FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS

FREMSAT DEN 15. OKTOBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol,

René Demont, der er tjenestemand, har anlagt to sager mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber.

Selv om der endnu ikke er afsagt kendelse om sagernes forening under den mundtlige forhandling, skal jeg i dag fremsætte forslag til afgørelse i begge sager, eftersom de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for de to sager, er snævert forbundne.

Der er i sag 791/79 nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 10. november 1978, som blev meddelt den 4. december 1978, og som indebar en ændret placering af René Démont og hans stilling inden for samme generaldirektorat; afgørelsen indebar ligeledes ændring af tjenestested (Bruxelles i stedet for Santiago de Chile).

Der er i den anden sag, nr. 115/80, nedlagt påstand om annullation af en irettesættelse, som blev meddelt den 19. juni 1979, og afvisningen af 7. marts 1980 af den klage, som sagsøgeren indgav den 10. august 1979 mod denne sanktion.

Jeg skal gennemgå sagerne i kronologisk rækkefølge.

Sag 791/79

I — Formaliteten

Ved undersøgelsen af, om sagen kan antages til realitetsbehandling, må det først fastslås, om overflytningen af René Démont og hans stilling inden for samme generaldirektorat udgør en forflyttelse i henhold til vedtægten, som nødvendiggør overholdelsen af de formforskrifter, der er fastsat i artiklerne 4 og 29.

Ifølge dommen fra anden afdeling af 24. februar 1981 i sagerne Carbognani og Coda Zambetta (præmis 19), »fremgår [det] af vedtægtens systematik, at der kun sker forflyttelse i udtrykkets egentlige forstand, hvor en tjenestemand overflyttes til en ledig stilling. Det følger heraf, at enhver egentlig forflyttelse er underkastet de i vedtægtens artikler 4 og 29 fastsatte formkrav. Disse formkrav gælder derimod ikke i tilfælde, hvor en tjenestemand omplaceres med stillingen, fordi en ^sådan overflytning ikke medfører, arder opstår en ledig stilling«.

I det foreliggende tilfælde er René Démont blevet overflyttet med sin stilling, hvorfor den i forhold til ham trufne afgørelse derfor ikke udgør en forflyttelse i henhold til vedtægten.

Dog (jf. nævnte doms præmis 21) »er afgørelser om omplaceringer, efter samme regler som forflyttelser, hvad angår sikringen af de pågældende tjenestemænds lovlige rettigheder og interesser, undergivet bestemmelserne i vedtægtens artikel 7, stk. 1, især i den forstand, at tjenestemændenes omplacering kun kan ske under hensyn til tjenstlige synspunkter og under iagttagelse af stillingernes ligeværd«.

Når omplaceringen udelukkende sker ud fra tjenstlige synspunkter (tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 1), kan den ikke udgøre et klagepunkt og falder inden for de skønsmæssige beføjelser, der tilkommer administrationen, som kan indrette sine tjenestegrene og disponere over sit personale med henblik på opnåelse af de mål, som den har fået til opgave at forfølge (dom af 5. 5. 1966, Gutmann, forenede sager 18 og 35/65, Sml. 1965-1968, s. 175).

Ifølge en senere dom (dom af 27. 6. 1973, Kley, sag 35/72, Sml, s. 679) kan en afgørelse om forflyttelse, selv om den ikke berører en tjenestemands materielle interesser eller indplacering, dog, når man tager hensyn til den omhandlede funktions natur og de nærmere omstændigheder, gøre indgreb i den pågældende ansattes ikke-økonomiske interesser og fremtidsudsigter og under disse omstændigheder udgøre grundlaget for et annullationssøgsmål.

Desuden, og dette er et af de under sagen fremførte argumenter, hævder sagsøgeren, at hans ændrede placering udgør en skjult disciplinær sanktion, der udgør magtfordrejning, og som kun kan undersøges ved behandlingen af sagens realitet.

II — Realiteten

Sagsøgeren har fremført forskellige anbringender, som jeg her skal gennemgå successivt.

1. Manglende begrundelse

René Démont mener, at afgørelsen indeholder et klagepunkt imod ham; det må derfor undersøges, om afgørelsen er lovmæssig efter vedtægtens artikel 25.

Herved skal der ikke alene henses til selve afgørelsen, men det må også undersøges, om de tjenstlige skrivelser, der udgør dens grundlag, er blevet meddelt den pågældende tjenestemand og klart har oplyst ham om de grunde, der ligger til grund for afgørelsen. Domstolens kontrol omfatter spørgsmålet om, hvorvidt disse tjenstlige skrivelser angiver alle de væsentlige momenter, som administrationen har lagt til grund (dom af 14. 7. 1977, Geist, sag 61/76, Sml., s. 1420; dom af 12. 10. 1978, Ditterich, sag 86/77, Sml, s. 1855 ).

Jeg skal derfor undersøge, i hvilket omfang disse bestemmelser er blevet overholdt.

Ved afgørelse af 23. juli 1975 indførte Kommissionen en turnusordning for de delegationer og kontorer, som den har oprettet i tredjelande. Denne ordning svarer til den turnusordning, som blev indført den 24. november 1976 for personalet i presse- og informationskontorerne, og som var genstand for den omtalte dom i sagen Carbognani.

Ifølge de bestemmelser, som regulerer turnusordningen, er den normale varighed af tjenestemændenes placering i udlandet i princippet fastsat til tre år, idet denne periode i tjenestens interesse årligt kan forlænges med et år, dog højst tre gange, således at udstationeringen i alt omfatter seks år.

Turnusordningen skal »i princippet« gennemføres ved en almindelig mobilitet, hvorved tjenestemændene omplaceres med deres stilling i henhold til budgettet. Ordningen har til formål at sikre omplaceringen af tjenestemænd inden for rammerne af tjenestegrenenes mobilitet, at give tjenestemændene forskelligartet erfaring, at sikre samarbejdet mellem den centrale administration og kontorerne i udlandet, samt ligevægten i de pågældende tjenestemænds karriere.

Ordningen gælder i princippet for tjenestemænd i kategori A, B og C; disse bliver hvert år underrettet om mulighederne for placering ved delegationerne og opfordret til at indgive deres eventuelle ansøgning inden for rammerne af turnusordningen.

Listen over de tjenestemænd, som deltager i turnusordningen, udarbejdes hvert år af et ad hoc-udvalg; den endelige liste over omflytningerne vedtages af Kommissionen.

Afgørelserne om omflytning af personale skal hvert år træffes inden den 31. januar, og omflytningerne foretages i løbet af det tredje kvartal.

Det var bestemt, at Kommissionen skulle udstede den første liste over omflytninger i begyndelsen af 1976.

Sagsøgeren havde været placeret i Santiago siden 1. august 1973, dvs. mere end tre år, da Kommissionen den 26. maj 1977 besluttede at overføre sin delegation for Latinamerika til Caracas og kun at opretholde en begrænset delegation i Santiago på grund af de i Chile indtrådte begivenheder.

Turnusudvalget opførte den 5. december 1977 hans navn på »listen over tjenestemænd, som kan deltage i den anden omflytning i 1978/1979, og som skal gennemgås«, med følgende kommentar: »Når henses til omflytningen af L. og Renner, vil den pågældende først kunne overflyttes i 1979«. Det var ligeledes angivet, at der kunne indgives ansøgning om stillingen som chef (A 5/A 4) for 1978 i Santiago.

Ved afgørelse af 12. april 1978 udnævnte Kommissionen formelt René Démont til chef for kontoret i Santiago med virkning fra 15. april 1978, og få dage senere, under et møde den 26. april 1978, vedtog Kommissionen listen over de i 1979 påtænkte omflytninger, på hvilken liste sagsøgerens navn var anført.

René Démont hævder, at afgørelsen af 12. april 1978 indebar en forlængelse af hans placering i Santiago med virkning for et år. Denne fortolkning kan ikke lægges til grund. Det fremgår af Kommissionens forhandlingsprotokol, at ansvaret for kontoret i Santiago kun midlertidigt blev betroet sagsøgeren, ligesom ledelsen af Kommissionens delegation i Latinamerika kun var betroet L. »i afventning af udnævnelsen af chefen for delegationen«; denne afgørelse præjudicerer ikke en senere omplacering. Allerede i december 1977 havde turnusudvalget angivet, at der i 1978 ville blive offentliggjort et stillingsopslag for stillingen som chef for kontoret i Santiago, hvilket blev bekræftet den 11. juli 1978.

I retsmødet anførte sagsøgerens advokat et nyt anbringende, hvorefter alene Kommissionen i henhold til den turnusordning, der blev indført den 23. juli 1975 (punkt II, 1.3 og 3.1), som kollegial enhed har haft kompetence til at vedtage den endelige liste over omflytninger inden for turnusordningen; den anfægtede afgørelse er imidlertid alene truffet af det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for personale og administration.

Kommissionen har intet fremført om, hvorvidt dette anbringende kan lægges til grund; jeg mener, det er ugrundet.

Ifølge Kommissionens afgørelse af 5. oktober 1977 (artikel 3) vedrørende udøvelsen af de beføjelser, der er tillagt ansættelsesmyndigheden, var beføjelsen til at træffe afgørelse om omplacering af tjenestemænd i lønklasserne A 4—A 8 med deres stillinger tillagt det kommissionsmedlem, der var ansvarlig for personale og administration. Selv om henvisningen i den anfægtede afgørelse til Kommissionens afgørelse af 25. juli 1974 (ophævet ved afgørelse af 5. 10. 1977) ikke er korrekt, kunne Kommissionen under sit møde den 26. april 1978 kun godkende listen over de i 1979 påtænkte omplaceringer, for så vidt som den var »ansættelsesmyndighed«, hvilket forbeholdt kompetencen for det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for personalespørgsmål.

Desuden skal det anføres, at selv om — hvilket turnusordningen synes at indebære — den omplacerede tjenestemand afløses af en anden tjenestemand, hvis stilling også omplaceres, vil dette kunne påvirke strukturen i og den rette funktion for den tjenestegren, hvor sidstnævnte tjenestemand er ansat. Jeg skal imidlertid ikke anføre mere herom, da problemet ikke er genstand for nærværende sag.

2. Magtfordrejning

En afgørelse om forflyttelse kan være behæftet med magtfordrejning, hvis det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fastslås, at den er truffet ud fra formål, der ikke er i tjenestens interesse (jf dommen af 5. 5. 1966 i sagen Gutmann).

Visse indicier giver grundlag for den antagelse, at det faktisk kan forholde sig således her.

Den 19. juni 1978 gav en skrivelse fra L. anledning til udsendelse af en undersøgelseskommission til Santiago fra den 12. til den 14. juli 1978 med henblik på at undersøge en tilsyneladende dadelværdig adfærd.

René Démont anfører, at beslutningen om at omplacere ham blev truffet den 10. november 1978, dvs. efter den nævnte skrivelse, efter indledningen af disciplinærforfølgning (25. 9. 1978), og efter at han var blevet hørt i Bruxelles i medfør af vedtægtens artikel 87 (ligeledes den 25. 9. 1978). Han udleder heraf, at hans ændrede placering har disciplinære årsager.

Det skal herved anføres, at sekretæren for generaldirektøren for forbindelser med tredjelande i en skrivelse af 23. juni 1978 til sin overordnede anførte, under hensyn til en fortrolig skrivelse af 19. juni 1978, at »den øjeblikkelige tilbagekaldelse af Demotit til Bruxelles« (understreget i originalen) var nødvendig, endog før »der kunne offentliggøres en meddelelse om ledig stilling med henblik på at afløse sagsøgeren«. Den samme sekretær meddelte desuden den 29. juni 1978»uofficielt og personligt«, at direktoratet foreslog turnusudvalget, der skulle mødes i begyndelsen af juli, at »tilføje« hans navn på listen over de i 1978 påtænkte omplaceringer.

Hvor uklare disse omstændigheder end er, må det konstateres, at omplaceringen af sagsøgeren ikke har forbindelse med den disciplinærforfølgning, som han er blevet gjort til genstand for. Dette har senere medført, at sagsøgeren den 15. juni 1979 er blevet meddelt en irettesættelse (som sagsøgeren kræver annulleret i sag 115/80). Medmindre man antager, at omplaceringen (som ikke er nævnt blandt de disciplinære sanktioner) — i lighed med suspension — udgør en bevarende foranstaltning, der foregriber irettesættelsen, og som anvendes sammen med denne (i hvilket tilfælde reglen »non bis in idem« forbyder en dobbelt sanktion for én og samme fejl, jf. dom af 5. 5. 1966, Gutmann, Smi. 1965-1968, s. 175), må de to foranstaltninger holdes adskilt.

3. Krænkelse af vedtægtens artikel 24 samt de almindelige principper om god forvaltning og tjenestemandens berettigede forventning

Selv om en omplacering kan påføre en tjenestemand familiemæssige og økonomiske ulemper, udgør den ikke en unormal eller uforudsigelig begivenhed i hans karriere, eftersom de tjenestesteder, hvor han vil kunne placeres, er fordelt i flere medlemsstater, og eftersom ansættelsesmyndigheden ud fra tjenstlige hensyn kan være nødsaget til at forflytte sine ansatte. Dette gælder især for personálet i »delegationerne i tredjelande«. Der er i øvrigt truffet en række særlige foranstaltninger for at lette tjenestemandens tilbagevenden, og sagsøgeren har udnyttet disse.

Desuden er vedtagelsen af afgørelsen herom ikke betinget af en »anmodning« herom eller tjenestemandens samtykke.

Ifølge dommen af 24. februar 1981, Carbognani og Coda Zabetta (præmis 23):

»[indebærer] fællesskabsadministrationens funktion ... for alle EF-tjenestemænd en forpligtelse til at acceptere enhver placering svarende til hans stillings kategori og lønklasse i overensstemmelse med tjenestens krav i hele Fællesskabet og på ethvert arbejdssted i den institution, i hvilken han har tiltrådt tjenesten. De vanskeligheder af personlig og familiemæssig art, som tjenestens udførelse kan medføre under disse forhold, kompenseres ved de fordele og forrittigheder, som vedtægten for EF-administrationen indebærer«.

I præmis 28 anføres det:

»Det er anerkendt i fast retspraksis, at Fællesskabets institutioner frit kan organisere deres tjenestegrene afhængigt af de opgaver, som er betroet dem, og med henblik herpå placere det personale, som er til deres disposition«.

Sagsøgerens opfattelse, hvorefter en omplacering ikke kan ske uden den pågældende tjenestemands samtykke »ville medføre, at institutionernes frihed til at disponere under organisationen af deres tjenestegrene og tilpasningen af denne organisation til behovens udvikling, blev begrænset i et utåleligt omfang«.

René Démont har desuden understreget, at hans søns skolegang blev påvirket af den relative hast, hvormed afgørelsen blev iværksat.

Jeg mener ikke, at dette er relevant.

Præmis 37 i den nævnte dom fastslår:

»Hvad navnlig angår skoleproblemer, må det bemærkes, at deres løsning takket være de foranstaltninger, som er truffet af institutionerne og medlemsstaternes regeringer, ikke bør give uovervindelige vanskeligheder for EF-tjenestemændenes familier«.

I det foreliggende tilfælde blev sagsøgeren den 29. juni 1978 ved telex oplyst om, at det ville blive foreslået turnusudvalget, som skulle mødes i begyndelsen af juli, at optage hans navn på listen over omplaceringer for 1978, og at han, såfremt dette forslag blev vedtaget, ville blive opfordret til at genoptage sit arbejde i Bruxelles den 1. september.

Selv om udvalget ikke vedtog forslaget, blev sagsøgeren den 20. juli 1978 ved telex oplyst om, at han ville blive tilbagekaldt til Bruxelles, ikke i løbet af tredje kvartal, men i december 1978, under hensyn til forskydningen i skoleåret på den sydlige halvkugle.

Selv om den anfægtede afgørelse således i princippet kan forekomme berettiget, kan dens gennemførelse give anledning til kritik. Det er ikke udelukket, at dens iværksættelse blev fremskyndet, efter at det var besluttet at indlede disciplinærforfølgning mod sagsøgeren. Den fik først virkning i tredje kvartal af 1979, men i realiteten allerede den 1. januar 1979; sagsøgeren skulle således atter have tiltrådt tjenesten i Bruxelles inden udgangen af 1978, mens han først faktisk blev afløst af en tjenestemand fra Bruxelles i lønklasse A4-— der også blev overflyttet med sin stilling — den 15. april 1979. Kontoret i Santiago var således uden ledelse i næsten fire måneder. Jeg foreslår, at Domstolen tager hensyn til dette moment ved at pålægge Kommission at afholde en del af sagsøgerens udgifter.

Desuden er gennemgangen af anbringendet om overtrædelse af vedtægtens artikel 24 (administrationens bistandspligt), for så vidt som denne har undladt at undersøge, om der var hold i beskyldningerne mod sagsøgeren, snævert forbundet med gennemgangen af realiteten i sag 115/80, som jeg herefter skal beskæftige mig med.

For så vidt angår den første sag, foreslår jeg, at Kommissionen frifindes, men at den under hensyn til de ganske særlige omstændigheder, hvorunder René Démont er blevet omplaceret, foruden sine egne omkostninger bærer halvdelen af de ham afholdte udgifter.

Sag 115/80

Under denne anden sag har René Démont nedlagt påstand om annullation af den irettesættelse, der blev meddelt ham den 19. juni 1979, samt annullation af afvisningen den 7. marts 1980 af den klage, som han den 10. august 1979 havde indgivet mod denne sanktion. Der opstår ikke noget særligt spørgsmål om antagelse til realitetsbehandling i nærværende sag; det er klart, at annullationen af den udtrykkelige afvisning kun er af subsidiær art i forhold til annullationen af selve sanktionen.

Til støtte for sin påstand påberåber den pågældende sig dels, at der ikke foreligger de administrative undladelser, som tilskrives ham — overtrædelse af vedtægtens artikel 25 (manglende begrundelse) samt overtrædelse af institutionens bistandspligt i forhold til de ansatte (artikel 24) — dels overtrædelse af en række almindelige retsprincipper vedrørende retten til forsvar.

I —

Jeg skal først behandle det sidste anbringende. Sagsøgeren anfører:

— Kommissionen har givet ham en utilstrækkelig frist til at forberede sit forsvar;

— den har nægtet både ham og hans advokat indsigt i de akter, der indeholder klagepunkterne imod ham;

— han har ikke modtaget nogen kopi eller kunnet få kendskab til forklaringerne fra de personer, der er nævnt i den anfægtede beslutning;

— endelig, at en skrivelse, udfærdiget af den person, som ansættelsesmyndigheden har pålagt at udarbejde en fuldstændig sagsfremstilling, er blevet fjernet fra disciplinærsagens akter. Da dette punkt dog er blevet opklaret under retsforhandlingerne, skal jeg ikke anføre mere herom.

Jeg skal anføre, at vedtægtens artikel 86 under overskriften »Disciplinærordning« nævner syv sanktioner. For de to første (skriftlig advarsel og irettesættelse), der anses for mindre alvorlige, bestemmer artikel 87, stk. 1, at »ansættelsesmyndigheden kan efter forslag fra tjenestemandens overordnede eller på eget initiativ uden at have indhentet udtalelse fra disciplinærrådet give en advarsel eller en irettesættelse. Tjenestemanden skal forinden høres«. Derimod bestemmer artikel 87, stk. 2: »de øvrige sanktioner anven'des af ansættelsesmyndigheden, efter at den i bilag IX fastsatte disciplinære forfølgning er gennemført ...«

Denne disciplinærforfølgning indebærer udarbejdelse af en indberetning fra ansættelsesmyndigheden, dens oversendelse til formanden for og disciplinærrådets medlemmer samt til den indberettede tjenestemand (artikel 1). »Efter indgivelse af denne indberetning har den indberettede tjenestemand ret til at blive gjort bekendt med de akter, der vedrører ham, samt til at tage genparter af alle sagens akter« (artikel 2). »På disciplinærrådets første møde pålægger formanden et af medlemmerne at udarbejde en fuldstændig sagsfremstilling« (artikel 3). »Til forberedelse af forsvaret har den indberettede tjenestemand en frist på mindst 15 dage fra tidspunktet for indgivelse af den indberetning, hvormed disciplinærsagen indledes. Han kan udtale sig skriftligt eller mundtligt for disciplinærrådet, indkalde vidner og give møde med en af ham udpeget bisidder« (artikel 4). »... [disciplinærrådet] ... kan ... iværksætte en kontradiktorisk undersøgelse. Denne skal ledes af den, der har udarbejdet sagsfremstillingen ...« (artikel 6).

Som Domstolen ved, blev sagsøgeren meddelt en irettesættelse, og den garanti, som udgøres af indberetningen for disciplinærrådet, blev ikke overholdt. Det er ikke desto mindre klart, at når ansættelsesmyndigheden agter at anvende en disciplinær sanktion over for en tjenestemand, skal den først høre ham, og meddele, om vedtagelsen af den foranstaltning, som den har for øje, nødvendiggør indkaldelse af disciplinærrådet, hvilket skal gøre det muligt for den pågældende tjenestemand eventuelt at påberåbe sig de garantier, som er indeholdt i ordningen for »disciplinær forfølgning« i bilag IX. Princippet om overholdelse af retten til forsvar, som bilag IX — og især bilagets artikel 4 — kun er et udtryk for, gælder mutatis mutandis også for skriftlige advarsler og irettesættelser.

1. Ansættelsesmyndigheden, i det foreliggende tilfælde det kommissionsmedlem, der var ansvarlig for personalespørgsmål, fulgte denne fremgangsmåde. Efter at der var udarbejdet en rapport den 25. juli 1978 af en undersøgelseskommission, der var sendt til Santiago for at undersøge sagsøgerens adfærd, besluttede ansættelsesmyndigheden at indlede disciplinærforfølgning imod sagsøgeren i henhold til artikel 87 og udpegede en tjenestemand, Lannoy, der er direktør i Generaldirektoratet for videnskabelig og teknisk information samt informationsformidling, til at udarbejde en sagsfremstilling. Den meddelte endvidere skriftligt René Démont »klagepunkterne« fra hans overordnede samt rapporten fra undersøgelseskommissionen. Tre dage efter denne meddelelse foretog Lannoy en høring af sagsøgeren. Denne havde lejdighed til at udtale sig skriftligt og indkalde vidner, som blev hørt. Selv om sagsøgeren faktisk kun har rådet over en meget kort frist fra det tidspunkt, hvor han efter sin tilbagevenden fra Santiago modtog skrivelsen fra L., rapporten fra den til Santiago udsendte kommission og den første høring, blev denne efterfulgt af to andre (19. 1. og 3. 4. 1979), og jeg mener alt i alt, at den frist, som sagsøgeren har rådet over til at fremføre sit forsvar, var tilstrækkelig.

2. Selv om sagsøgeren, som naturligt er, havde advokatbistand, har denne aldrig haft adgang til akterne vedrørende sagsøgeren. Efter den 2. april 1979 at have henvendt sig til generaldirektøren for personale for at gøre sig bekendt med akterne vedrørende den mod sagsøgeren indledte disciplinære forfølgning, og efter at have afsendt en rykkerskrivelse den 21. maj 1979, modtog sagsøgerens advokat den 6. juni 1979 — den anfægtede afgørelse blev truffet den 15. juni — det svar, at sagsøgeren aldrig havde ytret ønske om, at høringen fandt sted i overværelse af en bisidder, og at det kun er i det tilfælde, hvor ansættelsesmyndigheden påtænker at indlede disciplinær forfølgning i medfør af bilag IX, at deil pågældende tjenestemand vil kunne give møde med en bisidder. Dette er en strid om ordenes betydning. Selv om sagsøgeren faktisk ikke havde anmodet om at blive bistået af en advokat under høringerne, havde han den 5. februar 1979 bemyndiget sin advokat til under sagen at gøre sig bekendt med akterne vedrørende ham, samt akterne vedrørende den disciplinære forfølgning. Skrivelsen fra det ansvarlige kommissionsmedlem af 25. september 1978 henviser til artikel 87 i sin helhed, og de interne skrivelser vedrørende sagen har som overskrift: »Angående: disciplineer forfølgning mod Démont«. Skrivelsen fra generaldirektøren for personale af 29. maj 1979, som henstillede til det ansvarlige kommissionsmedlem at behandle denne sag »uden forelæggelse for disciplinærrådet«, indeholder endog samme overskrift: »disciplinærforfølgning«. Først den 6. juni 1979 blev sagsøgerens advokat gjort opmærksom på, at den forfølgning, som Démont var genstand for, var baseret på artikel 87, stk. 1. Kommissionen anfører, at hverken bestemmelsen i bilag IX eller generelle retsprincipper vedrørende disciplinærforfølgning forpligtede Kommissionen til at give René Demont's advokat adgang til at blive gjort bekendt med akterne vedrørende hans klient, så længe der ikke var truffet afgørelse om anvendelse af en af de i artikel 87, stk. 1, omhandlede sanktioner. Sagsøgeren kan kun give møde med advokat, såfremt myndigheden har besluttet »at indlede« den i bilag IX omhandlede disciplinære forfølgning. Det er ganske vist ofte vanskeligt fra første færd at vide, om bruddet på tjenestepligterne er af en sådan art, at de kræver en alvorligere sanktion end en irettesættelse, men jeg mener, at det er god skik, inden der anvendes en af de i vedtægten foreskrevne sanktioner, at oplyse den pågældende tjenestemand om alvoren af den påtænkte sanktion. Selv om tilstedeværelsen af en advokat eller bisidder for disciplinærrådet kun er påkrævet efter den pågældende tjenestemands begæring (vedtægtens artikel 87, stk. 2, sammenholdt med bilag IX), udelukker artikel 87, stk. 1, på ingen måde, at den pågældende lader sig bistå af en advokat, og at denne får adgang til sagens akter. Det ville være ønskeligt at antage, at den berørte tjenestemand, allerede når der er indledt disciplinær forfølgning i henhold til artikel 87, og uanset udfaldet heraf, har ret til at lade sig bistå af en tredjemand ved forberedelsen af sit forsvar, og at denne tredjemand får adgang til sagens akter.

3. Men der er mere. I april og maj 1979 blev der indhentet vidneudsagn af andre tjenestemænd end den tjenestemand, der skulle udarbejde sagsfremstillingen (udsagn fra Forwood, Renner, Barberis, Long, Lesseliers, Pendville og Angelini). Til forskel fra protokollatet vedrørende sagsøgerens høring for den tjenestemand, der skulle udarbejde sagsfremstillingen, blev ingen af disse vidneudsagn meddelt René Démont. Kommissionen, der beklager denne undladelse, har anført, at disse vidneudsagn på ingen måde har haft indflydelse på den anfægtede afgørelse, og at sagsøgeren ikke har lidt nogen skade som følge af denne undladelse. Dette anbringende fra Kommissionen virker ikke overbevisende. Hvis disse vidneudsagn — som Domstolen vil kunne finde i sagens akter, og som for størstedelens vedkommende er ufordelagtige for sagsøgeren, hvilket skal understreges — var intetsigende, opstår spørgsmålet om, hvorfor de er opstillet i alfabetisk rækkefølge i den anfægtede afgørelse. Det kan ved en modsætningsslutning fra visse af Domstolens domme udledes, at meddelelsen af et dokument kun er bindende, såfremt det har en afgørende indflydelse på den endelige afgørelse (dom af 3. 2. 1971, Rittweger, sag 21/70, Sml. 1971, s. 1). Det synes vanskeligt at udstrække denne praksis til at omfatte disciplinær forfølgning, og den manglende meddelelse af disse vidneudsagn, der overvejende var ufordelagtige, udgør en overtrædelse af en væsentlig formforskrift.

4. Endelig burde René Demonťs direkte overordnede, som var ophavsmand til den anfægtede afgørelse, om end ikke direkte konfronteres med sagsøgeren, så dog i det mindste have været hørt i forbindelse med den disciplinære forfølgning. Efter høringen under undersøgelseskommissionens ophold i Santiago er han ikke blevet konfronteret med sagsøgeren og end ikke blevet hørt. Al alle disse grunde tvivler jeg på, at den anfægtede afgørelse er truffet forskriftsmæssigt.

II —

Endelig mener jeg, at den noget fremskyndede tilbagekaldelse af sagsøgeren ikke var en skjult disciplinær sanktion, men jeg mener i tilstrækkelig grad at have påvist, at den »fortrolige skrivelse« på otte sider, der i Santiago blev udarbejdet den 19. juni 1978 af sagsøgerens overordnede og sendt til Günther Burdhardt, der er sekretær for generaldirektøren for forbindelser med tredjelande, ikke var uden forbindelse hermed.

Derimod er denne skrivelse, som klart er nævnt i den anfægtede afgørelse, direkte årsag til indledningen af den disciplinære forfølgning og sanktionen mod René, Démont.

Det er derfor ikke uden betydning at nævne visse elementer i den sammenhæng, hvori afgørelsen blev truffet, og jeg skal i øvrigt henvise til sagens akter.

L., som er tjenestemand i lønklasse A 4 og sagsøgerens direkte overordnede, var placeret i Santiago de Chile ved Kommissionen for De europæiske Fællesskabers delegation for Latinamerika; foruden Chile havde han desuden ansvaret for fireogtyve andre lande i Central- og Sydamerika. Han blev udnævnt til ansvarlig for forskudsbetalinger med virkning fra 1. april 1972. René Démont, der er tjenestemand i lønklasse A 7, administrerede forholdene til staterne i Andesbjergene, hvilket fremgår af den meddelelse om ledig stilling, hvortil han blev udnævnt.

Allerede da René Démont ankom til Santiago i august 1973, betroede L. ham i praksis at foretage forskudsbetalinger, hvilket desuden førte til, at Démont kom til at bestyre og forvalte økonomien for delegationen i Santiago i resten af den periode, hvor han var placeret der.

Forholdet mellem de to mænd var imidlertid ikke det bedste. I november 1976 kom det til et skænderi. L. nægtede at følge et forslag fra René Démont om at afskedige en person, der forestod aflønningen af rengøringspersonalet, på grund af tyveri. I 1978 efterkom L. desuden ikke sagsøgerens forslag om i en periode af seks måneder at fratage tjenestestedets chauffør ansvaret for at føre delegationens tjenestebil, idet han havde gjort sig skyldig i spirituskørsel i sin egen bil. Endelig nægtede L. i perioden 1977/1978 at kontrasignere de af hans underordnede udfærdigede ordrer om tjenesterejser og afregninger i forbindelse hermed.

Domstolen ved desuden, at det den 26. maj 1977 blev besluttet at overføre Kommissionens delegation for Latinamerika til Caracas og kun at opretholde en begrænset delegation i Santiago. I forbindelse med turnusordningen for perioden 1977/1978 blev L. placeret i Caracas og pålagt med virkning fra 15. april 1978 foreløbigt at lede Kommissionens delegation i Latinamerika, mens hans underordnede forblev i Santiago som ansvarlig for kontoret dér. Denne afgørelse blev i øvrigt truffet trods de indsigelser, som delegationens chef, Wolfgang Renner, havde fremført i september 1977 mod René Demont's forbliven i Santiago som ansvarlig for presse- og informationstjenesten efter der øvrige tjenestemænds afrejse.

Vi ved ikke, hvilket Kommissionen hævder, om brevvekslingen mellem disse to personer mellem den 19. maj og den 13. juni 1978 kun var af »banal« art, men den ovennævnte »skrivelse« fra L. af 19. juni 1978 ligger dog uden for alle almindelige grænser. Døm selv i det følgende.

Skrivelsen blev udfærdiget efter anmodning fra sekretæren for generaldirektøren for forbindelser med tredjelande, efter at denne havde haft en telefonsamtale med L.; en kopi af skrivelsen blev stilet til Eduardo Volpi, der er direktør i Generaldirektoratet for forbindelser med tredjelande. L. indledte med at udtrykke bekymring over, at René Démont skulle blive tilbage som direkte leder af kontoret i Santiago. Han mistænkte ligeledes »konkret« Goetschmann, som var René Demont's »højre hånd«. L. fastslog, »jeg råder over et vist antal indicier, som giver anledning til stærk tvivl om Demont's korrekte udøvelse af sin stilling«, og understregede ligeledes, at »det er vanskeligt at føre bevis herfor«, men at »denne opregning ikke er udtømmende«. Han mente at være i stand til at fastslå, at »et vist antal lokalt ansatte var rede til at vidne om de ovenfor anførte indicier« (eller endog om andre forhold, som han endnu ikke var bekendt med), især hvis man gav dem forsikring mod »repressalier« fra René Démont, og — for så vidt angik nogle af dem — såfremt de tilsikredes garantier svarende til dem, der er indeholdt i »The fifth Amendment«. L. redegjorde endelig på seks sider for de »indicier«, som han var i besiddelse af, og som han beskrev således:

— »dårlig forvaltning af midler«,

— »dårlig ledelse af personalet«,

— endelig »kontakter med firmaer eller personer, der ikke har noget med delegationen at gøre, og som er uforenelige med en EF-tjenestemands omdømme«.

Han tilføjede: »Især på tidspunktet for min afrejse til Caracas — hvilken afrejse under de nuværende omstændigheder ikke fritager mig for mit ansvar for, at kontoret i Santiago fungerer effektivt, men som på den anden side i høj grad begrænser mine muligheder for indgriben og direkte kontrol med denne funktion — fandt jeg, at det var min (ubehagelige) pligt at henlede Deres opmærksomhed på denne sag. Uden på nogen måde at foregribe de undersøgelser, som De eventuelt finder tjenlige (og hvortil jeg tilsiger min fulde støtte), beder jeg Dem om straks at optage kontakt med Renner og Forwood, der, hvilket jeg mener, deler min egen overbevisning, hvorefter det ovenfor anførte kun udgør toppen af isbjerget«.

L. havde tidligere i parentes anført, at han f.eks. havde »et svagt indicium for, at Démont havde været indblandet i våbenhandel«, og L. havde henvist til »forbindelser, der ikke vedrørte Demonťs arbejde«, mellem sagsøgeren og visse af ham direkte ansatte midlertidigt ansatte, hvilket »var offentlig kendt i delegationen (og i øvrigt også af fru Demont)«, hvorfor man kan rejse det spørgsmål, hvori resten af isbjerget bestod.

Han afsluttede skrivelsen således: »Jeg anbefaler derfor, at Démont straks tilbagekaldes til Bruxelles, således at det undgås, at han — endog i en kort periode — forbliver direkte ansvarlig for kontoret i Santiago ...«.

Fire dage senere, den 23. juni 1978, tilstillede generaldirektørens sekretær — med en hast, der i nogen grad står i kontrast til den sendrægtighed, som Kommissionen udviste i forbindelse med anholdelsen, hvilket jeg senere skal omtale, af en journalist — L.'s skrivelse til sin overordnede med kopi til Caspari, Volpi, Perlot, Baichère, Noël samt Haferkamp's og Tugendhaťs kabinetter, idet han forklarede, at L. »havde haft følelsen af, at der kunne opstå en uholdbar situation i forbindelse med hans afrejse, idet Demont således blev ladt alene tilbage«. Foruden »den øjeblikkelige tilbagekaldelse af Demont til Bruxelles«, som jeg allerede har omtalt, var følgende konsekvenser nødvendige:

»...

b) udsendelse af en tjenestemand til Santiago med følgende opgave: — at silure ledelsen af kontoret; denne tjenestemand skulle snarest muligt bistås af en tjenestemand i lønklasse B, som skulle forestå den administrative forvaltning; ... — at træffe de nødvendige bevarelsesforanstaltninger;

c) indledningen af en officiel undersøgelse på stedet ved L. i samarbejde med tjenestestedet... (understreget i originalen);

d) i givet fald træffe de nødvendige foranstaltninger i forhold til Demont i lyset af undersøgelsens resultater ...«.

Denne skrivelse fra sekretæren for generaldirektøren for forbindelser med tredjelande blev først indført i akterne vedrørende den disciplinære forfølgning mod René Demont efter dennes udtrykkelige anmodning den 27. februar 1979. Skrivelsen var indeholdt i aktmappen, der var oversendt til chefen for Tugend-hat's kabinet, men den blev ikke meddelt denne før dette tidspunkt sammen med de øvrige dokumenter, »eftersom det drejede sig om en intern skrivelse til generaldirektoratet for forbindelser med tredjelande«.

Jeg har allerede omtalt de bevarelsesforanstaltninger, der fulgte. Burghardt, der var generaldirektørens sekretær, »betroede« René Demont den 29. juni 1978, at generaldirektorat ville foreslå turnusudvalget at »opføre« hans navn på listen over de i 1979 planlagte omplaceringer; han ville i så fald blive opfordret til at genoptage sit arbejde i Bruxelles med virkning fra 1. september s.å. Det var ligeledes efter »skrivelsen« fra L. af 19. juni 1978 og denne skrivelse fra Burghardt, at det blev besluttet at udsende en undersøgelseskommission til Santiago, bestående af Volpi, direktør under Generaldirektoratet for forbindelser med tredjelande, Gibbels, der var kontorchef i Generaldirektoratet for personale, og Lentz, der er ekspeditionssekretær i Generaldirektoratet for budgetter.

Den rapport, der blev udarbejdet af denne undersøgelseskommission den 25. juli 1978, følger nøjagtig punkterne i L.'s »iagttagelser«. Jeg har allerede sagt, at de undersøgelser, som denne kommission anstillede, ikke fulgte det kontradiktoriske princip, og at der især aldrig fandt en konfrontation sted mellem L. og René Demont. Desuden havde denne på dette tidspunkt ikke kendskab til førstnævntes »iagttagelser«, hvorfor han var uvidende om, hvilke forhold der lagdes ham til last.

Efter den omtalte undersøgelse blev der i den anfægtede afgørelse, blandt de af L. fastslåede »iagttagelser«, lagt følgende undladelser til grund:

— anvendelse af en fiktiv faktura fra et firma, der tilhørte en af sagsøgerens bekendte, som grundlag for løn til en midlertidigt ansat, som der ikke var indgået nogen kontrakt med;

— uregelmæssigheder ved aflønningen af rengøringspersonale i 1977/1978;

— accept af salærkrav fra advokater uden efterprøvelse af grundlaget for salærernes størrelse og uden forudgående godkendelse fra Kommissionen i Bruxelles.

Endelig anføres det i afgørelsen, at René Demont har givet sig selv forskud på 100 % af udgifterne til sin årlige hjemrejse i 1977 og 1978 i stedet for de 90 %, der var godkendt.

Jeg vil i det følgende kun undtagelsesvis gå ind på de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for disse klagepunkter. Selv om Domstolen i almindelighed ikke sætter sig i administrationens sted for at fastlå de faktiske omstændigheder eller foranstalte bevisoptagelse (dom af 26. 2. 1981, De Briey, præmis 7: Domstolen kan i tilfælde af afskedigelse på grund af utilstrækkelig faglig indsats ... ikke efterprøve denne bedømmelses retmæssighed, undtagen hvis der foreligger en klar vildfarelse eller magtfordrejning), skal den dog, hvad angår disciplinær forfølgning, ikke blot undersøge, om reglerne vedrørende fremgangsmåden er blevet fulgt, men også kontrollere administrationens bedømmelse af de faktiske omstændigheder; desuden skal Domstolen undersøge, om begrundelsen for sanktionen er behæftet med retsvildfarelse.

1. Klagepunktet vedrørende udgifterne til den årlige hjemrejse— som er nævnt først i den anfægtede afgørelse — var ikke formuleret af L. i hans famøse skrivelse, eftersom han, ligesom Renner og delegationens øvrige medlemmer, havde haft fordel af denne ordning. Klagepunktet blev rejst, efter af finanskontrollen i december 1978 havde udarbejdet en særlig skrivelse vedrørende forskudsbetalinger af omkostninger ved tjenesterejser og de udgifter til den årlige rejse, som René Demont havde hævet forud. Denne særlige skrivelse, som ikke er indeholdt i akterne, blev meddelt sagsøgeren af det ansvarlige kommissionsmedlem ved en skrivelse af 16. januar 1979, som heller ikke er indeholdt i akterne. Sagsøgeren blev hørt herom i korthed af den tjenestemand, der skulle udarbejde sagsfremstillingen den 19. januar 1979 og atter den 3. april 1979 (alene protokollatet fra sidstnævnte høring er indeholdt i aktmappen). Følgelig kunne den til Santiago udsendte undersøgelseskommission ikke lade sin undersøgelse omfatte dette aspekt, og René Demont var indtil 16. januar 1979 uvidende om indholdet af aktmappen på dette punkt. Jeg mener derfor, at klagepunktet er fremsat for sent. Vedørende det forkastelige i denne adfærd skal jeg anføre, at hverken L. eller Renner har anført noget herom, og Kommissionen i 1978 selv har tilbagebetalt sagsøgeren en godtgørelse på de 10 %, som han havde gennemført »med urette«, for at efterkomme de bestemmelser, som han nu beskyldes for ikke at have overholdt.

2. Alle de undladelser, der gøres gældende mod René Demont, vedrører hans finansförvaltning og især den anden undladelse, som går tilbage til 1976. Den anfægtede afgørelse beskylder ham for at have anvendt »regnskabsmæssige kneb« og dette »uden passende underretning til Kommissionen, hvilket har hindret kontrollen med disse fællesskabsud-gifter«, eller, i sagen vedrørende advokatsalærerne, ubetænksomt at have påført Kommissionen udgifter »uden at have undersøgt berettigelsen af det pågældende beløb og uden forudgående godkendelse fra Kommissionen«. Det anføres endvidere i afgørelsen, at René Demont »antages at have været fuldt ud opmærksom på sit ansvar som leder af afdelingen for forskudsbetalinger siden udløbet af 1973, og at han har haft forbindelse med Kommissionens tjenestegrene blandt andet via mødet mellem de ansvarlige ledere for kontorerne i tredjelande«. De omstændigheder, der gøres gældende mod ham, udgør derfor ikke handlinger, »der skyldes tvangen fra særlige omstændigheder«. Man læser derfor med nogen overraskelse senere i afgørelsen, at René Demont »ifølge flere vidner ... hverken har uddannelse eller temperament til at udøve hvervet som ansvarlig for forskudsbetalinger, og at hans øvrige opgaver ikke giver ham den nødvendige tid til korrekt at udføre arbejdet med foretagelse af forskudsbetalinger ... Der må desuden tages hensyn til de i Santiago herskende forhold og især afstanden til Kommissionens hjemsted ... Der foreligger ikke bevis for, at han har draget personlig fordel af sin ukorrekte fremgangsmåde«. Ikke desto mindre blev sagsøgeren ved afgørelsen tildelt en irettesættelse. Det er derfor nødvendigt nærmere at undersøge de omstændigheder, under hvilke sagsøgeren har udøvet finansforvaltningen. Såfremt omstændighederne antages at være godtgjort, har de forhold, der her gøres gældende mod sagsøgeren, fuldt ud begrundet en irettesættelse. Den ansvarlige for forvaltningen af forskudsbetalinger pådrager sig disciplinært og eventuelt økonomisk ansvar, når han ikke ved forskriftsmæssige bilag kan begrunde de udbetalinger, der er foretaget til andre end berettigede. Spørgsmålet er netop, om René Demont på tidspunktet for disse handlinger var ansvarlig for forskudsbetalinger. Hvis L. — der er anført at være ansvarlig herfor siden 1. april 1972 — i praksis havde overladt regnskabsføringen til sagsøgeren allerede ved dennes ankomst til Santiago i august 1973, var det først den 12. august 1977, at generaldirektøren for budgetter besluttede at erstatte L. (tjenstemand i lønklasse A 4) med Demont (tjenestemand i lønklasse A 7) som ansvarlig for forskudsbetalinger. Den omstændighed, at afgørelsen er givet tilbagevirkende kraft til 12. december 1973, kan ikke pådrage sagsøgeren ansvar for denne forvaltning forud for datoen for afgørelsen. Enten gælder afgørelsen kun for fremtiden, men i så fald kan man ikke på disciplinært plan afkræve sagsøgeren regnskab for den forudgående periode, eller også har afgørelsen virkning fra december 1973, hvorfor René Demont's forvaltning i så fald får det blå stempel for perioden forud for datoen for vedtagelsen af afgørelse. Desuden, selv om sagsøgeren kun midlertidigt har overtaget ansvaret for kontoret i Santiago, hvilket fremgår af svaret af 24. juli 1979 på hans første klage af 9. februar 1979, kan man ikke på denne forvaltning anvende kriterier, der gælder for en person, som på normal vis er pålagt dette ansvar. På dette område er formalisme ikke en luksus, og det er ikke tilstrækkeligt at indvende, således som Kommissionen gør det, at man havde kunnet forvente af sagsøgeren, såfremt han ikke mente at kunne bestride hvervet som ansvarlig for forskudsbetalinger, at han anmodede Kommissionen om at blive fritaget for dette ansvar! Det havde dog ikke manglet på advarsler til de ansvarlige instanser. Allerede en rapport til Generaldirektoratet for forbindelser med tredjelande af 26. november 1976 anbefalede, at der hurtigst muligt blev udsendt én »tjenestemand i lønklasse B, som, i lighed med hvad der gælder for alle delegationerne, skulle forvalte administrative og finansielle problemer. Dette arbejde udføres nu af René Demont, som har andre ansvarsområder i delegationen, der medfører hyppige fravær« (mindre end tre måneder i Santiago i 1976). Det blev i rapporten foreslået »at gennemføre en administrativ infrastruktur i delegationen ved at stille det nødvendige antal ansatte til dens rådighed ved udsendelse af en tjenestemand i lønklasse B, der skulle være ansvarlig for forvaltningen af administrative og finansielle problemer og for ansættelsen af lokalt ansatte til at udføre arbejdet ...« (herefter følger en opregning af fire arter aktiviteter). Det fremgår af sagens akter, at en ansat (i lønklasse B 4), der særlig skulle være ansvarlig for forskudsbetalinger, først blev udsendt til Santiago — til en beskåret delegation — den 30. november 1978. Den 1. april 1977 mente Kommissionens finanskontrol, at den omstændighed, at en lokalt ansat forfalskede det lokale postvæsens kvitteringer for porto ved at forhøje tallene for de faktisk betalte beløb og selv beholdt forskelsbeløbet, »medførte ansvar for Démont, der var ansvarlig for forskudsbetalinger«. Endvidere fastslog finanskontrollen, »det må desuden undersøges, om konstateringen af denne alvorlige undladelse fortsat gør det muligt at anvende Démont som ansvarlig for forskudsbetalinger ...«. Den 8. september 1977 foreslog Kommissionens anden revisor, der afgav rapport om et inspektionsbesøg i august 1977 ved kontoret i Santiago, at L. udpegedes som medunderskriver ligesom Renner, hvad angik udgiftsbilag. Han fandt, at protokollen over bankindestående var i orden og ført på fuldt tilfredsstillende måde af René Demont's assistent. Revisoren benyttede lejligheden til at lykønske René Démont med hans forvaltning, men fastslog, at det »naturligvis var beklageligt, at de anstrengelser, der udøvedes for at forvalte bevillingerne, modvirkedes eller gjordes nyttesløse på grund af, at der ikke, som reglerne ellers foreskriver, var nogen ansvarlig, som forslag om udgifter kunne forelægges for«. Det er derfor ikke korrekt at gøre gældende over for René Démont, at hans administration har forhindret en passende kontrol med forvaltningen af Fællesskabets midler, når man kun stillede meget begrænsede midler til hans rådighed. Hvis »der i Santiago anvendtes den dårligste fremgangsmåde ved forskudsbetalinger i alle kontorerne i tredjelande« — for at gentage udtrykkene i vidnesudsagnet fra Lesselliers af 27. april 1979 — må ansvaret herfor i første række påhvile Kommissionen selv. Ifølge det andet vidneudsagn, fra Angelini af 30. maj 1979, der på det pågældende tidspunkt var direktør for almindelige anliggender og inventar, »har Kommissionen begået en fejl ved ikke at udnævne en ansvarlig for forskudsbetalingerne i Santiago, og Démont er således forpligtet til at udøve funktioner, som han ikke er uddannet til at varetage, og for hvilke der ikke var fastsat nogen bestemmelser«. Selv om sagsøgerens forvaltning således ikke har været så forskriftsmæssig som nødvendigt, påhviler ansvaret herfor i første række hans overordnede, især L., der var ansvarlig for forskudsbetalingerne indtil november 1977.

3. Men det alvorligste klagepunkt, der gøres gældende mod René Démont, er, at han ved uforsigtighed har inddraget Kommissionen i en sag vedrørende et advokatsalær på 30000 amerikanske dollars. Denne sag er detaljeret omhandlet i sagens akter. Lørdag den 17. december 1977 om eftermiddagen blev M., der var lokalt ansat og assistent under William Forwood (ansvarlig for pressekontoret i Santiago, indplaceret i lønklasse A 5), ikke alene afhørt, men også sat fast af det chilenske politi under ret så alvorlige omstændigheder. M., der tidligere var ansat som praktikant ved sammenslutningen »Journaliste pour l'Europe«, var ansat som journalist ved delegationen i Santiago. Han var kendt for sin virksomhed inden for oppositionen mod Pinochet-regimet. Under disse omstændigheder havde kontoret i Santiago en egentlig bistandsforpligtelse over for ham. Men på det pågældende tidspunkt var Renner og van der Loos på tjenesterejse og Forwood havde forfald. René Demont telefonerede derfor til Kommissionens sæde i Bruxelles, men kunne ikke få forbindelse med den vagthavende tjenestemand. Gennem en chilensk advokat, som delegationen havde forbindelse med, lykkedes det Demont at få frigivet M. samme dag. De politiske aspekter ved denne sag og dens virkningen for presse- og informationsvirksomheden i Latinamerika blev fremhævet i en skrivelse fra Forwood af 23. december 1977 til Kommissionens talsmand (i Bruxelles), hvori han udbad sig »en udtalelse vedrørende, hvilken stilling delegationen og generaldirektoratet nu skulle følge«. Den 4. januar meddelte Volpi sagsøgeren — der i mellemtiden havde meddelt ham, »at sagens afvikling ... skulle ledsages af betaling af et salær«, om hvis størrelse han endnu var uvidende — at han »aldrig havde tvivlet om effektiviteten af hans handling«. Det pågældende advokatkontor havde allerede ved skrivelse af 27. december 1977 afkrævet René Demont betaling af 18000 amerikanske dollars »conforme lo que hemos conversado ... por las gestiones realizadas hasta fecha ...«. Den 19. april 1978 blev M. fremstillet for retten og blev kun idømt en betinget bøde på 200 amerikanske dollars for »angreb på moralen«. »Conforme a la convenido con UD ... por la defensa asumida ... en favor de Dn. M.«, krævede advokatkontoret den 28. april 1978 af René Demont betaling af 12000 amerikanske dollars. Sagsøgeren oversendte disse to skrivelser vedrørende salærkrav til Eduardo Volpi i Bruxelles den 5. maj 1978; det blev under retsmødet oplyst, at Kommissionen i sidste ende kun har betalt det pågældende advokatfirma to eller tre tusinde dollars. Fra det tidspunkt, hvor M. blev sat fast, og indtil han blev domfældt, undlod myndighederne i Bruxelles praktisk taget enhver reaktion; det kan derfor ikke bebrejdes sagsøgeren, der stod over for en situation, som efter alles opfattelse var »ømtålelig«, at han forhandlede med et advokatfirma, hvor han kendte et af medlemmerne, i stedet for, som Kommissionen nu siger, at anmode en anden tjenestemand ved delegationen om at behandle salærspørgsmålet. Denne »anden« tjenestemand har klart kun kunnet være L.; skønt sagsøgeren havde oversendt akterne vedrørende salæret med henblik på at kunne diskutere det i forbindelse med en tjenesterejse til Bruxelles, har L. ikke forhandlet herom med myndighederne ved Kommissionens hovedsæde; tværtimod, under hensyn til den snarlige ankomst af undersøgelseskommissionen til Santiago, har han hos en ansat ved kontoret i denne by bestilt en ufordelagtig rapport om sagsøgeren. Det sidste ord i denne sag synes at være vurderingen i en skrivelse stilet den 19. december 1977 efter ordre fra Wolfgang Renner, nr. 77001968 (dokumentet er ikke indeholdt i sagens akter), til det pågældende kabinet, hvorefter »tjenestegrenen har været særdeles positiv for ikke at påvirke de officielle forbindelser mellem regeringen (den chilenske) og De europæiske Fællesskabers institutioner«. Når henses til disse beskyldninger er det mærkværdigt, at sagsøgeren den 11. april 1975 blev rost af Angelini for resultaterne af sine anstrengelser med henblik på indretningen af kontorets lokaler i Santiago. For perioden 1. juli 1973 — 30. juni 1975 indeholdt hans bedømmelsesrapport, underskrevet den 9. oktober 1975 af Wolfgang Renner, der var chef for delegationen for Latinamerika, følgende generelle vurdering: »Demont, der er en yderst kompetent tjenestemand og kollega, har på en god måde integreret sig i delegationen, som han tjener loyalt. Hans kendskaber til administration og statistik er meget værdifulde for delegationen. Desuden har han formået at opnå interessante og meget forskelligartede personlige kontakter, som har gjort det muligt for ham hurtigt at integrere sig i arbejdet i Latinamerika«. Den analytiske bedømmelse beskriver hans kvalifikationer, arbejdsindsats og tjenstlige adfærd som »over det normale«. Den 25. august 1977 anmodede Angelini selv René Demont om at organisere sin egen tjenesterejse til Caracas »selvfølgelig med den smidighed og effektivitet, som De sædvanligvis udviser ...«. I bedømmelsesrapporten for sagsøgeren omfattende perioden 1. juli 1975 — 30. juni 1977 — underskrevet den 29. november 1977 af delegationens chef — i hvilken periode han foruden at udføre sit sædvanlige arbejde også var regnskabsrevisor for delegationen, blev hans kvalifikationer, arbejdsindsats og tjenestlige adfærd betegnet som »over det normale« og indeholdt følgende generelle bedømmelse: »Demont har meget let opnået kontakter i Latinamerika; af denne grund har han evne til at opnå de resultater, som må forventes. Inden for rammerne af det administrative og finansielle arbejde har han formået at forene løsninger af problemer, der følger af arbejdsbetingelserne i Latinamerika, med administrationens behov«. Sagsøgerens aktsamling indeholder ingen bedømmelsesrapport for perioden 1. juli 1977 — 30. juni 1979 og heller ikke for perioden 1. juli 1979 — 30. juni 1981, men den 5. april 1978 blev sagsøgeren ved beslutning, underskrevet af det kommissionsmedlem, som var ansvarlig for personalespørgsmål, forfremmet (med tilbagevirkende kraft fra 1. januar 1977) fra lønklasse A 7, løntrin 6, til lønklasse A 6, løntrin 6! Alt i alt opstår der det indtryk, at sagsøgerens rolle ikke var let på grund af kompetencefordelingen mellem tjenestemænd, der tilhørte flere forskellige generaldirektorater, nemlig forbindelser med tredjelande, administration, information (vidneudsagn fra Pendville af 17. maj 1979). Under disse yderst utaknemmelige arbejdsvilkår, og da Kommissionen allerede i 1977 havde besluttet, at lederen af kontoret i Santiago skulle være en tjenestemand i lønklasse A 4/A 5, har sagsøgeren handlet efter bedste evne og har aldrig søgt at opnå en personlig økonomisk fordel. Ifølge vidneudsagnet fra Long af 27. april 1979, »tog han let på pengespørgsmål, men han var ikke uærlig. Det var en pligtopfyldende mand, og i sit ønske om at hjælpe, havde han tendens til at tilsidesætte den korrekte fremgangsmåde«. Jeg deler derfor opfattelsen hos den tjenestemand, der skulle udarbejde sagsfremstillingen, og som ikke mente, at sagsøgerens adfærd krævede nogen disciplinær sanktion, idet »det er en mand, hvis engagement og evne til at klare vanskeligheder sandsynligvis har været mere til gavn end skade for Kommissionen. Men hans overordnede har med urette givet ham en handlefrihed, som han undertiden har anvendt med uforsigtighed, idet han mente at kunne klare alt«. Selv om den tjenestemand, der skulle udarbejde sagsfremstillingen, således antog, at der var formodning for uregelmæssigheder, hvad angår de to første klagepunkter mod sagsøgeren (kontrakt med firmaet AHNSA og aflønningen af rengøringspersonalet), måtte han dog fastslå, at »der eksisterer intet bevis til støtte for de af L. fremførte beskyldninger«, og han rejser spørgsmålet, »såfremt det er korrekt, at L. var ansvarlig for forskudsbetalinger indtil 1977, hvorfor har han da ikke haft hånd i hanke med sagen AHNSA (1976) og øvrige sager, der lå forud for udnævnelsen af René Démont?«. Hvad angår advokatsalærerne, erklærer han, at han ikke er forbavset over den omstændighed, at »advokater eller andre mellemmænd i en autoritær politistat som Chile, tager sig dyrt betalt, når det drejer sig om at redde regimets ofre fra indespærring«. Der er ikke noget at sige til — når henses til de beskyldninger, som blev rejst mod sagsøgeren — at generaldirektøren i første omgang antog, at han fortjente en alvorlig sanktion, og at dette begrundede henvisningen til artikel 87 i sin helhed. Dette var også grunden til den fremskyndede tilbagekaldelse af sagsøgeren til Bruxelles, som det allerede principielt var besluttet. Efterhånden som undersøgelsen skred frem, smeltede »toppen af isbjerget«, der var omtalt i klagepunkterne, imidlertid som sne i forårssolen, og generaldirektøren for administration rejste den 23. marts 1979 det spørgsmål, om en »simpel skriftlig advarsel, der ikke skulle optages i sagsøgerens aktsamling«, ikke ville være tilstrækkelig. Da René Démont imidlertid havde indgivet en klage den 9. februar 1979 mod sin tilbagekaldelse, idet han gjorde gældende, at det drejede sig om en skjult disciplinær sanktion, blev det besluttet at meddele ham en egentlig disciplinær sanktion, endog relativt mild, for at statuere et eksempel for de andre delegationer og for at gøre det klart, at sagsøgerens tilbagekaldelse til Bruxelles ikke havde den disciplinære karakter, som han selv tillagde den. Af alle disse grunde mener jeg, at den afgørelse, som sagsøgeren var genstand for — når henses til de overtrædelser af retten til forsvar, som den var behæftet med — har kunnet indebære en simpel advarsel. Det er dog ikke sikkert, at Domstolen på området for disciplinære sanktioner har fuld prøvelsesret, der gør det muligt for Domstolen at ændre den afgørelse, der kræves annulleret. Jeg mener dog, at afgørelsen, efter en supplerende betragtning, uden videre kan annulleres!

III —

Udformningen af »skrivelsen« fra L. skyldes især det modsætningsforhold, der stadig bestod mellem ham og sagsøgeren, og den følelse af frustration, som han følte ved tanken om, at hans underordnede forblev leder af kontoret i Santiago, efter at han selv var afrejst. Efter den disciplinære forfølgning har det, selv for ansættelsesmyndigheden, kunnet være klart, at denne skrivelse var bagvaskende, eftersom ansættelsesmyndigheden i sidste ende kun har lagt vægt på de tilgivelige undladelser, der gjordes gældende mod sagsøgeren. Denne har altså været genstand for en indberetning, som kunne indebære en bagvaskelse.

I modsætning til Kommissionens opfattelse drejer det sig her om et tilfælde, hvor vedtægtens artikel 24 ganske klart må finde anvendelse: »Fællesskaberne yder deres tjenestemænd bistand, især ved retsforfølgning mod personer, der har fremsat trusler, krænkelser, injurier, ærerørige beskyldninger eller foretaget angreb på person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie på baggrund af hans stilling eller hverv«. Domstolen har fastslået (dom af 14. 6. 1979, fru V. mod Kommissionen, sag 18/78, Sml., s. 2102), at »selv om bestemmelsen først og fremmest er udformet med henblik på at beskytte Fællesskabets tjenestemand mod angreb m.v. fra tredjemands side, gælder bistandspligten ifølge artikel 24 også i tilfælde, hvor ophavsmanden til de af bestemmelsen omfattede forhold er en anden tjenestemand i Fællesskaberne« (præmis 15). Domstolen tilføjede, at der måtte gælde en endog særlig streng pligt til at yde beskyttelse, idet de implicerede i episoden var to tjenestemænd, hvoraf den ene var underordnet den anden.

Jeg mener, at den bedste måde at rehabilitere sagsøgerens omdømme på og »sikre ham et karriereforløb svarende til karriereforløbet ved institutionens hjemsted« består i fuldt ud at efterkomme hans påstand.

Af alle disse grunde foreslår jeg Domstolen at annullere afgørelsen af 15. juni 1979, hvorved René Démont blev meddelt en irettesættelse, samt at Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i denne anden sag.

( 1 ) – Oversat fra fransk