ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ifølge artikel 230, stk. 4, EF kan en fysisk eller juridisk person kun anlægge sag til prøvelse af en beslutning, som er rettet til en anden person, såfremt beslutningen berører ham umiddelbart og individuelt. Andre personer end en beslutnings adressat kan kun gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten.

Når der er tale om en beslutning fra Kommissionen vedrørende statsstøtte, skal der i forbindelse med proceduren i henhold til artikel 88 EF for kontrol med statsstøtte sondres mellem på den ene side den indledende fase af undersøgelsen af støtteforanstaltninger i medfør af artikel 88, stk. 3, EF — der alene har til formål at gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af, om den pågældende støtte helt eller delvis er forenelig med fællesmarkedet — og på den anden side undersøgelsesfasen i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. Først i denne undersøgelsesfase, som skal give Kommissionen mulighed for at opnå fuldstændige oplysninger om alle sagens momenter, er Kommissionen i henhold til traktaten forpligtet til at give de berørte adgang til at fremsætte deres bemærkninger.

Når Kommissionen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF ved en beslutning truffet i medfør af artikel 88, stk. 3, EF fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kan de berørte parter, der er indrømmet disse processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe Kommissionens beslutning for Fællesskabets retsinstanser. Fællesskabets retsinstanser må derfor realitetsbehandle et annullationssøgsmål vedrørende en sådan beslutning, som er anlagt af en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, når denne med søgsmålet ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse. Sådanne interesserede parter er de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, dvs. navnlig konkurrerende virksomheder til støttemodtagerne og erhvervsorganisationer.

Det er ikke udelukket, at en fagforening for lønmodtagere kan anses for »interesseret part« som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF, såfremt den påviser, at dens egne eller medlemmernes interesser kan være berørt af den tildelte støtte. Fagforeningen skal imidlertid i tilstrækkelig grad godtgøre, at der er risiko for, at støtten har en konkret indvirkning på situationen for den selv eller de medlemmer, den repræsenterer.

(jf. præmis 28-33)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved direktiv 85/303, når den gør fritagelse for kapitaltilførselsafgift for de dispositioner, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i direktiv 69/335, afhængig af opfyldelsen af visse betingelser såsom en forpligtelse for det pågældende selskab til at vælge en særlig fritagelsesordning og til at oplyse de fiskale myndigheder om dette valg.

Fritagelsen for kapitaltilførselsafgiften for de transaktioner, der er omhandlet i bestemmelsen, er obligatorisk og ubetinget og udgør for de berørte selskaber en ret, hvis udøvelse skal sikres på nationalt plan på en let og utvetydig måde.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
Medlemsstaten har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/38 om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation, fordi den ordregivende enhed i henhold til en bestemmelse i en udbudsbekendtgørelse har udelukket udenlandske analysekontorer eller rådgivere, som har vist interesse for udbud iværksat af samme ordregivende enhed inden for seks måneder forud for, at de har vist interesse for det udbud, der var genstand for denne bekendtgørelse, og som havde indberettet kvalifikationer svarende til eksamensbeviskategorier, der var forskellige fra de af for sidstnævnte udbud krævede.

En sådan bestemmelse, som klart giver de udenlandske analysekontorer eller rådgivere grund til at tænke, at en eventuel forskel mellem de kvalifikationer, der blev fremlagt ved en forudgående procedure iværksat af samme ordregivende myndighed, og de kvalifikationer, der kræves af proceduren omfattet af den omtvistede udbudsbekendtgørelse, automatisk medfører, at de udelukkes fra at deltage i dette udbud, har nemlig en afskrækkende virkning på disse.

Selv om denne bestemmelse anvendes således, at alle berørte erhvervsdrivende, der er i tvivl om rækkevidden heraf, kan anmode den pågældende ordregivende enhed om afklaringer og på hvilken som helst måde kan fremlægge bevis for, at de opfyldte betingelserne for at deltage i den pågældende procedure, skal de potentielt interesserede befinde sig i en lige situation hvad angår omfanget af de oplysninger, der er indeholdt i en udbudsbekendtgørelse. Det er ikke i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, at en kategori af disse interesserede skal henvende sig til den pågældende ordregivende enhed for at anmode om afklaringer og supplerende oplysninger om den egentlige betydning af en udbudsbekendtgørelses indhold, eftersom affattelsen af denne ikke efterlader tvivl i forhold til en rimeligt oplyst og omhyggelig interesseret.

I den forbindelse beskytter artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/38 ligeledes dem, som er blevet afholdt fra at byde, fordi de er blevet stillet ringere som følge af den af ordregiveren fulgte procedure, idet den forbyder enhver forskelsbehandling af bydende.

(jf. præmis 36-41 og 58 samt domskonkl.)
Forenede sager C-522/07 og C-65/08

Dinter GmbH

mod

Hauptzollamt Düsseldorf

og

Europol Frost-Food GmbH

mod

Hauptzollamt Krefeld

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Fælles toldtarif — forordning (EØF) nr. 2658/87 — kombineret nomenklatur — tarifering — gyldighed — supplerende bestemmelse — æblesaftkoncentrat«

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 29. oktober 2009 I ‐ 10335

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – toldpositioner – forklarende bemærkninger til den kombinerede nomenklatur

(Rådets forordning nr. 2658/87; Kommissionens forordning nr. 1776/2001, nr. 2031/2001 og nr. 1810/2004)

Supplerende bestemmelse 5, litra b), til kapitel 20 i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som affattet ved forordning nr. 1776/2001, nr. 2031/2001 og nr. 1810/2004 om ændringer af bilag I til forordning nr. 2658/87, er ugyldig, for så vidt som den bestemmer, at naturligt æblesaftkoncentrat ikke kan henføres under pos. 2009.

Ifølge opbygningen af underposition 200979 er det nemlig åbenlyst, at koncentrat af naturlige æblesafter med en Brix-værdi på lidt under 67 ikke har mistet deres karakter af frugtsaft i modsætning til det, der fremgår af den supplerende bestemmelse. Denne bestemmelse udelukker æblesaftkoncentrater ved en fiktiv beregning af indholdet af tilsat sukker, som giver et resultat på over 50 vægtprocent, mens æblesaftkoncentrater, som er blevet ekstraheret vand, og som har opnået en høj Brix-værdi, bevarer deres naturlige karakter. Eftersom safterne ikke er blevet tilsat sukker, og det høje indhold af tilsat sukker, som indebærer denne vægtprocent på over 50%, udelukkende er et resultat af saftens karakter af koncentrat, der alene skyldes ekstraheringen af vand, ændrer den omhandlede supplerende bestemmelse utvivlsomt indholdet af de omhandlede toldpositioner, idet æblesaftkoncentrat udelukkes fra pos. 2009, og den indebærer dermed en overskridelse af de beføjelser, som Kommissionen er tildelt i henhold til artikel 9 i forordning nr. 2658/87.

(jf. præmis 40-42 og domskonkl.)
I en situation, hvor en by og et privat investeringsselskab indgår en kontrakt om for det første leje af og for det andet opførelse af messehaller, og hvor disse messehaller skal fremlejes af byen til et privatretligt selskab, som har til formål at organisere messer og udstillinger, kan en funktionel fortolkning af den omtvistede transaktion ikke ændre på den konstatering, at byen, der i egenskab af lokal myndighed udgør en ordregivende myndighed i henhold til artikel 1, litra b), i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, er det private investeringsselskabs eneste medkontrahent.

Konstateringen af, at der ikke foreligger et kontraktforhold mellem selskabet, der organiserer messer, og investeringsselskabet, berøres ikke af kontrakten vedrørende førstnævntes salg til sidstnævnte af det areal, hvorpå de pågældende bygge- og anlægsarbejder blev udført.

Lejekontrakten kan heller ikke ændre den foregående konstatering, i det omfang den kun drejer sig om forholdet mellem selskabet, der organiserer messer, og byen og ikke har nogen indflydelse på hverken kontraktforholdet mellem sidstnævnte og investeringsselskabet eller på de gensidige forpligtelser, som de har påtaget sig.

Argumentet om, at de pågældende bygge- og anlægsarbejder er bestemt til at opfylde aktiviteter for selskabet, som organiserer messer, der har den endelige brugsret og betaler et månedligt vederlag herfor, er også irrelevant.

(jf. præmis 45-52)
Ifølge artikel 5, stk. 2, i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, som ændret ved direktiv 98/15, skal alle udledninger af byspildevand fra byområder med over 10000 personækvivalenter, der udledes til følsomme områder, senest den 31. december 1998 renses mere vidtgående end beskrevet i nævnte direktivs artikel 4. Det er i denne henseende uden betydning, om spildevandet udledes direkte eller indirekte til et følsomt område. Dette er i overensstemmelse med det høje beskyttelsesniveau, som i henhold til artikel 174, stk. 2, EF tilsigtes med Fællesskabets miljøpolitik.

Det følger af artikel 5, stk. 3, sammenholdt med bilag I, litra B, stk. 3, i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, som ændret ved direktiv 98/15, at den i direktivets artikel 5, stk. 2, omhandlede rensning skal være mere vidtgående end beskrevet i samme direktivs artikel 4 og omfatte spildevand, der tilledes kloaknet og hidrører fra byområder med over 10000 personækvivalenter. Den nævnte rensning vil navnlig indebære, at udledninger til følsomme områder, som er udsat for eutrofiering, opfylder kravene i samme bilags tabel 2, med forbehold af bestemmelserne i nævnte direktivs bilag II, litra A, underlitra a), stk. 2, hvorefter phosphor og/eller kvælstof skal fjernes for store byområders vedkommende, medmindre det påvises, at en sådan fjernelse ikke vil indvirke på eutrofieringsgraden.

(jf. præmis 36 og 37)
I henhold til dens ordlyd finder artikel 9, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker anvendelse på EF-varemærker for varer og tjenesteydelser, der er af en anden art end dem, som det pågældende varemærke er registreret for.

Til trods for artiklens ordlyd og under hensyntagen til den generelle opbygning af og målene med det system, den pågældende artikel 9, stk. 1, litra c), indgår i, kan beskyttelsen af velkendte EF-varemærker ikke være svagere, såfremt et tegn bruges for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art, end hvis et tegn bruges for varer eller tjenesteydelser af anden art.

Følgelig må det fastslås, at forordningens artikel 9, stk. 1, litra c), også beskytter et velkendt EF-varemærke for varer og tjenesteydelser, der er af lignende art som dem, det pågældende varemærke er registreret for.

(jf. præmis 17-19)
Ifølge artikel 5, stk. 2, i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, som ændret ved direktiv 98/15, skal alle udledninger af byspildevand fra byområder med over 10000 personækvivalenter, der udledes til følsomme områder, senest den 31. december 1998 renses mere vidtgående end beskrevet i nævnte direktivs artikel 4. Det er i denne henseende uden betydning, om spildevandet udledes direkte eller indirekte til et følsomt område. Dette er i overensstemmelse med det høje beskyttelsesniveau, som i henhold til artikel 174, stk. 2, EF tilsigtes med Fællesskabets miljøpolitik.

Det følger af artikel 5, stk. 3, sammenholdt med bilag I, litra B, stk. 3, i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, som ændret ved direktiv 98/15, at den i direktivets artikel 5, stk. 2, omhandlede rensning skal være mere vidtgående end beskrevet i samme direktivs artikel 4 og omfatte spildevand, der tilledes kloaknet og hidrører fra byområder med over 10000 personækvivalenter. Den nævnte rensning vil navnlig indebære, at udledninger til følsomme områder, som er udsat for eutrofiering, opfylder kravene i samme bilags tabel 2, med forbehold af bestemmelserne i nævnte direktivs bilag II, litra A, underlitra a), stk. 2, hvorefter phosphor og/eller kvælstof skal fjernes for store byområders vedkommende, medmindre det påvises, at en sådan fjernelse ikke vil indvirke på eutrofieringsgraden.

(jf. præmis 32 og 33)
Artikel 56 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter grænseoverskridende virksomhed, der udøves af organisationer godkendt på området for alment boligbyggeri, betinges af en forudgående administrativ tilladelse, for så vidt som en sådan lovgivning ikke bygger på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, som sikrer, at den er egnet til i tilstrækkeligt omfang at lægge en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Nævnte organisationers pligt til at opnå en forudgående tilladelse hos den kompetente minister, før de kan påbegynde ejendomsinvesteringer i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvori de har hjemsted, udgør således en restriktion for de frie kapitalbevægelser.

Hensynet til en medlemsstats almene boligpolitik og finansieringen heraf kan ganske vist udgøre tvingende almene hensyn og derfor begrunde den omhandlede restriktion. Sådanne hensyn bliver kun forstærket af de særlige kendetegn, som karakteriserer det nationale marked, såsom en strukturel mangel på boliger og en særlig høj befolkningstæthed.

I denne forbindelse kan en ordning med forudgående tilladelse ganske vist i visse tilfælde være nødvendig og forholdsmæssig i forhold til de formål, der forfølges, såfremt disse formål ikke kan opnås med mindre indgribende midler, f.eks. med en passende anmeldelsesordning. En forudgående kontrol udført af den kompetente administration vil måske bedre kunne sikre, at de godkendte organisationers ressourcer først og fremmest anvendes til at opfylde visse befolkningsgruppers boligbehov i den pågældende medlemsstat, hvorimod man med en efterfølgende kontrolordning risikerer at gribe ind for sent, bl.a. når der allerede er afholdt store omkostninger, som det er vanskeligt at tilbagesøge.

Hvis en ordning med forudgående administrativ tilladelse skal være begrundet, skønt den bryder med en grundlæggende frihed, må den imidlertid bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, som sikrer, at den er egnet til i tilstrækkeligt omfang at lægge en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse. Dette er ikke tilfældet, når de omhandlede nationale bestemmelser opstiller en enkelt betingelse for, at den kompetente minister kan udstede en forudgående tilladelse, nemlig at det planlagte projekt skal tjene den almene boligsektors interesser i den pågældende medlemsstat, og når der, for så vidt angår spørgsmålet, om denne betingelse er overholdt, foretages en prøvelse heraf i hvert konkret tilfælde, uden at denne prøvelse er reguleret i en retsforskrift eller undergivet andre specifikke objektive kriterier, der giver de berørte organisationer mulighed for på forhånd at få kendskab til, under hvilke omstændigheder deres ansøgning om tilladelse kan imødekommes, eller som giver de domstole, der skal påkende et eventuelt søgsmål anlagt til prøvelse af et afslag, mulighed for at foretage en tilbundsgående domstolsprøvelse.

(jf. præmis 24, 30, 33-35, 37 og 39 samt domskonkl.)
Sag C-505/07

Compañía Española de Comercialización de Aceite SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo)

»Præjudiciel forelæggelse — fælles markedsordning for fedtstoffer — forordning nr. 136/66/EØF — artikel 12a — oplagring af olivenolie uden fællesskabsfinansiering — de nationale myndigheders kompetence på konkurrenceområdet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 12. februar 2009 I ‐ 8966

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 1. oktober 2009 I ‐ 8998

Sammendrag af dom

Et aktieselskab, hvis kapital overvejende indehaves af olivenolieproducenter, olivenoliemøller og producentkooperativer, og hvis resterende kapital indehaves af pengeinstitutter, kan være omfattet af begrebet organisation som omhandlet i artikel 12a i forordning nr. 136/66 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer, som ændret ved forordning nr. 1638/98, og kan derfor bemyndiges til at indgå private kontrakter om oplagring af olivenolie i henhold til denne artikel, med forbehold for at betingelserne i denne bestemmelse opfyldes. (jf. præmis 35 og domskonkl. 1)

Den »statslige godkendelse«, som organisationerne i henhold til artikel 12a i forordning nr. 136/66 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer, som ændret ved forordning nr. 1638/98, skal have, kan opnås i forbindelse med behandlingen af en til de nationale konkurrencemyndigheder indgivet ansøgning om individuel fritagelse (»godkendelse«), på betingelse af at disse myndigheder har effektive midler til at efterprøve, om den organisation, der har indgivet ansøgningen, er egnet til under overholdelse af de lovbestemte krav at foretage privat oplagring af olivenolie. Således skal den nationale myndighed, der har kompetence til at godkende en organisation med henblik på indgåelse af kontrakter i henhold til artikel 12a i forordning nr. 136/66, hvis den effektive virkning af denne artikel skal bevares, tydeligt kunne identificeres. Denne nationale myndighed skal derfor kunne foretage alle de nødvendige efterprøvelser med henblik på at sikre sig, at den organisation, der har indgivet en ansøgning om godkendelse, er i stand til at foretage privat oplagring af olivenolie i overensstemmelse med bestemmelserne i landbrugsreglerne og i denne forbindelse tilbyder tilstrækkelige garantier. (jf. præmis 39-41 og domskonkl. 2)

Artikel 12a i forordning nr. 136/66 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer, som ændret ved forordning nr. 1638/98, er ikke til hinder for den ordning for opkøb og oplagring af olivenolie, der er indgået og finansieret privat, og som ikke har været underlagt den godkendelsesprocedure, som denne bestemmelse henviser til. Indførelsen af en sådan ordning, der er fritaget for fællesskabsstøtte, må imidlertid ikke have til virkning, at oplagringen af olivenolie unddrages anvendelsen af de bestemmelser i fællesskabsretten og national ret, der regulerer olivenoliemarkedet, samt konkurrencereglerne. (jf. præmis 47 og 48 samt domskonkl. 3)
Sag C-569/07

HSBC Holdings plc

og

Vidacos Nominees Ltd

mod

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Special Commissioners of Income Tax, London)

»Afgifter — kapitaltilførsel — afgiftspålæggelse med 1,5% på overførsel eller udstedelse af aktier ind i en clearingtjeneste (»clearance service«)«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 18. marts 2009 I ‐ 9049

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 1. oktober 2009 I ‐ 9067

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter

[Rådets direktiv 69/335, art. 11, litra a)]

Artikel 11, litra a), i direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved direktiv 85/303, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at der opkræves en afgift, når aktier udstedes ind i en clearingtjeneste.

Tilladelse til opkrævning af en skat eller afgift på den første erhvervelse af et nyudstedt værdipapir svarer således i realiteten til en afgiftspålæggelse af selve udstedelsen af dette værdipapir, for så vidt som den er en integreret del af en samlet transaktion med henblik på kapitaltilførsel.

Denne første erhvervelse kan ikke betragtes som en »omsætning« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 69/335, uden at det ville fratage direktivets artikel 11, litra a), sin effektive virkning og være i strid med den klare sondring, som disse to artikler opstiller mellem begrebet »udstedelse« og »omsætning«. En sådan fortolkning ville nemlig indebære, at udstedelsestransaktionen, der, selv om den nødvendigvis indebærer en erhvervelse af nyudstedte værdipapirer, i henhold til artikel 11, litra a), ikke må pålægges andre skatter eller afgifter end kapitaltilførselsafgift, ikke desto mindre kan pålægges en skat eller afgift. Følgelig kan en afgift på denne første erhvervelse ikke henhøre under undtagelsen i artikel 12, stk. 1, litra a). Desuden kan nævnte afgift ikke anses for i realiteten at finde anvendelse på fremtidige overdragelser, da hverken afgiftsgrundlaget eller den afgiftspligtige person for denne afgift fastsættes i forhold til sådanne overdragelser, der i øvrigt er hypotetiske.

Nævnte afgift er, for så vidt som den opkræves på nye værdipapirer efter gennemførelsen af en kapitalforhøjelse, derfor en skat som omhandlet i direktivets artikel 11, litra a), som det i medfør af denne bestemmelse er forbudt at indføre.

(jf. præmis 32, 34-38 og domskonkl.)