5.

Undersøgelsen må nu rettes mod målsætningen for de bestemmelser, der gælder i Forbundsrepublikken Tyskland; det må undersøges, om disse er tilstrækkelige til at begrunde importhindringen. Sagsøgte i hovedsagen har angivet tre formål som begrundelse for reglerne: Beskyttelse af den offentlige sundhed, beskyttelse af forbrugeren mod bedragerier, samt beskyttelse mod illoyal konkurence. Kravet om et bestemt mindsteindhold af alkohol i spiritus og likør kan derfor undersøges ud fra kriterierne i artikel 3 i direktiv 70/50 med henblik på at fastslå, om deres restriktive virkninger ikke står i forhold til det tilstræbte resultat, og om de samme mål kan nås ved andre midler, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet. Den nævnte foranstaltning kan også undersøges ud fra EØF-traktatens artikel 36, der som bekendt — uanset artiklerne 30-34 — opretholder indførselsrestriktioner, som er begrundet i hensynet til den offentlige orden og i beskyttelsen af menneskers sundhed. Jeg skal anføre, at artikel 36 under hensyn til den tvivl, som jeg har ytret vedrørende foreneligheden af direktiv 70/50 med den nu fremherskende strenge fortolkning af artikel 30, utvivlsomt er en bedre målestok ved afgørelsen end dette direktiv. Jeg skal desuden understrege, at ifølge de i artikel 3 i direktiv 70/50 anførte kriterier formodes de mål, som staterne forfølger via handelsforanstaltninger, at være lovlige ud fra fællesskabsretten. Beskyttelsen af den offentlige sundhed er utvivlsomt et lovligt formål, som der formelt henvises til i artikel 36. Lige så lovlige er undtagelserne til artikel 30, der viser sig nødvendige for at beskytte producenterne og forbrugerne mod handelsmæssige svig: Dette har Domstolen fastslået i præmis 17 i sin dom af 20. februar 1975 (sag 12/74, Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland, Sml. 1975, s. 181). Derimod betvivler jeg, at bekæmpelsen af den illoyale konkurrence er et mål, der kan begrunde en undtagelse fra artikel 30; jeg finder det endnu mere tvivlsomt, om begrebet den offentlige orden i artikel 36 kan udstrækkes så vidt. Det kan dog forekomme hensigtsmæssigt at anføre, at det i artikel 12, stk. 1, i det nævnte direktiv 75/726 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om frugtsaft indeholdte forbud mod at hindre samhandelen inden for Fællesskabet med disse produkter gennem ikke harmoniserede nationale bestemmelser om sammensætning, fabrikationskende-tegn, pakning eller etikettering, ifølge artikel 12, stk. 2, ikke finder anvendelse på bestemmelser, der er begrundet i hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed, bekæmpelse af enhver form for vildledende oplysninger, beskyttelse af industriel samt handelsmæssig ejendomsret og bekæmpelse af illoyal konkurrence. Jeg skal nu behandle de i det foreliggende tilfælde omtvistede foranstaltninger. Det forekommer mig meget vanskeligt at dele den tyske Branntweinmonopolverwaltung's opfattelse, hvorefter fastsættelsen af et vist mindsteindhold af alkohol i spiritus og likør tjener til at beskytte folkesundheden mod alkoholismens farer. Til støtte for denne opfattelse er det blevet anført, at spiritusforbruget stiger proportionalt med nedsættelsen af alkoholprocenten, og at indførte produkter under alle omstændigheder vil oversvømme markedet, så snart det ved kravet om et mindsteindhold af alkohol opførte dige er gennembrudt, hvilket vil forøge fristelsen for forbrugerne. Jeg mener, at udbudet af varer med lavere alkoholindhold på markedet giver grundlag for at håbe, at forbrugerne indskrænker nydelsen af de på grund af det højere alkoholindhold skadeligere drikkevarer. For at blive ved den i sagen omtvistede likør: Der findes i Tyskland forbrugere af Cassis de Dijon, som i øjeblikket er tvunget til at drikke den specielt for det tyske marked producerede likør, der har et alkoholindhold på 25 rumfangsprocent, fordi det er forbudt at sælge den originale Cassis de Dijon. Ville det måske ikke være bedre for folkesundheden, hvis de forbrugere, der sætter pris på en likør med cassissmag, foruden tilfredsstillelsen ved at drikke det originale produkt, havde mulighed for at indtage mindre alkohol? Og hvis det er korrekt, som den tyske Monopolverwaltung anfører, at det er forbrugernes vaner og krav, der bestemmer kvalitetsnormerne — således at forbrugerne på markedet kan finde hvad de ønsker og venter at finde, når de forlanger et bestemt produkt — er det da ikke også på den anden side korrekt, at et større udvalg er hensigtsmæssigt, ja endog nødvendigt, for at tilpasse og eventuelt ændre disse vaner? At bevæge offentligheden til at indtage drikkevarer med lavere alkoholindhold vidner — mener jeg — om en større omsorg for folkesundheden, end at tvinge offentligheden til at indtage drikkevarer, hvis mindsteindhold af den skadelige substans ikke må nedsættes. Hvad angår handelsbedragerier, mener jeg, at det er vigtigt at forhindre salg af produkter, der fremstår som noget, de ikke er, og som bærer en betegnelse, som ikke tilkommer dem, og ikke klart angiver deres oprindelsessted eller sammensætning. Jeg mener derfor, at det efter fællesskabsretten er fuldt ud lovligt, at hver medlemsstat på hensigtsmæssig måde regulerer identificeringen af hvert produkt, dets benævnelse, dets oprindelse samt angivelsen af dets indhold. Alt dette har imidlertid intet at gøre med kravet om, at enhver form for spiritus og alle likører skal indeholde over en vis procent alkohol. Det er blevet anført, at oplysningerne på etiketten kan udgøre en supplerende, omend ikke den eneste, garanti for forbrugerne (og derfor er de foreskrevet i tysk ret). Forbrugeren undersøger i almindelighed ikke de særlige kendetegn ved et produkt, men vælger næsten automatisk det billigste (i det foreliggende tilfælde produktet med det laveste alkoholindhold); forbrugeren er således udsat for bedragerier af enhver art. Men forestillingen om en sådan udbredt, om ikke generel, manglende opmærksomhed hos forbrugerne forekommer mig at dømme ethvert forsøg på at beskytte dem — medmindre man alene udbyder et enkelt nationalt produkt, hvis sammensætning er konstant og strengt kontrolleret — til at mislykkes. På den anden side hindrer fastsættelsen af et mindsteindhold af alkohol alene, at et produkt med lavere alkoholindhold kan sælges som spiritus eller likør. Men eksisterer der egentlig et begreb vedrørende spiritus eller likør, der nødvendigvis er forbundet med et bestemt alkoholindhold? Og er den alvorligste vildledning på området for spiritus, der skal forhindres med en streng lovgivningsmæssig skranke, et lavere alkoholindhold end forbrugeren forventer? Denne tvivl får mig til at tro, at den egentlige begrundelse for den pågældende foranstaltning skal søges andetsteds, nemlig i en handelstradition, som de nationale producenter længe har fulgt, og som forbrugernes smag følgelig har tilpasset sig, endda i så høj grad, at man frygter en oversvømmelse af fremmede produkter med lavere alkoholindhold. Sagsøgte i hovedsagen har bestridt, at den pågældende ordning giver de nationale producenter fordele, idet den uden forskel finder anvendelse på indenlandske og indførte varer; jeg mener, at ordningens væsentligste fordel ligger i indførselsrestriktionen for konkurrerende produkter, som allerede er kendt i oprindelseslandet, men ikke må sælges, fordi deres alkoholindhold ligger under den fastsatte procent. Sagsøgte har desuden anført, at hvis udenlandske produkter med et lavere alkoholindhold kunne bringes i omsætning, ville den samlede nationale produktion blive tilpasset denne type produkter, hvilket vil medføre, at det i staten med de laveste krav i denne retning foreskrevne mindsteindhold af alkohol vil træde i stedet for den oprindeligt foreskrevne. Denne tankegang er dog fuldt ud støttet på den opfattelse, at forbrugeren udelukkende ser på prisen, som er billigere for produkter med lavere alkoholindhold. Erfaringen inden for Fællesskabet viser dog, at dette ikke er tilfældet: I lande med et højt vinforbrug (for at nævne en drikkevare med et relativt lavt alkoholindhold) har dette ikke ført producenterne af brandy, grappa og andre former for spiritus til at nedsætte alkoholindholdet i disse produkter. Efter fællesskabsretten er der intet, der forhindrer en medlemsstat i at fastsætte et mindsteindhold af alkohol for indenlandsk produceret spiritus eller likør, og samtidig kræve, at de tilsvarende udenlandske produkter skal bære en klar angivelse af deres oprindelse og alkoholprocent (naturligvis uden at de må anvende de retmæssigt beskyttede nationale betegnelser). Af alle disse grunde mener jeg, at foranstaltninger af den art, der gælder i Forbundsrepublikken Tyskland, som udgør en indirekte hindring for indførslerne og derfor er i strid med EØF-traktatens artikel 30, hverken er begrundet efter traktatens artikel 36 eller artikel 3 i Kommissionens direktiv 70/50 af 22. december 1969. Det mål, der består i at beskytte forbrugerne mod bedragerier, kan nemlig nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen; i forhold til dette mål er hindringerne for de frie varebevægelser overdrevne og uforholdsmæssige.