ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Såfremt svaret på det foregående spørgsmål indebærer, at den spanske antikumulationsregel (således som — udvidende — fortolket i retspraksis) finder anvendelse i det foreliggende tilfælde på trods af, at der ikke foreligger en udtrykkelig lovbestemmelse vedrørende ydelser eller indtægter, som er opnået eller erhvervet i udlandet, skal det tillæg på 20 %, som arbejdstagere, der er erklæret fuldstændigt og varigt ude af stand til at udøve deres sædvanlige erhverv og er over 55 år, således som beskrevet modtager i henhold til spansk lovgivning om social sikring, da anses for at være en ydelse af samme art eller af en anden art end en alderspension fra det schweiziske socialsikringssystem? Har definitionen af de forskellige sociale sikringsgrene, der er anført i artikel 4, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1408/71 og artikel 3, stk. 1, i forordning (EF) nr. 883/2004 fællesskabsretlig rækkevidde, eller skal den definition, der er fastsat i national lovgivning for hver enkelt konkret ydelse, følges? Såfremt definitionen har fællesskabsretlig rækkevidde, skal det tillæg på 20 % af beregningsgrundlaget for pensionen ved fuldstændigt og varigt tab af erhvervsevne, som er genstand for denne sag, da anses for en ydelse ved invaliditet eller en ydelse ved arbejdsløshed henset til, at den supplerer pensionen ved fuldstændigt og varigt tab af erhvervsevne for så vidt angår det sædvanlige erhverv på grund af vanskeligheden for personer over 55 år ved at finde anden beskæftigelse, således at udbetalingen af dette tillæg stilles i bero, hvis modtageren udøver en beskæftigelse?
1.

Det første anbringende er baseret på tilsidesættelse af chartrets artikel 47 og artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement, navnlig med hensyn til tilsidesættelsen af oplysningspligten vedrørende bevisbyrden, for så vidt som Retten efter appellanternes opfattelse ikke inden den afsagde dom oplyste parterne om, at følgende skulle bevises under sagen: dels at såvel EU’s som medlemsstaternes gennemførelse af EU’s samhørighedspolitik truer de særlige kendetegn for områder med et nationalt mindretal, dels, at de etniske, kulturelle, religiøse eller sproglige kendetegn for områder med et nationalt mindretal kan anses for alvorlige demografiske ulemper af permanent art som omhandlet i artikel 174, stk. 3, TEUF.
3)

Såfremt de foregående spørgsmål besvares med, at direktivet ikke er til hinder for, at kapitalgevinsten ved en aktie- eller anpartsombytning beskattes i forbindelse med den senere afhændelse af de aktier eller anparter, der blev modtaget ved ombytningen — f.eks. når de to transaktioner ikke henhører under den samme medlemsstats beskatningskompetence — kan den medlemsstat, hvor kapitalgevinsten ved ombytningen blev henført til udskudt beskatning, da med forbehold af de gældende bestemmelser i den bilaterale beskatningsoverenskomst beskatte den kapitalgevinst, der var henført til udskudt beskatning, i forbindelse med denne afhændelse uden at tage hensyn til afhændelsens resultat, når dette er et kapitaltab? Dette spørgsmål stilles både under hensyn til direktivet af 23. juli 1990 og under hensyn til den etableringsfrihed, der sikres ved artikel 43 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, nu artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, eftersom en skattepligtig person, der er skattemæssigt hjemmehørende i Frankrig på tidspunktet for ombytningen og afhændelsen af aktierne eller anparterne, på de betingelser, der er angivet i punkt 4 i denne afgørelse, vil kunne modregne et kapitaltab ved afhændelsen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 392/12

Appel iværksat den 4. august 2016 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 26. maj 2016 i de forenede sager T-479/11 og T-157/12

(Sag C-438/16 P)

(2016/C 392/15)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Stromsky og D. Grespan, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Den Franske Republik og IFP Énergies nouvelles

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 26. maj 2015 i de forenede sager T-479/11 og T-157/12, Den Franske Republik og IFP Énergies nouvelles mod Europa-Kommissionen, ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Kommissionen har fremsat tre anbringender til støtte for appellen, som alle angår tilsidesættelsen af artikel 107, stk. 1, TEUF og nærmere bestemt retlige fejl med hensyn til måden, hvorpå det påvises, at en virksomhed som følge af sin status gives en fordel i form af en ubegrænset implicit garanti.

Med det første anbringende har Kommissionen anført, at Retten foretog en forkert fortolkning vedrørende begrebet støtteordning, idet den ikke tog i betragtning, om foranstaltningen var egnet til at give en fordel, hvilket medfører, at der foreligger en retlig fejl med hensyn til karakteren af det bevis, som Kommissionen skal føre med henblik på at godtgøre tilstedeværelsen af en fordel for en virksomhed som følge af dennes status som EPIC.

Det andet anbringende vedrører en retlig fejl begået af Retten med hensyn til rækkevidden af den simple formodning for tilstedeværelsen af en fordel i form af en ubegrænset implicit garanti og måden, hvorpå den afkræftes.

Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl begået af Retten med hensyn til anvendelsesområdet for formodningen for, at der gives en fordel som følge af en ubegrænset garanti: Denne formodning skal logisk set også finde anvendelse på de forhold, som den virksomhed, til hvilken garantien blev givet, har med sine leverandører og kunder.
1)

Skal artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 75/363/EØF (1), som ændret ved direktiv 82/76/EØF (2), fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den, der finder anvendelse i [org. s. 2] hovedsagen, hvorefter udbetaling af vederlaget til læger, som er under uddannelse til speciallæge, er underlagt et krav om, at den læge, der modtager vederlaget, fremlægger en erklæring om, at den pågældende påtager sig at arbejde mindst fem år i det offentlige sundhedsvæsen i Provincia autonoma di Bolzano (den autonome provins Bolzano), inden for ti år efter speciallægeuddannelsen er fuldført, og hvorefter det i tilfælde af, at denne forpligtelse fuldstændigt misligholdes, udtrykkeligt er tilladt Provincia autonoma di Bolzano som den myndighed, der udbetaler vederlaget, at tilbagesøge op til 70 % af det udbetalte vederlag med tillæg af lovbestemte renter beregnet fra det tidspunkt, hvor myndigheden udbetalte de enkelte vederlag?
2)

Er det foreneligt med de nævnte direktiver og bestemmelser, såfremt arbejdsgiveren i forhold til disse arbejdstagere frit vælger de dage, hvor denne inden for hver uge ønsker at tildele arbejdstageren de hvileperioder, som den pågældende har ret til, således at arbejdstageren kan være forpligtet til uden at modtage nogen godtgørelse for overarbejde at arbejde i op til ti på hinanden følgende arbejdsdage?
Retten har begået en retlig fejl ved bedømmelsen af beviserne, og den har under alle omstændigheder tilsidesat sin pligt til at foretage en fuld domstolsprøvelse, idet det er Rettens opfattelse, at appellanten ikke har givet Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere størrelsen af selskabets aktionærers egenkapital. Desuden finder appellanten, at Retten har gjort sig skyldig i en begrundelsesmangel, for så vidt som den ikke har angivet grundene til, at Deloitte-undersøgelserne, som Tycsa PSC har påberåbt sig, ikke har bevisværdi.
Retten har begået en retlig fejl ved bedømmelsen af beviserne, og den har under alle omstændigheder tilsidesat sin pligt til at foretage en fuld domstolsprøvelse, idet det er Rettens opfattelse, at appellanten ikke har givet Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere størrelsen af selskabets aktionærers egenkapital. Desuden har Retten gjort sig skyldig i en begrundelsesmangel, for så vidt som den ikke har angivet grundene til, at Deloitte-undersøgelserne, som appellanten har påberåbt sig, ikke udgør et bevis.
2.

Retten har begået en retlig fejl ved anvendelsen af en passende juridisk standard og en retlig fejl ved vurderingen af beviserne, og den har under alle omstændigheder tilsidesat sine forpligtelser i forbindelse med domstolskontrol, idet den har lagt til grund, at sagsøgeren har begrænset sig til at fremlægge »attester fra selskabets generaldirektører« (der er reelt tale om edsvorne erklæringer, der blev fremsat af TQ’s generaldirektører) for at påvise, at ledelsesbeføjelser og kontrol med GSW, som eneforvalter, blev uddelegeret til de respektive generaldirektører i TQ, og at TQ udviste en selvstændig adfærd på markedet. Desuden har Retten gjort sig skyldig i en begrundelsesmangel, for så vidt den ikke har angivet grundene til, at de edsvorne erklæringer, der blev fremsat af TQ’s generaldirektører, og som TQ har påberåbt sig, savner grundlag.
13.

For det trettende har Retten i forbindelse med appellantens angivelige mulighed for at støtte sig til aktionærerne begået en retlig fejl ved vurderingen af beviserne, og den har under alle omstændigheder tilsidesat sin pligt til at foretage en fuld domstolsprøvelse, idet det er Rettens opfattelse, at appellanten ikke har givet Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere størrelsen af selskabets aktionærers egenkapital, og Retten har desuden gjort sig skyldig i en begrundelsesmangel, idet den ikke har angivet grundene til, at Deloitte-undersøgelserne, som appellanten har påberåbt sig, er uden bevisværdi.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 392/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) den 22. juli 2016 — Ypourgos Esoterikon og Ypourgos Paideias kai Thriskevmaton mod Maria-Eleni Kalliri

(Sag C-409/16)

(2016/C 392/08)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ypourgos Esoterikon og Ypourgos Paideias kai Thriskevmaton

Sagsøgt: Maria-Eleni Kalliri

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 1, stk. 1, i præsidentdekret nr. 90/2003, som har ændret artikel 2, stk. 1, i præsidentdekret nr. 4/1995, og hvorefter civile ansøgere til politiakademiets skoler for uddannelse af politiembedsmænd og -betjente bl.a. skal opfylde kravet om, at »ansøgernes højde skal (for både mænd og kvinder) være min. 1 meter og 70 centimeter«, forenelig med bestemmelserne i direktiv 76/207/EØF (1), 2002/73/EF (2) og 2006/54/EF (3), som forbyder enhver form for indirekte forskelsbehandling på grund af køn for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse og forfremmelse samt arbejdsvilkår i den offentlige sektor (medmindre denne faktiske forskellige behandling er objektivt begrundet i mål, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grund af køn, og ikke går videre end rimeligt og nødvendigt for at nå det med foranstaltningen tilsigtede mål)?

(1) Rådets direktiv 76/207/EØF af 9.2.1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT 1976 L 39, s. 40).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23.9.2002 om ændring af Rådets direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT 2002 L 269, s. 15).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (EUT 2006 L 204, s. 23).
3.

Skal momsfradraget i tilfælde af, at de formelle fakturakrav som omhandlet i momsdirektivets artikel 226 ikke er opfyldt, altid indrømmes, hvis der ikke foreligger momssvig eller den afgiftspligtige person ikke vidste eller kunne vide, at han var inddraget i et svig, eller forudsætter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i dette tilfælde, at den afgiftspligtige person har gjort alt, hvad der med rimelighed kan forlanges af ham, for at kontrollere fakturaoplysningernes rigtighed?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 419/31

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Ministarstvo pomorstva, prometa i infrastrukture — Uprava zračnog prometa, elektroničkih komunikacija i pošte (Kroatien) den 30. august 2016 — Hrvatska agencija za civilno zrakoplovstvo mod Air Serbia A.D. Beograd og Dane Kondič, direktor Air Serbia A.D. Beograd

(Sag C-476/16)

(2016/C 419/41)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Ministarstvo pomorstva, prometa i infrastrukture — Uprava zračnog prometa, elektroničkih komunikacija i pošte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hrvatska agencija za civilno zrakoplovstvo

Sagsøgt: Air Serbia A.D. Beograd og Dane Kondič, direktor Air Serbia A.D. Beograd

Præjudicielt spørgsmål

Er praksis hos et luftfartsselskab, der er en associeret part i FELO-aftalen, der består i at udføre erhvervsmæssig lufttransport af rejsende fra en medlemsstat i Den Europæiske Union via luftfartsselskabets hjemland som omstigningssted, hvor det overfører sine passagerer og deres bagage til et andet fly tilhørende samme luftfartsselskab, der er bestemt for en destination i en medlemsstat i Den Europæiske Union eller et tredjeland, i medfør af en selvstændig flybillet, hvorpå to forskellige flynumre er angivet, generelt set forenelig med fortolkningen af EU-retten og specifikt set med fortolkningen af bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra a), nr. i), i protokol VI i bilag V til aftalen om oprettelse af et fælles europæisk luftfartsområde?
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber (1), navnlig artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, nr. 2) og nr. 23), sammenholdt med artikel 4, stk. 1, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber (2) fortolkes således, at anvendelsesområdet også omfatter en afviklingsenhed (et afviklingsselskab), som ved ikrafttrædelsen af direktiv 2014/59/EU den 2. juli 2014 stadig var et kreditinstitut som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i forordning (EU) nr. 575/2013 (CRR-kreditinstitut), men som havde mistet denne egenskab inden udløbet af gennemførelsesfristen for direktiv 2014/59/EU i national ret den 31. december 2014 og ikke længere rådede over en bankretlig koncession til at drive bankforretninger, men som på grundlag af en ved lov fastsat koncession nu kun må udføre sådanne (bank-)forretninger, som udelukkende tjener til at afvikle porteføljen?
4)

Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende: Hvilke foranstaltninger skal den, der udbyder et produkt, som principielt krænker det design, der er genstand for søgsmålet, iværksætte for på objektiv vis at sikre, at hans produkt udelukkende kan erhverves til reparationsformål og ikke også til andre formål, f.eks. forbedring eller individualisering af det samlede produkt? Er det tilstrækkeligt, a) at udbyderen i salgsbrochuren henviser til, at salg udelukkende sker med det formål at give mulighed for at reparere det samlede produkt med henblik på at genskabe dets oprindelige udseende, eller b) kræves det, at udbyderen kun leverer sit produkt, hvis aftageren (en forhandler eller forbruger) skriftligt erklærer at ville anvende det udbudte produkt alene til reparationsformål?
1)

Finder domstolsbeskyttelsen som omhandlet i artikel 27 i forordning nr. 604/2013 også anvendelse i forbindelse med fortolkningen af betingelserne for at anvende det kriterium, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, når en medlemsstat træffer afgørelse om ikke at behandle en ansøgning om international beskyttelse på et tidspunkt, hvor en anden medlemsstat allerede har påtaget sig ansvaret for at behandle ansøgerens ansøgning på samme grundlag, og når ansøgeren har anfægtet denne afgørelse?
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 64, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/34/EU af 21. november 2012 om oprettelse af et fælles europæisk jernbaneområde (EUT L 343 af 14.12.2012, s. 32), idet det ikke senest den 16. juni 2015 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
3)

Er det for at løse det i præmis 65 anførte spørgsmål nødvendigt at tage hensyn til fortolkningen af bestemmelserne om enekompetence i forordning nr. 44/2001, især fortolkningen af artikel 22, der fastsætter de tilfælde, hvor denne kompetence anvendes, herunder i sager om registrering og gyldighed af patenter, varemærker og design, men ikke tvister vedrørende en negativ anerkendelse, samt fortolkningen af artikel 24, hvorefter sagsøgte kan give møde for en anden ret, for så vidt en bestemt ret ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne forordning, hvilket indebærer, at den ret, for hvilken sagsøgeren har indbragt sagen, bliver kompetent?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 410/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d'appel de Mons (Belgien) den 8. august 2016 — Immo Chiaradia SPRL mod État Belge

(Sag C-444/16)

(2016/C 410/05)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d'appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Immo Chiaradia SPRL

Sagsøgt: État Belge

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med de regler om udarbejdelse af resultatopgørelse, der er fastsat i Rådets fjerde direktiv af 25. juli 1978 om årsregnskaberne for visse selskabsformer (direktiv 78/660/EØF, EUT L 222 af 14.8.1978, s. 11), og som bestemmer følgende:

— årsregnskabet skal give et pålideligt billede af selskabets aktiver og passiver, økonomiske stilling samt resultatet (direktivets artikel 2, stk. 3)

— hensættelser til omkostninger, herunder uforudsete udgifter, har til formål at dække tab eller gæld, hvis karakter er klart defineret, og som på statustidspunktet enten anses for sandsynlige eller sikre, men som er ubestemmelige med hensyn til deres størrelse eller tidspunktet for deres afholdelse (direktivets artikel 20, stk. 1)

— værdiansættelsen skal i alle tilfælde ske under udvisning af behørig forsigtighed og især: — må kun den fortjeneste, der er konstateret på statustidspunktet, medtages — skal der tages hensyn til alle forudseelige risici og eventuelle tab, som er opstået i løbet af det regnskabsår, årsregnskabet vedrører, eller i et tidligere regnskabsår, selv om disse risici eller tab først bliver kendt mellem statustidspunktet og det tidspunkt, hvor det udarbejdes (direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), aa) og bb))

— der skal tages hensyn til indtægter og udgifter vedrørende det år, som regnskabet omfatter, uden hensyn til det tidspunkt hvor disse indtægter indgår eller udgifter udbetales (direktivets artikel 31, stk. 1, litra d))

— aktiv- og passivposternes bestanddele skal værdiansættes hver for sig (direktivets artikel 31, stk. 1, litra e)), [org. s. 11]

at et aktieoptionsudstedende selskab bogfører prisen for tildeling af en option som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor den pågældende option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed, for at tage hensyn til den risiko, som påhviler optionsudstederen som følge af den forpligtelse, som denne har påtaget sig, [og ikke] i løbet af det regnskabsår, hvor tildelingen af optionen finder sted, og hvor prisen for optionen endeligt indgår, idet den risiko, som påhviler optionsudstederen, værdiansættes særskilt i forbindelse med bogføringen af en hensættelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 410/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 17. august 2016 — Stadion Amsterdam CV mod Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-463/16)

(2016/C 410/09)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stadion Amsterdam CV

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Skal sjette direktivs (1) artikel 12, stk. 3, litra a), fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en tjenesteydelse, der i momsmæssig henseende er en enkelt ydelse, er sammensat af to eller flere konkrete og specifikke bestanddele, for hvilke, hvis de blev leveret som særskilte ydelser, ville gælde forskellige momssatser, skal der betales moms af denne sammensatte ydelse med de forskellige satser, der gælder for disse bestanddele, når betalingen for ydelsen kan opdeles i et korrekt forhold til disse bestanddele?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 410/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Mons (Belgien) den 8. august 2016 — Docteur De Bruyne SPRL mod État belge

(Sag C-445/16)

(2016/C 410/06)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Docteur De Bruyne SPRL

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Er det foreneligt med de regler om udarbejdelse af resultatopgørelse, der er fastsat i Rådets fjerde direktiv af 25. juli 1978 om årsregnskaberne for visse selskabsformer (direktiv 78/660/EØF, EUT L 222 af 14.8.1978, s. 11), og som bestemmer følgende:

— årsregnskabet skal give et pålideligt billede af selskabets aktiver og passiver, økonomiske stilling samt resultatet (direktivets artikel 2, stk. 3)

— hensættelser til omkostninger, herunder uforudsete udgifter, har til formål at dække tab eller gæld, hvis karakter er klart defineret, og som på statustidspunktet enten anses for sandsynlige eller sikre, men som er ubestemmelige med hensyn til deres størrelse eller tidspunktet for deres afholdelse (direktivets artikel 20, stk. 1)

— værdiansættelsen skal i alle tilfælde ske under udvisning af behørig forsigtighed og især: — må kun den fortjeneste, der er konstateret på statustidspunktet, medtages — skal der tages hensyn til alle forudseelige risici og eventuelle tab, som er opstået i løbet af det regnskabsår, årsregnskabet vedrører, eller i et tidligere regnskabsår, selv om disse risici eller tab først bliver kendt mellem statustidspunktet og det tidspunkt, hvor det udarbejdes (direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), aa) og bb))

— der skal tages hensyn til indtægter og udgifter vedrørende det år, som regnskabet omfatter, uden hensyn til det tidspunkt hvor disse indtægter indgår eller udgifter udbetales (direktivets artikel 31, stk. 1, litra d))

— aktiv- og passivposternes bestanddele skal værdiansættes hver for sig (direktivets artikel 31, stk. 1, litra e)),

at et aktieoptionsudstedende selskab bogfører prisen for tildeling af en option som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor den pågældende option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed, for at tage hensyn til den risiko, som påhviler optionsudstederen som følge af den forpligtelse, som denne har påtaget sig, [og ikke] i løbet af det regnskabsår, hvor tildelingen af optionen finder sted, og hvor prisen for optionen endeligt indgår, idet den risiko, som påhviler optionsudstederen, værdiansættes særskilt i forbindelse med bogføringen af en hensættelse?