I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at en medlemsstats lovgivning, som i den i kapitel 2, punkt 2, i bilag V til tiltrædelsesakten for Kroatien fastsatte overgangsperiode fortsat stiller indhentelse af en arbejdstilladelse som betingelse for at udstationere kroatiske statsborgere på denne medlemsstats arbejdsmarked i henhold til artikel 1, stk. 3, litra c), i direktiv 96/71, er forenelig med artikel 56 TEUF og 57 TEUF, for så vidt som foranstaltningen regulerer kroatiske statsborgeres adgang til denne medlemsstats arbejdsmarked i henhold til kapitel 2, punkt 2, i bilag V til tiltrædelsesakten for Kroatien (jf. analogt dom af 10.2.2011, Vicoplus m.fl., C-307/09 – C-309/09 , EU:C:2011:64 , præmis 32 og 33 ).

Artikel 56 TEUF og 57 TEUF samt kapitel 2, punkt 2, i bilag V til akten om Republikken Kroatiens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af traktaten om Den Europæiske Union, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab skal fortolkes således, at en medlemsstat er berettiget til at begrænse udstationeringen af kroatiske arbejdstagere, som er ansat i en virksomhed med hjemsted i Kroatien, ved at kræve en arbejdstilladelse, når udstationeringen foregår ved i henhold til artikel 1, stk. 3, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser at stille arbejdstagerne til rådighed for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat med henblik på, at sidstnævnte virksomhed leverer en tjenesteydelse i den første af disse medlemsstater.

Artikel 56 TEUF og 57 TEUF skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke er berettiget til at kræve, at tredjelandsstatsborgere, som er stillet til rådighed for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat af en anden virksomhed, der ligeledes har hjemsted i denne anden medlemsstat, med henblik på leveringen af tjenesteydelser i den første af disse medlemsstater, skal have en arbejdstilladelse.

Hvad angår udstationering af arbejdstagere fra et tredjeland, som foretages af en virksomhed, der leverer tjenesteydelser, og som er etableret i en EU-medlemsstat, er det allerede blevet fastslået, at en national ordning, hvorefter en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat kun må levere tjenesteydelser i det pågældende land, hvis den har opnået en tilladelse hertil fra en administrativ myndighed, er en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 56 TEUF (dom af 11.9.2014, Essent Energie Productie,C-91/13, EU:C:2014:2206, præmis 45).

En national lovgivning, der vedrører et område, der ikke er genstand for harmonisering på EU-plan, og som gælder uden forskel for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på den pågældende medlemsstats område, kan imidlertid til trods for dens restriktive virkning på den frie udveksling af tjenesteydelser begrundes i et tvingende alment hensyn, der ikke allerede tilgodeses i kraft af de bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret, forudsat at lovgivningen er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde formålet (dom af 11.9.2014, Essent Energie Productie,C-91/13, EU:C:2014:2206, præmis 48).

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at selv om hensynet til at undgå forstyrrelser på arbejdsmarkedet er et tvingende alment hensyn, sker udstationering til en anden medlemsstat med henblik på at levere tjenesteydelser dér af arbejdstagere, der er beskæftiget i en virksomhed, som er etableret i en medlemsstat, imidlertid ikke med det formål at få adgang til arbejdsmarkedet i denne anden medlemsstat, idet arbejdstagerne vender tilbage til deres hjem- eller bopælsland efter udførelsen af arbejdet (dom af 11.9.2014, Essent Energie Productie,C-91/13, EU:C:2014:2206, præmis 51).

En medlemsstats varige opretholdelse af et krav om arbejdstilladelse for tredjestatsborgere, som er stillet til rådighed for en virksomhed, der foretager transaktioner i denne medlemsstat, af en virksomhed etableret i en anden medlemsstat, går imidlertid videre, end hvad der er nødvendigt for at nå formålet med at undgå forstyrrelser på arbejdsmarkedet (jf. i denne retning dom af 11.9.2014, Essent Energie Productie,C-91/13, EU:C:2014:2206, præmis 56).

(jf. præmis 44, 46, 48, 49 og 53 samt domskonkl. 2)