ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 247/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München (Tyskland) den 8. juli 2008 — Zino Davidoff SA mod Bundesfinanzdirektion Südost

(Sag C-302/08)

(2008/C 247/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht München

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Zino Davidoff SA

Sagsøgt: Bundesfinanzdirektion Südost

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1383/2003 af 22. juli 2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder (1), på grund af Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af Madrid-protokollen fortolkes således, at bestemmelsen også omfatter international registrering af varemærker som omhandlet i artikel 146 ff. i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1992/2003 af 27. oktober 2003, uanset anvendelsen af begrebet »EF-varemærke«?

(1) EUT L 196, s. 7.
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Foreligger der omstændigheder, der udgør misbrug, ved påberåbelse af artikel 7, stk. 1, andet led, i Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80 med hensyn til den ret til ophold, der er afledt fra den tidligere hustru, når den tyrkiske statsborger efter opnåelse af retsstillingen har begået voldtægt og legemsbeskadigelse over for hustruen og er straffet for denne gerning med en toårig frihedsstraf?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal en kontrakt om tjenesteydelser (i dette tilfælde vedrørende vandforsyning og bortskaffelse af spildevand), hvorefter den ordregivende myndighed ikke umiddelbart skal udbetale et vederlag til entreprenøren, men hvorefter entreprenøren erhverver en ret til at opkræve et privatretligt vederlag fra en tredjepart, alene af denne grund anses for en koncessionskontrakt om tjenesteydelser i henhold til artikel 1, stk. 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester (1) til forskel fra en gensidigt bebyrdende tjenesteydelseskontrakt i henhold til direktivets artikel 1, stk. 2, litra a) og d)?
1)

Skal bestemmelserne i artikel 43, stk. 1 og 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at de er til hinder for de nationale polske forskrifter i artikel 26, stk. 1, nr. 2, i lov af 26. juli 1991 om indkomstskat (ustawa o podatku dochodowym od osób fizycznych […]), hvorefter retten til at foretage fradrag for bidrag til en obligatorisk social sikringsordning i beregningsgrundlaget for indkomstskatten er begrænset til bidrag, som er betalt i henhold til forskrifter i national ret, og i artikel 27b, stk. 1, i lov af 26. juli 1991 om indkomstskat, hvorefter retten til at foretage fradrag for bidrag til en obligatorisk sygesikringsordning i indkomstskatten er begrænset til bidrag, som er betalt i henhold til forskrifter i national ret, i en situation, hvor en polsk statsborger, som er ubegrænset skattepligtig i Polen, af indtægter, som beskattes i Polen, har betalt bidrag til den obligatoriske social- og sygesikring i en anden medlemsstat på grund af erhvervsmæssig virksomhed dér, og disse beløb hverken er blevet fradraget i indkomsten eller i skatten i denne anden medlemsstat i Den Europæiske Union?
1)

Skal artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), hvorefter medlemsstaterne fastsætter, at urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til deres nationale lovgivning ikke binder forbrugeren, fortolkes således, at et urimeligt kontraktvilkår, som den erhvervsdrivende har fastsat, ikke er uden bindende virkning for forbrugeren ipso jure, men alene såfremt forbrugeren ved et herom fremført anbringende har anfægtet dette urimelige kontraktvilkår og har fået medhold?
1)

Skal bestemmelserne i direktiv 2004/18 (1) — om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter — som angivet i afsnit 1 fortolkes således, at et konsortium bestående af udelukkende italienske universiteter og statslige myndigheder i de i afsnit 8 nævnte former ikke må deltage i et udbud af tjenesteydelser som geofysiske prøveudtagninger og prøveudtagninger til havs?
1)

Skal henvisningen i artikel 11, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) til denne forordnings artikel 9, stk. 1, litra b), fortolkes således, at en socialsikringsinstitution, som er indtrådt i en direkte skadelidt persons erstatningskrav (§ 332 i Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), kan anlægge sag direkte mod forsikringsgiveren ved retten på det sted i en medlemsstat, hvor socialsikringsinstitutionen har sit hjemsted, såfremt der er hjemmel for et sådant direkte sagsanlæg, og forsikringsgiveren har sin bopæl på en medlemsstats område?
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/107/EF af 15. december 2004 om arsen, cadmium, kviksølv, nikkel og polycykliske aromatiske kulbrinter i luften (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 272/14

Sag anlagt den 9. september 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Spanien

(Sag C-392/08)

(2008/C 272/24)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved S. Pardo Quintillán og A. Sipos, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (1), idet det ikke har udarbejdet eksterne beredskabsplaner for alle virksomheder omfattet af direktivets artikel 9.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det følger af artikel 2, stk. 1, i direktiv 96/82/CE, at samme direktivs artikel 9 gælder for virksomheder, hvor farlige stoffer forekommer i mængder, der er lig med eller større end de mængder, der er opført i bilag I, del 1 og 2, kolonne 3.

Ifølge direktivets artikel 11 sørger medlemsstaterne for, at for alle virksomheder, der er omfattet af artikel 9, udarbejder de myndigheder, medlemsstaten har udpeget hertil, en ekstern beredskabsplan for foranstaltninger, der skal gennemføres uden for virksomheden [stk. 1, litra c)].

Dette søgsmål har til formål at fastslå, at Kongeriget Spanien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 11, stk. 1, litra c), i direktiv 96/82, idet det ikke har udarbejdet eksterne beredskabsplaner for alle virksomheder, der er omfattet af nævnte artikel 9.

(1) EFT 1997 L 10, s. 13.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
1)

Skal der i en situation, hvor varer først er blevet markedsført inden for EØS under indehaverens varemærke, men ikke af indehaveren selv eller med dennes udtrykkelige samtykke, anvendes de samme kriterier ved bedømmelsen af, om dette er sket med varemærkeindehaverens (stiltiende) samtykke i henhold til artikel 7, stk. 1, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (1), som i en situation, hvor sådanne varer af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke først er blevet markedsført uden for EØS?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 272/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundessozialgericht (Tyskland) den 4. august 2008 — Christian Grimme mod Deutsche Angestellten-Krankenkasse

(Sag C-351/08)

(2008/C 272/19)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundessozialgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Christian Grimme

Sagsøgt: Deutsche Angestellten-Krankenkasse

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer (1), navnlig artikel 1, 5, 7 og 16, samt artikel 12, 17, 18 og 19 i bilag I fortolkes således, at de er til hinder for, at et bestyrelsesmedlem i et aktieselskab efter schweizisk ret, der er beskæftiget i Tyskland, har pligt til at lade sig forsikre i den tyske pensionsforsikringsordning, når et bestyrelsesmedlem i et aktieselskab efter tysk ret, der er beskæftiget i Tyskland, er fritaget herfor?

(1) EFT 2002 L 114, s. 6.
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 272/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 21. juli 2008 — X Holding BV mod Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-337/08)

(2008/C 272/15)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X Holding BV

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 43 EF sammenholdt med artikel 48 EF fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats nationale retsforskrifter som de i kendelsens punkt 3.4 omhandlede, hvorefter et moderselskab og dets datterselskab kan vælge, at den skat, de pålignes, opkræves af det i medlemsstaten hjemmehørende moderselskab, således at de betragtes som ét enkelt skattesubjekt, men hvorefter denne mulighed er forbeholdt selskaber, som med hensyn til beskatningen af deres overskud er undergivet den omhandlede medlemsstats skattejurisdiktion?
2)

Skal fuldbyrdelsesforordningens artikel 1, stk. 2, litra b), sammenholdt med konkursforordningens artikel 7, stk. 1, fortolkes således, at den omstændighed, at en af et ejendomsforbehold omfattet genstand på det tidspunkt, hvor der indledes insolvensbehandling mod køberen, befinder sig i den medlemsstat, hvori insolvensbehandlingen indledes, fører til, at sælgerens fordring, der som German Graphics fordring støttes på dette ejendomsforbehold, skal anses for en fordring, der vedrører konkursen, og derfor i medfør af fuldbyrdelsesforordningens artikel 1, stk. 2, litra b), er udelukket fra denne forordnings materielle anvendelsesområde?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/59/EF (1) af 15. juli 2003 om grundlæggende kvalifikationskrav og efteruddannelseskrav for førere af visse køretøjer, der benyttes til godstransport eller personbefordring ad vej, og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 samt Rådets direktiv 91/439/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 76/914/EØF, idet den ikke har vedtaget og offentliggjort de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Er artikel 43 EF, sammenholdt med artikel 48 EF og i givet fald artikel 12 EF, til hinder for en medlemsstats lovgivning, der som den i hovedsagen omhandlede lovgivning indebærer, at en ekstraordinær eller vederlagsfri fordel beskattes hos det hjemmehørende belgiske selskab, som har indrømmet denne fordel til et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, når det belgiske selskab befinder sig i et direkte eller indirekte afhængighedsforhold til sidstnævnte selskab, hvorimod det hjemmehørende belgiske selskab under identiske omstændigheder ikke kan beskattes af en ekstraordinær eller vederlagsfri fordel, der indrømmes et andet selskab med hjemsted i Belgien, når det belgiske selskab befinder sig i et direkte eller indirekte afhængighedsforhold til dette selskab?
—

Det fastslås, at Republikken Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/49/EF af 14. juni 2006 om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2.

Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende: Følger det af artikel 39 EF, at det eneste kriterium for en bedømmelse af ligeværdighed [af kvalifikationer] (Gleichwertigkeitsprüfung), som er i overensstemmelse med fællesskabsretten, er, om den af EU-borgeren i EU erhvervede universitetseksamen samt den af ham fremlagte yderligere dokumentation for uddannelse og erfaringer med hensyn til (intellektuelt) uddannelsesniveau og studieindsats er sammenlignelig med den tyske første juridiske statseksamen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af House of Lords (Det Forenede Kongerige) den 5. august 2008 — Aventis Pasteur SA mod OB (repræsenteret under sagen af sin mor) (FC)

(Sag C-358/08)

(2008/C 260/19)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

House of Lords

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Aventis Pasteur SA

Sagsøgt: OB

Præjudicielt spørgsmål

Er det i overensstemmelse med det europæiske produktansvarsdirektiv (1), at en medlemsstats lovgivning tillader, at der efter udløbet af tiårsfristen for sagsanlæg i direktivets artikel 11 indsættes en ny sagsøgt i et søgsmål i henhold til direktivet, såfremt den eneste person, der var angivet som sagsøgt i det søgsmål, som blev indledt inden for tiårsfristen, ikke falder ind under direktivets artikel 3?

(1) Rådets direktiv 85/374/EØF af 25.7.1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT L 210, s. 29).
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/22/EF af 15. marts 2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og (EØF) nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet og under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/9

Sag anlagt den 25. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-346/08)

(2008/C 260/16)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved P. Oliver og A. Alvocer San Pedro, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forende Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2001/80/EF om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg (1), idet det har afvist at anvende direktivet på Lynemouth Power Plant.

— Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har anført, at det kulbaserede kraftanlæg i Lynemouth i Northumberland udgør et fyringsanlæg i direktivets forstand. Det Forenede Kongerige delte oprindeligt denne opfattelse, men bestrider nu efter en radikal holdningsændring denne opfattelse.

Hvis Lynemouth kraftanlægget er omfattet af direktivet, som Kommissionen har hævdet, er der alene tale om et »bestående anlæg« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, nr. 10. Det er ubestridt mellem parterne, at den oprindelige driftstilladelse blev givet før den 1. juli 1987. Heraf følger efter Kommissionens opfattelse, at emissioner fra anlægget skulle have været reduceret væsentligt senest den 1. januar 2008 i henhold til artikel 4, stk. 3.

Kommissionen har anført, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat direktivet ved ikke at lade Lynemouth kraftanlægget være omfattet af direktivet. Den omstændighed, at der ikke den 1. januar 2008 var sket en reduktion af emissioner fra anlægget udgør en kontinuerlig overtrædelse af fællesskabsretten.

(1) EFT L 309, s. 1.
2)

Skal artikel 49 EF ff. fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en person, som har bevilling til at gennemføre erhvervsmæssige ballonfarter, og som er etableret i en anden medlemsstat og anerkendt efter denne medlemsstats lovgivning, for at gennemføre ballonfarter i en anden medlemsstat skal opnå en anden bevilling, for hvilken beviskravene i sidste ende indholdsmæssigt svarer til kravene til den bevilling, der allerede er meddelt ham i hans oprindelsesland, dog med den yderligere betingelse, at ansøgeren skal have hjemsted eller bopæl i indlandet (her i Østrig)?
2)

Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 (1). Retten i Første Instans fastslog reelt, at den tilsigtede kundekreds må anses for udelukkende at være spansktalende »uanset at det er almindeligt anerkendt, at engelsk i visse dele af Spanien, såsom Kanarieøerne, er udbredt, og at nogle spanske forbrugere har kendskab til engelsk«. Dette udgør en urigtig retsanvendelse, da det reelt er en afgørelse, hvorefter det i vurderingen af gennemsnitsforbrugerens sproglige evner og forståelse i ethvert givent tilfælde kun er et spørgsmål om at fastslå hovedsproget eller -sprogene i den medlemsstat, hvor den ældre rettighed består, uden at hense til andre faktiske omstændigheder, som har relevans for at fastslå den tilsigtede forbrugergruppes kendetegn.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 285/18

Sag anlagt den 30. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-354/08)

(2008/C 285/31)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Traversa og J. Sénéchal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF, idet den har fastsat en fortrinsret for en vindende koncessionshaver i forbindelse med afholdelse af offentligt udbud med hensyn til anlæg, der anvender vandkraft, bl.a. ved at vedtage bestemmelserne i artikel 29, stk. 3, i lovdekret nr. 99/225 af 22. marts 1999 om koncession og erklæringen om den almennyttige karakter af anlæg, der anvender vandkraft.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at tildelingen af en fortrinsret for en vindende koncessionshaver ved fornyelsen og tildelingen af koncessioner med hensyn til anlæg, der anvender vandkraft, udgør en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og hindrer etableringsfriheden. Ved i realiteten at prioritere de selskaber, der har en koncession, og som af denne grund allerede er etableret i Frankrig, vanskeliggør den franske lovgivning etableringen af selskaber med hjemsted i andre medlemsstater.

De franske myndigheder har i øvrigt ikke påberåbt sig undtagelserne i traktatens artikel 45 og 46 eller tvingende almene hensyn for at berettige den pågældende foranstaltning, der under alle omstændigheder står i misforhold til det tilstræbte mål. De finansielle byrder, som afholdes af den vindende koncessionshaver, kunne for eksempel kompenseres gennem andre forpligtelser, der pålægges enhver ny konkurrent.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 285/16

Sag anlagt den 18. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-333/08)

(2008/C 285/27)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved B. Stromsky, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, idet den for tekniske hjælpestoffer og fødevarer, der fremstilles ved anvendelse af tekniske hjælpestoffer hidrørende fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, har foreskrevet en ordning med forudgående tilladelse, der er i strid med proportionalitetsprincippet.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at de franske bestemmelser om tekniske hjælpestoffer udgør handelshindringer. Disse bestemmelser, hvorved der er indført en ordning om forudgående tilladelse for tekniske hjælpestoffer samt for fødevarer, som er fremstillet ved anvendelse af tekniske hjælpestoffer hidrørende fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, indebærer, at markedsføringen af disse fødesvarer og tekniske hjælpestoffer bliver vanskeligere og mere kostbar, og de hindrer dermed handelen inden for Fællesskabet.

Ifølge Kommissionen kan en ordning om forudgående tilladelse være begrundet i hensynet til den offentlige sundhed. Ordningen skal imidlertid under alle omstændigheder opfylde kriteriet om forholdsmæssighed og overholde de betingelser, der fremgår af retspraksis, navnlig dem, der fremgår af dom af 5. februar 2004, Kommissionen mod Frankrig (sag C-24/00). I det foreliggende tilfælde er der flere af disse kriterier, der ikke er opfyldt, idet den procedure, der er foreskrevet i den omhandlede ordning, hverken er let tilgængelig eller hurtig, og idet den ikke, når den munder ud i et afslag, kan anfægtes for en domstol.
1)

Er det foreneligt med de fællesskabsretlige principper om beskyttelse af fri konkurrence og fri udveksling af tjenesteydelser, der følger af bl.a. EF-traktatens artikel 49, 81, 82, 83, 84, 85 og 86, at apotekerne forbydes at give afkald på årlig ferie og frit at holde åbent også ud over de maksimale åbningstider, der for nærværende er tilladt ifølge de ovennævnte bestemmelser i regionallov for Lazio nr. 26/2002, og at muligheden for i Comune di Roma at blive fritaget fra nævnte pligter i henhold til samme regionallovs artikel 10, stk. 2, nødvendigvis ligeledes er underkastet en skønsmæssig afgørelse fra forvaltningen (som udføres efter høring af de enheder og organer, der er fastsat i samme artikel) vedrørende bestemte forhold inden for det kommunale område efter det ansøgende apoteks beliggenhed?