Sag C-156/15

»Private Equity Insurance Group« SIA

mod

»Swedbank« AS

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākā tiesa Civillietu departaments)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2002/47/EF – anvendelsesområde – begreberne »finansiel sikkerhedsstillelse«, »relevante finansielle forpligtelser« og »etablering af en finansiel sikkerhed« – muligheden for at realisere en finansiel sikkerhed, uanset om der indledes en insolvensbehandling – aftale om en anfordringsbankkonto med et vilkår om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. november 2016

Tilnærmelse af lovgivningerne–aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse–direktiv 2002/47–gennemførelse af aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse–forskellig behandling af indehaveren af en finansiel sikkerhed og indehaveren af andre former for sikkerhedsstillelse for så vidt angår virkningen af, at der er indledt en insolvensprocedure over for sikkerhedsstiller–tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet–foreligger ikke

Tilnærmelse af lovgivningerne–aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse–direktiv 2002/47–gennemførelse af aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse–aftale om en anfordringsbankkonto med et vilkår om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning–muligheden for at realisere sikkerheden, uanset om der indledes en insolvensbehandling over for sikkerhedsstiller–betingelser

Den definition af »relevante finansielle forpligtelser«, der er indeholdt i artikel 2, stk. 1, litra f), i direktiv 2002/47 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, omfatter en situation, hvor sikkerheden dækker alle bankens fordringer mod kontohaveren. Da der ikke er fastsat nogen udtrykkelig begrænsning ifølge ordlyden af direktiv 2002/47, skal udtrykket »forpligtelser, som giver ret til kontant afregning«, i den i artikel 2, stk. 1, litra f), i direktiv 2002/47 indeholdte definition forstås således, at de for det første omfatter enhver forpligtelse, som giver ret til kontant afregning, og dermed også almindelig pengegæld, som en kontohaver har over for sin bank, såsom provision for administration af kontoen. For så vidt som de relevante finansielle forpligtelser, ifølge selve ordlyden af den i artikel 2, stk. 1, litra f), i direktiv 2002/47 indeholdte definition, kan bestå af eller omfatte eksisterende eller fremtidige forpligtelser, herunder forpligtelser, der følger af en rammeaftale eller lignende aftale, omfatter denne definition for det andet også en situation, hvor sikkerheden ikke alene dækker en enkelt forpligtelse, men samtlige fordringer som banken har mod kontohaveren. (jf. præmis 30-32)

Selv om direktiv 2002/47 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, som det fremgår af første og fjerde betragtning til dette direktiv, ganske vist blev vedtaget i sammenhæng med bl.a. direktiv 98/26 om endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer, og selv om EU-lovgiver fandt, at det var en fordel at fastsætte fælles regler for sikkerhed, der stilles inden for rammerne af de i sidstnævnte direktiv omhandlede betalings- og afviklingssystemer, har direktiv 2002/47, som det også er anført i fjerde betragtning hertil, ikke desto mindre suppleret de eksisterende retsakter ved at behandle yderligere spørgsmål og gå videre end de pågældende retsakter. Det følger heraf, at direktiv 2002/47’s materielle anvendelsesområde ikke kan anses for at være begrænset til midler indsat på konti, der anvendes inden for rammerne af de i direktiv 98/26 omhandlede betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer. (jf. præmis 34 og 35)

I henhold til den definition, der er indeholdt i artikel 2, stk. 2, første punktum, i direktiv 2002/47 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, forstås ved etablering af sikkerhed, at den finansielle sikkerhed leveres, overdrages, besiddes, registreres eller på anden måde bringes i sikkerhedshaverens eller en på dennes vegne handlende persons besiddelse eller under disses kontrol. Det følger heraf, at indehaveren af en sikkerhed, der vedrører midler indsat på en almindelig bankkonto, kun kan anses for at have opnået rådighed eller kontrol over disse midler, hvis sikkerhedsstilleren er hindret adgang til at råde herover. (jf. præmis 37 og 44)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 39)

Direktiv 2002/47 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse skal fortolkes således, at det kun giver indehaveren af en finansiel sikkerhed, i henhold til hvilken midler indsat på en bankkonto pantsættes til banken til sikkerhed for alle dennes fordringer mod kontohaveren, ret til at realisere denne sikkerhed, uanset om der indledes en insolvensbehandling mod sikkerhedsstilleren, hvis de midler, der er genstand for nævnte sikkerhedsstillelse, blev indsat på den pågældende konto, før insolvensbehandlingen blev indledt, eller hvis de blev indsat på kontoen på den dato, hvor denne behandling blev indledt, idet banken har bevist, at denne ikke vidste eller burde vide, at nævnte behandling var blevet indledt, og hvis kontohaveren var hindret adgang til at råde over disse midler, efter at de var blevet indsat på denne konto. En finansiel sikkerhed er således principielt ikke omfattet af direktiv 2002/47’s anvendelsesområde, hvis den er stillet efter, at der er indledt en insolvensbehandling. Dette direktivs artikel 8, stk. 1 og 3, er i det væsentlige til hinder for, at en insolvensbehandling kan have tilbagevirkende kraft for finansiel sikkerhed, der er stillet, før denne behandling indledes. Derimod fremgår det af artikel 8, stk. 2, i nævnte direktiv, at når en sikkerhed er blevet stillet efter tidspunktet for indledningen af en insolvensbehandling, kan aftalen om sikkerhedsstillelse kun undtagelsesvist kræves opfyldt og være bindende over for tredjemand, nemlig udelukkende hvis sikkerheden er stillet den dato, hvor insolvensbehandlingen blev indledt, og hvis sikkerhedshaveren kan bevise, at han ikke vidste eller burde vide, at der var indledt en sådan behandling. Det følger heraf, at med undtagelse af de i direktivets artikel 8, stk. 2, opstillede tilfælde omfatter direktivet ikke sikkerhed stillet efter indledningen af en insolvensbehandling. (jf. præmis 45, 46 og 54 samt domskonkl.)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 49)

Den ordning, der er indført ved direktiv 2002/47 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, udelukker, at etableringen af finansiel sikkerhedsstillelse kan gøres betinget af, at der udføres formelle handlinger, og giver samtidig sikkerhedshaveren ret til at realisere denne form for sikkerhed, uanset om der indledes en insolvensbehandling mod sikkerhedsstilleren. Denne ordning giver derfor finansiel sikkerhedsstillelse en fordel i forhold til andre former for sikkerhedsstillelse, der ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde. Imidlertid er en sådan forskellig behandling baseret på et objektivt kriterium, der beror på det med direktiv 2002/47 lovligt tilstræbte formål, som er at forbedre retssikkerheden i forbindelse med, og effektiviteten af, finansielle sikkerhedsstillelser med henblik på at gøre det finansielle system mere stabilt. Anvendelsen af direktiv 2002/47 ratione materiae afhænger desuden af, om der er blevet etableret en sikkerhed, og kræver, med forbehold for dette direktivs artikel 8, stk. 2, at dette er sket, inden en insolvensbehandling indledes. Det følger heraf, at beløb, der er indsat på sikkerhedsstillerens konto, efter at en insolvensbehandling er indledt, principielt ikke kan være omfattet af direktiv 2002/47. Hvad i øvrigt angår nævnte direktivs anvendelse ratione personae giver dettes artikel 1, stk. 3, medlemsstaterne lov til at udelukke aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, hvor en af parterne er en person som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra e). Endelig vedrører den ved direktiv 2002/47 indførte ordning kun en del af sikkerhedsstillers aktiver, med hensyn til hvilken sidstnævnte har accepteret en eller anden form for rådighedsberøvelse. Under disse omstændigheder kan der ikke rejses tvivl om gyldigheden af direktiv 2002/47 i lyset af ligebehandlingsprincippet. (jf. præmis 50-53)

Begrundelsen for et præjudicielt spørgsmål er ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist, der vedrører EU-retten. Når den forelæggende ret har medgivet, at der i forbindelse med hovedsagen er tale om rent hypotetiske spørgsmål, kan den omstændighed, at disse spørgsmål kan vise sig at være relevante i forbindelse med forfatningsdomstolens eventuelle prøvelse af forfatningsmæssigheden af den nationale lov, ikke ændre det forhold, at disse spørgsmål er rent hypotetiske. (jf. præmis 56-58)