ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bedømmelsesrapporten er en uundværlig del af vurderingen, hver gang der skal tages stilling til en tjenestemands karriere med henblik på at træffe en afgørelse om, hvorvidt han skal forfremmes. Den omstændighed, at en tjenestemands bedømmelsesrapport under hele foifremmelsesproceduren ikke fandtes i hans personlige aktmappe, indebærer dog ikke nødvendigvis, at forfremmelsesproceduren er behæftet med en mangel. Således skal ikke alle ansøgerne på det tidspunkt, hvor afgørelsen om forfremmelse træffes, nødvendigvis befinde sig på nøjagtigt samme trin for så vidt angår deres bedømmelsesrapporter, og det påhviler ikke ansættelsesmyndigheden at udsætte sin afgørelse, dersom den seneste rapport for den ene eller den anden ansøger endnu ikke er blevet endelig som følge af, at den er blevet forelagt appelbedømmeren eller det paritetiske bedømmelsesudvalg.

Der foreligger imidlertid en mangel ved proceduren, såfremt den omstændighed, at bedømmelsesrapporten ikke foreligger, ikke skyldes bedømmelsesprocedurens normale forløb, men at denne er blevet væsentligt forsinket, og dette kan tilregnes administrationen. Denne mangel kan ikke føre til annullation af en afgørelse om ikke at forfremme en tjenestemand, medmindre den omstændighed, at bedømmelsesrapporten ikke har foreligget, har kunnet have en afgørende betydning for forfremmelsesproceduren, navnlig når denne mangel ikke har kunnet afhjælpes på grundlag af andre oplysninger om den pågældende tjenestemands fortjenester. Det påhviler i denne forbindelse administrationen at fremlægge bevis - i form af objektive oplysninger, der kan prøves af retten - for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for den tjenestemand, der ville kunne forfremmes, og at den har foretaget en sammenlignende bedømmelse af fortjenesterne hos ansøgerne om forfremmelse.

(jf. præmis 29-32. 35 og 36)

Henvisning til: Domstolen. 27. januar 1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103. præmis 27: Domstolen, 17. december 1992. sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, præmis 16; Retten, 16. december 1993, sag T-58/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1443, præmis 59; Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 195, og II, s. 603, præmis 33; Retten, 21. november 1996, sag T-144/95, Michael mod Kommissionen, Sml. Pers IA, s. 529, og II, s. 1429, præmis 52; Retten, 24. februar 2000, sag T-82/98, Jacobs mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 39, og II, s. 169, præmis 34, 36 og 40; Retten, 5. oktober 2000, sag T-202/99, Rappe mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 201, og II, s. 911, præmis 39, 40, 43 og 45.
Den i vedtægtens artikel 49, stk. 2, indeholdte forpligtelse til at høre den berørte tjenestemænd, inden ansættelsesmyndigheden træffer begrundet afgørelse om afskedigelse uden ansøgning, følger af kontradiktionsprincippet.

Da tidspunktet for, hvornår høringen af tjenestemanden skal finde sted, nemlig før eller efter fremsættelsen af udtalelsen fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg, ikke er fastsat i vedtægtens artikel 49, andet afsnit, må denne bestemmelse fortolkes på en måde, som bedst tilgodeser tjenestemandens ret til kontradiktion. Formålet med bestemmelsen er at give tjenestemanden mulighed for at udtale sig på væsentlige tidspunkter i den pågældende procedure. I den forbindelse respekteres tjenestemandens ret til kontradiktion bedst muligt, når han kan udtale sig på et tidspunkt, hvor han har fuldt kendskab til alle de elementer, som ansættelsesmyndigheden råder over og navnlig indholdet af udtalelsen fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg.

Eftersom den relevante afgørelse i henhold til artikel 49, stk. 2, træffes af ansættelsesmyndigheden og ikke af Det Paritetiske Samarbejdsudvalg, kan den yderligere mulighed for at fremsætte bemærkninger forud for sagens indbringelse for Det Paritetiske Samarbejdsudvalg ikke anses for absolut nødvendig for beskyttelsen af tjenestemandens ret til kontradiktion, når han har mulighed for at fremsætte bemærkninger vedrørende denne udtalelse til nævnte ansættelsesmyndighed.

(jf. præmis 34-37)

Henvisning til: Generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse for Domstolen 14. juni 1988, sag 12/87, Heyl mod Kommissionen, Sml. s. 2943, på s. 2949, punkt 32; Retten, 6. maj 1997, sag T-169/95. Quijano mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 91, og II, s. 273, præmis 44; Retten, 15. juni 2000, sag T-211/98, F mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 107, og II, s. 471, præmis 28.
Ansættelsesmyndigheden har, navnlig når den stilling, der skal besættes, er i lønklasse Al eller A2, et vidt skøn ved sammenligningen af fortjenesterne for ansøgerne til en sådan stilling. Udøvelsen af dette vide skøn forudsætter imidlertid en nøje undersøgelse af sagsakterne og en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget opstillede betingelser, og den skal se bort fra enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser. Stillingsopslaget udgør således en retlig ramme, ansættelsesmyndigheden selv har opstillet, og som den derfor nøje skal overholde.

Med henblik på at efterprøve, om ansættelsesmyndigheden ikke har overskredet grænserne i stillingsopslaget og således alene har handlet i tjenestens interesse, som omhandlet i vedtægtens artikel 7, tilkommer det Retten først at fastslå, hvilke kvalifikationer der kræves med henblik på besættelsen af den ledige stilling, og derefter at undersøge, om den ansøger, ansættelsesmyndigheden har valgt til den ledige stilling, faktisk opfyldte disse betingelser.

En sådan undersøgelse indebærer ikke, at Retten kan sætte sin egen vurdering af ansøgernes respektive kvalifikationer i stedet for ansættelsesmyndighedens. Undersøgelsen er begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen på baggrund af de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, har holdt sig inden for rimelige grænser, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Ansættelsesmyndighedens vurdering kan således kun tilsidesættes i tilfælde af en åbenbar fejl.

(jf. præmis 50-53)

Henvisningtil: Domstolen. 18. marts 1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991. præmis 15-17; Retten, 13. december 1990, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 769, præmis 29; Retten, 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. II, s. 665, præmis 81; Retten, 19. marts 1997, sag T-21/96, Giannini mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 211, præmis 19 og 20; Retten, 12. maj 1998, sag T-159/96, Wenk mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 193, og II, s. 593, præmis 63 og 64; Retten, 6. juli 1999, sag T-203/97, Forvass mod Kommissionen, Sml. Pers IA, s. 129, og II, s. 705, præmis 45; Retten, 16. december 1999, sag T-143/98, Cendrowicz mod Kommissionen, Sml Pers. IA, s. 273, og II, s. 1341, præmis 39 og 40; Retten, 20. juli 2001, sag T-351/99, Brumter mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 165, og II, s. 757, præmis 71 og 72; Retten, 20. september 2001, sag T-95/01, Coget m.fl. mod Revisionsretten, Sml. Pers. IA, s. 191, og II, s. 879, præmis 113.
I forbindelse med bedømmelsen af de fortjenester, som skal tages i betragtning ved en afgørelse om forfremmelse ifølge vedtægtens artikel 45, råder ansættelsesmyndigheden over et vidt skøn, og på dette område skal Fællesskabets retsinstansers kontrol begrænses til spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden, henset til de procedurer og midler, som har kunnet foranledige administrationen til sin bedømmelse, har holdt sig inden for acceptable grænser og ikke har anvendt sin beføjelse åbenbart urigtigt. Retten kan således ikke sætte sin bedømmelse af kandidaternes kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens. Den skønsbeføjelse, der således tilkommer administrationen, begrænses imidlertid af kravet om, at der foretages en grundig og upartisk sammenligning af ansøgningerne i tjenestens interesse og i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet. I praksis skal denne sammenligning ske på lige vilkår og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder.

(jf. præmis 28)

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sag T-76/92, Tsirimokos mod Parlamentet, Sml. II, s. 1281, præmis 20 og 21; Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 257, og II, s. 739, præmis 66; Retten, 5. marts 1998, sag T-221/96, Manzo-Tafaro mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 115. og II, s. 307, præmis 16; Retten, 21. september 1999, sag T-157/98, Oliveira mod Parlamentet, Sml. Pers IA. s 163. og II. s 851. s 35
Indsigelsen om retskraft forudsætter, at to sager har samme parter, vedrører samme genstand og støttes på samme søgsmålsgrunde. Den omstændighed, at Retten har truffet afgørelse i en sag anlagt af en forhenværende tjenestemand med det formål at opnå erstatning for den ikke-økonomiske skade, der er lidt som følge af en erhvervssygdom og efter dennes indtræden, gør det således ikke muligt at gøre denne indsigelse gældende over for et søgsmål, som er anlagt af den samme sagsøger, men med det formål at opnå erstatning for den ikke-økonomiske skade, der er lidt forud for sygdommens indtræden.

Ifølge artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, som i henhold til samme statuts artikel 46, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, og artikel 44, stk. 1, litra c) og d) og e), i Rettens procesreglement skal stævningen bl.a. indeholde en angivelse af søgsmålets genstand, sagsøgerens påstande, en kort fremstilling af søgsmålsgrundene og i givet fald en angivelse af de beviser, der påberåbes. Disse oplysninger skal være så klare og præcise, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden yderligere oplysninger. For at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, er det af retssikkerheds- og retsplejehensyn nødvendigt, at de faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, i det mindste kortfattet, men på en sammenhængende og forståelig måde, fremgår af selve stævningen.

For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab. Dette er ikke tilfældet med en stævning, som undlader tilstrækkeligt præcist at angive de faktiske elementer, som gør det muligt at vurdere karakteren og omfanget af skaden, uden i øvrigt at godtgøre, at der foreligger særlige omstændigheder, som kunne have fritaget sagsøgeren for at fremlægge disse oplysninger.

(jf. præmis 63 og 65)

Henvisning til: Retten, 10. juli 1990. sag T-64/89. Automec mod Kommissionen, Sml. II. s. 367. præmis 73. Retten, 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen. Sml. II. s. 523, præmis 20, Retten. 1. juli 1994, sag T-505/93, Osório mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 179. og II. s. 581, præmis 33 ff., Retten, 15. februar 1995. sag T-112/94, Moat mod Kommissionen. Sml. Pers. IA, s. 37, og II, s. 135, præmis 32 og 37, Retten 29. januar 1998, sag T-113/96. Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 125, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis, bekræftet af Domstolen den 8. juli 1999, sag C-95/98 P. Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, Sml. I. s. 4835. Retten, 21. maj 1999. sag T-154/98. Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1703, præmis 49, Retten, 15. juni 1999, sag T-277/97, Ismeri Europa mod Revisionsretten, Sml. II. s. 1825. præmis 29.
Det følger af ordlyden af artikel 13 i vedtægtens bilag VIII, at kun den tjenestemand, der må opgive tjenesten, fordi han er ude af stand til at fortsætte denne på grund af sin invaliditet, kan være genstand for invaliditetsproceduren. En tjenestemand, der er udtrådt af tjenesten for flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre ham ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde tjeneste, kan således ikke gøre krav på iværksættelse af invaliditetsproceduren alene under henvisning hertil. Desuden opfylder denne tjenestemand heller ikke den anden af de i artikel 13 anførte kumulative betingelser, hvorefter den tjenestemand, der ansøger om invalidepension, skal erhverve pensionsrettigheder på det tidspunkt, hvor invaliditetsudvalget anerkender, at han er blevet varigt og totalt invalid.

Det fremgår hverken af Domstolens praksis eller af nogen anden fællesskabsretlig retskilde, at en fællesskabsinstitution generelt er forpligtet til at undersøge, om en tjenestemand er arbejdsdygtig i tilfælde af frivillig fratræden.

Såfremt en tjenestemand er af den opfattelse, at hans sundhedstilstand tvinger ham til at forlade tjenesten, skal han i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90 forud for sin fratræden indgive en ansøgning om tilkendelse af invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78. Eftersom enhver tjenestemand forudsættes at kende vedtægtens bestemmelser, skal den tjenestemand, der befinder sig i en sådan situation, benytte sig af denne mulighed, såfremt han ønsker at få tilkendt invalidepension. Tjenestemanden har ikke udvist den fornødne omhyggelighed, såfremt han undlader at benytte sig heraf, især når henses til, at han formodentlig har bedre kendskab til sin sygehistorie og fysiske tilstand på tidspunktet for fratrædelsen end den institution, hvorunder han hører. En institution kan således ikke, i det mindste i det tilfælde, hvor en tjenestemand frivilligt forlader institutionen, uden at denne har stillet krav om tjenestemandens fratræden, bortset fra særlige tilfælde kritiseres for ikke af egen drift at have indkaldt et invaliditetsudvalg, når den pågældende ikke selv har anmodet herom.

(jf. præmis 38 og 40)

Henvisning til: Bähr mod Kommissionen, nævnt ovenfor; Retten, 17. oktober 2000, sag T-27/99, Drabbe mod Kommissionen, Sml.Pers. IA. s. 213, og II, s. 955.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskeri - fælles strukturpolitik - forbedring og tilpasning af strukturerne - finansiel fællesskabsstøtte - procedure for suspension, nedsættelse eller bortfald af finansiel fællesskabsstøtte ydet til projekter for blandede selskaber, der driver fiskeri - indbringelse for Den Stående Fiskeristrukturkomité - Kommissionen skal forinden opfylde underretnings- og høringsforpligtelserne i artikel 7 i forordning nr. 1116/88

(Rådets forordning nr. 4028/86, art. 44; Kommissionens forordning nr. 1116/88, art. 7)

Sammendrag

$$En overholdelse af artikel 7 i forordning nr. 1116/88 om gennemførelsesbestemmelser til beslutninger om støtte til projekter vedrørende fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne samt til indretning af beskyttede havområder forudsætter, at inden sagen eventuelt indbringes for Den Stående Fiskeristrukturkomité med henblik på, at komitéen afgiver udtalelse om det udkast til foranstaltninger, som Kommissionen vil træffe med henblik på suspension, nedsættelse eller bortfald af finansiel fællesskabsstøtte, som i overensstemmelse med artikel 44 i forordning nr. 4028/86 om fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne er ydet projekter for blandede selskaber, der driver fiskeri, skal Kommissionen overholde de i den nævnte artikel 7 fastsatte forpligtelser, idet den skal underrette den medlemsstat, på hvis område projektet skal gennemføres, høre den kompetente myndighed, der skal tilsende den bevisdokumenterne og opfordre støttemodtagerne til gennem nævnte myndighed eller organ at gøre rede for årsagerne til, at de fastsatte betingelser ikke er overholdt.

( jf. præmis 52 og 53 )
RETTENS DOM (enedommer)

6. februar 2003

Sag T-7/01

Norman Pyres

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Midlertidigt ansat — forlængelse af kontrakt — varighed«

Fuldstændig gengivelse på engelsk II-239

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om at forlænge sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat med en periode begrænset til seks måneder.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag
Enhver person, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at fællesskabsadministrationen ved at afgive præcise løfter har givet anledning til en berettiget forventning hos vedkommende, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

Såfremt administrationen indgår en forligsmæssig ordning med en tjenestemand og herunder afgiver præcise løfter over for ham med hensyn til hans placering i en af institutionens tjenestegrene, forpligter administrationen sig således til at træffe enhver rimelig foranstaltning, således at den pågældende kan bevare denne placering, under forudsætning af, at dette er foreneligt med tjenestens interesse. Selv om tjenestemanden ikke kan støtte berettigede forventninger på denne ordning om, at hans placering vil være permanent, idet dette i utålelig grad ville begrænse den frihed, som institutionerne råder over med hensyn til organisationen af deres tjenestegrene og ved tilpasningen af disse tjenestegrene til udviklingen i behovene, tilsidesætter administrationen tjenestemandens berettigede forventning ved at omplacere ham på grundlag af forhold eller omstændigheder, der allerede var kendt på tidspunktet for indgåelsen af ordningen, og som derfor kunne være taget i betragtning i forbindelse med afgørelsen om omplacering, som, da dens gyldighed ikke er omtvistet, formodes at være blevet truffet i overensstemmelse med tjenestens interesse. Heraf følger, at administrationen kun kan betragte opretholdelsen af placeringen som værende i strid med denne interesse på grundlag af forhold eller omstændigheder, der er indtrådt efter den pågældende afgørelse.

(jf. præmis 40-47)

Henvisning til: Domstolen, 24. februar 1981, forenede sager 161/80 og 162/80, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 18; Retten, 5. november 2002. sag T-205/01, Ronsse mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 1065, præmis 54; Retten, 11. juli 1996, sag T-102/95, Aubineaumod Kommissionen, Sml. Pers. IA. s. 357, og II. s. 1053. præmis 29 og 31.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - bemærkninger fra tredjemand og indsigelse - undersøgelse af indsigelser - påvisning af brug af det ældre mærke - begreb

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2)

2. EF-varemærker - bemærkninger fra tredjemand og indsigelse - undersøgelse af indsigelser - påvisning af brug af det ældre mærke - kriterier - krav om konkrete og objektive beviser

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 2)

Sammendrag

1. En reel brug af det ældre EF-varemærke i henhold til artikel 43, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker indebærer, at varemærket faktisk anvendes på det pågældende marked med henblik på at identificere varer eller tjenesteydelser. En reel brug må således betragtes som modsætning til enhver minimal brug, der ikke er tilstrækkelig til, at et varemærke kan anses for reelt og faktisk benyttet på et bestemt marked. Det bemærkes nærmere bestemt, at selv om indehaveren tilsigter en reel brug af sit varemærke, vil der ikke foreligge en reel brug af mærket, såfremt dette ikke er objektivt nærværende på markedet i en form, der er effektiv, tidsmæssigt konstant og stabil inden for tegnets udformning, og mærket derfor ikke kan opfattes af forbrugerne som en angivelse af de pågældende varers eller tjenesteydelsers oprindelse.

Følgelig er kravet om reel brug af et varemærke ikke alene til hinder for en kunstig anvendelse med det formål at bevare det registrerede mærke; en reel brug indebærer, at mærket findes på en væsentlig del af det område, hvor det er beskyttet, og herved navnlig varetager sin egentlige hovedfunktion, nemlig at angive varens eller tjenesteydelsens erhvervsmæssige oprindelse, således at forbrugeren, der erhverver den vare eller tjenesteydelse, som varemærket betegner, ved en senere erhvervelse kan gentage oplevelsen, hvis den er positiv, eller undgå den, hvis den er negativ.

( jf. præmis 36 og 37 )

2. Med henblik på bedømmelsen af, om der er gjort reel brug af EF-varemærket i henhold til artikel 43, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker skal der tages hensyn til de særlige faktiske forhold og omstændigheder i det enkelte tilfælde, jf. ordlyden af regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, hvorefter de oplysninger og bevisligheder, som skal vise, hvorledes varemærket er blevet brugt, skal angive hvor, hvornår samt i hvilket omfang og i hvilken form denne brug har fundet sted. En reel brug kan ikke bevises ved hjælp af sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal hvile på konkrete og objektive omstændigheder, der godtgør en faktisk og tilstrækkelig brug af varemærket på det pågældende marked.

( jf. præmis 38 og 47 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - appel og søgsmål - appelkamre - udgør en del af Harmoniseringskontorets administration - parternes ret til en retfærdig »rettergang« - ingen

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 60-62)

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - tredimensionalt varemærke - formen på et stykke sæbe

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan ikke betegnes som en »ret«. Eftersom et sådant kammer navnlig har de samme beføjelser som undersøgeren, når det udøver disse beføjelser, handler appelkammeret som en del af Harmoniseringskontorets administration. En klage til appelkammeret er dermed en del af den administrative registreringsprocedure og følger efter en behandling vedrørende »berigtigelse af den påklagede afgørelse«, der foretages i »første instans« i medfør af artikel 60 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker. En part kan derfor ikke påberåbe sig en ret til en retfærdig »rettergang« ved Harmoniseringskontorets appelkamre.

( jf. præmis 22 og 23 )

2. I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er »varemærker, som mangler fornødent særpræg«, udelukket fra registrering. Når der i den forbindelse søges registrering af et tredimensionalt varemærke, der fremtræder i form af et rektangulært parallelepipedum, hvis kanter er afrundede, for sæber henhørende under klasse 3 i Nice-arrangementet, savner dette mærke fornødent særpræg, for selv om den ansøgte form ikke er helt identisk med en form på et stykke sæbe, der findes på markedet, har den ikke egentlige kendetegn, der over for forbrugeren kan angive varernes handelsmæssige oprindelse.

( jf. præmis 36 og 47 )