ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det anføres i denne forbindelse, at Kommissionen på det tidspunkt, hvor den anfægtede afgørelse blev vedtaget, rådede over data og oplysninger, som viste, at der forelå territorialt selektiv statsstøtte, hvilket burde have fået den til at have betænkeligheder vedrørende den selektive rækkevidde af støtten. Ved at holde sig til kriteriet om materiel selektivitet nåede Kommissionen frem til fejlagtige konklusioner, eftersom der foreligger eller kan foreligge mere støtte end den, som faktisk er angivet i den anfægtede afgørelse.
2.

Med det andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at begrundelsespligten i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF er blevet tilsidesat. Sagsøgeren har foreholdt Rådet, at det blot har anført vage og generelle betragtninger uden specifikt og konkret at angive grundene til, at det ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse har fundet, at sagsøgeren skal omfattes af de omhandlede restriktive foranstaltninger. Der er således ikke nævnt et eneste konkret eller specifikt forhold, som kan lægges til sagsøgeren til last, og som kan begrunde de omhandlede foranstaltninger.
3.

Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af traktaten om Den Europæiske Union. I denne henseende har sagsøgeren gjort gældende, at Europa-Parlamentets nye forretningsorden skader den kulturelle og sproglige mangfoldighed inden for denne institution, idet den skaber en forskelsbehandling til skade for det franske sprog.
C 182/38

Sag anlagt den 5. april 2019 — Armani mod EUIPO — Invicta Watch Company of America (GLYCINE)

(Sag T-209/19)

(2019/C 182/43)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Giorgio Armani SpA (Milano, Italien) (ved advokaterne J. Rether og M. Kinkeldey)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Invicta Watch Company of America, Inc. (Hollywood, Florida, De Forenede Stater)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger af det omtvistede varemærke: Invicta Watch Company of America, Inc.

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-figurmærke i farverne sort og hvid — registreringsansøgning nr. 15 910 301

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 4. februar 2019 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 578/2018-4)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringende
1.

Første anbringende: Sagsøgeren gør på grundlag af artikel 277 TEUF gældende, at artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 517/2014 af 16. april 2014 om fluorholdige drivhusgasser og om ophævelse af forordning (EF) nr. 842/2006, som udgør retsgrundlaget for den anfægtede afgørelse, er ugyldig, for så vidt som ordningen for tildeling af kvoter støttes på referenceværdier, som følger af tidligere overførte data for flourgasser, der er blevet markedsført fra 2009 til 2012, da der derved er tale om en opdeling af de økonomiske aktører afhængigt af deres tidligere aktiviteter på gasmarkedet, som er udtryk for forskelsbehandling og vilkårlig, og sagsøgeren har derfor nedlagt påstand om, at den anfægtede afgørelse for så vidt er fejlagtig.
—

For så vidt det er nødvendigt og som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse pålægges det Europa-Parlamentet at fremlægge de af Europa-Parlamentets Juridiske Tjeneste udarbejdede udtalelser af 16. juli 2018 og af 3. december 2018, med forbehold af den nøjagtige dato, men under alle omstændigheder inden vedtagelsen den afgørelse, som Europa-Parlamentets præsidium traf den 10. december 2018 om ændring af gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer (EUT 2018, C 466, s. 8, herefter »gennemførelsesbestemmelserne«).
Sag anlagt den 2. marts 2019 — Solar Ileias Bompaina mod Kommissionen

(Sag T-143/19)

(2019/C 148/61)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Solar Ileias Bompaina AE (Athen, Grækenland) (ved advokaterne A. Metaxas og A. Bartosch)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— De anfægtede akter, der er vedtaget af Kommissionen annulleres, dvs. afgørelse C(2018) 6777 final af 10. oktober 2018 i det omfang, at de klager, der er indgivet til Kommissionen i sag SA.41794, forkastes, og navnlig punkt 111-121 i denne afgørelse og skrivelsen af 8. februar 2019 (B.2 VI/MJ/mkl D*2019/019026).

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et anbringende om, at sagsøgerens proceduremæssige rettigheder er blevet tilsidesat, idet Kommissionen har undladt at definere det relevante referencesystem som retningslinje for bedømmelsen af den anfægtede foranstaltnings materielle selektivitet, at der er foretaget en urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der er forelagt Kommissionen under den administrative procedure vedrørende spørgsmålet, om producenterne af vedvarende energikilder og energileverandører er forenelige, at den retlige analyse, der skal foretages af selektivitetskriteriet ved bedømmelsen af den anfægtede foranstaltnings materielle selektivitet, er urigtig, at der er meddelt en utilstrækkelig begrundelse, hvilket fremhæver, at der åbenbart ikke er foretaget en omhyggelig bedømmelse, og at der er foretaget en urigtig bedømmelse af sagens genstand som følge af en ukorrekt anvendelse af den påberåbte retspraksis.
2.

Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet I forbindelse med det andet klagepunkt gøres det gældende, at Kommissionens afgørelse medfører, at der kun fastsættes efterbetalingsforpligtelser for de båndlastbrugere, som i 2012 og 2013 blev fuldstændigt fritaget for netafgifter. Dermed blev disse båndlastbrugere undergivet en forskelsbehandling og udsat for en uberettiget ulempe i forhold til de båndlastbrugere, som i den samme periode benyttede sig af faste reduceringer af netafgiften, og som ikke blev underlagt efterbetalingsforpligtelser. I denne forbindelse anfægtes ligeledes, at Kommissionen med hensyn til forskelsbehandlingen har tilsidesat sin begrundelsespligt i medfør af artikel 263, stk. 2, TEUF og artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Forskelsbehandlingen tilsidesætter endvidere forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 32, stk. 1, i direktiv 2009/72/EF (1).
Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 45 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og forkert implementering af, eller manglende overholdelse af, dom af 14. november 2017, Vincenti mod EUIPO (T-586/16, EU:T:2017:803).

I forbindelse med det første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at ansættelsesmyndigheden tilsidesatte artikel 45 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), anlagde åbenbart urigtige skøn og undlod at implementere, eller foretog en forkert implementering af, dom af 14. november 2017, Vincenti mod EUIPO (T-586/16, EU:T:2017:803), for så vidt som ansættelsesmyndigheden ikke, som den skulle have gjort på de relevante tidspunkter, tillod sagsøgeren at deltage i de individuelle bedømmelsesprocedurer, men i stedet foretog en overordnet bedømmelse, da de anfægtede afgørelser blev vedtaget den 6. juni 2018. Afvisningen af at forfremme sagsøgeren skulle, i overensstemmelse med den nævnte dom, ikke have været baseret på omstændigheder, som på det tidspunkt, hvor ansættelsesmyndigheden skulle træffe afgørelse, endnu ikke var kendt af EUIPO.

Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at den overordnede afvisning af at forfremme ham fire år i træk med henvisning til den samme adfærd er ulovlig, fordi den udgør en lignende streng straf som i artikel 9, stk. 1, litra e), og f), i bilag IX til vedtægten og derfor i sidste instans udgør en vedvarende og straffende nægtelse af at forfremme ham, som omgår den ret til forsvar, som han har ret til i disciplinære sager, såvel som »fornyet retsforfølgning af ham for samme forhold«.

Sagsøgeren har også gjort gældende, at EUIPO’s afgørelser ulovligt forskelsbehandler ham på grund af hans langvarige sygdom, eftersom sagsøgte ikke positivt medregnede hans sygdomsperiode som en periode, i hvilken han havde forbedret den adfærd, som blev foreholdt ham, hvilket udgør et åbenbart urigtigt skøn og en forkert anvendelse af vedtægtens artikel 45 og af dom af 14. november 2017, Vincenti mod EUIPO (T-586/16, EU:T:2017:803).
2.

Andet anbringende om/vedrørende I forbindelse med det andet klagepunkt gøres det gældende, at Kommissionens afgørelse medfører, at der kun fastsættes efterbetalingsforpligtelser for de båndlastbrugere, som i 2012 og 2013 blev fuldstændigt fritaget for netafgifter. Dermed blev disse båndlastbrugere undergivet en forskelsbehandling og udsat for en uberettiget ulempe i forhold til de båndlastbrugere, som i den samme periode benyttede sig af faste reduceringer af netafgiften, og som ikke blev underlagt efterbetalingsforpligtelser. I denne forbindelse anfægtes ligeledes, at Kommissionen med hensyn til forskelsbehandlingen har tilsidesat sin begrundelsespligt i medfør af artikel 263, stk. 2, TEUF og artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Forskelsbehandlingen tilsidesætter endvidere forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 32, stk. 1, i direktiv 2009/72/EF (1).
—

Den anfægtede afgørelse ændres således, at klagen anses for velbegrundet og at EU-varemærkeansøgning nr. 15 963 994 følgelig tillades indført i Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsrets register.
C 206/90

Sag anlagt den 11. april 2019 — Café Camelo mod EUIPO — Camel Brand (CAMEL BRAND FOOD PRODUCTS)

(Sag T-244/19)

(2019/C 206/79)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Café Camelo, SL (Villanueva del Pardillo, Spanien) (ved advokat M. de Justo Bailey)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Camel Brand Co. Ltd (Zebbug, Malta)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger af det omtvistede varemærke: Camel Brand Co. Ltd

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-varemærke — registreringsansøgning nr. 15 710 692

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 7. februar 2019 af Første Appelkammer ved EUIPO (sag R 1165/2018-1)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO (og i påkommende tilfælde intervenienten) tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringende
3.

Med det tredje anbringende gøres gældende, at Kommissionen tilsidesatte indledningen til artikel 2, stk. 10, samt artikel 2, stk. 10, litra d), nr. i) og ii), i forordning (EU) 2016/1036, idet den undlod at foretage en rimelig sammenligning ved ikke at justere normalværdien for forskelle i handelsled mellem eksportpriser og normalværdien og ved ikke at give sagsøgeren de oplysninger, der var nødvendige for sagsøgeren for at kvantificere prisjusteringskravet.
—

Sagsøgerne har anført, at alle omstændighederne i denne sag taler for, at Kommissionen burde have været i tvivl om, hvorvidt statsstøtten er forenelig med det indre marked, og Kommissionen burde derfor have indledt en formel undersøgelsesprocedure. Omstændighederne omfatter længden af den indledende undersøgelse, andre omstændigheder, som lå til grund for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, og de fejl, der er indeholdt i denne afgørelse, som er utilstrækkeligt begrundet og behæftet med alvorlige fejlskøn. Desuden gøres det gældende, at Kommissionen så bort fra meget relevante aspekter, der burde være taget i betragtning, inden Kommissionen konkluderede, at den havde tilstrækkelige oplysninger til at erklære støtten for forenelig med det indre marked.
2.

Andet anbringende om procedurefordrejning. Sagsøgeren har anført, at Parlamentet, idet det accepterede at ophæve sagsøgerens parlamentariske immunitet, tillod den franske undersøgelsesdommer at træde i stedet for Parlamentets generalsekretær for perioden 2009-2014, og at det således tilsidesatte artikel 68, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, som tillægger generalsekretæren enekompetence til at træffe afgørelse vedrørende uberettiget udbetalte beløb og til at foranledige udstedelse af et fuldbyrdelsesdokument mod den pågældende europaparlamentariker.
1.

Første anbringende om en fejlagtig fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til tjenestemandsvedtægten vedrørende definitionen af fast bolig, for så vidt som der i de anfægtede afgørelser ikke blev taget hensyn til, at sagsøgerens mand havde diplomatisk status i størstedelen af den omhandlede femårsperiode, som sluttede seks måneder inden hendes tiltrædelse i tjenesten, og eftersom der i afgørelserne blev taget hensyn til de midlertidige kontrakter, som hun have haft, mens hendes familie vendte tilbage til deres hjemland.
—

Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2019/87 af 21. januar 2019 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien ophæves delvist, for så vidt som den vedrører Maen Haikal.
1.

Første anbringende om, at sagsøgte begik en åbenbar fejl ved vurderingen af phenanthrens meget persistente egenskaber og overskred sin kompetence samt tilsidesatte artikel 59 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 (1), idet sagsøgte — lagde konklusionerne i støttedokumentet til Medlemsstatsudvalget vedrørende de meget persistente egenskaber af phenanthren som bestanddel af højtemperaturtjærebeg fra stenkul til grund uden at foretage sin egen vurdering af de tilgængelige oplysninger og derved videreførte de fejl, som dette støttedokument er behæftet med — nåede til konklusioner vedrørende phenanthrens meget persistente egenskaber, som ikke understøttes af de beviser, der er lagt til grund — undlod at bedømme tilgængelige beviser, som ville have rejst alvorlig tvivl om pålideligheden af og den ekstreme forsigtighed i vand-sediment simuleringen i OECD 308 undersøgelsen af phenanthren — undlod at tage hensyn til oplysninger, der rejste tvivl om anvendelsen af en beregning til justering af OECD 308-undersøgelsens resultater for temperatur — undlod at vurdere nye beviser vedrørende phenanthrens persistens, som ville være blevet gjort tilgængelige for sagsøgte under den offentlige høring, og — undlod at tage alle relevante oplysninger i betragtning ved en vurdering af vægten af beviser med hensyn til phenanthrens persistente egenskaber, navnlig med hensyn til phenanthrens fotokemiske nedbrydning, opløsning og fordampning.
—

Med hensyn til realiteten, for det første: — Der gives medhold, idet det præciseres, at artikel 55, litra a), i Loi sur l’Assurance-maladie ([lov om sygeforsikring,] benævnt »LAMal«) tilsidesætter: — artikel 2 (ikke-forskelsbehandling), artikel 7 (retten til ligebehandling) og artikel 13 (stand still-forpligtelsen) i ALCP — artikel 55 i direktiv 2005/36/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. — Det fastslås, at kantonen Genèves horisontale direktiv om »Ansættelsesprocedure inden for offentlige institutioner og tilskudsmodtagende organer« tilsidesætter aftalen mellem Schweiz og EU om fri bevægelighed for personer (»ALCP«), og at al øvrig schweizisk føderal lovgivning om national præference tilsidesætter ALCP. — Det fastslås, at Den Europæiske Unions medlemsstater derimod ikke har truffet diskriminerede foranstaltninger over for læger, der er schweiziske statsborgere. — Det fastslås, at Europa-Kommissionen, som skal sikre anvendelsen af traktaterne, har udvist forsømmelig passivitet, hvorved princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder er blevet tilsidesat i forhold til dr. Magnan Nathaniel. — Det fastslås, at der er en årsagssammenhæng mellem den forsømmelige passivitet udvist af Europa-Kommissionen og den skade, som dr. Magnan Nathaniel har lidt. — Det fastslås, at Europa-Kommissionen har handlet passivt. — Europa-Kommissionen tilpligtes at betale et beløb på 1 141 198,10 EUR (en million ethundrede og enogfyrre tusinde ethundrede otteoghalvfems euro og ti cent til den pr. den 7. januar 2019 kl. 11.39 GMT gældende vekselkurs) svarende til 1 281 444 CHF (en million tohundrede og enogfirs tusinde firehundrede fireogfyrre schweiziske franc) til dr. Magnan Nathaniel, svarende til den allerede siden 2013 lidte skade som følge af Kommissionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340 TEUF. — Europa-Kommissionen tilpligtes i henhold til artikel 340 TEUF for passivitet at betale en tvangsbøde på 500 EUR (femhundrede euro) pr. arbejdsdag til dr. Magnan Nathaniel som følge af den fortsatte, vedvarende og aktuelle økonomiske skade, hvilket beløb svarer til den daglige økonomiske skade indtil Det Schweiziske Forbund overholder ALCP eller indtil en parts udtræden af aftalen.
1.

Det er urigtigt lagt grund, at der foreligger statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF I forbindelse med det første anbringende anfægtes, at Kommissionen ved sin undersøgelse af den omtvistede fritagelse for netafgifter retligt ukorrekt har lagt til grund, at der anvendes statsmidler. Desuden er referencesystemet fastlagt ukorrekt og mangelfuldt ved undersøgelsen af »selektivitets«-kriteriet. Det gøres videre gældende, at Kommissionen på grund af den utilstrækkelige fastlæggelse af referencesystemet har tilsidesat sin begrundelsespligt i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF. I forbindelse med det første anbringende anfægtes, at Kommissionen ved sin undersøgelse af den omtvistede fritagelse for netafgifter retligt ukorrekt har lagt til grund, at der anvendes statsmidler. Desuden er referencesystemet fastlagt ukorrekt og mangelfuldt ved undersøgelsen af »selektivitets«-kriteriet. Det gøres videre gældende, at Kommissionen på grund af den utilstrækkelige fastlæggelse af referencesystemet har tilsidesat sin begrundelsespligt i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF.
—

i erstatning for det økonomiske tab at betale (i) den resterende løn svarende til anvendelsen af den årlige justering for 2018, dvs. en stigning på 1,4% for perioden fra den 1. januar 2018 til den 31. december 2018; (ii) den resterende løn svarende til konsekvenserne af anvendelsen af den årlige justering på 0,7% for 2018 på de lønninger, som udbetales fra januar 2018; (iii) morarenter af de resterende skyldige lønninger, indtil fuldstændig betaling af de skyldige beløb, idet den morarentesats, der skal anvendes, beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for de vigtigste refinansieringsoperationer, som finder anvendelse i den pågældende periode, forhøjet med 3 procentpoint.
1.

Med det første anbringende gøres gældende, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved at fastslå, at der blev indrømmet et subsidie gennem sagsøgerens køb af motorer og batterier, hvorved artikel 1, stk. 1, og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1037 af 8. juni 2016 (2) blev tilsidesat. Anbringendet omfatter fire led: — Kommissionen har ikke godtgjort, at den kinesiske regering pålagde sagsøgerens kinesiske motor- og batterileverandører opgaver eller gav disse ordrer. — Kommissionen har ikke ført bevis for, at et påstået finansielt bidrag fra den kinesiske regering har tildelt sagsøgeren en fordel. — Med hensyn til sagsøgeren baserede Kommissionen sine konklusioner på en forkert anvendelse af artikel 28 i forordning (EU) 2016/1037. — Kommissionen har ikke ført bevis for, at der forelå en forbindelse mellem lokalt indkøbte motorer og batterier og el-cykler eksporteret til EU.
1.

Første anbringende om, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter artikel 266 TEUF, idet det heri afvises at tilbagebetale de bøder, som sagsøgeren har betalt med henblik på at efterkomme Kommissionens afgørelse C(2016) 3920 af 29. juni 2016
1.

Det er urigtigt lagt grund, at der foreligger statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF I forbindelse med det første anbringende anfægtes, at Kommissionen ved sin undersøgelse af den omtvistede fritagelse for netafgifter retligt ukorrekt har lagt til grund, at der anvendes statsmidler. Desuden er referencesystemet fastlagt ukorrekt og mangelfuldt ved undersøgelsen af »selektivitets«-kriteriet. Det gøres videre gældende, at Kommissionen på grund af den utilstrækkelige fastlæggelse af referencesystemet har tilsidesat sin begrundelsespligt i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF.
ii.

forlængelse af sagsøgerens kontrakt for anden gang i medfør af ansættelsesvilkårenes artikel 2, litra f), ud over den 30. juni 2018 (eller, nærmere bestemt, efter den 30. september 2018, datoen for udløbet af kontrakten, som var blevet forlænget på grund af sagsøgerens sygdom), eller imidlertid i det mindste medtagelse af sagsøgeren i proceduren for en forlængelse af kontrakterne for anden gang for midlertidigt ansatte, i medfør af ansættelsesvilkårenes artikel 2, litra f), hvis kontrakter ophørte i løbet af 2018, i overensstemmelse med retningslinjerne for forlængelse af kontrakterne for midlertidigt ansatte af 28. januar 2016 (herefter »retningslinjerne«).
—

Principalt: — Hvad angår de rettigheder, der følger af den privatretlige kontrakt: — Sagsøgernes kontraktforhold ændres til tidsubegrænsede kontrakter. — Det fastslås, at de sagsøgte har tilsidesat deres kontraktmæssige forpligtelser og navnlig deres pligt til at meddele et opsigelsesvarsel ved opsigelsen af en tidsubegrænset kontrakt. — Følgelig tilpligtes de sagsøgte at betale sagsøgerne en erstatning som kompensation for det manglende varsel beregnet på grundlag af disses anciennitet i tjenesten, dvs.: — for BL’s vedkommende: et beløb på 48 424,65 EUR. — for BM’s vedkommende: et beløb på 31 552,75 EUR — Det fastslås, at opsigelsen af sagsøgerne er ulovlig og følgelig tilpligtes de sagsøgte at betale sagsøgerne en godtgørelse, der efter ret og billighed er opgjort til: — 75 000 EUR for det af BM lidte tab — 90 000 EUR for det af BL lidte tab — Det fastslås, at de sagsøgte ikke havde udarbejdet de lovbestemte sociale dokumenter i forbindelse med ansættelsesforholdets ophør og — de sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne en bøde på 100,00 EUR pr. dags forsinkelse at regne fra anlæggelsen af dette søgsmål — de sagsøgte tilpligtes at fremsende de socialretlige dokumenter i forbindelse med ansættelsesforholdets ophør til sagsøgerne. — De sagsøgte tilpligtes at betale renter af de førnævnte beløb, beregnet i henhold til den lovbestemte belgiske sats. — Hvad angår de øvrige rettigheder: — Det fastslås, at sagsøgerne skulle have været ansat som midlertidigt ansatte ved en af de tre første sagsøgte og det fastslås, at de tre første sagsøgte uden objektiv begrundelse behandlede sagsøgerne på en diskriminerende måde, for så vidt angår deres løn og deres pensionsrettigheder og tilhørende fordele, samt for så vidt angår garantien for en efterfølgende ansættelse. — De tre første sagsøgte tilpligtes at betale erstatning til hver af sagsøgerne for det tab af løn, af pension, af godtgørelser og af fordele, der er forvoldt ved de tilsidesættelser af EU-retten, der er omhandlet i denne stævning. — De sagsøgte tilpligtes at betale renter af disse beløb. — Der fastsættes en frist for parterne til at fastsætte den nævnte erstatning under hensyn til den lønklasse og det løntrin, som de respektive sagsøgere skulle have været ansat i, til den gennemsnitlige lønstigning, til udviklingen af deres respektive karrierer, og til de tillæg, som de herefter skulle have oppebåret i henhold til disse kontrakter som midlertidigt ansatte, og de opnåede resultater sammenlignes med den løn, som sagsøgerne rent faktisk har oppebåret.
1.

Første anbringende om, at den endelige revisionsrapport ikke blev fremsendt, og at det var umuligt for sagsøgeren at gøre sit synspunkt gældende med kendskab til sagen. Denne manglende fremsendelse har til følge, at de af Kommissionen udstedte debetnotaer ikke er berettigede.