størrelse er således irrelevante.

137. Hvis det antages, at ÖVAG og NÖ-Hypo desuden gør gældende, at Kommissionen skulle have anvendt virksomhedernes størrelse som kriterium for valg af adressaterne, kan en sådan opfattelse ikke tages til følge.

138. Det fremgår af fast retspraksis, at det forhold, at en erhvervsdrivende, for hvem omstændighederne var de samme som for sagsøgeren, ikke af Kommissionen er fundet skyldig i nogen overtrædelse, under ingen omstændigheder kan berettige til at tilsidesætte konstateringen af den overtrædelse, der er lagt denne sagsøger til last, forudsat at overtrædelsen er behørigt bevist (Domstolens dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 og C-125/85-C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1307, præmis 146).

139. Det fremgår af denne retspraksis, at Kommissionen er berettiget til at sende hver virksomhed, for hvilken der er bevist en overtrædelse, en beslutning, der konstaterer denne overtrædelse og pålægger den en sanktion. Argumenter om en sammenligning af omstændighederne for en sådan beslutnings adressat med omstændighederne for andre virksomheder (hvad enten de er adressater for den samme beslutning eller ej) kan under ingen omstændigheder drage beslutningens lovlighed i tvivl, for så vidt som den fastslår og sanktionerer en behørigt bevist overtrædelse. Sådanne argumenter er derfor irrelevante med hensyn til valget af ÖVAG og NÖ-Hypo til beslutningens adressater.

b) Identifikationen af de vigtigste udvalg

Begrundelsen

140. Betragtning 470 til den anfægtede beslutning – der er nævnt i præmis 134 ovenfor – betegner som de »vigtigste udvalg« det wienske og det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg (herunder privatlånsudvalget og udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende), Minilombard og controller-udvalget.

141. De forskellige udvalg er beskrevet i betragtning 51 til den anfægtede beslutning, som klart angiver, for de fleste af ovennævnte udvalg, hvorfor de tillægges en særlig betydning. Minilombards betydning er ganske vist ikke udtrykkeligt nævnt i denne betragtning. Som Kommissionen imidlertid med rette påpeger, siger det sig selv, at et udvalg, der beskæftiger sig med udlånsrenter til erhvervskunder, er særligt vigtigt. Denne betydning burde være indlysende for de banker, der er adressater for den anfægtede beslutning.

142. Da Kommissionen har anført grundene til, at den havde kvalificeret visse udvalg som særligt vigtige, var den ikke forpligtet til derudover at forklare, hvorfor den ikke havde tillagt andre udvalg samme betydning.

143. Klagepunktet om en utilstrækkelig begrundelse for valget af de »vigtigste udvalg« er derfor ugrundet.

Vurderingen af udvalgenes betydning og vurderingen af »den lukkede bankkreds«

144. Stillet over for et så kompliceret aftalenetværk som i denne sag, rådede Kommissionen over et skøn til, blandt de forskellige former for samordning, at identificere dem, som den anså for særligt vigtige, og dette valg kunne kun være genstand for en begrænset domstolsprøvelse. I denne forbindelse kunne Kommissionen, uden at gøre sig skyldig i en åbenbar fejl, tillægge hovedstadsudvalgene af generel karakter større betydning end de regionale udvalg eller særudvalgene, idet de førstnævnte kunne formodes at øve indflydelse på de sidstnævnte. At disse udvalg, som Kommissionen betegnede som særligt vigtige, omfattede de banker, der var etableret i Wien, snarere end dem, der var etableret i andre byer eller regioner, kan ikke afkræfte den konklusion, at det af Kommissionen foretagne valg var lovligt.

145. Kommissionen har heller ikke overskredet grænserne for sit skøn ved at afslå at medtage en »lukket bankkreds«, hvor de største banker foretog samordning før udvalgsmøderne, blandt de vigtigste udvalg. ÖVAG og NÖ-Hypo kan i øvrigt ikke påberåbe sig omstændighederne for andre virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, for at anfægte, at de selv er medtaget blandt den anfægtede beslutnings adressater.

c) Hyppigheden af ÖVAG’s og NÖ-Hypos deltagelse i de vigtigste udvalg

146. Med hensyn til hyppigheden af ÖVAG’s og NÖ-Hypos deltagelse i udvalgene fremgår det af en tabel, som Kommissionen har fremlagt i sit svarskrift, hvis indhold ikke er anfægtet, at de to institutter har deltaget i alle de vigtigste udvalg. NÖ-Hypos deltagelse i Minilombard (3 møder ud af 21) og i controller-udvalget (1 møde ud af 40) forekommer ganske vist kun at have ringe betydning. NÖ-Hypo har derimod deltaget i 14 møder ud af 15 i de landsdækkende udvalg og i 32 ud af 50 i de wienske udvalg. Med hensyn til ÖVAG fremgår det af tabellen, at den har været til stede i alle de landsdækkende udvalgs møder, i 42 møder ud af 50 i det wienske udvalg, 17 møder ud af 21 i Minilombard, og i 14 møder ud af 40 i controller-udvalget. Klagepunktet, hvorefter Kommissionen skulle have fejlvurderet hyppigheden af ÖVAG’s og NÖ-Hypos deltagelse i de vigtigste møder, må således afvises.

d) Konklusion

147. På baggrund af ovenstående skal ÖVAG’s og NÖ-Hypos klagepunkter vedrørende valget af den anfægtede beslutnings adressater forkastes.

D – Bevisførelsen ved hjælp af dokumenter fra 1994 (sag T-271/02)

1. Parternes argumenter

148. ÖVAG og NÖ-Hypo har kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat begrundelsespligten ved at basere visse vigtige konstateringer på dokumenter fra før den periode, for hvilken overtrædelsen er blevet fastslået. De har desuden gjort gældende, at anvendelsen af disse dokumenter har kunnet indvirke på beslutningen om bøderne.

149. Kommissionen anerkender at have henvist til dokumenterne fra 1994 for at beskrive kartellets globale baggrund. Den har ikke desto mindre gjort gældende, at til grund for dens konstateringer vedrørende overtrædelserne ligger dokumenter fra 1995.

2. Rettens bemærkninger

150. Begrundelsespligten kan ikke tilsidesættes ved anvendelse af dokumenter fra før den periode, der er omhandlet af den anfægtede beslutning. Det er således legitimt, at Kommissionen i en beslutning, der pålægger bøder, beskriver den bredere sammenhæng, som den ulovlige adfærd indgår i.

151. ÖVAG og NÖ-Hypo har i øvrigt anført, at de ikke bestrider indholdet af klagepunktsmeddelelsen. De bestrider heller ikke nøjagtigheden af konkrete konstateringer i den anfægtede beslutning med den begrundelse, at de ikke bygger på beviser fra den relevante periode.

152. Under disse omstændigheder kan henvisningen i den anfægtede beslutning til dokumenter før den periode, som overtrædelsen er konstateret for, ikke påvirke den anfægtede beslutnings gyldighed.

E – Anbringenderne vedrørende udvalgenes manglende påvirkning af samhandelen

1. Indledende bemærkninger

153. Alle sagsøgerne har gjort gældende, at »Lombardclub«-udvalgene ikke er omfattet af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, fordi de ikke kunne antages at påvirke handelen mellem medlemsstater.

154. I den anfægtede beslutning har Kommissionen vurderet muligheden for at påvirke handelen mellem medlemsstaterne for udvalgene set under ét. Resultatet heraf, jf. betragtning 442, 451 og 469 til den anfægtede beslutning, kan sammenfattes således:

– »Lombard-netværket« bestod af en lang række indbyrdes nært forbundne udvalg og dækkede hele Republikken Østrigs område.

– Det omfattede næsten alle østrigske kreditinstitutter.

– Det dækkede hele sortimentet af udbudte bankprodukter og -tjenester i Østrig.

– Netværket havde uanfægteligt konkurrencebegrænsende formål.

– Kartellet ændrede konkurrencevilkårene i hele Østrig.

– Netværket kunne påvirke den adfærd på efterspørgselssiden, der direkte eller indirekte var rettet mod grænseoverskridende varestrømme.

– Det påvirkede også udenlandske bankers beslutninger om at gå ind på markedet.

– Det kunne derfor mærkbart påvirke handelen mellem medlemsstater.

Denne konklusion er i betragtning 454-465 illustreret ved en række eksempler fra efterspørgsels- og udbudssiden.

155. Sagsøgerne bestrider denne vurdering. For det første har de fremført visse generelle betragtninger om fortolkningen af kriteriet om grænseoverskridende karakter og dets anvendelse i den aktuelle sag, idet de navnlig har gjort gældende, at de enkelte udvalgs mulighed for at påvirke handelen mellem medlemsstater skulle have været undersøgt særskilt for hvert af dem. For det andet bestrider de de eksempler på en potentiel påvirkning af handelen mellem medlemsstater i betragtning 454-465 til den anfægtede beslutning, som Kommissionen har fremlagt. For det tredje har RLB påberåbt sig RBW’s særlige situation.

2. Fortolkningen af kriteriet om muligheden for at påvirke handelen mellem medlemsstater og dets anvendelse i den foreliggende sag

a) Parternes argumenter

156. Sagsøgerne har gjort gældende, at »Lombardclubs« aftaler udgjorde et rent nationalt kartel, eftersom kun østrigske kreditinstitutter deltog heri, og det kun havde til formål at levere tjenester på det nationale østrigske marked eller de regionale og lokale markeder.

157. RLB har påberåbt sig subsidiaritetsprincippet som fastslået i artikel 5 EF, der efter sagsøgerens mening er til hinder for en vid fortolkning af betingelsen om indvirkningen på den mellemstatslige samhandel i artikel 81, stk. 1, EF. RLB påpeger, at formålet med at opretholde en ikke-fordrejet konkurrence kan komme i konflikt med andre økonomisk-politiske formål, såsom monetær stabilitet, idet løsningen af disse konflikter i sidste instans er af politisk karakter. Sagsøgerne minder om, at Kommissionen indtil i hvert fald 1986 anså aftalerne mellem bankerne, som alene vedrørte rentesatser, og som var tilladt eller godkendt af de nationale myndigheder, som et lovligt instrument for medlemsstaternes pengepolitik. Med påberåbelsen af OeNB’s deltagelse i de pågældende udvalg gør RLB gældende, at Kommissionen ikke kan gennemtvinge sin aktuelle opfattelse af relationen mellem konkurrencepolitik og pengepolitik i stedet for den østrigske banktilsynsmyndigheds opfattelse i en sag, hvis virkninger kun mærkes på det østrigske område.

158. Alle sagsøgerne har gjort gældende, at de enkelte udvalgs mulighed for at påvirke handelen mellem medlemsstater skal vurderes særskilt for hver enkelt af dem. Til støtte for deres opfattelse, hvorefter der ikke findes nogen forbindelse mellem udvalgene, der berettiger en samlet vurdering af deres virkninger, har de på den ene side gjort gældende, at kvalifikationen af udvalgene som ét samlet kartel er fejlagtig, og på den anden side at de af udvalgene berørte banktjenester tilhører forskellige markeder. RZB, ÖVAG og NÖ-Hypo har anført, at hvis ingen af aftalerne taget hver for sig kan give anledning til en grænseoverskridende virkning, kan den grænseoverskridende karakter af samtlige aftaler ikke fremkomme af en samlet undersøgelse. BAWAG, RLB, PSK og Erste understreger, at man ikke af den grænseoverskridende karakter af tjenester berørt af nogle af udvalgene kan udlede en sådan virkning af samtlige aftaler. Endelig er RLB af den opfattelse, at en særskilt undersøgelse er nødvendig med hensyn til de multilaterale interbanksatser, der behandles inden for rammerne af udvalg om betalinger, fordi aftaler, der vedrører dette, kan være omfattet af en undtagelse i medfør af artikel 81, stk. 3, EF.

159. Efter sagsøgernes mening kan man ikke generelt hævde, at et kartel, der dækker hele en medlemsstats område, ved selve sin natur kan påvirke handelen mellem medlemsstater mærkbart. De udleder af retspraksis (Domstolens dom af 21.1.1999, forenede sager C-215/96 og C-216/96, Bagnasco m.fl., Sml. I, s. 135) og af Kommissionens beslutningspraksis (Kommissionens beslutning 1999/687/EF af 8.9.1999 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (IV/34.010 Nederlandse Vereniging van Banken (GSA-aftalen af 1991), IV/33.793 Nederlandse Postorderbond, IV/34.234 Verenigde Nederlandse Uitgeversbedrijven og IV/34.888 Nederlandse Organisatie van Tijdschriften Uitgevers/Nederlandse Christelijke Radio Vereniging) (EFT L 271, s. 28, herefter »beslutning om nederlandske banker II«)), at dette mere specielt gælder for aftaler mellem kreditinstitutter. Ifølge sagsøgerne er supplerende omstændigheder (som mangler i det foreliggende tilfælde) nødvendige ved siden af den territoriale udstrækning, for at kunne fastslå den grænseoverskridende karakter af et »nationalt« kartel. Ifølge en del af sagsøgerne er det i denne henseende absolut nødvendigt, at kartellet har markedsafskærmende virkninger.

160. Sagsøgerne har i denne henseende anført, at der ikke er truffet eller planlagt nogen foranstaltning med henblik på at udelukke udenlandske konkurrenter fra det østrigske marked. De har på den ene side gjort gældende, at sådanne foranstaltninger ikke var nødvendige, fordi de banktjenester, der var berørt af de vigtigste aftaler (opsparingsindskud og lån til privatkunder og små virksomheder), næppe var interessante for udenlandske banker. Ifølge sagsøgerne var det for det første tilfældet, fordi barriererne for markedsadgang var høje (navnlig kundernes præference for de lokale banker, sprogproblemer og nødvendigheden af at råde over et betydeligt netværk af forretningssteder), for det andet fordi disse tjenesteydelser ikke ville generere en interessant indtjening, og for det tredje fordi markedet for disse tjenester i Østrig var mættet. På den anden side har de anført, at udenlandske banker var til stede på det østrigske marked.

161. Kommissionen har bestridt disse argumenter.

b) Rettens bemærkninger

Principperne i vurderingen af egnetheden til at påvirke handelen mellem medlemsstater

162. Den i artikel 81, stk. 1, EF indeholdte betingelse vedrørende påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater har til formål at afgrænse fællesskabsrettens gyldighedsområde i forhold til den nationale rets inden for konkurrenceretten. Fællesskabsretten omfatter således alle aftaler og alle former for samordnet praksis, som kan påvirke den frie handel mellem medlemsstaterne på en måde, der kan skade gennemførelsen af målene for et mellemstatsligt enhedsmarked, især gennem en afskærmning af de nationale markeder eller gennem en ændring af konkurrencestrukturen i fællesmarkedet. En adfærd, hvis virkninger udelukkende udfolder sig inden for en enkelt medlemsstats område, henhører derimod under national ret (Domstolens dom af 31.5.1979, sag 22/78, Hugin mod Kommissionen, Sml. s. 1869, præmis 17).

163. Ifølge fast retspraksis skal en aftale mellem virksomheder, for at kunne påvirke handelen mellem medlemsstater, på grundlag af en række objektive retlige eller faktiske omstændigheder gøre det muligt med en tilstrækkelig grad af sikkerhed at forudse, at den kan udøve direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne på en måde, som kan skade opnåelsen af formålene med et fælles marked mellem medlemsstaterne (Domstolens dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, præmis 22). En påvirkning af handelen mellem medlemsstater skyldes således i almindelighed en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke nødvendigvis vil være afgørende (Domstolens dom af 15.12.1994, sag C-250/92, DLG, Sml. I, s. 5641, præmis 54, dommen i sagen Bagnasco m.fl., nævnt i præmis 159 ovenfor, præmis 47, og dom af 29.4.2004, sag C-359/01 P, British Sugar mod Kommissionen, Sml. I, s. 4933, præmis 27).

164. Det betyder i denne henseende kun lidt, om en aftales indflydelse på samhandelen er ugunstig, neutral eller gunstig. En konkurrencebegrænsning er i stand til at påvirke handelen mellem medlemsstater, når den kan dreje handelsstrømmene bort fra den retning, de ellers ville have taget (Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, præmis 172). Den opfattelse, som nogle af sagsøgerne i den foreliggende sag har gjort gældende, hvorefter kun virkningerne af en markedsafskærmning kan tages i betragtning for at fastslå, at et kartel er egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne, må derfor afvises.

165. Denne vide fortolkning af kriteriet om egnetheden til at påvirke handelen mellem medlemsstater er ikke i strid med det af RLB påberåbte subsidiaritetsprincip. Som Kommissionen med rette har påpeget, er det i traktaten fastsat, at eventuelle konflikter mellem opretholdelsen af en ikke-fordrejet konkurrence og andre legitime økonomisk-politiske mål løses ved anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF. Denne kan derfor anses for en særlig bestemmelse, som gennemfører subsidiaritetsprincippet på kartelområdet. Dette princip kan derfor ikke påberåbes for at begrænse anvendelsesområdet for artikel 81 EF (jf. i denne henseende Rettens dom af 23.10.2003, sag T-65/98, Van den Bergh Foods mod Kommissionen, Sml. II, s. 4653, præmis 197).

166. Det skal dernæst understreges, at et kartels egnethed til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, dvs. dets potentielle virkning, er tilstrækkelig til, at det hører ind under anvendelsesområdet for artikel 81 EF, og at det ikke er nødvendigt at påvise en faktisk tilsidesættelse af samhandelen (dommen i sagen Bagnasco m.fl., nævnt i præmis 159 ovenfor, præmis 48, og Domstolens dom af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, præmis 19). At det i den foreliggende sag drejer sig om en efterfølgende vurdering af en begået overtrædelse, kan ikke ændre dette kriterium, idet en potentiel virkning af samordningen på samhandelen også er tilstrækkelig i dette tilfælde. De af Erste, ÖVAG og NÖ-Hypo fremførte argumenter, hvorefter den påståede manglende virkning af aftalerne på markedet skulle have været taget i betragtning som indicium for deres manglende egnethed til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne, skal derfor afvises.

167. Det er ikke desto mindre nødvendigt, at samordningens potentielle virkning på den mellemstatslige handel er mærkbar, eller med andre ord, at den ikke er ubetydelig (Domstolens dom af 28.4.1998, sag C-306/96, Javico, Sml. I, s. 1983, præmis 12-17, og Rettens dom af 19.3.2003, sag T-213/00, CMA CGM m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 913, herefter »FETTCSA-dommen«, præmis 207).

Samlet undersøgelse af udvalgenes grænseoverskridende virkning

168. For så vidt angår spørgsmålet, om Kommissionen havde ret til i den foreliggende sag at vurdere denne potentielle indflydelse samlet for alle samordninger i »Lombard-netværkets« udvalg, fremgår det af retspraksis, at påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne af aftaler, mellem hvilke der findes en direkte forbindelse, og som udgør en del af en helhed, skal undersøges i fællesskab, mens aftaler, mellem hvilke der ikke er direkte forbindelse, og som vedrører særskilte aktiviteter, skal gøres til genstand for en særskilt undersøgelse (Rettens dom af 14.5.1997, sag T-77/94, VGB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 759, præmis 126, 142 og 143).

169. I modsætning t il hvad ÖVAG og NÖ-Hypo har hævdet, er det ikke i denne henseende afgørende, om det drejer sig om ensartede kontraktuelle arrangementer, som vedrører enkle produkter af samme art, og hvis betydning for den mellemstatslige handel er åbenbar.

170. En forbindelse, der berettiger og nødvendiggør en samlet undersøgelse af egnetheden til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne, findes bl.a. mellem aftaler og anden praksis, der henhører under én overtrædelse. Som det fremgår af denne doms præmis 111-125, havde Kommissionen ret til at slutte, at samordningerne i »Lombardclubs« forskellige udvalg var en del af én overtrædelse, fordi de indgik i en samlet plan med sigte på at fordreje konkurrencen.

171. Sagsøgerne kan ikke af det forhold, at Domstolen i dommen i sagen Bagnasco m.fl., jf. præmis 159 ovenfor, har foretaget en særskilt undersøgelse af klausulerne vedrørende to særskilte banktransaktioner, indeholdt i de standardbankvilkår, der anvendtes af medlemmerne af sammenslutningen af italienske banker, udlede en generel regel, der forbyder en samlet undersøgelse af de pågældende aftalers egnethed til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen Bagnasco m.fl., nævnt i præmis 159 ovenfor, blev Domstolen anmodet om en præjudiciel afgørelse af de nævnte klausulers forenelighed med EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF). Domstolen fastslog, at for en af de berørte transaktioner havde standardbankvilkårene ikke til formål eller til følge at begrænse konkurrencen, mens klausulerne vedrørende den anden transaktion ikke kunne påvirke handelen mellem medlemsstaterne. I denne sag rejste spørgsmålet om en samlet undersøgelse af de grænseoverskridende virkninger af bankvilkårene, som de nævnte klausuler var en del af, sig derfor ikke.

172. For så vidt angår det af BA-CA, BAWAG, PSK, Erste, ÖVAG og NÖ-Hypo fremførte argument, hvorefter Kommissionen har set bort fra, at de af udvalgene omhandlede forskellige bankprodukter henhørte under forskellige markeder, og at egnetheden til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne skulle undersøges særskilt i forhold til hvert af disse markeder, skal det indledningsvis bemærkes, at afgrænsningen af det relevante marked ikke har samme betydning ved anvendelsen af artikel 81 EF og artikel 82 EF. Ved anvendelsen af artikel 81 EF er det nødvendigt at foretage en afgrænsning af det relevante marked for at kunne afgøre, om aftalen, vedtagelsen eller den pågældende samordnede praksis kan påvirke handelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet. Dette er begrundelsen for, at man ved anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF ikke kan betragte klagepunkterne vedrørende den af Kommissionen anvendte afgrænsning isoleret fra klagepunkterne vedrørende påvirkningen af handelen mellem medlemsstater og begrænsningen af konkurrencen. Anfægtelsen af afgrænsningen af det relevante marked er dermed uden betydning, såfremt Kommissionen med rette har fastslået på grundlag af dokumenter, der nævnes i den anfægtede beslutning, at den pågældende aftale fordrejede konkurrencen og mærkbart kunne påvirke handelen mellem medlemsstater (Rettens dom af 11.12.2003, sag T-61/99, Adriatica di Navigazione mod Kommissionen, Sml. II, s. 5349, præmis 27). I den foreliggende sag tager klagepunktet vedrørende afgrænsningen af markederne sigte på at anfægte den metode, Kommissionen har fulgt ved bedømmelsen af virkningerne på samhandelen, og den kan således ikke på forhånd afvises som uden betydning.

173. Ifølge retspraksis omfatter det marked, der skal tages i betragtning, alle de produkter, som på grund af deres egenskaber er særligt egnede til at opfylde vedvarende behov, og som kun i ringe omfang kan erstattes af andre produkter (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 37).

174. I den foreliggende sag kan de banktjenester, der er omfattet af aftalerne, ikke træde i stedet for hinanden. Størstedelen af universalbankernes kunder anmoder om en helhed af banktjenester, såsom indlån, udlån og betalingstransaktioner, og en konkurrence mellem disse banker kan vedrøre helheden af disse tjenester. En snæver afgrænsning af det relevante marked ville derfor være kunstig i denne aktivitetssektor. Endvidere ville en særskilt undersøgelse ikke gøre det muligt fuldt ud at beregne effekten af aftaler, der, selv om de vedrører forskellige produkter, tjenesteydelser og kunder (private eller erhverv), ikke desto mindre hører til den samme erhvervssektor. Påvirkningen af handelen mellem medlemsstater kan være indirekte, og markedet, hvor den kan forekomme, er ikke nødvendigvis identisk med det marked for produkter eller tjenesteydelser, hvis pris er fastsat af kartellet (Domstolens dom af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC, Sml. s. 391, præmis 29, og dommen i sagen Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 138 ovenfor, præmis 142). Som Kommissionen med rette har påpeget i betragtning 456-459 til den anfægtede beslutning, kan fastsættelsen af priser for en lang række banktjenester til privat- og erhvervskundeområdet samlet set have indvirkninger på andre markeder.

175. Kommissionen var derfor ikke forpligtet til særskilt at undersøge de forskellige bankproduktmarkeder, der var omfattet af udvalgene, med henblik på bedømmelsen af følgerne for handelen mellem medlemsstater i den foreliggende sag (jf. analogt Rettens dom af 21.2.1995, sag T-29/92, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 289, præmis 76-83, hvor det blev lagt til grund, at det relevante marked var bygge- og anlægsmarkedet i Nederlandene).

176. RLB’s argument, hvorefter spørgsmålet om, hvorvidt aftalerne om interbankprisen, som blev behandlet i udvalgene om internationale betalinger, er egnede til at påvirke handelen mellem medlemsstater, skal undersøges adskilt fra de andre aftaler, fordi disse aftaler kan omfattes af en undtagelse i henhold til artikel 81, stk. 3, EF, må herefter forkastes som irrelevant. RLB har for det første ikke gjort gældende, at der skulle være anmodet om en undtagelse for disse aftaler. For det andet fremgår det af Domstolens dom af 25. februar 1986, Windsurfing International mod Kommissionen (sag 193/83, Sml. s. 611, præmis 96 og 97), at det forhold, at visse klausuler i en aftale ikke har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen, ikke er til hinder for en samlet undersøgelse af aftalen. Så meget desto mere, når visse aftaler inden for et samlet kartel kan omfattes af en undtagelse.

177. Heraf følger, at Kommissionen kan tage hensyn til samtlige udvalgs kumulative potentielle virkninger for at afgøre, om det samlede kartel kan påvirke handelen mellem medlemsstater (dommen i sagen VGB m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 140). Det er derimod ikke relevant, om hvert af udvalgene isoleret betragtet kan påvirke handelen mellem medlemsstater (jf. analogt dommen i sagen Windsurfing International mod Kommissionen, nævnt i præmis 176 ovenfor, præmis 96). Det følger ligeledes heraf, at det ikke er nødvendigt at fastslå, at et eller flere af udvalgene, isoleret betragtet, kan påvirke handelen mellem medlemsstater for at kunne konstatere, at kartellet i sin helhed kan gøre det.

178. Udvalgenes egnethed til at påvirke den mellemstatslige handel forudsætter derfor ikke, at en eller flere af samordningerne havde grænseoverskridende ydelser som formål. Argumentet, hvorefter Kommissionen ikke gennem en samlet undersøgelse af den grænseoverskridende virkning af nogle udvalg af meget ringe betydning i forhold til helheden af aftalerne, kunne udlede en grænseoverskridende virkning af kartellet, er derfor irrelevant.

Spørgsmålet, om et kartel, der dækker hele en medlemsstats område, er egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstater

179. Det er ubestridt, at det af Kommissionen konstaterede kartel i sin helhed dækkede hele det østrigske område.

180. Efter Domstolens og Rettens faste retspraksis bevirker en aftale, som strækker sig over hele en medlemsstats område, ifølge selve sin natur, en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den i traktaten tilstræbte økonomiske sammenvoksning (Domstolens dom af 17.10.1972, sag 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. s. 251, org.ref.: Rec. s.