Parternes standpunkter er herefter følgende: Sagsøgeren gør gældende, af »den lønklasse, han er fastansat i«, jf. artikel 11, stk. 2, i bilag VIII, er lønklasse A 6, hvori han blev indplaceret fra den 27. oktober 1958 at regne, altså da han begyndte at arbejde for Kommissionen. Kommissionen gør heroverfor gældende, at det korrekte vil være at lægge lønklasse A 3 til grund, som den pågældende var indplaceret i den 1. januar 1962, altså da han blev fastansat som tjenestemand. Antagelsen af den førstnævnte opfattelse ville indebære, at den periode med hensyn til fællesskabspensionen, som skulle lægges til grund ved overførslen af de pensionsrettigheder, der er erhvervet i den nationale virksomhed, hvor han tidligere arbejdede, ville blive 17 måneder i stedet for 10 måneder og 20 dage, som ville blive resultatet af en beregning på grundlag af den modsatte opfattelse. For at forklare denne forskel må der henses til, at beregningen af det antal pensionsgivende tjenesteår, der skal godskrives, i henhold til artikel 3, stk. 3, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til den nævnte artikel 11, stk. 2, i bilag VIII sker ved omregning af den overførte sum til en teoretisk pension, og dette igen ved omregning til antal pensionsgivende tjenesteår i henhold til vedtægten på grundlag af den årlige grundløn, som svarer til den stillingsmæssige placering.

Den opfattelse, sagsøgeren gør gældende, er, at hans retsstilling i tiden før vedtægtens ikrafttræden var den samme som en fastansat tjenestemands. Jeg mener imidlertid ikke, at dette synspunkt kan accepteres. EØF-traktatens artikel 246, stk. 3, og artikel 212, hvortil der henvises (sidstnævnte bestemmelse er senere afløst af artikel 24, stk. 1, i traktaten om fusion af Fællesskabets udøvende myndigheder) bestemmer nemlig, at Rådet skal udarbejde Vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for Fællesskabernes øvrige ansatte; i artikel 246, stk. 3, bestemmes det dog, at hver institution indtil dette tidspunkt »ansætter ... det nødvendige personale og ... med henblik herpå [indgår] tidsbegrænsede kontrakter«. Forskellen mellem den forud for vedtægtens ikrafttræden gældende ordning, som hvilede på aftale, og den efterfølgende vedtægtsmæssige ordning, er således den klarest tænkelige. Det betyder, at Fællesskabet ikke kunne beskæftige fastansatte tjenestemænd før vedtægtens ikrafttræden. Fastansættelse af tjenestemænd i en offentlig forvaltning kan nemlig alene tænkes at ske på grundlag af en tjenestemands- og normeringslov, hvori personalets retsstilling og karriereforløb er fastlagt.

Sagsøgeren gør gældende, at han er blevet ansat i henhold til en tidsubegrænset kontrakt. Dette forhold kan imidlertid ikke indebære, at han anses for fastansat, idet noget sådant ville være i strid med EØF-traktatens artikel 246, stk. 3. Det har Domstolen allerede fastslået i dommene hhv. af 15. juli 1960 i sagerne 43, 45 og 48/50, Lachmüller mil., (Sml. 1954-1964, s. 199; org.ref. Recueil 1960, s. 933) og 14. december 1961 i sag 12/61, Gorter (Sml. 1954-1964, s. 267; org.ref. Recueil 1961, s. 535). Domstolen antog, at den ovennævnte regel forbød, at der før udstedelsen af tjenestemandsvedtægten udtrykkeligt eller stiltiende blev oprettet varige ansættelsesforhold, og at EØF's ansatte ikke forud for vedtægtens ikrafttræden havde en berettiget forventning om at opnå rettigheder i henhold til denne. At EØF's institutioner alligevel indgik tidsubegrænsede ansættelseskontrakter skyldtes ifølge den nævnte Lachmiiller-dom, at man ikke på tidspunktet for aftalernes indgåelse kunne forudse behovet i de tjenestegrene, som på daværende tildspunkt påbegyndte deres virksomhed, og at man altså havde vanskeligt ved på forhånd at fastlægge arbejdsaftalernes varighed. I intet tilfælde kunne disse aftaler, stadig ifølge Domstolen, antages af være udtryk for, at parterne begge havde til hensigt at skabe et varigt ansættelsesforhold mellem sig, idet en sådan hensigt ville stride klart mod reglen i artikel 246, stk. 3.

Det vil altså med andre ord sige, at det personale, som blev ansat i tiden forud for vedtægtens ikrafttræden på tidsubegrænsede kontrakter, ikke havde nogen som helst garanti for fast ansættelse. Institutionen kunne til enhver tid opsige arbejdsaftalen med én måneds varsel, som var det almindelige varsel i ansættelseskontrakterne. I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen ved skrivelse af 3. december 1958 udtrykkeligt henledt sagsøgerens opmærksomhed på, at »denne ansættelse på det nuværende stadium af Fællesskabets organisation kun kan have midlertidig karakter«. Det burde have været tilstrækkeligt til at afkræfte de misforståelser, som eventuelt kunne være opstået på grundlag af den »avis d'entrée en fonctions« (meddelelse om tiltrædelse) af 19. november 1958, hvori sagsøgeren betegnes som »tjenestemand« (se bilag VII til stævningen). Anvendelsen af denne betegnelse lader sig i øvrigt let forklare, når man betragter fællesskabsadministrationens daværende praksis, hvorefter man anvendte EKSF-vedtægtens terminologi, der indeholdt begrebet »midlertidige tjenestemænd« (i artikel 2, stk. 3).

Sagsøgeren kan heller ikke hente støtte i overvejelser om den faktiske uafbrudte ansættelse, han havde gennem hele sin tjenestetid før vedtægtens ikrafttræden. Dette forhold kan hverken retligt eller faktisk sidestilles med fastansættelse som tjenestemand. Vi véd nemlig, at der forud for tjenestemandsansættelse af kontraktansatte i henhold til vedtægtens artikel 102 gik en procedure, som indebar en individuel bedømmelse af den enkelte ansatte, og som således ikke på nogen måde var automatisk.