ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår den såkaldt fejlagtige måde, hvorpå Retten har gengivet proceduren for Det Rådgivende Udvalg, henviser jeg til, at Retten har anført følgende i præmis 31 til den appellerede dom:

»Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den procedure, som Det Rådgivende Udvalg har fulgt i det foreliggende tilfælde, var forskriftsmæssig, skal Retten udtale, at når der skal besættes højt placerede stillinger, og når ansættelsesmyndigheden har besluttet herved at anvende proceduren efter vedtægtens artikel 29, stk. 2, som giver den et meget vidt skøn, kan den omstændighed, at generaldirektør Cioffi er blevet hørt af Det Rådgivende Udvalg uden sagsøgerens tilstedeværelse, under de i denne sag foreliggende omstændigheder ikke udgøre en tilsidesættelse af princippet om retten til kontradiktion, idet det dels fremgår af mødereferatet fra Det Rådgivende Udvalgs møde af 22. april 1986, at Cioffi på grundlag af meddelelsen om ledig stilling alene præciserede de kvalifikationer, som krævedes af indehaveren af stillingen, dels at sagsøgeren intet har fremført til støtte for sit anbringende om, at generaldirektøren muligvis har fremsat ufordelagtige oplysninger om ham, der havde kunnet påvirke Det Rådgivende Udvalgs udtalelse.«

Appellanten påstår, at denne passage i dommen giver en forkert fremstilling af de faktiske omstændigheder. Retten skulle således urigtigt have lagt til grund, at den i tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 2, omhandlede procedure allerede var begyndt, da Det Rådgivende Udvalg afholdt sit møde den 22. april 1986. Retten påstås yderligere urigtigt at have antaget, at generaldirektør Cioffi kun havde udtalt sig i Det Rådgivende Udvalg om de kvalifikationer, der krævedes af indehaveren af stillingen. I virkeligheden påstås Cioffi at have fremsat ufordelagtige oplysninger om Moritz. Dersom Retten havde bygget på en nøjagtig fremstilling af de faktiske forhold, måtte den være kommet til det resultat, at Det Rådgivende Udvalg ved ikke at høre Moritz havde handlet åbenbart ukorrekt.

Appellantens anbringender hviler ikke på nogen af de faktiske oplysninger i sagen. Det fremgår nemlig af præmis 30 til den appellerede dom, at Retten havde fuldt kendskab til, at Det Rådgivende Udvalg havde holdt møde den 22. april 1986 på grundlag af tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 1, og ikke på grundlag af stk. 2 i denne artikel ( 4 ). For så vidt angår Cioffi's medvirken har Retten bygget på referatet af det pågældende møde, hvori den ikke har fundet noget bevis for appellantens påstand og fastslået, at der ikke forelå noget sådant bevis. Appellanten har i øvrigt for Domstolen tilkendegivet, at han meget vel kan forestille sig, at Cioffi har fremsat ufordelagtige udtalelser om ham ( 5 ).
3.

Advokaterne for sagsøgerne i hovedsagerne C-140/91 og C-141/91 mener i deres procedure, at den nævnte dom er uden betydning for de her stillede spørgsmål, eftersom det, der er vigtigt for den forelæggende ret, når den stiller spørgsmålet om direktivets direkte anvendelighed, ikke er betingelserne for dets anvendelse (»direkte« anvendelse), men spørgsmålet om, på hvilken dato det er anvendeligt (»straks« anvendelse). Skønt ordlyden af det stillede spørgsmål (»immediatamente«) berettiger en sådan fortolkning, kan man ikke si præmisserne til det præjudicielle spørgsmål udlede, at den henvisende domstol ønskede at tillægge sit spørgsmål lige præcis denne — usædvanlige — betydning. I øvrigt forudsætter spørgsmålet om datoen, på hvilken et direktiv er direkte anvendeligt, nødvendigvis, at dette direktiv rent faktisk er direkte anvendeligt — i ordets sædvanlige forstand. Det bør bemærkes, at de i de foreliggende sager stillede spørgsmål blev stillet, før der var blevet afsagt dom i Francovich-sagen, og at spørgsmålet om den direkte anvendelighed af direktiv 80/987 på dette tidspunkt endnu ikke var afklaret.
Endelig kan det af Domstolens praksis udledes, at formålet med at udstede forordningen var et andet end at opstille et absolut renhedskrav.

I sin dom af 30. november 1972 i sag 18/72, Granaria, fastslog Domstolen, at underposition 2304 B alene omfatter det ved en olieudvindingsproces fremkomne resultat ( 5 ). Det forekommer nærliggende at fortolke forordning nr. 482/74 i lyset af denne dom, der blev afsagt før udstedelsen af forordningen. Formålet med at opstille den omtvistede betingelse for tarifering under underposition 2304 B har formentlig alene været at adskille restprodukter, der er fremstillet på grundlag af majskorn, fra produkter, der foruden virkelige restprodukter også indeholder bestanddele, som ikke har undergået en behandling for udvinding af olie ( 6 ). Omvendt vil denne formålsfortolkning netop ikke udelukke, at produkter, der indeholder visse uundgåelige urenheder, tariferes som det faktiske resultat af en olieudvindingsproces ( 7 ).

Det fremgår også af Domstolens praksis, at det ilclte er tilstrækkeligt for en tarifering under underposition 2304 B, at det kan konstateres, at et produkt alene har været udsat for en uforsætlig forurening. Af Domstolens dom af 23. marts 1972 i sag 36/71, Henck ( 8 ), følger det, at et produkt skal tariferes under pos. 2307 og ikke pos. 2304, såfremt der er tale om en blanding af forskellige bestanddele, og at det ikke er afgørende, om denne blanding er fremkommet forsætligt eller tilfældigt. Har den såkaldte uforsætlige forurening derfor nået et niveau, som betyder, at produktet ud fra en objektiv vurdering af dets sammensætning må karakteriseres som en blanding, henhører det under pos. 2307.
For at godtgøre at artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 3677/86 falder inden for den ramme, der er afstukket i forordning nr. 1999/85, har Kommissionen anført endnu et argument. Den har hævdet, at de økonomiske forudsætninger, der ved artikel 5 og artikel 6 i forordning nr. 1999/85 er knyttet til meddelelse af en bevilling til aktiv forædling / forbindelse med en lønforarbejdningskontrakt, kun kan efterprøves af ordregiveren. Denne er også bedst i stand til at »opfylde alle krav, som toldmyndighederne rinder det nødvendigt at fremsætte« ( 12 ), og sikre sig, at »alle forædlingsprodukter er bestemt til udførsel« ( 13 ). Det er derfor logisk, at det ikke er forarbejderen, men ordregiveren, der skal ansøge om den pågældende bevilling.

Heller ikke dette argument kan jeg tilslutte mig. Om de økonomiske og andre forudsætninger er til stede, kan bedømmes uafhængigt af, hvem der indgiver ansøgningen. Ved en forædling, der udføres som lønforarbejdning, kan oplysningerne alt efter deres karakter stamme fra både ordregiveren og forarbejderen. Dette udelukker ikke, at det også i så fald kun er én person, der meddeler toldmyndighederne dem. Her forekommer det mig mest nærliggende at pege på forarbejderen: Som den forelæggende ret har bemærket, meddeles bevillingen af toldmyndigheden i den medlemsstat, hvor forædlingsprocesserne skal foretages ( 14 ), og det er også her, det bedst kan kontrolleres, at den meddelte bevilling ikke overskrides.

Kommissionen har desuden anført, at der under forberedelsen af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1999/85 forelå en alternativ tekst, ifølge hvilken en bevilling til aktiv forædling »i særlige tilfælde« skulle søges af ordregiveren. Denne formulering blev ikke valgt i den endelige udgave, fordi man anså den for unødvendig. Efter min mening er de forhold, Kommissionen har fremdraget til støtte for sit standpunkt, ikke tilstrækkelige. Desuden er det på ingen måde bevist, at en lønforarbejdningskontrakt mellem to personer, der er etableret i Fællesskabet, skal regnes for »et særligt tilfælde«, i den omtalte alternative tekstudgaves forstand.
6.

Den italienske regering har for det andet gjort gældende, at momsfritagelsen er omfattet af traktatens statsstøtteregler og forenelig med fællesmarkedet efter artikel 92, stk. 2, litra b), vedrørende støtte i forbindelse med naturkatastrofer. Dette anbringende blev også fremsat af regeringen i sag 203/87. Domstolen tog ikke udtrykkeligt stilling til det — utvivlsomt fordi det var fremsat for sent, jf. herved generaladvokat Mischo's forslag til afgørelse, hvori det blev foreslået at afvise anbringendet som for sent fremsat. Efter min mening ligger den retlige bedømmelse i denne sag fast med dommen i sag 203/87, og det kan af retssikkerhedsgrunde ikke anerkendes, at Italien i denne sag fremfører et anbringende, som det kunne have gjort gældende, men som det ikke forskriftsmæssigt gjorde gældende i sag 203/87. Det er med rette, at Kommissionen gør gældende, at en sag, hvorunder der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Italien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 171, ikke kan omgøres til en uformel anke af Domstolens dom i sag 203/87.
60.

Som følge af denne bestemmelse anses forbrugerens medkontrahent for at have et fiktivt hjemsted i den kontraherende stat, hvor filialen er beliggende. Konventionen giver grundlag for en »tiltrækning«, hvorved forholdet bringes uden for artikel 4, stk. 1. I stedet for et kriterium for, at en situation falder uden for konventionens anvendelsesområde (at forbrugerens medkontrahent har bopæl i en tredjestat), træder et tilknytningsmoment (at filialen er beliggende i en kontraherende stat). Hermed foreligger der en international situation i konventionens forstand, idet tvisten har berøring med to kontraherende stater, nemlig dels den stat, hvor forbrugeren har bopæl, dels den stat, hvor filialen af forbrugerens medkontrahent er beliggende.
J.-C. Levy, der er direktør for et fransk selskab, der er specialiseret i fremstilling af kødvarer, er tiltalt ved Tribunal de police de Metz for at have ansat kvinder til natarbejde den 22. marts 1990. Dette udgør en overtrædelse af artikel L 213-1 i den franske Code du travail (lov om arbejdsforhold), som indeholder et principielt forbud mod, at kvinder ansættes til natarbejde i fabrikker, værker, miner, brud, byggepladser, værksteder eller dertil hørende funktioner, uanset hvilket arbejde der er tale om.

Da den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt denne nationale lovgivning er forenelig med fællesskabsretten, har den anmodet Domstolen om at tage stilling til, om artikel I-5 i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 ( 1 ) skal fortolkes således, at en national retsforskrift, hvorefter natarbejde alene er forbudt for kvinder, udgør en ulovlig forskelsbehandling, også når henses til artikel 3 i ILO-konvention nr. 89, som Frankrig har tiltrådt, og som indeholder et forbud mod natarbejde for kvinder.
Domstolen antager, at der foreligger et rent internt forhold, dvs. et forhold, der alene falder ind under en medlemsstats interne retsregler, når der er tale om et familiemedlem til en arbejdstager, der aldrig har udøvet sin ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet ( 7 ). Domstolen har gentagne gange bekræftet, at traktatens bestemmelser ( 8 ) med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed samt bestemmelserne til deres gennemførelse ikke kan finde anvendelse på sådanne rent interne forhold ( 9 ).

For at få tilkendt den franske ydelse til handicappede påberåber Koua Poirrez sig sin stilling som Bernard Poirrez' adoptivbarn. Det fremgår imidlertid af oplysninger fra den forelæggende ret, at Bernard Poirrez er en fransk statsborger, der hverken har arbejdet eller været bosat uden for Frankrig, og således aldrig har udøvet sin ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet. Således som Kommissionen, den tyske og den franske regering samt Det Forenede Kongerige med rette bemærker, er der i dette tilfælde tale om en medlemsstats rent interne forhold, hvor traktatens bestemmelser med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed ikke finder anvendelse.
Idet jeg henviser til retsmøderapporten vedrørende sagens nærmere omstændigheder, skal jeg her kort gengive de faktiske omstændigheder i hovedsagen.

Selskabet Hewlett Packard France (herefter benævnt »HP-France«) indførte i løbet af de tre år fra 1986 til 1988 tastaturer til databehandlingsmaskiner hidrørende fra Singapore. På grundlag af en »bindende« oplysning, der var givet Hewlett Packard's tyske datterselskab af Oberfinanzdirektion München, angav HP-France de pågældende tastaturer til overgang til fri omsætning under pos. 84.55 C i tariffen, der angår »reservedele« til databehandlingsmaskiner. Da de varer, der var henført under nævnte position, midlertidigt var fritaget for told ( 3 ), var HP-France fritaget for at skulle betale told af dem.

Efter en senere kontrol meddelte de franske toldmyndigheder HP-France, at de pågældende tastaturer skulle have været henført under pos. 84.53 B, nemlig »enheder« til databehandlingsmaskiner, og at man følgelig ville foretage efteropkrævning af de afgifter, der skulle have været betalt i 1986 ( 4 ).

Under påberåbelse af de gældende fællesskabsregler har HP-France anmodet de franske myndigheder om at frafalde ethvert krav samt om at forelægge Kommissionen sagen med henblik på, at der i medfør af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 træffes afgørelse om frafald af kravet. Da de franske myndigheder ikke har svaret, har HP-France anlagt sag ved Tribunal d'instance du septième arrondissement de Paris med påstand om annullation af den stiltiende afgørelse om afvisning af selskabets krav om frafald af efteropkrævning af de pågældende toldbeløb.
Skal artikel 1b, stk. 3, litra a), i forordning (EØF) nr. 1094/88 fortolkes således, at medlemsstaterne — i den retsakt, ved hvilken de fastsætter betingelserne for støtte til ekstensivering af produktionen, og som vedtages efter de herom gældende regler i den enkelte stats ret — kan udelukke bestemte former for virksomhed, såsom den såkaldte ’intensive’ zootekniske opdrætning (altså opdrætning, som ikke foretages i forbindelse med et landbrugsareal), fra at opnå støtte, da denne støtteform må antages udelukkende at tilkomme egentlige landbrugsbedrifter?

Der spørges videre: Er en sådan fortolkning berettiget under hensyntagen til de almindelige formål med den politik vedrørende landbrugsstrukturerne, der forfølges ved forordning (EØF) nr. 797/85 (med senere ændringer og udvidelser) samt af de aktuelle retningslinjer for den fælles landbrugspolitik, således som de fremgår af fællesskabslovgivningen, når henses til, at fællesskabsretten ikke ses at indeholde en generel ensartet definition af begrebet landbrugsbedrift (Domstolens dom af 28.2.1978 i sag 85/77), og til, at artikel 2 og bilag I til Kommissionens forordning nr. 4115/88 fastsætter, at produktet ’oksekød’ er støtteberettiget?
At varesættene skal betragtes som varer i sæt til detailsalg, anser jeg for at være selvfølgeligt ( 2 ). Det drejer sig således om at udpege det stof, der er karaktergivende for de pågældende varesæt. Såvel den nationale domstol, parterne i hovedsagen som Kommissionen er enige om, at dette er de monoklonale antistoffer. Disse antistoffer fremstilles i blodet af B-lymfocytter (der også benævnes blodlymfocytter, en gruppe inden for de hvide blodlegemer), som selv er blodbestanddele (jf. terminologien i FTT). Disse monoklonale antistoffer er altså ligeledes blodbestanddele, og de betegnes som immunglobulin. De monoklonale antistoffer, der fremstilles på laboratorier med henblik på sammensætningen af de her omhandlede varesæt, fås via udskillelse ved hjælp af en hybridcelle, der fremkommer ved sammensplejsning af B-lymfocytter og kræftceller). Da disse antistoffer er de samme som dem, der udskiller B-lymfocytter i blodet, er disse monoklonale antistoffer ligeledes immunglobulin.

Da den karaktergivende bestanddel i varesættene er immunglobulin, og denne ifølge Toldsamarbejdsrådets ( 3 ) forklarende bemærkninger til nomenklaturen betragtes som blodbestanddel ( 4 ), er det korrekt at henføre disse sæt under underposition 300210, »Antisera og andre blodbestanddele«. Det er derfor ikke nødvendigt at anvende underpositionen 30029090, »Andre varer«, således som Oberfinanzdirektion Köln har gjort.
23.

Det fremgår af Domstolens faste praksis, at når Kommissionen nægter at henføre visse udgifter til fonden, påhviler det Kommissionen at bevise, at den pågældende medlemsstat har tilsidesat bestemmelserne i den fælles markedsordning for landbruget, mens det er medlemsstaten, der bærer bevisbyrden, når det skal bevises, at det beløb, som Kommissionen ikke har anerkendt, er fejlagtigt: jf. sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. 1988, s. 1749, og sag C-197/90, Italien mod Kommissionen (tidligere nævnt). I sidstnævnte sag har Domstolen skønnet, at den nedsættelse med et fast beløb på 10% af de udgifter, Italien havde angivet for støtte til skummetmælkspulver, der blev foreskrevet ved beslutning 90/213, var berettiget, fordi de italienske myndigheder havde undladt at foretage den tilstrækkelige kontrol efter artikel 10, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1725/79 (EFT 1979 L 199, s. 1). I dommens præmis 39 har Domstolen fastslået, at eftersom kontrollen havde været utilstrækkelig, kunne Kommissionen have udelukket hele det omhandlede beløb fra EUGFL, hvorfor den italienske regering ikke kunne anfægte et fast nedslag på 10%. Den samme argumentation kan anvendes i denne sag, idet nedslaget på 5% blev besluttet, fordi de italienske myndigheder ikke havde opfyldt deres kontrolforpligtelser i sektoren for frugt og grøntsager. Som det fremgår af den ottende betragtning i forordning 729/70 om finansiering af den fælles markedspolitik, og som Domstolen har bekræftet (sag C-366/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 1990 I, s. 3571, præmis 20), påhviler det hovedsagelig medlemsstaterne at kontrollere, at fonden forvaltes forsvarligt. Det tilkommer ikke Kommissionen at påtage sig medlemsstaternes kontrolfunktion, og den skal heller ikke udøve kontrol sideløbende med medlemsstaterne; alle de undersøgelser, som Kommissionen beslutter at foretage, er supplerende. Hvis det ikke forholdt sig sådan, ville der påhvile Kommissionen en urimelig byrde: jf. mit forslag til afgørelse i sag C-32/89, Grækenland mod Kommissionen, Sml. 1991 I, s. 1321, punkt 54.
Hertil skal for det første bemærkes, at det, som Kommissionen med rette har fremhævet, ikke er muligt at drage den slutning, at forordningen tilsigter at sondre mellem umodificeret stivelse henhørende under underposition 11081300 og esterificeret stivelse henhørende under underposition 35051050 på grundlag af acetylindholdet; i forordningen er det kun gjort klart, at et stivelsesprodukt med de i bilaget beskrevne kendetegn i alle tilfælde skal tariferes i underposition 11081300, men den rummer ingen nærmere anvisning om, hvorledes et stivelsesprodukt med et noget højere acetylindhold end 0,5 vægtprocent skal tariferes.

For det andet bør det bemærkes, at en tariferingsforordning vedtaget af Kommissionen i intet tilfælde kan ændre ordlyden eller rækkevidden af den kombinerede nomenklatur, og at det afgørende kriterium for tariferingen af varer ifølge fast retspraksis almindeligvis skal søges i disses objektive karakteristika og særegenheder, således som disse er bestemt i ordlyden af de pågældende positioner i den fælles toldtarif og i bestemmelserne til afsnittene eller kapitlerne.

Selv om det er rigtigt, at acetylindholdet i stivelsen giver oplysning om substitutionsgraden, dvs. angiver hvor stærkt stivelsen er modificeret, så er det dog lige så rigtigt, at et noget højere acetylindhold end det i nr. 3 i bilaget til forordning nr. 28/90 angivne i sig selv ikke er tilstrækkeligt holdepunkt for at tarifere det omhandlede produkt som esterificeret stivelse.
Jeg skal henvise til retsmøderapporten, der indeholder en detaljeret beskrivelse af den retlige baggrund for denne tvist, men skal dog anføre, at hovedformålet med gennemskuelighedsdirektivet, som har hjemmel i artikel 90, stk. 3, er (som det fremgår af betragtningerne) at fremme en effektiv anvendelse af traktatens artikel 92 og 93 om statsstøtte på offentlige virksomheder. Gennemskueligheden sikres ved medlemsstaternes forpligtelse til klart at fremhæve, hvilke offentlige midler der stilles til rådighed enten direkte af de offentlige myndigheder eller gennem andre offentlige virksomheder eller penge- og finansieringsinstitutter, og hvorledes disse offentlige midler faktisk anvendes af de offentlige virksomheder (artikel 1). De økonomiske forbindelser, hvis gennemskuelighed skal sikres, er bl.a. udligning af driftstab, kapitaltilførsel, indskud, som ikke skal tilbagebetales, eller lån på fordelagtige vilkår, indrømmelse af økonomiske fordele i form af afkald på overskud eller undladelse af at inddrive fordringer, afkald på normal forrentning af indskudte offentlige midler og kompensation for byrder, pålagt af de offentlige myndigheder (artikel 3).

Forpligtelsen til at oplyse Kommissionen om de pågældende økonomiske forbindelser er fastsat i artikel 5, hvori det pålægges medlemsstaterne at sørge for, at disse oplysninger står til rådighed for Kommissionen i fem år (stk. 1), og at meddele Kommissionen disse oplysninger efter anmodning, såfremt Kommissionen finder det nødvendigt (stk. 2).
I Kommissionens forordning (EØF) nr. 2182/77 er fastsat de nærmere bestemmelser for salg af frosset oksekød fra interventionslagre, der er bestemt til forarbejdning i Fællesskabet (EFT 1977 L 251, s. 60). I artikel 4 er det bestemt, at den kommende køber, før kontrakten afsluttes, skal stille sikkerhed for, at forarbejdningen af varerne finder sted. Det fremgår af parternes indlæg, at de græske myndigheder har meddelt Thraki AE, der havde købt interventionsoksekød og ikke havde fået foretaget forarbejdningen inden for de gældende frister, at hele sikkerhedsbeløbet som følge af forsømmelsen skulle anses for fortabt (868909 DR). Efter en klage fra selskabet sendte Kommissionen en skrivelse dateret den 20. november 1987 til det græske interventionsorgan, hvori det hedder:

»Kommissionen har konstateret, at bestemmelserne i forordning nr. 2182/87 synes at være blevet anvendt korrekt af det græske interventionsorgan. Imidlertid er Kommissionen af den opfattelse, at proportionalitetsprincippet ville kunne finde anvendelse i dette tilfælde. Såfremt det bekræftes, at den første betingelse, nemlig forarbejdningen af kødet, er opfyldt, kan der derfor foretages en omberegning af sanktionen efter bestemmelserne i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 2182/77, således som denne er ændret ved forordning nr. 1809/87.«

Den græske regering har gjort gældende, at interventionsorganet på grundlag af denne skrivelse nedsatte det oprindeligt fortabte beløb til 623676 DR. Imidlertid har Kommissionen afvist at lade fonden afholde forskellen mellem det oprindeligt fortabte beløb og det nedsatte beløb. Grækenland har begæret annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som det afvises at afholde dette beløb. Kommissionen har anført, at i henhold til bestemmelserne i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2182/77, sammenholdt med Kommissionens forordning (EØF) nr. 2220/85 (EFT L 205, s. 5), kan en sikkerhed kun frigives på to betingelser: Dels skal forarbejdningen af loadet være gennemført, og dels skal der efter afslutningen af købekontrakten have været foretaget kontrol inden for den foreskrevne frist. Ifølge Kommissionen blev købekontrakterne indgået den 12. april 1986, men som det fremgår af kontrollørens rapport af 27. januar 1988 blev kontrollen først gennemført den 26. januar 1988, længe efter udløbet af den foreskrevne frist. Kommissionen udleder heraf, at betingelserne i fællesskabsretten ikke var overholdt. Den anfører videre, at da den skrev til det græske interventionsorgan, havde den ikke fuldt kendskab til de faktiske forhold. Den hævder, at sagsøgeren har misfortolket dens råd. Skrivelsen betød ifølge Kommissionen i realiteten, at man var tilbøjelig til at anerkende, at sikkerhedsbeløbet blev frigivet, under forudsætning af at de to betingelser var opfyldt, også selv om de dertil hørende dokumenter først nåede frem til Kommissionen, efter at fristen var overskredet.