Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 20. april 1989. - HERMANN SCHRAEDER HS KRAFTFUTTER GMBH & CO KG MOD HAUPTZOLLAMT GRONAU. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: FINANZGERICHT DUESSELDORF - TYSKLAND. - LANDBRUG - MEDANSVARSAFGIFT FOR KORN. - SAG 265/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 02237

svensk specialudgave side 00097

finsk specialudgave side 00109



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Naervaerende anmodning om praejudiciel afgoerelse hoerer til den allerede ganske store gruppe retsager, der vedroerer spoergsmaalet om gyldigheden af medansvarsafgifter . Domstolen har ved en raekke afgoerelser ( 1 ) fastslaaet, at dette instrument og de vaesentligste gennemfoerelsesbestemmelser dertil i princippet er i overensstemmelse med faellesskabsretten, om end Domstolen har korrigeret ordningen paa et bestemt punkt, som jeg senere vil komme tilbage til .

I naervaerende sag ( som vedroerer Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1579/86 af 23 . maj 1986 og den senere vedtagne gennemfoerelsesforordning, Kommissionens forordning nr . 2040/86 af 30 . juni 1986 ) goer firmaet Schraeder, der driver handel med kornprodukter, for den nationale domstol gaeldende, at den naevnte afgift ikke har gyldigt grundlag, og Schraeder paastaar sig frifundet for at betale afgiften under paaberaabelse af argumenter, som Domstolen imidlertid efter min mening allerede for stoerstedelens vedkommende har taget stilling til og forkastet i sine tidligere afgoerelser .

Spoergsmaalet om de naevnte forordningers gyldighed er endvidere omtvistet under en anden sag ( sag 195/87, hvori jeg ogsaa fremsaetter forslag til afgoerelse i dag ), om end paa grundlag af andre anbringender, der ikke angaar afgiftens lovlighed i sig selv, men derimod spoergsmaalet, om opkraevningsordningen for afgiften er lovlig .

Uanset denne forskel er det min opfattelse, at saafremt Domstolen i sidstnaevnte sag tiltraeder den loesning, jeg har foreslaaet i mit forslag til afgoerelse ( som jeg henviser til ), vil den naevnte loesning tillige have relevans for det svar, som skal gives den nationale ret i naervaerende sag .

Jeg skal derfor allerede nu foreslaa, at Domstolen, saafremt den mener at kunne foelge forslaget til afgoerelse i sag 195/87, i dommen i naervaerende sag henviser til dommen i sag 195/87 .

Efter at dette er sagt, skal jeg i det foelgende begraense mine bemaerkninger til bedoemmelsen af de ugyldighedsanbringender, der er fremfoert i naervaerende sag, og som er omhandlet i forelaeggelseskendelsen fra den nationale ret .

Hjemmelen for forordning nr . 1579/86

De af den nationale domstol fremfoerte tvivl med hensyn til forordning nr . 1579/86' s gyldighed vedroerer saa godt som udelukkende den angiveligt manglende hjemmel . Min gennemgang vil derfor i det vaesentlige vaere koncentreret om dette spoergsmaal .

Den forelaeggende ret finder - idet den hermed tiltraeder den af sagsoegeren i hovedsagen fremfoerte opfattelse - at den naevnte forordning ikke alene skulle have vaeret stoettet paa Traktatens artikel 43, men tillige paa artikel 201 .

Til stoette for denne opfattelse anfoeres i det vaesentlige to argumenter .

For det foerste - anfoeres det - er medansvarsafgiften henset til sin konkrete udformning ikke en landbrugspolitisk foranstaltning af oekonomisk karakter, men i det vaesentlige en foranstaltning med karakter af beskatning og dermed i strid med bestemmelsen i artikel 1, stk . 4, nr . 4, i forordning nr . 1579/86 ( 2 ). Dette skal fremgaa ikke blot af afgiftens hoeje niveau, men tillige og navnlig af det forhold, at afgiften i sidste ende paahviler nogle ( de kornforarbejdende virksomheder ), der ikke er ansvarlige for overskudsproduktionen . Selvom afgiften bidrager til at afhjaelpe de finansielle vanskeligheder inden for den naevnte sektor, har den foelgelig efter sit formaal ingen sammenhaeng med og dermed ingen faktisk indflydelse paa de oekonomiske dispositioner, der traeffes af erhvervsdrivende ( kornproducenterne ), som bestemmer udbuddet og dermed tillige de eventuelle overskud . Idet der saaledes foreligger en afgift med skattekarakter, havde Raadet ikke befoejelse til at indfoere den alene paa grundlag af artikel 43 .

Det haevdes, at man ogsaa naar til dette resultat paa grundlag af et andet argument .

Artikel 2, stk . 2, i Raadets afgoerelse 70/243/EKSF, EOEF, Euratom af 21 . april 1970 ( EFT 1970 I, s . 201 ) har foelgende indhold :

"Egne indtaegter, der optages paa Faellesskabernes budget, er endvidere indtaegter, der hidroerer fra andre afgifter, som inden for rammerne af en faelles politik maatte blive indfoert i overensstemmelse med Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab eller med Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, for saa vidt den behandling, der omhandles i artikel 201 i Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab eller i artikel 173 i Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, er blevet afsluttet ."

Eftersom der med medansvarsafgiften netop er tale om en afgift, der er indfoert inden for rammerne af en faelles politik, foelger det ogsaa af denne bestemmelse, naar den fortolkes som haevdet af sagsoegeren i hovedsagen, at Raadet skulle have anvendt artikel 201 som hjemmel og have fulgt den dér foreskrevne procedure .

Jeg mener ikke, at disse to argumenter kan tiltraedes .

For det foerste har Domstolen i dom af 9 . juli 1985, Bozzetti ( sag 179/84, Sml . s . 2301 ) angaaende medansvarsafgiften for maelk fastslaaet, at denne

"... skal 'anses for at vaere en del af de interventioner, der har til formaal at regulere landbrugsmarkederne' . Der er altsaa tale om en afgift af foerst og fremmest oekonomisk natur, der har den samme betydning som de oevrige interventioner, der er fastsat inden for rammerne af den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter . At medansvarsafgiften, hvis provenu umiddelbart skal anvendes til daekning af forskellige udgifter til foranstaltninger inden for rammerne af den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter, ikke er en af Faellesskabets 'egne indtaegter' faar ikke betydning for vurderingen af afgiftens beskaffenhed, for saa vidt som den har til formaal at medvirke til reguleringen af det omhandlede marked ." ( praemis 19 ).

Det saaledes anfoerte kan overfoeres paa afgiften for korn, der ganske svarer til den anden afgift, saavel efter sin struktur - som det vil fremgaa i det foelgende - som efter sin funktion, og dette sidste er det vigtigste .

Jeg har allerede naevnt, at artikel 1, stk . 4, nr . 4, i forordning nr . 1579/86 betegner den omhandlede afgift "som en del af interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne for korn ". Som det endvidere fremgaar af betragtningerne til forordningen ( anden betragtning ), har den naevnte foranstaltning, som indgaar i en mere vidtraekkende strategi til genoprettelse af ligevaegten paa markedet, dernaest det saerlige formaal at oplyse producenterne om situationen paa det paagaeldende marked . Som anfoert af Kommissionen og Raadet adskiller afgiften sig i sine virkninger ikke fra en nedsaettelse af interventionsprisen i samme omfang, men den er mere fleksibel . Der er saaledes tale om et konkret signal til producenterne, hvorved man uden at aendre stoetteordningerne inden for sektoren tilstraeber at genoprette den naturlige ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel .

Naar dette er foranstaltningens funktion - overordentligt kortfattet beskrevet - ses det ikke, hvorledes man med rimelighed kan bestride, at foranstaltningen i det vaesentlige er af oekonomisk art, saaledes som det i oevrigt udtrykkeligt er fastslaaet i Domstolens praksis vedroerende maelkesektoren .

Modsat det af sagsoegeren anfoerte er der hverken med hensyn til afgiftens opkraevningsmetode ( forarbejdningsvirksomhederne afregner i producenternes sted ) eller afgiftens stoerrelse noget, der taler imod at tillaegge afgiften den naevnte oekonomiske karakter .

Jeg skal senere vende tilbage til disse spoergsmaal . Det er her tilstraekkeligt at fastslaa, at de til stoette for sagsoegerens synspunkt fremfoerte anbringender bygger paa urigtige forudsaetninger .

Med hensyn til fremgangsmaaden for opkraevningen er det ikke rigtigt, at afgiften hviler paa forarbejdningsvirksomhederne . Forholdet er - i det mindste i princippet - det modsatte . Selvom afgiften betales af forarbejdningsvirksomhederne, overvaeltes den - via et fradrag i koebsprisen - obligatorisk paa producenten . Denne er saaledes den egentlige afgiftspligtige, mens forarbejdningsvirksomheden kun agerer som stedfortraeder . Den egentlige adressat for den oekonomiske foranstaltning er stedse producenten, idet afgiftsordningen og afgiftens stoerrelse paavirker producentens dispositioner . Ordningen med overvaeltning er saaledes i overensstemmelse med afgiftens saerlige formaal, nemlig at give producenterne konkret oplysning om konjunkturerne paa markedet .

Afgiftens stoerrelse - der var fastsat til 3% for de to foerste aar - synes ikke urimelig, naar henses til, at man paa et marked med strukturbetingede overskud soeger at opnaa lavere - eller i hvert fald stabile koebspriser .

I oevrigt bemaerkes, at selvom afgiftens stoerrelse er fastsat ud fra finansielle hensyn ( udgifterne paa budgettet til stoette af overskudsproduktionen ), haenger niveauet alligevel sammen med den afgoerende oekonomiske betragtning, der ligger til grund for foranstaltningen, nemlig - som allerede anfoert - at "producenterne boer oplyses om markedssituationen" for "hurtigst muligt at naa til en bedre markedsligevaegt og kontrol med vaeksten" ( anden betragtning til forordning nr . 1579/86 ).

Efter min opfattelse maa det herefter antages, at selvom afgiften utvivlsomt har et finansielt islaet, for saa vidt som den bidrager til at begraense udgifterne til forvaltning af foranstaltningerne paa kornmarkedet, fremtraeder den ikke desto mindre konkret som en foranstaltning til regulering af markederne og er dermed i det vaesentlige af oekonomisk art . Det anfoerte giver saaledes ikke grundlag for at haevde, at den omtvistede forordning tillige skulle have vaeret stoettet paa Traktatens artikel 201 .

Et saadant krav kan heller ikke for en naermere betragtning stoettes paa artikel 2, stk . 2, i Raadets foernaevnte afgoerelse angaaende egne indtaegter . Medens artikel 2, stk . 1, som med rette anfoert af Raadet, er en praeceptiv forskrift, idet den omhandler indtaegter, der ubetinget udgoer egne indtaegter, er stk . 2 rent vejledende, idet den modsat omhandler indtaegter, der alt efter omstaendighederne vil kunne henregnes til de egne indtaegter . I det i stk . 2 omhandlede tilfaelde bliver det foerst noedvendigt at anvende proceduren i artikel 201, naar beslutningen om at opfoere en bestemt konto under de egne indtaegter er truffet, og foerst da . Finder man derimod, at en bestemt indtaegt ikke skal opfoeres under de egne indtaegter og dermed optages i Faellesskabernes almindelige budget, er det klart overfloedigt, ja end ikke hjemlet, at anvende proceduren i artikel 201 .

Saaledes forholder det sig netop med medansvarsafgiften . Dette har Domstolen i oevrigt allerede lagt til grund i dom af 21 . februar 1979, Stoelting ( 138/78, Sml . s . 713 ). I denne sag havde sagsoegeren i hovedsagen bestridt, at artikel 43 gav faellesskabsinstitutionerne fornoeden hjemmel til at opkraeve produktionsafgiften for maelk, idet denne angivelig var en afgift, der kun kunne vaere indfoert paa grundlag af artikel 201 . Domstolen fastslog imidlertid med en henvisning til afgiftens funktion, at Raadet var befoejet til at vedtage afgiften paa grundlag af artikel 43 . Herved fulgte Domstolen forslaget til afgoerelse fra generaladvokat Mayras, som havde anfoert :

"Artikel 201 udgoer saaledes grundlaget for indtaegter som uden forskel skal daekke alle udgifterne paa budgettet .

Men artiklen udelukker ingenlunde, at Raadet inden for rammerne af saerlige ordninger, navnlig vedroerende den faelles landbrugspolitik, har kompetence til at skabe indtaegter, som paa grund af deres direkte forbindelse med foranstaltninger, der paavirker udgifterne i den paagaeldende sektor, mindsker virkningen heraf ."

I denne forbindelse naevnte Mayras tillige, at der blandt interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne allerede eksisterer visse indtaegter, som ikke udgoer egne indtaegter, der tilvejebringes ved anvendelse af proceduren efter artikel 201 ( f.eks . sikkerhedsstillelser og garantier, der opkraeves af og tilfalder Faellesskabet ), og han konkluderede herefter, at artikel 201 ikke fandt anvendelse paa medansvarsafgiften ( 3 ).

Det skal imidlertid tillige understreges, at det ikke alene ses at vaere unoedvendigt at anvende artikel 201 paa den i naervaerende sag omhandlede afgift - det er endog forkert . Selvom afgiften skal afhjaelpe nogle strukturbetingede skaevheder, udgoer den nemlig alligevel en foranstaltning for bestemte sektorer, og den er noeje udformet under hensyntagen til de saerlige forhold dér og er i det hele af betinget karakter, idet anvendelsen af foranstaltningen beror paa, hvorvidt den manglende balance paa omraadet vedvarer . Som anfoert af Raadet synes det mest korrekt at holde indtaegter, der ikke er generelt anvendelige og ikke er permanente, uden for begrebet egne indtaegter .

Endelig er det i fuld overenssstemmelse med det anfoerte, naar det bestemmes, at afgiftens provenu ikke skal anvendes "uden forskel til finansieringen af samtlige udgifter" for Faellesskabet - saaledes som foreskrevet for de egne indtaegter ( artikel 5 i Raadets foernaevnte afgoerelse af 21 . april 1970 ) i overensstemmelse med princippet om budgettets almindelige karakter - men tvaertimod ( jfr . artikel 4, stk . 4, i forordning nr . 1579/86 ) alene anvendes til "finansieringen af udgifterne inden for kornsektoren ".

Forordning nr . 1579/86 kunne foelgelig efter min mening vedtages alene paa grundlag af Traktatens artikel 43, og den er derfor ikke behaeftet med en mangel med hensyn til hjemmelen .

Spoergsmaalet, om afgiften er egnet til at naa det fastsatte maal

Sagsoegeren i hovedsagen har anfoert, at afgiften ikke er egnet til at naa det maal at stabilisere markedet, jfr . Traktatens artikel 39, og at den dermed er ulovlig i henhold til artikel 40, stk . 3 .

Ifoelge sagsoegeren skyldes den naevnte uegnethed to forhold :

- afgiften omfatter en for lille del af landbrugsproduktionen ( mindre end 50 %),

- den kan bevirke en prisforhoejelse for kornprodukter og dermed en begraensning af efterspoergslen .

Foranstaltningen har derfor, haevder sagsoegeren, fra foerste faerd vaeret ineffektiv med hensyn til maalsaetningen at genoprette ligevaegten mellem udbuddet og efterspoergslen paa det paagaeldende marked; den har muligvis ligefrem modvirket denne maalsaetning .

Det maa imidlertid herved bemaerkes, at naar Raadet vedtager foranstaltninger af denne art og herved overvejer, om de er hensigtsmaessige, har det et vidt skoen, der modsvarer det politiske ansvar, som Traktatens artikler 40 og 43 tillaegger det ( jfr . Stoelting-dommen, praemis 7 ).

Naar Raadet mellem flere muligheder vaelger den loesning, der findes mest hensigtmaessig med henblik paa det tilsigtede maal, traeffes valget som led i udoevelsen af dette skoen ( jfr . Bozzetti-dommen, praemis 30 ).

Det fremgaar af det anfoerte, at Domstolen med hensyn til dette konkrete spoergsmaal kun udoever en begraenset legalitetskontrol, idet den alene proever, om der foreligger aabenbar vildfarelse, magtfordrejning eller en aabenbar overskridelse af graenserne for institutionens skoen .

Saaledes har Domstolen i Biovilac-dommen ( 4 ) fastslaaet, at alene en foranstaltnings aabenbare uoverensstemmelse med de i artikel 39 angivne maal kan anfaegte foranstaltningens lovlighed . Tilsvarende har Domstolen i Stoelting-dommen udtalt, at dersom en foranstaltning klart er uegnet med henblik paa det af den kompetente institution forfulgte formaal, vil der hermed kunne foreligge ugyldighed .

Den omstaendighed, at retsakten blot er ineffektiv, kan derimod ikke i sig selv begrunde, at retsakten betragtes som ugyldig, og manglende effektivitet kan kun tillaegges betydning i forbindelse med en egnethedsvurdering, der falder uden for Domstolens befoejelser ( jfr . Biovilac-dommen ).

Det ses klart, at institutionen i naervaerende sag ikke har overskredet graenserne for sit skoen, i det mindste ikke paa de punkter, som man har droeftet i naervaerende sag .

I det omfang, hvori den omhandlede afgift har til formaal at begraense udbuddet ved hjaelp af en konkret paavirkning af producenterne, er den nemlig principielt forenelig med det formaal at stabilisere markedet, som naevnes i artikel 39 .

Ingen bestrider i oevrigt, at indfoerelsen af afgiften har bevirket en nedsaettelse af stoetteprisen for korn paa alle niveauer samt forbedret den finansielle situation paa omraadet, idet man har frigjort midler, der er noedvendige for ivaerksaettelsen af et program for skabelse af nye afsaetningsmuligheder .

De af sagsoegeren i hovedsagen fremfoerte anbringender vedroerende afgiftens virkninger paa priserne og efterspoergslen er saaledes ikke alene utilstraekkeligt grundlag for at kende foranstaltningen ugyldig, men er ogsaa uden grundlag i de faktiske omstaendigheder .

Hvad dernaest angaar foranstaltningens begraensede virkning som foelge af de omfattende fritagelsesbestemmelser, kan man for det foerste bemaerke, at selvom disse begraensninger maaske har formindsket ordningens effektivitet, har de ikke - som netop anfoert - gjort den virkningsloes . For det andet er udvidelsen af de hjemlede fritagelser objektivt grundet i oekonomiske hensyn, hvilket Domstolen har fastslaaet ved dom af 29 . juni 1988, Van Landschoot, 300/86, Sml . s . 3443 . Endelig skal det under alle omstaendigheder understreges, at naar institutionen under de netop beskrevne omstaendigheder fastlaegger et mere eller mindre vidt materielt anvendelsesomraade for afgiften, overskrider den ikke herved graenserne for sit skoen og skaber ingen tvivl om retsaktens gyldighed .

Anbringendet om, at afgiften er ulovlig, fordi den er uegnet til at naa det fastsatte maal, er foelgelig efter min opfattelse uden ethvert grundlag .

Kraenkelse af grundrettighederne

Ifoelge det af sagsoegeren i hovedsagen anfoerte foreligger en saadan kraenkelse navnlig derved, at afgiften paahviler en gruppe afgiftspligtige ( forarbejdningsvirksomhederne ), der ikke er ansvarlige for overskuddene .

Ifoelge sagsoegeren er der dermed tale om en beskatning, der er uretfaerdig og derfor i strid med principperne for udoevelsen af erhvervsmaessig virksomhed efter faellesskabsretten selv .

Som allerede naevnt i det foregaaende hviler dette raesonnement paa en urigtig forudsaetning . Byrden ved den afgift, som forarbejdningsvirksomhederne har betalt, skal obligatorisk overvaeltes paa producenterne . Dette fremgaar af artikel 1, stk . 4, punkt 6, i forordning nr . 1579/86 (" afgiften skal vaeltes over paa producenten ") saavel som af den sjette betragtning til og artikel 5, stk . 1, i Kommissionens gennemfoerelsesforordning ( forordning nr . 2040/86 ) ( 5 ).

Producenten er saaledes afgiftsskyldner . Forarbejdningsvirksomheden baerer som stedfortraeder blot en beskeden byrde, der bestaar i administration og bogfoering, og som kan betragtes som rimelig og dermed berettiget, naar henses til, at selvom denne gruppe erhvervsdrivende ikke er umiddelbart ansvarlig for overskuddene, er de et led i det omhandlede marked og med sikkerhed interesseret i, at dette stabiliseres . Idet afgiftsbyrden overvaeltes, er det saaledes principielt udelukket, at den kan betragtes som en afgift, der i urimelig grad belaster forarbejdningsvirksomheden, og som maa anses for stridende mod de grundlaeggende rettigheder . Hermed er ikke sagt, at den maade, hvorpaa denne overfoersel teknisk gennemfoeres, noedvendigvis er uden brist . Dette er imidlertid et andet spoergsmaal - som er genstanden for sag 195/87 - og som skal vurderes ud fra nogle meget specielle overvejelser ( vedroerende virkningen af landbrugsomregningskurserne i forbindelse med handel mellem staterne ), som er uden enhver forbindelse med naervaerende sag .

Den konkrete afgiftssats ( 3% i de to foerste anvendelsesaar ) er som allerede anfoert ikke uforholdsmaessig paa et marked, hvor udbuddet af strukturmaessige aarsager overstiger efterspoergslen . Det ledende kriterium for beregning af afgiften naevnes endvidere i den tredje betragtning til forordning nr . 1579/86 . Paa dette konkrete punkt er institutionens skoen saaledes i det mindste delvis begraenset . Bortset fra tilfaelde, hvor det naevnte kriterium aabenbart er tilsidesat, kan man derfor udelukke, at den fastsatte afgiftssats maa betragtes som uforholdsmaessig .

Jeg mener herefter ikke, at man kan anse grundlaeggende rettigheder for kraenket paa noget punkt i naervaerende sag .

Spoergsmaalet, om afgiftsordningen er diskriminatorisk

Sagsoegeren har under behandlingen af sagen for den nationale domstol gjort gaeldende, at ordningen vedroerende opkraevning af afgiften som reguleret i forordningerne nr . 1579 og nr . 2040/86 virker diskriminatorisk .

Uden at det er noedvendigt at tage saerskilt stilling til hvert enkelt forhold, der haevdes at indebaere forskelsbehandling, skal det blot bemaerkes, at disse forhold alle skal haenge sammen med bestemmelsen i artikel 1, stk . 2, afsnit 2, i forordning nr . 2040/86, som i det hele afgiftsfritager korn, der skal anvendes til foder inden for den bedrift, hvor kornet er produceret .

Her er det efter min mening tilstraekkeligt at henvise til, at spoergsmaalet allerede er besvaret i den tidligere naevnte dom i Van Landschoot-sagen . Domstolen fandt, at en saadan fritagelse principielt var berettiget, idet korn, der forbruges paa bedriften, ikke bringes paa markedet og foelgelig ikke bidrager til skabelsen af overskuddene ( jfr . navnlig dommens praemis 11 ).

Efter at have anerkendt motiveringen for denne fritagelse udvidede Domstolen dernaest dens raekkevidde, idet den ansaa det for diskriminerende, at fritagelsen kun skulle omfatte bedrifter, der anvender korn, som er forarbejdet paa deres egne anlaeg, derimod ikke de bedrifter, der anvender korn af egen produktion, men forarbejdet af andre virksomheder .

I lyset af hvad der er fastslaaet ved Van Landschoot-dommen, kan jeg ikke tilslutte mig den i naervaerende sag fremfoerte kritik af bestemmelserne om fritagelse for afgiften som vaerende diskriminerende .

Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer den nationale rets spoergsmaal som foelger :

"Gennemgangen af det praejudicielle spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1579 af 23 . maj 1986 og Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2040 af 30 . juni 1986 ."

(*) Originalsprog : italiensk .

( 1 ) Jfr . dom af 21 . februar 1979, Stoelting, sag 138/78, Sml . s . 713, dom af 9 . juli 1985, Bozzetti, sag 179/84, Sml . s . 2301, dom af 29 . juni 1988, Van Landschoot, sag 300/86, Sml . s . 3443, og dom af 19 . april 1988, Versele-Laga, sag 64/87, Sml . s . 1961 .

( 2 ) Det hedder i denne bestemmelse : "Den i denne artikel omhandlede afgift betragtes som en del af interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne for korn og indgaar i finansieringen af udgifterne inden for kornsektoren ."

( 3 ) Det er klart, at disse bemaerkninger vedroerende afgiften for maelk ogsaa kan overfoeres paa den afgift, der er indfoert inden for kornsektoren . Ud over den allerede naevnte funktionelle lighed mellem de to afgifter skal endvidere naevnes det strukturelle moment, at afgiften i begge tilfaelde beregnes paa grundlag af en fast sats ( 1,5 - 3% for maelk, 3% for korn i de foerste to aar ) paa grundlag af et faelles afgiftsgrundlag ( indikativprisen for maelk, interventionsprisen for korn ). Som allerede naevnt er landbrugsproducenten endvidere i begge tilfaelde afgiftsskyldner .

( 4 ) Dom af 6 . december 1984, Biovilac, sag 59/83, Sml . s . 4057 ( praemis 17 ).

( 5 ) Betragtning seks til forordning ( EOEF ) nr . 2040/86 har foelgende indhold :

"Et af formaalene med medansvarsafgiften er at goere producenterne mere bevidste om markedsrealiteterne; afgiftsbyrden boer derfor overvaeltes paa producenterne; der boer derfor indfoeres en faktureringsordning, hvorved der tages hensyn til dette krav; overvaeltningsprincippet gaelder uanset eventuelle modstridende kontraktsbestemmelser;"

Forordningens artikel 5, stk . 1, er saalydende :

"1 . De erhvervsdrivende, som gennemfoerer de i artikel 1, stk . 1, omhandlede forarbejdninger, overvaelter medansvarsafgiften paa deres leverandoerer . Overvaeltning finder ligeledes sted ved hver forudgaaende transaktion indtil det leveringled, hvor producenten er leverandoer .

For hver af de i foerste afsnit naevnte transaktioner skal de paagaeldende bilag saerskilt udvise det fratrukne afgiftsbeloeb ."