Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 13. marts 1992. - JEAN LESTELLE MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - APPEL - TJENESTEMAEND - PENSION - UDTRAEDELSESGODTGOERELSE - OBLIGATORISK ELLER FAKULTATIV INDBETALING AF BIDRAG TIL PENSIONSORDNINGEN. - SAG C-30/91 P.



Samling af Afgørelser 1992 side I-03755



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Under denne appelsag har Lestelle for Domstolen nedlagt paastand dels om ophaevelse af den dom, der blev afsagt den 22. november 1990 af Retten i Foerste Instans i sag T-4/90 (1), dels om, at hans oprindelige paastand tages til foelge, saaledes at Domstolen annullerer Kommissionens beslutning om efter den 22. marts 1989 fortsat at indeholde bidraget til pensionsordningen i den godtgoerelse ved udtraeden af tjenesten, som Lestelle modtager i medfoer af Raadets forordning (EKSF/EOEF/Euratom) nr. 3518/85 af 12. december 1985 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende tjenestemaends udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber i anledning af Spaniens og Portugals tiltraedelse (2).

2. En kort redegoerelse for de paagaeldende regler vil goere det lettere at forstaa de forskellige aspekter af spoergsmaalet.

Forordning nr. 3518/85, som blev vedtaget for at lette ansaettelsen af spanske og portugisiske tjenestemaend efter tiltraedelsen, giver visse oekonomiske fordele til EF-tjenestemaend, der ansoeger om at blive omfattet af foranstaltninger vedroerende udtraeden af tjenesten.

Med henblik herpaa er det i forordningens artikel 4, stk. 1 og 2, fastsat, at en forhenvaerende tjenestemand, som udtraeder af tjenesten i medfoer af foranstaltninger om udtraeden af tjenesten, har ret til en maanedlig godtgoerelse svarende til 70% af den ved udtraeden af tjenesten oppebaarne grundloen i overensstemmelse med den paagaeldendes loenklasse og -trin, og at udbetalingen af godtgoerelsen ophoerer senest den sidste dag i den maaned, i hvilken den forhenvaerende tjenestemand fylder 65 aar, og under alle omstaendigheder ophoerer, saafremt han inden dette tidspunkt opfylder de betingelser, der giver ret til alderspensionens maksimumsbeloeb.

Det hedder endvidere i artikel 4, stk. 7: "I det tidsrum, i hvilket den forhenvaerende tjenestemand har ret til godtgoerelsen, erhverver han fortsat nye alderspensionsrettigheder paa grundlag af den loen, der svarer til hans loenklasse og loentrin, saafremt han i samme tidsrum har indbetalt det i vedtaegten fastsatte bidrag, beregnet paa grundlag af denne loen ..."

I forordningens artikel 5 er der fastsat saerlige foranstaltninger for forhenvaerende EKSF-tjenestemaend, idet det navnlig i stk. 1 bestemmes, at de tjenestemaend, der er omhandlet i artikel 2, sidste stykke, i forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 (3) og artikel 102, stk. 5, i vedtaegten, paa hvem foranstaltningerne ved udtraeden af tjenesten finder anvendelse, kan anmode om, at deres oekonomiske rettigheder opgoeres i henhold til artikel 34 i vedtaegten for personalet i Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab (herefter benaevnt "EKSF-vedtaegten") og artikel 50 i personaleordningen for Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab.

De naevnte regler fastsaetter de betingelser, der skal opfyldes af EKSF-ansatte for at komme paa ventepenge. Navnlig hedder det i den naevnte artikel 34: "... disse ansatte oppebaerer i to aar en maanedlig godtgoerelse svarende til den i artikel 47, stk. 1, fastsatte loen og i to aar en godtgoerelse, der udgoer halvdelen af denne loen. Efter fire aars ventepenge oppebaerer disse ansatte en forholdsmaessig pension paa de i pensionsordningen fastsatte betingelser"; endvidere lyder artikel 50 i EKSF' s personaleordning: "Ved beregningen af de rettigheder til alderspension, der tilkommer en tjenestemand, der pensioneres efter den i [personalevedtaegtens] artikel 34 fastsatte ventetid, fordobles antallet af tjenestemandens aktive tjenesteaar indtil tidspunktet for pensionens tildeling. Det samlede antal af de for beregningen af denne tjenestemands pension afgoerende pensionsgivende tjenesteaar kan dog ikke overstige 30 eller det antal pensionsgivende tjenesteaar, tjenestemanden havde erhvervet, hvis han havde gjort tjeneste indtil 65 aar."

Det skal ligeledes bemaerkes, at tjenestemaend paa ventepenge, som modtager den i EKSF-vedtaegtens artikel 34 fastsatte godtgoerelse, i henhold til artikel 95 i personaleordningen for EKSF til pensionskassen skal indbetale et beloeb svarende til 7,5% af deres grundloen, hvilket beloeb indeholdes i loennen.

Endelig er det i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 3518/85 bestemt, at forordningens artikel 4, stk. 3 og 5-9, stadig gaelder for de forhenvaerende EKSF-tjenestemaend, som ansoeger om at blive omfattet af ovennaevnte saerlige ordning for udtraeden af tjenesten.

3. Jeg vil nu gennemgaa sagens faktiske omstaendigheder.

Lestelle, som tiltraadte sin tjeneste ved EKSF' s Hoeje Myndighed i juni 1956, ansoegte i juni 1988 om at kunne udtraede af tjenesten i henhold til forordning nr. 3518/85. Senere meddelte han Kommissionen, at han oenskede at blive omfattet af de saerlige bestemmelser for tidligere EKSF-tjenestemaend, og at han ikke oenskede at fortsaette med at erhverve nye pensionsrettigheder ud over dem, han havde opnaaet paa tidspunktet for sin udtraeden af tjenesten. Han anmodede derfor Kommissionen om at ophoere med indbetalingen af hans bidrag til pensionsordningen.

Da Kommissionen fortsatte med hver maaned at indbetale bidrag til pensionsordningen, anmodede Lestelle administrationen om at anse hans anmodning for en klage efter artikel 90 i tjenestemandsvedtaegten (herefter benaevnt "vedtaegten").

Ved afgoerelse af 24. oktober 1989 afslog Kommissionen denne klage under henvisning til, at "tidsrummet, i hvilket den maanedlige godtgoerelse er udbetalt, anses for tjenesteperiode, og der skal foelgelig indbetales bidrag til pensionsordningen".

Lestelle besluttede derfor at anlaegge sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af afgoerelsen og opfordrede ligeledes Retten til at fastslaa, at indbetaling af bidrag til pensionsordningen i henhold til forordning nr. 3518/85 er fakultativ og ikke obligatorisk.

4. Retten frifandt dog sagsoegte ved dom af 22. november 1990 (sag T-4/90, Sml. II, s. 689) og fastslog navnlig, at: "... selv om artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85 derfor bliver uden genstand og ikke kan paaberaabes af en tjenestemand, der oppebaerer godtgoerelse i henhold til EKSF-vedtaegtens artikel 34, og som opfylder betingelserne for at vaere berettiget til den hoejeste alderspension, er denne tjenestemand dog stadig underlagt den almindelige forpligtelse til bidragsindbetaling i kraft af artikel 95 i personaleordningen for EKSF" (praemis 38).

5. Det er navnlig denne argumentation, som Lestelle' s ankegrunde mod dommen i foerste instans er rettet mod. Han har til stoette for sin appel fremfoert to anbringender, et om tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85, og et om tilsidesaettelse af princippet om, at domme skal vaere begrundede.

Ved det foerste anbringende har sagsoegeren navnlig gjort gaeldende, at Retten har baseret sin afgoerelse paa en bestemmelse i EKSF' s personaleordning, som ikke laengere er i kraft, og ikke har taget hensyn til, at forordning nr. 3518/85 midlertidigt har indfoert en undtagelse fra de almindelige regler.

Jeg skal straks anfoere, at jeg deler visse af de tvivl, sagsoegeren har givet udtryk for for saa vidt angaar de argumenter, der ligger til grund for Rettens afgoerelse.

Som det klart fremgaar af praemis 37 og 38 i den anfaegtede dom, har Retten nemlig baseret sagsoegerens pligt til at bidrage til pensionsordningen paa artikel 95 i EKSF' s personaleordning, i medfoer af hvilken enhver tjenestemand paa ventepenge, der modtager den i EKSF-vedtaegtens artikel 34 og 42 fastsatte godtgoerelse, fortsat skal indbetale det bidrag, der er fastsat i naevnte personaleordnings artikel 93, til pensionskassen.

Det skal dog erindres, at saavel EKSF-vedtaegten som EKSF' s personaleordning fra 1956 blev ophaevet pr. 1. januar 1962 ved en forordning vedtaget af EKSF-institutionernes formaend, hvori der blev fastsat en ny vedtaegt (som ikke er blevet offentliggjort). Foelgelig har Retten baseret sin argumentation paa en ophaevet regel, saaledes som sagsoegeren med rette har anfoert.

I denne forbindelse skal det nemlig bemaerkes, at selv om henvisningen i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3518/85 har til formaal at sikre, at de forhenvaerende EKSF-tjenestemaend bevarer de oekonomiske rettigheder, de har efter den tidligere ventepengeordning, er der, da der ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse herom, intet, der lader formode, at lovgiver har haft til hensigt paa ny at saette de tidligere regler i kraft for de forhenvaerende EKSF-tjenestemaend. Et andet bevis er, at Kommissionen selv, langt fra at paalaegge disse tjenestemaend et bidrag paa 7,5%, som den har mulighed for i henhold til artikel 93 i EKSF' s personaleordning, begraenser sig til at indeholde et bidrag paa 6,75% i overensstemmelse med artikel 83, stk. 2, i den nugaeldende vedtaegt for tjenestemaend.

6. Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at Retten har begaaet en retlig fejl ved at skoenne, at en tjenestemand, som er omfattet af en foranstaltning vedroerende udtraeden af tjenesten i medfoer af artikel 5 i forordning nr. 3518/85, stadig i medfoer af artikel 95 i EKSF' s personaleordning er forpligtet til at indbetale bidrag til pensionsordningen.

Da dette argument udgoer hovedbegrundelsen for Rettens afgoerelse, finder jeg ikke, at Domstolen i den foreliggende sag kan goere andet end at ophaeve dommen.

I medfoer af artikel 54, stk. 1, i statutten for Domstolen kan Domstolen i tilfaelde af ophaevelse af Rettens afgoerelse selv traeffe endelig afgoerelse, naar sagen er moden til paakendelse.

Det spoergsmaal, der rejser sig i den foreliggende sag, vedroerer i det vaesentlige fortolkningen af artikel 4, stk. 7, og artikel 5 i forordning nr. 3518/85; et spoergsmaal, som parterne har haft rig lejlighed til at diskutere saavel for Retten som for Domstolen. Endvidere kraever behandlingen af Lestelle' s appelsag, som den nu foreligger, ingen stillingtagen til de faktiske omstaendigheder. Jeg finder derfor, at sagen er af en saadan beskaffenhed, at Domstolen kan tage endelig stilling til tvisten.

7. Med henblik herpaa synes det hensigtsmaessigt at redegoere kort for kendetegnene ved Faellesskabets pensionsordning, og jeg vil for det foerste erindre om, at en tjenestemand, som har gjort tjeneste i mindst ti aar, i medfoer af vedtaegtens artikel 77, stk. 1, er berettiget til alderspension. Dog har han uden hensyn til tjenestetidens laengde ret til denne pension, hvis han er over 60 aar, dersom det ikke har vaeret muligt for ham at genindtraede i en periode, hvor han har vaeret paa ventepenge, eller endelig i det tilfaelde, hvor han af tjenstlige aarsager er blevet fritaget fra stillingen.

Som det fremgaar af vedtaegtens artikel 83, stk. 1 og 2, sker udbetalinger i henhold til pensionsordningen endvidere over Faellesskabets budget, og medlemsstaterne garanterer tilsammen udbetalingen af disse ydelser, mens tjenestemaendene bidrager med en tredjedel til finansieringen af denne ordning ved et bidrag svarende til 6,75% af grundloennen.

Artikel 36 i bilag VIII til vedtaegten bestemmer, at ved enhver loenudbetaling indeholdes bidraget til den i artikel 77-84 i vedtaegten fastsatte pensionsordning, mens artikel 37 bestemmer, at en tjenestemand, der goer midlertidig tjeneste i en anden stilling, fortsaetter med at betale det i artikel 36 naevnte bidrag, og at det samme gaelder for en tjenestemand, der er sat paa ventepenge eller fritaget fra stillingen af tjenstlige aarsager, samt for en tjenestemand, der har faaet tjenestefrihed af personlige aarsager, og som fortsat erhverver nye pensionsrettigheder.

I oevrigt er der ingen tvivl om, at en tjenstgoerende tjenestemand, der allerede har opnaaet ret til alderspensionens maksimumsbeloeb, under alle omstaendigheder er forpligtet til fortsat at betale bidraget til pensionsordningen.

Af det ovenfor anfoerte fremgaar det klart, at i modsaetning til en privat forsikringsordning, hvor det staar enhver frit for at bestemme, hvor store bidragene skal vaere, og hvor hyppigt de skal betales, er bidraget til pensionsordningen i en vedtaegtsmaessig ordning obligatorisk, da en saadan ordning bygger paa den kollektive solidaritet og tilsigter fordeling, ikke udbetalinger paa grundlag af opsparing.

Som generaladvokat Capotorti nemlig med rette har anfoert i Grogan-sagen (4):

"Det fremgaar saaledes af tjenestemandsvedtaegten, at pensionsydelsen ikke fastsaettes paa grundlag af de indbetalte beloeb, men beregnes efter tjenestemandens 'samlede antal pensionsgivende tjenesteaar' (jf. artikel 2, stk. 1, i tjenestemandsvedtaegtens bilag VIII) og paa grundlag af den loenskala, der er gaeldende ved tjenestens ophoer (jf. artikel 82, stk. 1, foerste afsnit). En eventuel aendring under ansaettelsesforholdet af de bidrag, der indbetales til den sociale sikring, har slet ingen indflydelse paa det endelige pensionsbeloeb. Derfor kan det meget vel taenkes, at to tjenestemaend, som ikke har indbetalt samme antal bidrag, er berettiget til den samme alderspension ved tjenestens ophoer. Det er tilstraekkeligt, at de to tjenestemaend har tilbagelagt det samme antal pensionsgivende tjenesteaar og ved tjenestens ophoer oppebaerer den samme loen, uanset hvilket stadium de har naaet i tjenestekarrieren. I oevrigt er denne ordning i overensstemmelse med den gaeldende ordning i flere medlemsstater (Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlandene), hvorefter der foretages maanedlige fradrag i offentlige tjenestemaends loenninger for bidrag til social sikring, men ikke findes nogen direkte forbindelse mellem alderspensionen og de fratrukne beloeb."

8. Det er paa baggrund af denne normative udtalelse, at raekkevidden af artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85 skal fastlaegges, idet det navnlig skal undersoeges, om lovgiver ved at foreskrive, at "i det tidsrum, i hvilket den forhenvaerende tjenestemand har ret til godtgoerelsen, erhverver han fortsat nye alderspensionsrettigheder paa grundlag af den loen, der svarer til hans loenklasse og loentrin, saafremt (5) han i samme tidsrum har indbetalt det i vedtaegten fastsatte bidrag, beregnet paa grundlag af denne loen ...", har haft til hensigt at give de paagaeldende tjenestemaend ret til at vaelge, om de vil eller ikke vil fortsaette med at erhverve nye pensionsrettigheder ved at betale det paagaeldende bidrag, eller om lovgiver har oensket paa en maade at fritage de tjenestemaend, der har erhvervet ret til alderspensionens maksimumsbeloeb, fra bidragspligten.

I denne forbindelse skal jeg for det foerste bemaerke, at faellesskabslovgiver, som det fremgaar af selve ordlyden af forordning nr. 3518/85, ikke ved denne akt har oensket at oprette en ny pensionsordning for visse tjenestemaend, men blot har villet fremme en personalenedskaering ved at indroemme visse tjenestemaend en maanedlig godtgoerelse, som skal ophoere, naar vedkommende person er fyldt 65 aar eller har opfyldt de betingelser, der giver ret til alderspensionens maksimumsbeloeb.

I virkeligheden drejer det sig om et system, der allerede tidligere er blevet vedtaget, nemlig ved andre landes tiltraedelse af Faellesskabet (6), og som i hoej grad er inspireret af artikel 41 og 50 i den nuvaerende vedtaegt, som vedroerer tjenestemaend, der er omfattet af en foranstaltning truffet med henblik paa personalenedskaering eller fritagelse fra stillingen af tjenstlige aarsager.

De tjenestemaend, der er omfattet af disse foranstaltninger, skal, som det fremgaar af artikel 37 i vedtaegtens bilag VIII, betale bidrag til pensionsordningen, ogsaa selv om de allerede har opnaaet ret til pensionens maksimumsbeloeb (7).

Endvidere svarer affattelsen af artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85 til affattelsen i de tilsvarende forordninger om udtraeden af tjenesten foer tiden (8), og den foelger stort set ordlyden af artikel 3 i vedtaegtens bilag VIII, som igen gengiver teksten til artikel 49 i den tidligere personaleordning for EKSF fra 1956.

Det er rigtigt, at det udtryk, der benyttes i ovennaevnte artikel 3 i bilag VIII om beregning af de pensionsgivende tjenesteaar, nemlig "under forudsaetning af, at den ansatte i disse periode har betalt de fastsatte bidrag", let kan forklares ved, at reglen ligeledes omfatter tilfaelde som orlov til aftjening af vaernepligt og tjenestefrihed af personlige aarsager, som ikke noedvendigvis indebaerer betaling af bidrag til pensionsordningen, eftersom tjenestemanden ikke modtager nogen loen.

Men i betragtning af de saerlige traek, der kendetegner Faellesskabets pensionsordning, som omfatter en almindelig bidragspligt for samtlige tjenestemaend, som paa en eller anden maade modtager loen eller godtgoerelse, finder jeg ikke, at det kan udledes af den objektivt set uheldige affattelse af artikel 4, stk. 7, at lovgiver har oensket at give de paagaeldende tjenestemaend valget mellem at bidrage eller ikke at bidrage til pensionsordningen.

Med andre ord forekommer det mig, at den citerede regel blot har haft til formaal at bekraefte, at tjenestemaend, der er omfattet af den ved forordning nr. 3518/85 indfoerte ordning, har pligt til fortsat at indbetale bidrag til pensionskassen, og at praecisere, at disse tjenestemaend i det tidsrum, i hvilket de har ret til godtgoerelsen, fortsat erhverver nye pensionsrettigheder.

9. Saafremt dette er den rette fortolkning af artikel 4, stk. 7, forekommer det mig ikke, at raekkevidden af den regel vedroerende forhenvaerende EKSF-tjenestemaend, som er omfattet af reglen i medfoer af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 3518/85, kan vaere anderledes.

Som Domstolen allerede har fastslaaet i forbindelse med tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 2530/72, har artikel 5 i den paagaeldende forordning nemlig til formaal at forhindre, at tjenestemanden i oekonomisk henseende stilles ringere, end hvis han havde forladt tjenesten, foer den nye ordning traadte i kraft (9).

Saafremt bestemmelsen tager sigte herpaa og ikke paa at give visse tjenestemaend en saerlig privilegeret stilling, maa man gaa ud fra, at den tjenestemand, der havde ret til den i EKSF-vedtaegtens artikel 34 fastsatte godtgoerelse, havde pligt til fortsat at betale bidrag til pensionsordningen i medfoer af artikel 95 i personaleordningen for EKSF.

Saafremt det, som jeg har anfoert, derimod er rigtigt, at den citerede artikel 95 ikke laengere er i kraft og saaledes ikke kan danne hjemmel for at kraeve pensionsbidrag fra forhenvaerende EKSF-tjenestemaend, er det ligeledes rigtigt, at den omstaendighed, at disse tjenestemaend under alle omstaendigheder var bidragspligtige, viser raekkevidden af og graenserne for de privilegier, som Faellesskabets lovgiver har oensket at give dem ved forordning nr. 3518/85.

Gaar man nemlig ud fra, at forhenvaerende EKSF-tjenestemaend er helt fritaget for betaling af pensionsbidrag, betyder det, at disse personer opnaar en retsstilling, som end ikke EKSF-vedtaegten har tiltaenkt dem. Derimod forekommer det mig at vaere helt plausibelt, at forhenvaerende EKSF-tjenestemaend i dag netop paa grundlag af artikel 4, stk. 7, i den paagaeldende forordning skal betale de i den nuvaerende vedtaegt fastsatte bidrag, ogsaa selv om de paa grund af deres anciennitet ikke kan opnaa flere pensionsgivende tjenesteaar, ligesom de under de tidligere vedtaegtsregler var forpligtet til i medfoer af artikel 95 i personaleordningen for EKSF at indbetale bidrag til pensionsordningen.

10. I denne sammenhaeng finder jeg ikke, at Lestelle' s argument om, at denne fortolkning i nogle tilfaelde vil goere den saerlige ordning for forhenvaerende EKSF-tjenestemaend mindre fordelagtig end den faelles ordning, der gaelder for de oevrige tjenestemaend, er afgoerende.

Som det fremgaar af selve ordlyden af artikel 5 ("de tjenestemaend ... kan anmode om ..."), er den saerlige ordning for forhenvaerende EKSF-tjenestemaend nemlig fakultativ, og det, at den ikke er fordelagtig for alle eventuelt beroerte tjenestemaend, kan saaledes ikke betragtes som uretfaerdigt.

Endelig finder jeg ikke, at en saadan fortolkning kan foere til en kraenkelse af de paagaeldendes berettigede forventning, saaledes som Lestelle haevder under appellen.

Her er det nemlig tilstraekkeligt at bemaerke, dels at de forhenvaerende EKSF-tjenestemaend ikke kunne have nogen berettiget forventning om en anden og mere fordelagtig behandling end tidligere, dels at Kommissionen ved meddelelse af 23. januar 1986 (Meddelelser fra administrationen ° special) havde underrettet sine tjenestemaend om de paagaeldende reglers noejagtige raekkevidde.

11. Paa baggrund af det anfoerte skal jeg foreslaa, at Domstolen ophaever den dom, Retten i Foerste Instans afsagde den 22. november 1990 i sag T-4/90, men undlader at give appellanten medhold i paastanden om annullation af Kommissionens afgoerelse om fortsat at indeholde bidraget til pensionsordningen i den godtgoerelse, sagsoegeren oppebar i medfoer af forordning (EOEF) nr. 3518/85, efter den 22. marts 1989.

12. Med hensyn til sagens omkostninger skal jeg for det foerste bemaerke, at appellanten har faaet delvis medhold i sin appel, og for det andet, at Kommissionen i sit svarskrift har indskraenket sig til at anmode Domstolen om at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende bestemmelser uden udtrykkeligt at nedlaegge paastand om, at appellanten doemmes til at afholde sagens omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 2, og artikel 122.

Derfor foreslaar jeg, at hver part, herunder intervenienten, Union syndicale, betaler sine egne omkostninger.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) ° Sml. II, s. 689.

(2) ° EFT L 335, s. 56.

(3) ° EFT 1968 I, s. 30.

(4) ° Dom af 11.3.1982, punkt 5 i forslag til afgoerelse (sag 127/80, Sml. s. 869).

(5) ° Det udtryk, der anvendes i den italienske, engelske og tyske version, er henholdsvis: purché, provided that, sofern.

(6) ° Jf. Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 2530/72 af 4.12.1972, EFT 1972, 1.-8. december, s. 1), som blev vedtaget i forbindelse med Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltraedelse, og Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 2150/82 af 21.7.1982 (EFT L 228, s. 1), som blev vedtaget ved Graekenlands tiltraedelse.

(7) ° Det skal i oevrigt anfoeres, at en saadan forpligtelse til betaling af bidraget er begraenset til hoejst fem aar for tjenestemaend, der er omfattet af de i vedtaegtens artikel 41-50 omhandlede foranstaltninger. Dette skyldes, at disse tjenestemaend i henhold til artikel 3 i bilag VIII og i modsaetning til, hvad der er fastsat i den paagaeldende forordning, ikke kan opnaa nye pensionsrettigheder i en periode, der overstiger fem aar.

(8) ° Jf. artikel 5, stk. 7, i forordning nr. 259/68, artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 2530/72, artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1543/73 (EFT L 155, s. 1), artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 2150/82, og artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1679/85 (EFT L 162, s. 1).

(9) ° Dom af 19.3.1975, sag 28/74, Gillet, Sml. s. 463, praemis 6.