ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Sagsøgeren i hovedsagen har derefter iværksat appel ved den forelæggende ret og har herved gjort gældende, at udlejningen af den faste ejendom, som han er medejer af, udgør en bitransaktion som omhandlet i skatte- og afgiftslovens artikel 152, stk. 2, og at beløbene herfra ikke skal medtages ved beregningen af omsætningen med henblik på anvendelsen af særordningen for små virksomheder. Curtea de Apel Timişoara (appeldomstolen i Timişoara, Rumænien) fandt, at afgørelsen af den for denne verserende tvist krævede en fortolkning af momsdirektivets bestemmelser, og besluttede derfor at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Pålægger bestemmelserne i artikel 288, [stk. 1], nr. 4), i [momsdirektivet] under de i den foreliggende sag relevante omstændigheder, hvor en fysisk person udøver økonomisk virksomhed, som omfatter udøvelse af flere liberale erhverv samt udlejning af en fast ejendom, hvoraf vedkommende opnår løbende indtægter, at identificere en bestemt erhvervsvirksomhed som hovedvirksomhed med henblik på at vurdere, om udlejningen kan kvalificeres som en bitransaktion i forhold til hovedvirksomheden og, hvis spørgsmålet besvares bekræftende, på grundlag af hvilke kriterier kan da denne hovedvirksomhed identificeres, eller [skal ovennævnte bestemmelser] fortolkes således, at samtlige erhvervsvirksomheder, hvori denne fysiske persons økonomiske virksomhed finder udtryk, udgør vedkommendes »hovedvirksomhed«? 2) Hvis den faste ejendom, som en fysisk person udlejer til tredjemand, ikke er bestemt til og anvendes som led i udøvelsen af personens øvrige økonomiske virksomhed, således at der ikke kan fastsættes en forbindelse mellem [den udlejede faste ejendom] og udøvelsen af vedkommendes forskellige erhverv, kan man da ifølge bestemmelserne i [momsdirektivets] artikel 288, stk. 1, nr. 4), kvalificere udlejningen som »bitransaktion« med den følge, at den sidstnævnte transaktion ikke medtages i opgørelsen af den omsætning, der tjener som reference for anvendelse af den særlige fritagelsesordning for små virksomheder? 3) Har det i situationen beskrevet i det andet spørgsmål betydning for at kvalificere transaktionen som »bitransaktion«, at udlejningen er sket til tredjemand, nærmere bestemt en juridisk person, som den fysiske person er ejer af og direktør for, der har hjemsted i den omhandlede faste ejendom, og som udøver erhvervsvirksomhed af samme art som den pågældende fysiske persons [erhvervsvirksomhed]?«
Varemærkelovens § 49 med overskriften »Fortabelse« bestemmer:

»(1) Registreringen af et varemærke slettes efter begæring på grund af fortabelse, såfremt varemærket efter registreringsdagen ikke er blevet brugt i henhold til § 26 inden for en sammenhængende periode på fem år. Fortabelse af et varemærke kan dog ikke gøres gældende, dersom brug af varemærket i henhold til § 26 påbegyndes eller genoptages i tiden mellem udløbet af denne periode og tidspunktet for indgivelse af begæring om fortabelse. Påbegyndelse eller genoptagelse af brugen inden for de sidste tre måneder forud for indgivelse af begæring om fortabelse, idet denne tremånedersperiode tidligst begynder ved udløbet af den sammenhængende femårsperiode, tages imidlertid ikke i betragtning, såfremt forberedelserne til påbegyndelse eller genoptagelse af brugen først indledes, efter at indehaveren af varemærket har fået kendskab til, at der eventuelt vil blive indgivet begæring om fortabelse. […]

[…]

(3) Hvis en fortabelsesgrund kun er til stede for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, slettes registreringen kun for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.«
66

Hvad for det første angår direktiv 2007/64 og 2015/2366, som vedrører betalingstjenester i det indre marked, fremgår det af 29. betragtning til det første af disse direktiver og af 62. betragtning til det andet direktiv, at forbrugerne for at fremme kundemobiliteten under visse omstændigheder bør have mulighed for at opsige en rammeaftale, uden at det medfører opsigelsesgebyrer. På denne baggrund bestemmer artikel 45, stk. 1, i direktiv 2007/64, at brugeren af betalingstjenester kan opsige rammeaftalen på et hvilket som helst tidspunkt, medmindre parterne har aftalt en opsigelsesfrist, og i stk. 2, at en sådan rammeaftale, der er indgået for en tidsbegrænset periode på mere end 12 måneder eller på ubestemt tid, skal kunne opsiges efter udløbet af 12 måneder, uden at det medfører opsigelsesgebyr. Bestemmelserne i artikel 55, stk. 1 og 2, i direktiv 2015/2366 gentager i det væsentlige indholdet af artikel 45, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64 med den eneste forskel, at den vederlagsfrie opsigelse af rammeaftalen forudsætter, at den omhandlede aftale har været i kraft i mindst 6 måneder.
Direktivets artikel 6 med overskriften »Adgang til beskæftigelse, kollektive faciliteter og efteruddannelse« fastsætter i stk. 1 og 2:

»1. Vikaransatte skal informeres om eventuelle ledige stillinger i brugervirksomheden, så de har samme mulighed for at opnå fast beskæftigelse som andre arbejdstagere i den pågældende virksomhed. Dette kan ske ved et generelt opslag på et passende sted i den virksomhed, for hvilken og under hvis tilsyn den vikaransatte udfører en arbejdsopgave.

2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at eventuelle klausuler, der forbyder eller reelt forhindrer, at der efter en udsendelses ophør indgås en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold mellem brugervirksomheden og den vikaransatte, er ugyldige eller kan erklæres ugyldige.«
227

I denne henseende finder Domstolen det hensigtsmæssigt, med henblik på at klarlægge de forskellige elementer, der er særegne for den akademiske frihed, og at afgøre, om de omtvistede foranstaltninger udgør begrænsninger af denne frihed, at tage hensyn til indholdet af henstilling 1762 (2006), vedtaget af Europarådets Parlamentariske Forsamling den 30. juni 2006 med overskriften »Akademisk frihed og universiteternes selvstændighed«, hvoraf det fremgår, at den akademiske frihed ligeledes omfatter en institutionel og organisatorisk dimension, idet tilknytningen til en infrastruktur er en væsentlig betingelse for udøvelsen af undervisnings- og forskningsaktiviteter. Punkt 18 i henstillingen vedrørende vilkårene for undervisningspersonale inden for videregående uddannelser, som blev vedtaget den 11. november 1997 af generalkonference for FN’s organisation for uddannelse, kultur, kommunikation og videnskab (UNESCO), der blev afholdt i Paris fra den 21. oktober til den 12. november 1997 på sin 29. samling, hvorefter »[s]elvstændighed er det institutionelle udtryk for de akademiske friheder og en nødvendig betingelse for, at lærere og de videregående uddannelsesinstitutioner kan udføre de opgaver, der påhviler dem«, er ligeledes relevant. I punkt 19 i denne henstilling præciseres, at »[d]et er medlemsstaternes pligt at beskytte de videregående uddannelsesinstitutioner mod enhver trussel, uanset hvor denne måtte komme fra«.
Punkt 7.1 med overskriften »Farmaceutisk rådgivning« i afsnit 7, der har overskriften »Supplerende regler for elektronisk handel med lægemidler«, i bilaget til arrêté du 28 novembre 2016 relatif aux bonnes pratiques de dispensation des médicaments dans les pharmacies d’officine, les pharmacies mutualistes et les pharmacies de secours minières (bekendtgørelse af 28.11.2016 om god praksis for udlevering af lægemidler i apoteker, andelsapoteker og apoteker tilhørende selskaber inden for mineredningsarbejde), hvortil der er henvist i artikel L. 5121-5 i lov om folkesundhed (JORF af 1.12.2016, tekst nr. 25, herefter »bekendtgørelsen om god praksis for udlevering af lægemidler«), bestemmer:

»Webstedet for elektronisk handel med lægemidler skal indrettes således, at der kun kan ske udlevering af lægemidler, når apotekeren for det pågældende apotek har været i interaktiv kontakt med patienten før godkendelsen bestillingen. Det er således ikke tilstrækkeligt for at sikre, at der gives oplysninger og rådgivning, som er tilpasset patientens situation, at patienten modtager et automatisk svar på sit spørgsmål.

Det er nødvendigt, at apotekeren modtager visse personoplysninger om patienten, for at apotekeren kan sikre sig, at bestillingen er tilpasset patientens helbredstilstand, og afdække eventuelle kontraindikationer. Før godkendelsen af den første bestilling skal apotekeren således gøre et spørgeskema tilgængeligt online, der indeholder oplysninger om patientens alder, vægt, højde, køn, igangværende behandlinger, kendte allergier, kontraindikationer og eventuelt oplysning om, hvorvidt patienten er gravid eller ammende. Patienten skal bekræfte rigtigheden af disse oplysninger.

Spørgeskemaet udfyldes i forbindelse med den første bestilling som et led i processen med at godkende bestillingen. Hvis spørgeskemaet ikke er udfyldt, må der ikke udleveres nogen former for lægemidler. Apotekeren godkender derefter spørgeskemaet og bekræfter at have gjort sig bekendt med de oplysninger, som patienten har afgivet, før bestillingen godkendes.

Der skal i forbindelse med senere bestillinger foreslås en ajourføring af spørgeskemaet.

[…]«
54

Det skal endvidere bemærkes, at den støtteordning, som er fastlagt i EU-lovgivningen, bl.a. er baseret på, at støttemodtageren skal opfylde en række forpligtelser, som giver den pågældende ret til udbetaling af den fastsatte finansielle støtte. Inden for rammerne af de procedurer, der er fastsat ved de nationale forvaltnings- og kontrolsystemer, tilkommer det derfor de kompetente nationale myndigheder at sikre, at modtageren af støtte forpligter sig til at opfylde disse forpligtelser. Det er med henblik herpå tilladt de nævnte nationale myndigheder at kræve, at denne støttemodtager med henblik på gennemførelse af den pågældendes projekt påtager sig en sådan forpligtelse, før projektet medtages i den pågældende intervention (jf. i denne retning dom af 3.9.2014, Baltlanta, C-410/13, EU:C:2014:2134, præmis 56-58 og den deri nævnte retspraksis). Det fremgår desuden af artikel 60, litra b), i forordning nr. 1083/2006, at forvaltningsmyndigheden efterprøver, at medfinansierede varer og tjenesteydelser leveres.
Forordningens artikel 3, der har overskriften »Generelle målsætninger«, bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. Fødevareinformation har til formål at sikre et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes sundhed og interesser ved at give endelige forbrugere grundlag for at træffe informerede valg og anvende fødevarer på sikker vis, navnlig ud fra sundhedsmæssige, økonomiske, miljømæssige, sociale og etiske betragtninger.

2. Fødevareinformationslovgivningen har til formål at opnå fri bevægelighed i Unionen for fødevarer, der er lovligt produceret og markedsført, idet der, når det er relevant, tages hensyn til behovet for at beskytte producenternes legitime interesser og at fremme produktionen af kvalitetsprodukter.«
105

Hvad angår dette argument skal det bemærkes, at den sag, der gav anledning til den nævnte dom, vedrørte en situation, hvor det fremgik af Kommissionens afgørelse, at den med hensyn til den omstændighed, at et moderselskab tilregnes ansvaret for en overtrædelse begået af et datterselskab, havde valgt en bestemt metode for at fastlægge de pågældende moderselskabers ansvar, som den følgelig skulle anvende på alle de virksomheder, der var berørt af overtrædelsen (jf. i denne retning dom af 19.7.2012, Alliance One International og Standard Commercial Tobacco mod Kommissionen, C-628/10 P og C-14/11 P, EU:C:2012:479, præmis 50, 53 og 59). Selv hvis det antages, at denne retspraksis kan overføres på muligheden for at tilregne ansvaret for en overtrædelse på grundlag af princippet om økonomisk kontinuitet, skal det fastslås, at appellanterne ikke har godtgjort, at Kommissionen havde valgt at anvende en metode ved anvendelsen af dette princip, som afveg fra de almindelige regler. Det fremgår derfor ikke af den omtvistede afgørelse, at der skulle følges en konkret metode for alle de virksomheder, der deltog i den omhandlede overtrædelse.
94

Republikken Østrig har, støttet af Storhertugdømmet Luxembourg, kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 515 ff. at have undladt at undersøge de omhandlede foranstaltningers forholdsmæssighed, idet den afstod fra at afveje foranstaltningernes positive og negative virkninger, herunder deres negative indvirkninger på miljøet, som Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til. Rettens utilstrækkelige afvejning følger navnlig af den manglende hensyntagen til omkostningerne til behandling og oplagring af nukleart affald, som er en nødvendig følge af ibrugtagningen af kernekraftværket, og, såfremt forvalteren fritages herfor, er en del af den omhandlede støtte. Det er således ikke muligt at forstå årsagerne til, at udgifterne til affaldshåndtering i denne doms præmis 355 ikke blev anset for at være omfattet af den omtvistede afgørelse, eller at forstå betragtningen i den nævnte doms præmis 359 om, at Republikken Østrig havde undladt at anlægge et søgsmål til prøvelse af en kommissionsafgørelse om overførsel af nukleart affald.
43

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 2008/115, og navnlig dettes artikel 11, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter, at der kan idømmes fængselsstraf over for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, med hensyn til hvilken den tilbagesendelsesprocedure, der er fastsat i direktivet, er blevet afsluttet, men uden at den pågældende faktisk har forladt medlemsstaternes område, når den påtalte adfærd defineres som omhandlende ulovligt ophold med kendskab til et indrejseforbud, der navnlig er udstedt på grund af, at den pågældende er tidligere straffet, eller den risiko, som vedkommende udgør for den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, under forudsætning af, at den påtalte adfærd ikke defineres i forhold til en overtrædelse af dette indrejseforbud, og denne lovgivning er tilstrækkeligt tilgængelig, præcis og forudsigelig i sin anvendelse for at undgå enhver risiko for vilkårlighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
50

Det skal imidlertid på den ene side bemærkes, at en national lovgivning, der ligesom den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning baserer sig på det tidspunkt, hvor et investeringsgode blev taget i brug første gang, som referencetidspunkt for at vurdere, om det oprindeligt foretagne momsfradrag svarer til det, som den afgiftspligtige person var berettiget til at foretage under hensyntagen til den faktiske anvendelse af dette gode, og som bestemmer, at den pågældende på dette tidspunkt skal betale hele den overskydende fradragne moms, hvis det oprindelige fradrag var større end det, den pågældende var berettiget til at foretage, er i overensstemmelse med princippet om afgiftsneutralitet, som er nævnt i denne doms præmis 26, for så vidt som dette princip kræver, at de uretmæssige fradrag under alle omstændigheder reguleres (jf. i denne retning dom af 11.4.2018, SEB bankas, C-532/16, EU:C:2018:228, præmis 38).
35

I det foreliggende tilfælde har den rumænske regering i sit skriftlige indlæg først generelt gjort gældende, at artikel 23, stk. 1, og artikel 28, litra c), i lov om elektricitet og naturgas er blevet indført for at sikre gennemsigtighed i indgåelsen af kontrakter på et funktionelt marked ved at fremme loyal konkurrence og lette adgangen for de forskellige leverandører med henblik på at sikre energiforsyningssikkerheden over for forbrugerne. Dernæst har regeringen under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Domstolen præciseret, at denne lov har til formål at beskytte energiforsyningssikkerheden.
32

Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at med hensyn til det særlige tilfælde, hvor et moderselskab direkte eller indirekte besidder hele eller næsten hele kapitalen i et datterselskab, som har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, dels at moderselskabet kan udøve en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd, dels at der foreligger en afkræftelig formodning for, at moderselskabet faktisk udøver en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd. Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele eller næsten hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at det kan formodes, at moderselskabet faktisk udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (jf. dom af 28.10.2020, Pirelli & C. mod Kommissionen, C-611/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:868, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
8

Tilladelsesdirektivets artikel 13, der har overskriften »Afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter«, bestemmer som følger: »Medlemsstaterne kan give den relevante myndighed tilladelse til at opkræve afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom, som afspejler behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne afgifter er ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål og tager hensyn til målene i [rammedirektivets] artikel 8 […].«
27

Hvad angår afvisningspåstanden, der er anført i nærværende doms præmis 22, og som vedrører den omstændighed, at det andet klagepunkt ikke er blevet fremført for Retten, skal det bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at såfremt en part fik adgang til for første gang for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke var blevet fremført for Retten, ville det være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen i princippet kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den. Et argument, som ikke er blevet fremført i første instans, udgør imidlertid ikke et nyt anbringende, der skal afvises under appellen, hvis det blot udgør en uddybning af den argumentation, der blev fremført som led i et anbringende fremført i stævningen for Retten (dom af 10.4.2014, Areva m.fl. mod Kommissionen, C-247/11 P og C-253/11 P, EU:C:2014:257, præmis 113 og 114 og den deri nævnte retspraksis).
REACH-forordningens artikel 41 med overskriften »Kontrol af registreringer« bestemmer:

»1. [ECHA] kan gennemgå enhver registrering for at kontrollere et eller flere af følgende forhold:

a) at oplysningerne i det tekniske dossier/de tekniske dossierer […] er i overensstemmelse med kravene i artikel 10, 12 og 13 og med bilag III og VI-X

b) at tilpasningerne af standardoplysningskravene og begrundelserne herfor, som indgivet i det tekniske dossier/de tekniske dossierer, er i overensstemmelse med reglerne for sådanne tilpasninger, som omhandlet i bilag VII-X, og med de generelle regler, som omhandlet i bilag XI.

[…]

3. På grundlag af en gennemgang foretaget i henhold til stk. 1 kan [ECHA] inden for 12 måneder efter påbegyndelsen af kontrollen udarbejde et udkast til en afgørelse, der pålægger registranten/registranterne at fremsende enhver form for oplysninger, der er påkrævet for at bringe registreringen/registreringerne i overensstemmelse med de relevante oplysningskrav, og som fastsætter passende frister for fremsendelse af yderligere oplysninger. En sådan afgørelse skal træffes i overensstemmelse med den i artikel 50 og 51 fastsatte procedure.

4. Registranten skal indsende de krævede oplysninger til [ECHA] inden den fastsatte frist.

5. For at sikre, at registreringsdossiererne er i overensstemmelse med forordningen, skal [ECHA] udvælge en andel på mindst 5% af det samlede antal dossierer, som [ECHA] har modtaget […], med henblik på kontrol […]

[…]«
Århuskonventionens artikel 9 med overskriften »Adgang til klage og domstolsprøvelse« fastsætter følgende i stk. 2-4:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket, har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor, sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1, skal procedurerne, der er fastsat i stk.[ 1-3] ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre […]«
59

Med hensyn til argumenterne vedrørende situationen på det slovenske finansielle marked, hvilke tager sigte på at underbygge det af Republikken Slovenien hævdede om, at koefficienten for overtrædelsens grovhed skal nedsættes med den begrundelse, at virkningerne af den manglende gennemførelse af MiFID II-direktivet i denne medlemsstat er mindre betydningsfulde end dem, som Kommissionen havde regnet med, har sidstnævnte henvist til, at det er fast retspraksis, at direktivernes bindende karakter medfører en forpligtelse for alle medlemsstaterne til at overholde de frister, der fastsættes heri, således at deres ensartede gennemførelse kan sikres inden for hele Unionen (dom af 22.9.1976, Kommissionen mod Italien, 10/76, EU:C:1976:125, præmis 12). Kommissionen har endvidere henvist til, at Domstolen i henholdsvis præmis 39 og 42 i dom af 14. januar 2010, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik (C-343/08, EU:C:2010:14), har fastslået, at det forhold, at der i en medlemsstat ikke findes en aktivitet omfattet af et direktiv, nemlig ikke kan fritage denne medlemsstat for pligten til ved lov eller administrativt at træffe foranstaltninger til sikring af, at dette direktivs bestemmelser gennemføres korrekt, og at det kun er, når gennemførelsen af et direktiv af geografiske grunde ikke har nogen genstand, at gennemførelsen heraf ikke er obligatorisk.