FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G.REISCHL
FREMSAT DEN 20.JUNI 1978 <appnote>1</appnote>
HøjeRet.
De sager, som jeg skal behandle idag,
vedrører etprodukt, der benævnes
»isoglucose«, som viallerede harmødt i
sag 101/76 (Koninklijke Scholten-
Honig N.V. mod Rådet ogKommissi­
onen for De europæiske Fællesskaber,
dom af5.5.1977, Sml. 1977, s.797).
Isoglucose eretnytsødestof iflydende
form, som blev opfundet iDeforenede
Stater ibegyndelsen afhalvfjerdserne.
100 kgisoglucose svarer cirka til71kg
hvidt sukker. Det fremstilles på
grundlag afstivelse, som enten kan
udvindes afmajs, hvede og imindre
omfang korn som basisprodukt. Ifølge
deunder sagen fremlagte talanvendes
der mellem 70og85%majs ogmellem
15og 30%korn. Fra efteråret 1977
blev der imidlertid — som man har
forsikret os—kun anvendt majs som
basisprodukt, der for 50%'s vedkom­
mende måindføres, fordi fællesskabspro­
duktionen ikke kan opfylde efter­
spørgslen. Isoglucose anvendes ved den
industrielle fremstilling af nærings­
midler, hvor det kan erstatte flydende
sukker.
Inden forFællesskabet fremstilles isoglu­
cose for det første afdet nederlandske
selskab Koninklijke Scholten-Honig,
som efter athave erhvervet licens i1972
ogefter athave opført etforsøgsanlæg i
september 1973, optog produktionen og
forøgede den iseptember 1975 efter at
have udvidet fabrikken. Som det blev
anført under de mundtlige forhand­
linger, harScholten-gruppen imidlertid i
mellemtiden indstillet betalingerne med
virkning fra 7.marts 1978, ogder er
åbenbart ved atske enopdeling af
gruppen. Isoglucose produceres desuden
afdet belgiske selskab G.R.Amylum
N.V., som ersagsøger ienafdeerstat-ningssager, hvori jegfremsætter forslag
tilafgørelse (sag 116/77). Dette selskab
optog ligeledes tidligt produktionen,
nemlig ifebruar 1972, ogudvidede lige­
ledes sine anlæg i1975. Desuden beslut­
tede selskabet Royal Scholten-Honig
(Holdings) Ltd., som erdatterselskab af
Koninklijke Scholten-Honig N.V., i
1973 atopføre etproduktionsanlæg for
isoglucose med enårlig kapacitet på
85000 tons, som depåbegyndte opfø­
relsen af ioktober 1974 iTilbury.
Endelig har også det engelske selskab
Tunnel Refineries ideforløbne årfore­
taget betydelige investeringer med
henblik påfremstillingen afisoglucose i
en allerede eksisterende stivelsesfabrik.
Disse anlæg har åbenbart delvis været i
brug siden januar 1976.
To grupper affællesskabsregler, hvis
gyldighed skal undersøges inden for
rammerne afden foreliggende sag, eraf
betydning for fremstillingen afisoglu­
cose. Den første gruppe erreglerne om
ydelse afproduktionsrestitutioner ved
fremstillingen afstivelsesprodukter, den
anden erreglerne om udskillelse af
isoglucose fra markedsordningen for
sukker ogfastlæggelse afsærlige fælles­
regler fordette produkt, nemlig opkræv­
ningen afenproduktionsafgift vedfrem­
stillingen heraf.
For såvidt angår detaljerne —dette
fremgår allerede afsag101/76 —erdet
nødvendigt atvide følgende:
Artikel 11iforordning nr.2727/75 af
29. oktober 1975 om den fælles
markedsordning forkorn (EFT L281,
1975, s.1)bestemmer, atder kan ydes
enproduktionsrestitution
»a)formajs ogblød hvede, som inden
for Fællesskabet anvendes tilfrem­
stilling afstivelse;
1—Oversat fratysk.
2008

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOI DPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUW PRODUKTEN
b)forkartoffelstivelse;
c)formajsgryn som inden forFælles­
skabet anvendes tilfremstilling af
glucose gennem den såkaldte
'direkte hydrolyse'«.
Artikel 11,stk. 3,bestemmer, atRådet
påforslag afKommissionen med kvalifi­
ceret flertal fastsætter reglerne for
anvendelsen afdenne artikel ogfast­
sætter produktionsrestitutionsbeløbet.
Dette er sket ved forordning nr.
2742/75 af29. oktober 1975 (EFT L
281, 1975, s.57)omproduktionsrestitu­
tioner ikorn- ogrissektoren, som blev
ændret ved forordning nr. 1862/76 af
27.juli 1976 (EFT L206, 1976, s.3),
der trådte ikraft den 1.august 1976.
Sidstnævnte forordning bestemte, at
produktionsrestitutionerne for produk­
tionsåret 1976-1977 skulle forhøjes på
grund afstigningen itærskelprisen. For
såvidt angår stivelsesprodukter, som er
bestemt tilfremstilling afisoglucose,
blev restitutionssatserne forproduktions­
året 1975-1976 —dette erbl.a. emnet
forden foreliggende sag—opretholdt,
ogmed virkning fra 1.august 1977 blev
der ikke længere ydet restitutioner.
Dette foregår ipraksis påden måde, at
den tilalle stivelsesproducenterne udbe­
talte restitution senere pånytilbage­
kræves afmedlemsstaternes kompetente
myndigheder idet omfang, der er
udvundet isoglucose afstivelse. Kommis­
sionens forordning nr.2158/76 af31.
august 1976 (EFT L241, 1976, s.21)
indeholder gennemførelsesbestemmel­
serne hertil. Disse trådte ifølge forord­
ningens artikel 4 ikraft den 3.
september 1976, men skulle anvendes
allerede fraden 1.august 1976.
Irelation tilden særlige markedsord­
ning forisoglucose skal jegførst erindre
om nogle principper iden fælles
markedsordning forsukker, som oprin­
deligt omfattede isoglucose, daisoglu­
cose skal tariferes under positionerne
17.02 Dog17.05 D,derudtrykkeligt er
nævnt iartikel 1iforordning nr.
3330/74 af19.december 1974 (EFT L
359, 1974, s.1).Markedsordningen for sukker inde­
holder enkvotaordning, som gælder
indtil udløbet afjuni 1980. Ifølge disse
regler tildeles hvert medlemsland en
basiskvota, som skal deles mellem produ­
centerne. Der gælder ensalgs- ogprisga­
ranti for denne basiskvota (A-sukker);
statslige interventionsorganer aftager
sukkeret til interventionsprisen, der
normalt ligger over verdensmarkeds­
prisen. Desuden findes der enmaksi­
malkvota (B-sukker), som skal fast­
sættes hvert år,ogsom udtrykkes som
enprocentsats afbasiskvotaen. Også for
denne kvota — iproduktionsårene
1976- 1977 og 1977-1978 udgjorde
maksimalkvotaen 135% og blev for
produktionsåret 1978-1979 nedsat til
127,5 %—gælder der enprisgaranti.
Imidlertid stilles der krav om, atprodu­
centerne bidrager tilinterventions- og
eksportomkostningerne — A- og
B-sukker kan eksporteres med restitu­
tion —hvorved det samlede tab, som
opstår, når der bringes mere sukker på
markedet, end der forbruges, fordeles
over de producerede mængder
B-sukker. Det samlede beløb må imid­
lertid ikke overstige 30%afinterventi­
onsprisen, hvilket iproduktionsåret
1977- 1978 gav enmaksimalgrænse på
9,85 regningsenheder pr. 100 kghvidt
sukker. Det sukker, der produceres ud
over maksimalkvotaen (С-sukker), må i
princippet kun sælges påverdensmar­
kedet ogtilverdensmarkedsprisen, med
mindre der erknaphed iFællesskabet,
som detvartilfældet i1974 og1975.
Isoglucose blev udskilt fra den fælles
markedsordning for sukker ogunder­
kastet særlige bestemmelser ved Rådets
forordning nr.1110/77 af17.maj 1977
(EFT L134, 1977, s.1).Ved forordning
nr. 111/77 (EFT L134, 1977, s.4)
indførtes fælles bestemmelser forisoglu­
cose, som såatsige udgør enminimar­
kedsordning. Den indeholder bestem­
melser om samhandelen med tredje­
lande ogomimportafgifter ogeksport­
restitutioner. Navnlig blev der—ogdet
har særlig interesse idenne forbindelse
2009

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 125/77
— indført en produktionsafgift for
isoglucose. Principielt erbeløbet for
denne produktionsafgift lige såstort
som afgiften forB-sukker. Ganske vist
er den iproduktionsåret 1977-1978,
som løber fra den 1.juli 1977,
begrænset til5regningsenheder pr. 100
kgtørstof; beløbet skal kun anvendes,
såfremt produktionsafgiften for
B-sukker inden forsamme periode over­
stiger 5regningsenheder pr. 100 kg
hvidt sukker. Imellemtiden har Rådet
bestemt, atdenne begrænsning til 5
regningsenheder skal forlænges indtil
udløbet afkvotaordningen, dvs. indtil
1980. Der blev fastsat gennemførelsesbe­
stemmelser foropkrævning afprodukti­
onsafgiften iKommissionens forordning
nr. 1468/77 af30.juni 1977 (EFT L
162, 1977, s.7). Efter disse regler
gælder der den samme beregningsme­
tode forisoglucose som forroesukker.
Disse bestemmelser har givet anledning
tilflere nationale retssager.
Ved High Court blev der ihovedsagen i
sag 103/77 nedlagt påstand om, atdet
statueres, atregeringen for Det fore­
nede Kongerige ikke erbeføjet tilat
håndhæve forordningerne nr. 1862/76,
1110/77 og1111/77, fordi disse erugyl­
dige, og ihovedsagen isag 145/77 blev
der nedlagt påstand om, atdetstatu­
eres, atforordning nr. 1111/77 er
ugyldig ogderfor ikke kan håndhæves
afdenationale interventionsorganer. Til
støtte herfor blev der, under henvisning
tilfællesskabsretten, anført forskellige
grunde, som jegsenere skal komme ind
påidetaljer. Sagsøgerne påberåbte sig
navnlig, atder forelå enkrænkelse af
forbudet mod forskelsbehandling i
EØF- traktatens artikel 40, formålene i
artikel 39samt princippet omforholdet
mellem mål ogmidler.
Iden nederlandske sagsendte sagsøgte i
hovedsagen idecember 1976 enafreg­
ning tilsagsøger, Koninklijke Scholten-
Honig N.V., som vedrørte produktions­
restitutioner for forarbejdning afmajs
tilstivelse iperioden 1.august til31.oktober 1976. Daafregningen, som var
udfærdiget ihenhold tilforordningerne
nr.1862/76 og2158/76, fordetnævnte
tidsrum udviste endebetsaldo pågrund
afforarbejdningen afstivelse tilisoglu­
cose, anlagde sagsøger sag ved College
van Beroep voor het Bedrijfsleven og
krævede tilbagebetaling afdedebiterede
produktionsrestitutioner. Sagsøger
mener, atde fællesskabsbestemmelser,
som afregningen erbaseret på,erugyl­
dige, fordi deikke opfylder begrundel­
sespligten, ogfordi forbudet mod for­
skelsbehandling erovertrådt. Desuden
gør sagsøger gældende, atderforeligger
magtfordrejning ogkrænkelse afretssik­
kerhedsprincippet.
Under hensyn tildefremførte anbrin­
gender, som desagsøgte ihovedsagerne
har imødegået, udsatte de nationale
retter defor dem verserende sager og
forelagde ved kendelser af29.juli, 12.
oktober og 8.november 1977 følgende
præjudicielle spørgsmål imedfør af
EØF-traktatens artikel 177:
I—Sag 103/77:
1.Er Rådets forordning (EØF) nr.
1862/76 gyldig, for såvidt som den
indsætter artikel 5a iRådets forord­
ning (EØF) nr.2742/75?
2.Er Rådets forordning (EØF) nr.
1111/77 gyldig?
3.Er Rådets forordning (EØF) nr.
1110/77 gyldig?
II—Sag 125/77:
1.Erartikel 2iRådets forordning
(EØF) nr.1862/76 istrid med trakta­
tens artikel 190 ikke forsynet med
begrundelse, ogfører dette forhold i
givet fald til,atartikel 2—artikel 5a
iRådets forordning (EØF) nr.
2742/75 —erugyldig?
2.Erartikel 2istrid med dettilgrund
for traktaten liggende princip om
ikke-forskelsbehandling, som navnlig
kommer tiludtryk itraktatens artikel
40,ogerartikel 2afdenne grund
ugyldig?
2010

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUKTEN
3.Indeholder forordning (EØF) nr.
1862/76 enændring afsystemet med
ydelse afproduktionsrestitutioner til
stivelsesindustrien, som allerede isig
selv—eller som følge af,atdenplud­
selig blev indsat iovennævnte alle­
rede fra 1967 gældende ordning —
strider mod det også tilgrund for
traktaten liggende retssikkerheds­
princip, ogerforordningen ibekræf­
tende fald helt eller delvist —for så
vidt som den foreskriver nævnte
ændring gennemført —ugyldig?
4.Har Rådet ogKommissionen ved at
udstede forordning (EØF) nr.
1862/76 henholdsvis forordning
(EØF nr.2158/76 begået magtfor­
drejning afden grund, atdeved
udstedelsen af de nævnte forord­
ninger har forfulgt andre mål end
dem, som kan udledes afforordning
(EØF) nr.2727/75, idet deved disse
forordninger navnlig har gennemført
den gentagne gange nævnte ændring
af produktionsrestitutionsordningen
med henblik påatstøtte sukkerindu­
strien, selv omforordning (EØF) nr.
2727/75 om den fælles markedsord­
ning forkorn hverken nævnte eller
nævner etsådant mål?
5.Skal artikel 4 iKommissionens
forordning (EØF) nr.2158/76 under
hensyn tilbestemmelserne iforord­
ning (EØF) nr. 1862/76 fortolkes
således, atogså derestitutioner, der
erydet for fremstilling afglucose
med stort indhold affructose iperi­
oden 1.august til3.september 1976
— den sidstnævnte dato er tids­
punktet for forordningens ikraft­
træden —skal tilbagebetales iover­
ensstemmelse med reglerne iden
nævnte forordning og forordning
(EØF) nr. 1862/76, og medfører
dette ibekræftende fald, atforord­
ning (EØF) nr.2158/76 erhelt eller
delvist ugyldig, nemlig for såvidt
som forordningen bestemmer, atresti­
tutionerne atter skal tilbagebetales i
den ovenfor anførte forstand?III—Sag 145/77:
Er Rådets forordning (EØF) nr.
1111/77 af17. maj 1977 ugyldig af
nogle og igivet fald afhvilke afde
ovenfor nævnte grunde?
Før jeggårind pådisse spørgsmål, skal
jegnævne, atderafdisse virksomheder
ogafdetbelgiske selskab G.R.Amylum
N.V. også eranlagt enrække erstat­
ningssager mod Rådet og Kommissi­
onen. Disse sager —detdrejer sigom
sagerne 116, 124, 143 og 153/77 —
vedrører de samme bestemmelser,
nemlig bestemmelserne om bortfald af
produktionsrestitutionen for isoglucose
ogindførelsen afenproduktionsafgift
påisoglucose. Jeg anser detderfor for
rimeligt, også iden præjudicielle sag,
hvori jeg idag fremsætter forslag til
afgørelse, attage hensyn tilargumenter
fradisse sager, som erafinteresse for
spørgsmålet omgyldigheden afdefore­
liggende forordninger.
I—Jeg skal begynde min redegørelse
med en kort bemærkning om et
spørgsmål, som Rådet har rejst isag
145/77, ogsom går udpå, om sagen
kan antages til realitetsbehandling.
Rådet eritvivl om, hvorvidt denne sag
kan antages tilrealitetsbehandling, fordi
den forelæggende retblot har gengivet
sagsøgers klager uden atforetage et
udvalg pågrundlag afdeanbringender,
som parterne hargjort gældende, ogej
heller klart har anført, hvilke faktiske
omstændigheder, der kan lægges til
grund idenne sag.
Selv om man således kunne fådet
indtryk, at sagen frembyder store
lighedspunkter med ensag ihenhold til
EØF-traktatens artikel 173, som ikke
ville kunne have været anlagt afberørte
private, fordi deforeliggende fælles-
skabsakter harkarakter afforordninger,
serjegdog ingen afgørende betænkelig­
heder. Det må ganske vist anses for
ønskværdigt, atenanmodning om en
præjudiciel afgørelse angiver sagens
faktiske omstændigheder ogstridens stil-
2011

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
ling ogmuligvis også enbegrundelse for
destillede spørgsmål. Dette erdog ikke
udtrykkeligt foreskrevet, ogden forelig­
gende sag erikke den eneste, hvor en
præjudiciel forelæggelseskendelse ikke
svarer helt til idealerne. Ietsådant
tilfælde må viblot gåudfra, atden
nationale ret anser de problemer,
sagsøger harrejst, foratvære afbetyd­
ning, og at den anser de rejste
spørgsmål for relevante. At parternes
anbringender ikke er angivet, giver
derfor ikke Domstolen grund til at
afvise den præjudicielle anmodning isag
145/77 eller den på lignende måde
formulerede anmodning isag 103/77.
II—Hvad angår indholdet afdestil­
lede spørgsmål, skal jegførst beskæftige
mig med ophævelsen afproduktionsresti­
tutionen tilfremstilling afisoglucose.
Her erdet iførste række forordning nr.
1862/76 om ændring afforordning nr.
2742/75, der kommer ind ibilledet,
hvorved produktionsrestitutionen tilde
varer, som varbestemt tilfremstilling af
isoglucose iproduktionsåret 1976-1977,
blev fastholdt påsamme niveau som det
foregående år og altså ikke blev
forhøjet, således som det var tilfældet
for andre produkter, og hvorved det
blev bestemt, atder ikke længere skulle
ydes nogen restitution fraproduktions­
året 1977-1978. Endvidere indeholder
Kommissionens forordning nr.2158/76
gennemførelsesbestemmelser tilforord­
ning nr.2742/75 ogisær denærmere
regler for medlemsstaternes tilbageop­
krævning afrestitutionsbeløb iforbin­
delse med fremstillingen afisoglucose.
Der spørges iforelæggelseskendelserne,
om disse toforordninger ergyldige, og
der ønskes endvidere enfortolkning af
forordning nr.2158/76.
1.Gyldighedsspørgsmålet kan be­
handles under ét,dader idet store hele
ikke blev anført nogen særlige ugyldig­
hedsgrunde irelation tilforordning nr.
2158/76. Sagsøger erafden opfattelse,
atogså forordning nr. 2158/76 villevære uden mening, såfremt artikel 2i
forordning nr.1862/76 skulle vise sigat
være ugyldig. Ved undersøgelse af,om
forordning nr.1862/76 ergyldig, skal
der inddrages enrække formelle og
materielle synspunkter.
a) Iformel henseende drages forord­
ningens gyldighed itvivl, under henvis­
ning tilatden ikke ertilstrækkeligt
begrundet, fordi den ikke henviser til
den udtalelse fra Europa-Parlamentet,
som ernødvendig efter EØF-traktatens
artikel 43, stk. 2,ogfordi producen­
terne afisoglucose ikke erblevet hørt
pårette vis forud for forordningens
vedtagelse. Om dette skal jeg bemærke
følgende:
aa) Sagsøger iden hovedsag, som har
ført tilforelæggelsen isag 125/77,
mener ikke atforordningen ertilstræk­
keligt begrundet, selv om man går ud
fra dekriterier, der erfastlagt ved
dommen isag 5/67 (firma W. Beus
GmbH & Co. mod Hauptzollamt
München-Landsberger Straße, afsagt
den 13. 3.1968, Sml. 1965-1968, s.
469), hvorefter der alene kan stilles det
krav tilenforordning, atden kort
beskriver den generelle situation ogde
generelle mål, som forfølges med forord­
ningen. Man kan ejheller idetforelig­
gende tilfælde sige, atmålene kan
udledes afrestitutionsreglerne iforord­
ning nr. 2742/75, daforordning nr.
1862/76 ikke henviser tildenne forord­
ning, men ændrer den. Det erendvidere
afbetydning, atrestitutionspolitikken
siden 1967 haromfattet alle stivelsespro­
ducenter, ogatdethverken kan udledes
afbetragtningerne tilforordning nr.
2727/75 — der erher henvist tilden
særlige situation påstivelsesmarkedet —
eller afartikel 11, atder kan gøres
forskel, altefter hvilke slutprodukter
der ertale om. Det anføres således, at
der under disse omstændigheder skulle
været givet endetaljeret begrundelse for
den afgørende ændring afrestitutionspo­
litikken, som skete med vedtagelsen af
forordning nr.1862/76, ogatderskulle
2012

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUKTEN
have været givet enindgående forkla­
ring på, hvorfor isoglucose skulle
undtages, oghvorfor man iden forbin­
delse anså detforrigtigt fuldstændigt at
ophæve produktionsrestitutionen.
Heroverfor anfører Rådet ogKommissi­
onen —blandt andet under henvisning
tilforslaget tilafgørelse isag 78/74
(Deuka, Deutsche Kraftfutter GmbH.
B.J.Stolp mod Einfuhr- und Vorrats­
stelle für Getreide und Futtermittel,
Smi. 1975, s.434) — atder stilles
mindre strenge krav tilbegrundelses­
pligten ved lovbestemmelser, navnlig når
detdrejer sigomregler, som erendel
afensamlet ordning. Dette ertilfældet
med forordning nr. 1862/76. Det
fremgår imidlertid klart afdemål, som
kan udledes afgrundforordning nr.
2727/75 ogafforordning nr.2742/75,
hvorfor der ikke ydes nogen produk­
tionsrestitution for fremstillingen af
isoglucose. Desuden mådetheller ikke
glemmes — ogdette vedrører argu­
mentet om, atFællesskabet pludselig har
ændret enfast restitutionspolitik —at
isoglucose eretnytprodukt, som først
kom på markedet inævneværdigt
omfang i1976, ogatder allerede siden
1974 har været tegn påbestræbelser
med henblik påatophæve restitutio­
nerne eller idet mindste nedsætte dem
væsentligt.
For såvidt angår denne diskussion må
det erkendes, atbetragtningerne til
forordning nr.1862/76 ikke ersærligt
udførlige. Dét hedder blot:
»Under hensyn tilmålsætningen for
ordningen med produktionsrestitutioner
bør en sådan forhøjelse dog ikke
bringes ianvendelse forprodukter, der
anvendes tilfremstilling afglucose med
stort indhold affructose. «
Jeg mener imidlertid for det første, at
det, der eranført om beslutningen om
atundlade atforhøje restitutionen,
naturligvis også gælder for restitutio­
nens bortfald, med andre ord atder er
enlogisk sammenhæng ibegrundelsen.
For det andet mener jeg, athenvis-ningen tilrestitutionsordningens formål
ertilstrækkelig, såfremt man følger den
opfattelse, der ergjort gældende i
forslaget tilafgørelse isag 78/74 og
lægger hidtidig retspraksis inden for
området tilgrund (sagerne 5/67, firma
W.Beus GmbH &Co. mod Hauptzol­
lamt München-Landsberger Straße,
Sml. 1965-1968, s.469; sag80/72, N.V.
Koninklijke Lassiefabrikken mod Hoofd­
produktschap voor Akkerbouwpro­
dukten, dom af20. 6.1973, Sml. 1973,
s.635; sag 78/74, Deuka, Deutsche
Kraftfutter GmbH B.J.Stolp mod
Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide
und Futtermittel, dorn af18. 3.1975,
Sml. 1975, s.421 ogsag 92/77, Bord
Bainne Co-Operative Limited mod
Landwirtschaftsminister, dorn af23. 2.
1978, endnu ikke offentliggjort). Iden
forbindelse spiller både grundforordning
nr.2727/75 ogforordning nr.2747/75
enrolle, ogdet må anses foruvæsent­
ligt, at restitutionsbestemmelserne
formål navnligt ertydeligt angivet i
forordning nr. 2747/75, som blev
ændret ved forordning nr.1862/76, der
harbetydning forden foreliggende sag.
Ibetragtningerne tilforordning nr.
2727/75 henvises dertilden særlige situ­
ation påstivelsesmarkedet, som synes at
begrunde enproduktionsrestitution. Alle­
rede heraf kan detudledes, atrestitutio­
nerne for fremstillingen afisoglucose
ikke eromfattet af bestemmelsernes
målsætning, daisoglucose, selv omdette
fremstilles afstivelse, eretsødemiddel
ogderfor ikke iegentlig forstand hører
tilstivelsesmarkedet. Betragtningerne til
forordning nr. 2742/75 er endnu
klarere. Her tales der om, atstivelses­
markedet eriensærlig situation, ogat
deternødvendigt forstivelsesindustrien
atopretholde priser, dererkonkurrence­
dygtige iforhold tilpriserne påsubstitu­
tionsprodukter. I den forbindelse
henvises der navnlig tilkonkurrencen
mellem majs-, ris-ogkartoffelstivelse på
den ene side ogkemiske substitutionspro­
dukter påden anden side. Når detimid­
lertid pågrundlag heraf fastslås, atden
2013

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
væsentligste baggrund forrestitutionsreg­
lerne varatgøre disse produkter konkur­
rencedygtige iforhold tilprodukterne
fraden kemiske ognavnlig denpetroke­
miske industri, som kan købe råstof­
ferne billigt påverdensmarkedet, erdet
enumiddelbar følge heraf, atordningen
med restitutioner tilisoglucose, som
ikke eller ihvert fald ikke inævnevær­
digt omfang befinder sig iensådan
konkurrence, ikke eromfattet afdisse
regler.
Under disse omstændigheder var det
ikke nødvendigt atgive en særlig
begrundelse for atholde isoglucose
uden for restitutionsreglerne, hvorfor
det næppe kan gøres gældende, at
forordning nr.1862/76 erugyldig, fordi
den ikke opfylder kravene iEØF-trakta­
tens artikel 190.
bb) Endvidere erdetgjort gældende
afenafsagsøgerne, atder iforordning
nr. 1862/76 ikke findes nogen henvis­
ning tilden udtalelse, som ihenhold til
EØF-traktatens artikel 43, stk. 2,skal
afgives afEuropa-Parlamentet. Denne
sagsøger mener, atensådan udtalelse er
nødvendig, fordi den nævnte forordning
ikke kan anses for enanvendelsesbestem­
melse efter artikel 11iforordning nr.
2727/75. Det anføres, atforordningen
har overskredet rammerne for den befø­
jelse, som ertillagt imedfør afartikel
11,fordi denne bestemmelse helt gene­
relt omhandler produktionsrestitutioner
tilbestemte produkter, men ikke giver
Rådet hjemmel tilatvedtage forskellige
regler, afhængig aftilhvilket formål
stivelsen anvendes.
Dette synspunkt kan ligeledes vanskeligt
tiltrædes. Når der foreligger enfakul­
tativ restitutionsordning, som det er
tilfældet med forordning nr.2727/75,
mådetrimeligvis antages, atRådet ved
udstedelsen afdeforeskrevne anvendel­
sesbestemmelser også kan differentiere
efter slutprodukter. Dette kan ikke,
såfremt man vilundgå enforsnæver
afgrænsning afbegrebet »anvendelsesbe­
stemmelser« — ihvilken forbindelse jegbl.a. skal henvise tildommen isag
23/75 (Rey Soda mod Cassa Congua-
glio Zucchero, dom af30. 10. 1975,
Sml. 1975, s.1279) —anses foratinde­
bære en ændring afden grundlæggende
politik pårestitutionsområdet, hvorom
også andre fællesskabsinstitutioner skal
høres. Desuden skal jeghenvise til,hvad
der allérede erblevet fastslået vedrø­
rende betydningen afogformålet med
restitutionsordningen. Det fremgår
således afbetragtningerne tilforordning
nr.2727/75, atrestitutionsordningen er
indført med henblik påden særlige situa­
tion på stivelsesmarkedet. Det fore­
kommer derfor velbegrundet atundtage
yderligere forarbejdede produkter, som
ikke hører tildette marked, fradenne
ordning. Ensådan udformning afrestitu­
tionsordningen måmed andre ord siges
atvære ioverensstemmelse med det
mål, der forfølges, ogmåderfor også
falde ind under det, man forstår ved
anvendelsesbestemmelser iartikel 11 i
forordning nr.2727/75.
Dadetimidlertid ikke erforeskrevet, at
Parlamentet skal høres omgennemførel­
sesbestemmelserne ihenhold tilartikel
11 iforordning nr. 2727/75 og i
henhold tilartikel 9iforordning nr.
1418/76 — disse bestemmelser inde­
holdt hjemmelen tiludstedelse afforord­
ningerne nr.2742/75 ognr.1862/75 —
kan forordning nr. 1862/76 ejheller
være ugyldig, fordi der ikke er
indhentet udtalelse fraParlamentet.
cc) Det samme må siges omdetargu­
ment, atfællesskabsinstitutionerne med
urette harundladt athøre glucoseprodu­
centerne førdeanfægtede forordninger
blev udstedt.
Her erdettilstrækkeligt afanføre, at
traktaten ikke foreskriver en sådan
høring, ogatderejheller findes etgene­
reltretsprincip herom, ihvert fald ikke
nårdetgælder vedtagelsen aflovregler.
Desuden fandt der åbenbart enkontakt
sted med depågældende kredse. Det er
således blevet oplyst under sagen —og
ikke bestridt afnogen —atder siden
2014

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUKTEN
juni 1976 blev udvekslet synspunkter
med stivelsesproducenterne, ogattjene­
stemænd fra Kommissionen endvidere
havde aflagt besøg ienisoglucosefabrik.
Herved sikredes det, atdepågældende
kredses interesser idet mindste blev
taget ibetragtning, før denye restitu-
tionsregler blev udstedt.
b) Desuden gøres det gældende, at
forordning nr. 1862/76 erugyldig af
materielretlige grunde. Der anføres tre
grunde:
—overtrædelse afforbudet mod for­
skelsbehandling,
—krænkelse af retssikkerhedsprin­
cippet, fordi derikke erudstedt over­
gangsregler, og
—magtfordrejning.
aa) Isoglucoseproducenterne føler sig
forskelsbehandlet iforhold tilstivelses­
producenterne, som fortsat nyder godt
afproduktionsrestitutionen, oghenviser
idenforbindelse også tildenyerestituti-
onsbestemmelsers virkning på afledte
produkter såsom dyrefoder ogmajsolie.
Endvidere gør degældende, atderikke
bør kunne sondres efter, om der består
konkurrence med kemiske substitutions­
produkter. Desuden gør degældende,
atbestemmelserne indebærer enforskels­
behandling inden for den gruppe
produkter, som konkurrerer med ikke-
kemiske produkter, og de anfører
herved, atder fortsat ydes enproduk­
tionsrestitution for fremstillingen af
glucose.
Jeg skal først lade detstååbent, omdet
heroverfor kan anføres, atisoglucose-og
stivelsesproducenterne erdesamme virk­
somheder, hvorfor der ikke kan være
tale omforskelsbehandling afforskellige
producenter, dadet måantages, atde i
hvert fald iøkonomisk henseende erat
betragte som enenhed. Dette problem,
omdetikke errigtigst attage udgangs­
punkt iprodukterne ogdisses konkurren­
ceforhold, skal jegbehandle ienanden
sammenhæng.For atvurdere påstanden omforskelsbe­
handling mådet her være tilstrækkeligt
navnlig athenvise tildet allerede tidli­
gere nævnte hovedformål med restitu­
tionsordningen, som dette første gang
kom tiludtryk allerede iforordning nr.
1955/75. Efter denne forordning skal
stivelsesproducenterne sættes istand til
atimødegå konkurrencen fra kemiske
substitutionsprodukter. Isoglucoseprodu­
centerne erikke idenne situation, da
konkurrencen fra kemiske produkter
(cyclamater) ikke betyder noget videre
fordem. Man kan altså sige, atudeluk­
kelsen afisoglucose fra restitutions­
reglerne synes berettiget, når man tager
reglernes mening ogformål ibetragt­
ning, hvortil kommer, atdet ikke er
bevist, atdeerforsnævert udformede.
Desuden kan der heller ikke være tale
om enforskelsbehandling iforhold til
stivelsesproducenterne, fordi der ikke
eksisterer nogen konkurrence mellem
isoglucose ogstivelse. Her drejer detsig
naturligvis om hovedprodukterne, og
ikke debiprodukter der fremkommer
ved produktionen, og som følgelig
indirekte har fordel afrestitutionsreg­
lerne.
Hvad dernæst angår argumentet om, at
restitutionsordningen fortsat gælder
uændret for glucoseproducenterne, er
detligeledes vigtigt atvære opmærksom
på,atderikke eksisterer nogen egentlig
konkurrence mellem isoglucose og
glucose. Efter min opfattelse erdet i
hvert fald overbevisende, at de to
produkter må antages athave forskel­
ligeanvendelsesområder, fordi dereren
væsentlig forskel ideres sødekraft,
hvilket betyder, atder ikke foreligger
forskelsbehandling, da forudsætningen
herfor er, atprodukterne kan erstatte
hinanden.
Endelig har fællesskabsinstitutionerne i
denne sammenhæng yderligere henvist
til—dette erligeledes enbetragtning,
som spiller enrolle inden forrammerne
afkravet omligebehandling —atsukker­
producenterne ville være blevet forskels-
2015

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
behandlet, såfremt isoglucoseproducen­
terne fortsat havde nydt godt afproduk­
tionsrestitutionen.
Restitutionsreglerne kan altså heller
ikke anses for ugyldige, fordi de
behandler isoglucoseproducenterne an­
derledes.
bb) Under henvisning tilretssikker­
hedsprincippet gør sagsøgerne endvidere
gældende, atder ikke, pådettidspunkt
daproduktionsrestitutionen tilfremstil­
ling afisoglucose blev afskaffet, blev
taget hensyn tildeforeliggende produk­
tionskapaciteter, som man allerede før
udstedelsen afforordning nr.2727/75
havde investeret i,samt atder ejheller
blev udstedt nogen meddelelse om,
at restitutionen til fremstilling af
produkter, som konkurrerer med ikke-
kemiske produkter, kunne tænkes at
falde bort, endelig fordi der ejheller i
forordning nr.2727/75 var antydet, at
restitutionspolitikken ville blive ændret.
Heroverfor anfører fællesskabsinstitutio­
nerne imidlertid med rette, atder blev
truffet visse overgangsregler iden
forstand, atden tidligere restitutionssats
blev opretholdt for produktionsåret
1976-1977. Dette synes atmåtte være
tilstrækkeligt for dekontrakter ogleve­
ringsaftaler, som var indgået. Der var
næppe grund tilatgennemføre yderli­
gere tilpasnings- og udligningsord­
ninger.
Tager man således udgangspunkt iden
oprindeligt gældende restitutionsord­
ning —efter artikel 11iforordning nr.
120/67 var den ikke fakultativ —erdet
for det første afbetydning, atden,
ifølge betragtningerne tilforordningen,
blev indført pågrund afden særlige
markedssituation forkorn- ogkartoffel­
stivelse ogpågrund afnødvendigheden
af atopretholde konkurrencedygtige
priser for disse produkter iforhold til
priserne for substitutionsprodukterne.
Daordningen blev indført, varder slet
ikke tænkt påprodukter som isoglu­
cose, som ikke hører med tilstivelses­
markedet, ogsom også først kom påmarkedet inævneværdigt omfang i
1976. For det andet har fællesskabsinsti­
tutionerne også med rette henvist til,at
virksomheder, som fremstiller et
produkt, der konkurrerer med sukker,
ogsom var bekendt med sukker- og
stivelsesmarkedet, på forhånd måtte
være forsigtigere ved deres investe­
ringer. Dekunne således ikke gåudfra,
atenordning, som idetvæsentlige var
blevet indført med henblik påandre
formål, ville blive opretholdt uændret på
etområde, som kunne bringe sukkermar­
kedet ivanskeligheder, såmeget desto
mindre som restitutionspolitikken tidli­
gere havde undergået væsentlige
ændringer idesenere år.Denødven­
dige ændringer og tilpasninger var
faktisk allerede nævnt ien meddelelse
fra Kommissionen iDe europæiske
Fællesskabers Bulletin (Supplement
17/73, s.15).
Tager man derimod udgangspunkt ide
bestemmelser, der gjaldt påetsenere
tidspunkt, hvor isoglucose var blevet
bragt på markedet inævneværdigt
omfang, erdetvæsentligt atbemærke,
atrestitutionsordningen pådette tids­
punkt kun varfakultativ, som detklart
fremgår afforordning nr. 665/75.
Desuden vardetganske klart, atrestitu­
tionen pådette tidspunkt — hvilket
fremgår afbetragtningerne tilforordnin­
gerne nr. 1955/75 ognr.2742/75 —
havde tilformål atgøre stivelsespro­
dukter konkurrencedygtige iforhold til
syntetiske substitutionsprodukter. Som
jegtidligere harnævnt vardenne forud­
sætning ikke opfyldt for isoglucose.
Man kunne altså ikke fæste lidtil, at
den fakultative restitutionsordning ville
blive opretholdt netop for etsådant
produkt.
Der kan således næppe heller udfraet
retssikkerhedssynspunkt siges atfore­
ligge enmangel, der skulle kunne gøre
forordning nr.1862/76 ugyldig.
cc) Anbringendet om, atder erbegået
magtfordrejning, som jegyderligere skal
behandle i denne sammenhæng,
2016

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
begrundes med, at forordning nr.
1862/76 erudstedt inden for rammerne
afden fælles markedsordning forkorn,
hvilket atter betyder —siges det—at
der med denne forordning kun kan
forfølges mål, som vedrører denne
markedsordning. Der var imidlertid i
realiteten tale om støtteforanstaltninger
til sukkerindustrien, sådan som det
fremgår afforordning nr.1111/77. Det
gøres således gældende, atbetragtninger
vedrørende konkurrencen mellem isoglu­
cose ogsukker erirrelevante forbestem­
melserne tilgennemførelse afden fælles
markedsordning forkorn, ogatforan­
staltninger tilgunst forsukkerproducen­
terne kun kunne gennemføres retmæs­
sigt inden forrammerne afden fælles
markedsordning forsukker.
Heroverfor har fællesskabsinstitutio­
nerne, efter min opfattelse påoverbevi­
sende måde, gjort gældende, atden
væsentligste baggrund forudstedelsen af
forordning nr.1872/76 var den erken­
delse, atenstøtte tilisoglucose ikke eri
samklang med restitutionsreglernes
væsentligste formål. Sådanne betragt­
ninger vedrører selve kernen irestitu­
tionsreglerne ogfalder derfor inden for
rammerne afden fælles markedsordning
for korn. Herudover mener jeg imid­
lertid også, atdet med rette kan
hævdes, atdeterretmæssigt ved udsted­
elsen aflandbrugspolitiske foranstalt­
ninger — ogtildisse mågennemførelses­
bestemmelserne ihenhold tilartikel 11 i
forordning nr.2727/75, som isidste
ende erbaseret påtraktatens artikel 43,
henregnes —også attage hensyn til
virkningerne påandre end desektorer,
som umiddelbart kommer ibetragtning,
og idetforeliggende tilfælde netop den
omstændighed, at opretholdelsen af
produktionsrestitutionen for isoglucose
ville indebære enforskelsbehandling af
sukkerproducenterne. Endelig kunne
fællesskabsinstitutionerne til deres
forsvar endvidere henvise tilDomstolens
afgørelse isag1/54 (regeringen forDen
franske Republik mod Den Høje
Myndighed forEKSF, Sml. 1954-1964,s.1), hvor det vedrørende begrebet
»magtfordrejning« blev statueret, aten
beslutning, som forfølger flere mål, selv
omder findes étuberettiget blandt flere
berettigede hensyn, ikke indebærer
magtfordrejning, såfremt beslutningen
ikke tilsidesætter hovedformålet. Mit
indtryk er,atdette ihvert fald ikke er
tilfældet idenforeliggende sag.
c)Alt ialtkan jeg derfor fastslå, at
ingen afdeunder sagen fremførte argu­
menter kan føre tilden konklusion, at
forordning nr.1862/76 ogdermed også
forordning nr. 2158/76 skulle være
ugyldig.
2.For såvidt angår fortolkningen af
forordning nr.2158/76 —der erveltil
dels også, setudfraetvist synspunkt,
tale om prøvelse af forordningens
gyldighed — skal jeg herefter, som
afslutning pådenne første del afmin
undersøgelse, kort tilføje følgende:
Det bestemmes udtrykkeligt iforordnin­
gens artikel 4,atden træder ikraft den
3.september 1976, men atden allerede
anvendes fraden 1.august 1976. Heraf
følger helt entydigt, atogså deproduk­
tionsrestitutioner forisoglucose, som er
ydet itidsrummet fraden 1.august til
den 3.september 1976 skal tilba­
gekræves efter forordning nr.2158/76.
Det erdesuden klart, atderfor såvidt
angår spørgsmålet om den tilbagevir­
kende kraft, ikke ernogen retlige betæn­
keligheder vedatanvende deadministra­
tive bestemmelser iforordning nr.
2158/76 pådenne måde. Der erikke
tale om egentlig tilbagevirkende kraft,
dermedførte byrder fordepågældende,
som ikke kunne forventes. Dette
fremgår ganske enkelt afdetforhold —
som Kommissionen med rette har
bemærket — atrestitutionens størrelse
ogdermed også det beløb, der skulle
kræves tilbage, allerede blev fastlagt i
forordning nr. 1862/76, som trådte i
kraft den 1.august 1976, og atdet
kunne udledes afdenne forordning —
afdetpåbud, som errettet tilmedlems-
2017

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
staterne — atrestitutionsbeløbene skal
tilbagekræves idetomfang, devedrører
isoglucose og overskrider det tilladte
niveau. Dette erafgørende fordetfore­
liggende spørgsmål, ogiden forbindelse
erdet helt underordnet, hvordan tilba­
gekrævningen skal foretages rent retstek-
nisk.
III—Jeg skal herefter gåover tilden
anden del afmin undersøgelse, der
vedrører gyldigheden afforordningerne
nr. 1110/77 og 1111/77. Ved disse
forordninger blev isoglucose udskilt fra
den fælles markedsordning forsukker
ogpålagt enproduktionsafgift. Det er
herafbetydning, atdenafgift forisoglu­
cose, dertilatbegynde med forétår
blev fastlagt tiletlavere beløb end for
B-sukker —nemlig til 5regningsen­
heder pr. 100 kg—ifølge enfornylig
udstedt beslutning fraRådet skal gælde
indtil kvotareglerne imarkedsordningen
forsukker udløber, dvs. indtil 1980.
1.Iden forbindelse erdet hensigts­
mæssigt først atopregne enrække
økonomiske forhold, som jegikke tidli­
gere havde anledning tilatkomme ind
på,ogsom erafbetydning forundersø­
gelsen afdeargumenter, som sagsø­
gerne ihovedsagen har fremført mod
gyldigheden afdepågældende forord­
ninger.
Efter atder inogle århar været
knaphed påFællesskabets sukkermarked,
ligesom påverdensmarkedet, udviser de
seneste år en høj egenproduktion,
hvortil kommer indførsler tilgarante­
rede priser fraAVS-staterne påomkring
1,3millioner tons ihenhold tilforplig­
telser efter Lomé-konventionen, som
har gyldighed indtil 1980. Sukkerfor­
bruget, derstagnerer eller endog falder,
ligger med sine omkring 9,3 millioner
tons om året inærheden afbasiskvo­
taen. Således var der, trods etlille
udbytte pr.hektar, som skyldtes tørken,
overskud på1,7millioner tons iproduk­
tionsåret 1976-1977. For produktions­
året 1977-1978 forventes der, med enproduktion afhvidt sukker på 11,086
millioner tons — heri ikke beregnet
C-sukker —ogunder hensyntagen til
det AVS-sukker, som imponeres til
Fællesskabet, etoverskud påmellem 2,6
og 2,7 millioner tons. Under disse
forhold og pågrund afdefaldende
verdensmarkedspriser kræves der store
summer tilfinansiering afudførslerne:
forproduktionsåret 1977-1978 regnede
man først med 240-250 regningsenheder
pr.ton ogindtil for nylig med 220
regningsenheder pr. ton. Denne over­
skudssituation medfører også, at
markedspriserne ligger inærheden af
interventionspriserne eller kun enlille
smule højere.
Produktionskapaciteten for isoglucose,
udtrykt idetilsvarende værdier for
hvidt sukker, blev islutningen af1976
vurderet afenafsagsøgerne til70000
tons, ogaffællesskabsinstitutionerne og
stivelsesproducenterne til150000 tons,
samt islutningen af1977 vurderet af
sagsøgerne til 160000, henholdsvis
380000 tons, ogaffællesskabsinstitutio­
nerne til4000 000 tons. Fællesskabsinsti­
tutionerne regner derudover med en
yderligere stigning til omkring
7000 000 tons eller endog 1000 000
tons indtil 1980, mens sagsøgerne
mener, atproduktionskapaciteten er
faldende, fordi produktionsrestitutionen
erbortfaldet. Fra midten af 1976 til
midten af 1977 blev der produceret
75000 til 85000 tons isoglucose —
beregnet pågrundlag aftørstoffet —
hvilket svarer tilmellem 2og 3%af
den samlede stivelsesproduktion. Enaf
sagsøgerne angav, athan i1977 solgte
112000 tons og i1978 154000 tons.
Isoglucose markedsføres iflydende
form. Det måher anses for enulempe,
atdet skal konserveres ved enbestemt
temperatur, ogatdetervanskeligere og
dyrere at transportere end sukker.
Blandt fordelene ved isoglucose blev det
nævnt, atdetindeholder meget naturlig
frugtsukker ogerfarveløst, atdet har
enneutral smag, som fremhæver frugt­
smagen, atdet ermeget letopløseligt,
2018

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
ogatdetved oplagringen ikke erudsat
forinfektionsfare framikrober.
Prisen forisoglucose afhænger åbenbart
afsukkerprisen, men synes atligge
nogle procent under prisen forflydende
sukker. Der har været nævnt lige fra 5
til7%,jaendog fra 10til13%.Iden
forbindelse har de nævnte ulemper
betydning, samt den omstændighed, at
der ertale om etnytprodukt. Desuden
blev der idenne sammenhæng henvist til
produktets noget ringere sødekraft,
hvilket imidlertid eromstridt, ogendvi­
dere henvist tilden omstændighed, at
fabrikanterne påsamme tidmålagre to
materialer, fordi isoglucose ofte blandes
med sukker, ogbl.a. også fordi stoffets
sødekraft, når der foreligger enblan­
ding, erstørre end man aritmetisk skulle
forvente. Det erubestridt, atisoglucose
kun kan erstatte sukker inden for det
industrielle område, der tegner sigfor
omkring halvdelen af forbruget. I
hvilket omfang man kan anse sukker for
atvære fortrængt afisoglucose inden
for dette område er ihvert fald
omstridt. Isoglucoseproducenterne står
fast pådetsynspunkt, atder pånuvæ­
rende tidspunkt er etmarked for
flydende sukker på700 000 tons, ogat
isoglucose tegner sigforomkring halv­
delen heraf, fordi produkterne skal
blandes. De mener, atman skal regne
med, atproduktet, ikke mindst på
grund afsmagsegenskaberne, kun vil
blive anvendt idrikkevareindustrien ogi
større virksomheder, ogdeanfører —
også fordi anvendelsen delvis begrænses
af administrative bestemmelser — at
isoglucose pålang sigt kun vilsubsti­
tuere omkring 7%afsukkerforbruget.
Heroverfor anfører fællesskabsinstitutio­
nerne, atdet ikke blot ermarkedet for
flydende sukker, der erafgørende, da
industrien tildels køber sukker ifast
form ogselv omsætter dettilflydende
form. De anfører, atflydende sukker
anvendes istigende omfang — dets
andel afforbruget iDet forenede
Kongerige andrager allerede 16%—
ogatdet påingen måde, ognavnligikke inden for drikkevareindustrien, er
nødvendigt atblande isoglucose med
flydende sukker. Deforventer derfor, at
isoglucose pålang sigt viltegne sigfor
indtil 30%afsukkermarkedet. Denne
vurdering bekræftes afetunder rets­
sagen fremlagt dokument, ifølge hvilket
isoglucose inden 1980 vilkomme tilat
erstatte mere end 2millioner tons
sukker iVesteuropa — sammenslut­
ningen afmajsproducenter har givet de
samme prognoser —mens der findes et
andet dokument, dertaler om enstørrel­
sesorden på 1million tons, og enaf
sukkerproducenterne forudser etisoglu-
cosemarked på1,5millioner tons.
Endelig skal det idenne sammenhæng
nævnes, atder iFællesskabet erfem
eller seks moderne virksomheder med
den bedst mulige beliggenhed ogkapa­
citet, som ifølge oplysningerne frafælles­
skabsinstitutionerne producerer isoglu­
cose. Iproduktionsåret 1976-1977
fordelte sukkerproduktionen sig
derimod mellem 100 virksomheder med
mere end 200 fabrikker. Deligger over­
vejende inærheden afdeområder, hvor
der dyrkes sukkerroer, deerfor det
meste gamle og små oghar envidt
forskellig konkurrenceevne, alt efter
region oghøst.
2.Herefter går jegover tilatunder­
søge detidligere nævnte forordninger —
idenne forbindelse harforordning nr.
1110/77, som udelukkede isoglucose fra
den fælles markedsordning for sukker,
ingen selvstændig betydning —ogher
kan man først rejse detspørgsmål, om
produktionsafgisten forisoglucose over­
hovedet spiller nogen rolle fordepågæl­
dende producenter. Det erdergrund til
attvivle på,nårman tager den påstand i
betragtning, som nogle afsagsøgerne
harfremført, nemlig atproduktionsresti­
tutionens bortfald isigselv gørisogluco-
sefremstillingen urentabel og gør det
nødvendigt atindstille produktionen.
Hvis dette vartilfældet, oghvis isoglu­
cose altså ikke mere blev fremstillet,
blot fordi produktionsrestitutionen faldt
2019

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
væk, ville afgiftsreglerne ikke komme til
anvendelse, hvormed despørgsmål, der
errejst idenne forbindelse, ville være
irrelevante.
Afflere grunde mener jeg imidlertid
ikke, detkan forsvares atafbryde under­
søgelsen afdette spørgsmål alene under
henvisning tildenne begrundelse.
Det ersåledes endnu ikke klart fast­
slået, atden angivne følge —indstilling
afproduktionen — indtræffer, blot
fordi restitutionen falder bort. Dette har
det sagsøgende selskab Amylum ikke
ført noget bevis for, ogdet sagsøgende
selskab Tunnel Refineries taler kun om,
atderer sket enproduktionsnedgang
på grund afrestitutionens bortfald.
Desuden foreligger der ingen trussel om
ensnarlig indstilling afproduktionen,
daensådan under alle omstændigheder
måtte påregnes, hvis derunder depågæl­
dende markedsforhold pålængere sigt
ikke kunne gennemføres en rentabel
produktion afisoglucose, når restitu­
tionen varafskaffet .,Når detimidlertid
ikke med bestemthed pånuværende tids­
punkt kan siges, atafgiftsreglerne ikke
spiller nogen rolle forisoglucoseprodu­
centerne, kan man ikke komme uden
om attage stilling tildeforelagte gyldig-
hedsspørgsmål.
3. Imin undersøgelse afdegrunde,
som eranført mod gyldigheden af
forordningerne nr. 1110/77 og nr.
1111/77, skal jeg, ligesom tidligere,
først beskæftige mig med formaliteten.
a) Enafsagsøgerne henviste således til
den udtalelse fra Europa-Parlamentet
(EFT C 93, 1977, s. 14), hvoraf
fremgår, atParlamentet anså det for
tilrådeligt at udvide ordningen for
sukker tilisoglucose. Efter den pågæl­
dende sagsøgers opfattelse erfælles­
skabslovgiver ifølge EØF-traktatens
artikel 190 forpligtet tilatgive en
begrundelse for, atParlamentets udta­
lelse ikke erblevet fulgt, ogdetanføres,
atderikke idetforeliggende tilfælde er
givet ensådan begrundelse.Dette kan jeg ikke give sagsøgerne
medhold i.Det afgørende erikke så
meget den omstændighed, atRådet ikke
helt har undladt attage hensyn til
Europa-Parlamentets synspunkt. Det
væsentlige erderimod, athøringspligten
ihenhold tiltraktatens artikel 43ikke
pånogen måde hartilfølge, atder skal
tages hensyn tilden afgivne udtalelse,
eller atder skal gives særlige grunde,
såfremt udtalelsen ikke følges. Dette
blev fastslået påetmeget tidligt tids­
punkt iDomstolens retspraksis, hvor
derforelå etlignende tilfælde, som var
reguleret afEKSF-traktaten (jf. sag
4/54, Industrie Siderurgiche Associate
(ISA) mod Den Høje Myndighed for
EKSF, Sml. 1954-1964, s.11). Dette må
naturligvis også gælde inden for det
område, som erdækket afEØF-trak­
taten.
b) Også for såvidt angår indførelsen
afenproduktionsafgift, erdet blevet
gjort gældende, atisoglucoseproducen­
terne ikke erblevet hørt forud.
Om dette anbringende skal det, ligesom
om det tilsvarende anbringende vedrø­
rende forordning nr. 1862/76,
bemærkes, atder ikke eksisterer en
sådan forpligtelse ifølge traktaten.
Desuden ved vifor det første, atder
fandt kontakter sted mellem fællesskabs­
institutionerne ogden pågældende indu­
strigren, idet derblev afholdt etmøde i
efteråret 1976,· forhvilket der erfrem­
lagt etmødereferat, ogidet der ifølge
Rådets oplysninger mellem juni 1976 og
maj 1977 fandt enomfattende korre­
spondance sted mellem fællesskabsinsti­
tutionerne ogdepågældende virksom­
heder, og endvidere blev der aflagt
besøg ienisoglucosefabrik aftjeneste­
mænd fraKommissionen. For det andet
erdetvæsentligt idenne sammenhæng,
atihvert fald Det økonomiske og
sociale Udvalg erblevet hørt (EFT C
77, 1977, s.18), hvis funktion netop er
atvaretage depågældende økonomiske
kredses interesser, når der lovgives
inden forområdet.
2020

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
Der kan altså ikke siges atvære begået
nogen form- eller procedurefejl iforbin­
delse med udstedelsen afforordningerne
nr.1110/77 ognr.1111/77.
4.Det erbetydeligt vanskeligere ogen
større opgave atprøve dematerielretlige
anbringender, som ergjort gældende
vedrørende detonævnte forordningers
gyldighed.
a)Iden forbindelse skal jeg først
behandle det spørgsmål, om Rådet
kunne udstede forordning nr. 1111/77
som enlandbrugspolitisk foranstaltning,
derudtrykkeligt har hjemmel itrakta­
tens artikel 42og43,ogsom henviser
tilmålene iartikel 39, eller om der
herimod kan anføres, atisoglucose ikke
eretlandbrugsprodukt iden i.traktaten
forudsatte betydning.
Idenne forbindelse påberåber en af
sagsøgerne sigdentidligere nævnte udta­
lelse fra Europa-Parlamentet, hvori
isoglucose betegnes som etindustripro­
dukt. Desuden henviser denne sagsøger
tildefinitionen afenlandbrugsvare i
traktatens artikel 38, hvorefter det kun
ervarens første bearbejdning, som tages
ibetragtning. Isoglucose er ikke
omfattet af denne definition, da
produktet først fremkommer efter at
have gennemgået toforarbejdningspro­
cesser, og der kan ejheller hentes
nogen støtte herfor itraktatens bilag II,
som ikke kan gøre industriprodukter til
landbrugsvarer, selv om det fortolkes
vidt.
Ved vurderingen afdette spørgsmål er
detefter min opfattelse afbetydning, at
isoglucose eromfattet afpositionerne
17.02 og 17.05 iden fælles toldtarif.
Der opstår derfor ingen problemer i
forbindelse med den første position, da
denne allerede fra begyndelsen var
optaget itraktatens bilag II.
Position 17.05 blev derimod først
optaget ilisten itraktatens bilag IIved
Rådets forordning nr. 7Aaf 18.
december 1959 (JO 1961, s.71). Artikel
38skal imidlertid efter min opfattelsefortsat fortolkes påbaggrund afstk. 3
ogtraktatens bilag II,idisses oprinde­
lige versioner. Det står desuden fast
ifølge retspraksis (sag 185/73,
Hauptzollamt Bielefeld mod Offene
Handelsgesellschaft in Firma H.C.
König, dorn af29. 5.1974, Sml. 1974, s.
607), atdet afgørende for begrebet
»første bearbejdning« ikke erantallet af
bearbejdningsprocesser, men at også
forholdet mellem basisproduktets
omkostninger ogforarbejdningsomkost-
ningerne spiller ind. Daråstofomkostnin­
gerne ved isoglucose — som det er
blevet anført —udgør mere end 50%
afdesamlede omkostninger, kan man
næppe være itvivl om, atderforeligger
enlandbrugsvare, som harundergået en
første bearbejdning iden itraktaten
forudsatte betydning, ogatfællesskabs­
institutionerne følgelig har kompetence
tilatudstede regler inden forrammerne
aftraktatens afsnit IIomlandbruget.
Enafsagsøgerne hargjort gældende, at
man burde have fulgt proceduren itrak­
tatens artikel 235, når der var tale om
bearbejdede produkter, hvortil må
bemærkes, atfællesskabsinstitutionerne
uden tvivl kunne henholde sigtiltrakta­
tens artikel 43.Under alle omstændig­
heder erder idenne sammenhæng god
grund tilatgive Rådet retiden opfat­
telse, atdetmåvære muligt atindføre
enafgift ihenhold tilartikel 43,når en
sådan afgift allerede erpålagt konkurre­
rende produkter.
b) Det blev endvidere anført, at
indtægterne fraproduktionsafgiften på
isoglucose ikke kunne anses for »egne
indtægter« efter Rådets afgørelse af21.
april 1970 (EFT 1970 (I), s.201,
org.ref. 294, 1970, s.19), dadenødven­
dige betingelser ilitra a)eller litra b)
eller idet sidste stykke iartikel 2ikke
varopfyldt, hvorfor bidraget ikke kunne
anvendes tilatfinansiere eksport af
sukker. Det anføres således, atdetmed
bidraget forfulgte formål ikke kunne
nås, hvorfor detmåtte anses forulovligt
atopkræve afgiften alene afdenne
grund.
2021

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
Ejheller dette argument forekommer
mig overbevisende. Det må ganske vist
erkendes, atartikel 2,litra b)iden
nævnte Rådsafgørelse, som kun gælder
for told, samt artiklens sidste stykke,
som forudsætter atproceduren efter
traktatens artikel 201 erblevet over­
holdt, ikke fårbetydning fordetforelig­
gende tilfælde. Jeg harimidlertid ingen
betænkeligheder ved atlade artikel 2,
litra a)finde anvendelse påisoglucoseaf­
giften. Her finder viden meget brede
formulering »inden for rammerne af
den fælles markedsordning forsukker«,
hvorfor jegmener, detmåvære tilstræk­
keligt, blot der erenmeget snæver
faktisk forbindelse tildenne markedsord­
ning. Det erherafinteresse, atisoglu­
cose oprindeligt var omfattet afden
fælles markedsordning for sukker og
blev udskilt fra denne, fordi der blev
vedtaget enrække særlige regler for
dette produkt. Desuden erafgiften på
isoglucose, hvilket fremgår afbetragtnin­
gerne tilforordning nr.1111/77, udtryk­
keligt bestemt tilatfinansiere eksport af
overskud påsukkermarkedet. Afgiften
påisoglucosen måderfor betragtes som
enegen indtægt ihenhold tilRådets
afgørelse, hvorfor det står fast, atder
ikke udfraetbudgetmæssigt synspunkt
er nogen retlige hindringer for at
anvende afgiften tildetnævnte formål.
c) For det tredje skal jeg tage stilling
til argumentet om, atreglerne om
afgifter påisoglucose er istrid med
målene iEØF-traktatens artikel 39.
Her gøres detfrem foraltgældende af
sagsøgerne, atden tekniske udvikling —
jf.traktatens artikel 39, litra a)—
hæmmes, fordi afgiften fører til, at
produktionen afisoglucose indstilles,
hvortil ikke mindst kommer, atderikke
blev taget hensyn tilafgiftens virkninger
påarbejdssituationen iisoglucosefabrik­
kerne ogpåden delaflandbrugsbefolk­
ningen, som fremstiller deforproduk­
tionen afisoglucose nødvendige basis­
produkter. Desuden gøres det
gældende, atforanstaltningen stridermod målet iartikel 39, litra d),fordi
isoglucose itilfælde afsukkermangel
kunne bidrage tilatsikre forsyningen på
en måde, der stabiliserede markedet.
Endvidere gøres det gældende, at
forordningen vedrørende isoglucose,
ved atfordyre priserne, ikke tager
hensyn tildet mål atsikre forbrugerne
rimelige priser på landbrugsvarer
(artikel 39, litra e)). Endelig anføres
det, atdet ihvert fald ikke erblevet
bevist, atdetvarnødvendigt atsebort
fradisse mål for atkunne forfølge et
andet mål — fællesskabsinstitutionerne
påberåber sigsom bekendt frem foralt
det mål atstabilisere markederne.
Det måvære rigtigt atbegynde undersø­
gelserne afdette anbringende ved at
minde om, atdet gentagne gange er
blevet understreget iretspraksis, atalle
målene iartikel 39ikke kan forfølges på
samme tidogikke være ligevirksomme,
hvorfor detertilladt atgive detenemål
eller nogle afdem forrang (jf.dommene
isagerne 5/67, firma W.Beus GmbH &
Co.mod Hauptzollamt München-Lands­
berger Straße, dom af13.3.1968, Sml.
1965-1968, s.469; sag 5/73, Balkan-
Import-Export GmbH mod Hauptzoll­
amt Berlin-Packhof, dom af24. 10.
1973, Sml. 1973, s.1091; sag 153/73
Holtz &Willemsen GmbH mod Rådet
ogKommissionen, dom af2.7.1974,
Sml. 1974, s.675). Det fremgår afdisse
domme, atfællesskabsinstitutionerne i
vidt omfang kan udøve etskøn over de
foreliggende økonomiske omstændig­
heder. Der findes ikke iretspraksis
noget holdepunkt foratantage, atprio­
riteringen afétmål skulle kræve bevis
for, atdet idette måls interesse er
nødvendigt atsætte andre måltilside.
Om demål, som sagsøgerne anser for
tilsidesat, skal jeganføre følgende:
—For såvidt angår artikel 39,litra a),
erdetvæsentligt, atder tales om»land­
brugets produktivitet« og»rationalise­
ring aflandbrugsproduktionen«. Denne
bestemmelse kan altså næppe påberåbes,
nårdetdrejer sigomvirkningerne afen
2022

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCH AP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
række bestemmelser om nye metoder i
forarbejdningsindustrien.
Hertil kan endvidere tilføjes, atdetikke
indtil nuerpåvist, atdemidlertidigt
gældende afgiftsregler umuliggør frem­
stillingen afisoglucose. Deberegninger,
derindtil nuerfremlagt, ogsom fælles­
skabsinstitutionerne har draget itvivl,
men som ikke indtil videre erblevet
behandlet med den nødvendige
grundighed, er ikke tilstrækkelige.
Sagsøger isag124/77 anfører, atisoglu­
cose for en stor del elimineres fra
markedet pågrund afafgiften, men
ikke desto mindre påbegyndte sagsø­
geren, Tunnel Refineries, produktionen
afisoglucose i1978, omend imindre
omfang endoprindeligt planlagt.
Der kan idenne forbindelse næppe
tages hensyn tilarbejdstagernes situa­
tion iisoglucosefabrikkerne, som sagsø­
gerne hargjort gældende. Sådanne over­
vejelser erikke relevante efter artikel
39,litra a).Såfremt dette var tilfældet,
ville der også kunne tages hensyn til
situationen forarbejdstagerne isukkerin­
dustrien, hvis produktion åbenbart i
højere omfang afhænger aflønomkost­
ningerne, ogsom erunder trussel fra
isoglucose.
Ikke mindst forekommer detmig meget
lidt overbevisende, hvad der erfremført
om devirkninger, som forhindringen af
isoglucoseproduktionen har haft for
landbrugsbefolkningen. Det erganske
vistteknisk muligt, foruden afmajs også
atfremstille isoglucose afkartofler og
korn. Inden for Fællesskabet kommer
detosidstnævnte produkter imidlertid
ikke ibetragtning, hvilket Rådet overbe­
visende har påvist med angivelse af,
hvor store forarbejdningsomkostninger,
der skal betales. Det erimidlertid afgø­
rende, atfællesskabsproduktionen af
majs — som erdet produkt, der
anvendes —trods enbetydelig udvi­
delse, ikke erinogen som helst vanske­
ligheder, daden ikke ertilstrækkelig
stor tilatdække efterspørgslen inden
for Fællesskabet. Desuden ermajsen iFællesskabet åbenbart mindre egnet til
fremstilling afstivelse ogisoglucose end
tilfremstilling affoder. Afden fælles-
skabsmajs, som anvendes tilfremstilling
afstivelse —cirka 1000 000 tons om
året — leveres der således mindre end
100000 tons tilfremstilling afisoglu­
cose, ogdet erovervejende importeret
majs, derbruges hertil.
—Der kan efter min opfattelse ikke
tages hensyn tilsagsøgernes henvisning
tilartikel 39,litra d)—som handler om
sikring afforsyningerne —allerede af
den grund, atder, som anført ikvotareg­
lerne efter den fælles markedsordning
forsukker, erblevet fastsat entilstræk­
kelig stor sikkerhedsmargen. Desuden
har der inogle årværet overskud i
Fællesskabet — for årene 1977-1978
nævnte man ettalpå2,7millioner tons
—ogdetkan påregnes, atdenne situa­
tion vilfortsætte ienvistidbåde på
Fællesskabets marked ogpåverdensmar­
kedet.
—Endelig kan ejheller sagsøgernes
henvisning tilartikel 39,litra e)—hvor­
efter forbrugerne skal sikres rimelige
priser pålandbrugsvarer —være rele­
vant. Iden forbindelse kan isoglucose
næppe have nogen virkning inden foren
overskuelig fremtid, daden idetvæsent­
lige følger sukkerprisen. Pågrund af
den eksisterende interventionsordning
ogoverskudssituationen bevæger sukker­
prisen sigunder alle omstændigheder i
nærheden affællesskabsprisens under­
grænse, interventionsprisen. Men den
falder ikke ned under denne grænse,
blot fordi der kommer etnyt sødestof
påmarkedet.
Derimod synes jeg, derergod mening i
det, som fællesskabsinstitutionerne har
fremført vedrørende forfølgelsen afdei
artikel 39nævnte mål iforbindelse med
produktionsafgiften påisoglucose.
—Artiklens hovedformål eratstabili­
sere sukkermarkedet, altså atmodvirke,
atoverskudene bliver større. Det må her
tages ibetragtning, atder allerede er
overskud påsukkermarkedet, ogatder,
2023

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
pågrund afforpligtelserne efter aftalen
med AVS-landene ogpågrund afde
indtil 1980 gældende kvotaregler, der på
envismåde harstiftet disse rettigheder,
næppe findes andre måder at
formindske overskuddet på.
—Hertil kom yderligere ønsket om at
sikre sukkerroedyrkerne, som imedfør
afden gældende markedsordning for
sukker har fået tillagt visse rettigheder,
en»rimelig levestandard«, jf.artikel 39,
litra b).Det kan således ikke udelukkes,
atenyderligere ekspansion afisoglu­
cose ogden hermed forbundne fordy­
relse afsukkerudførslerne vilføre til,at
roedyrkningne går tilbage, ihvert fald
for såvidt angår detsåkaldte B-sukker,
for hvilket der gælder enlavere mini­
mumspris påsukkerroer. Det erheller
ikke muligt påkort sigt uden videre at
reorientere disse landbrugskredse mod
produkter, som derikke allerede erover­
skud af,rent bortset fraatder afklima­
tiske grunde ikke kan dyrkes majs
overalt. Dette må man iførste række
tænke på, hvortil kommer, atman af
landbrugstekniske grunde (afhensyn til
vekseldriften) ikke helt kan opgive
sukkerroedyrkningen.
Alt dette taget ibetragtning kan det
næppe antages, atreglerne omafgiften
påisoglucose eristrid med formålene i
artikel 39, selv om man serbort fra, at
forbrugerne harinteresse i,atdetoffent­
ligebudget ikke belastes formeget.
d) Herefter skal jeg undersøge, om
reglerne medfører forskelsbehandling af
isoglucoseproducenterne, som det
enstemmigt hævdes afalle sagsøgere.
Sagsøgerne mener, atisoglucose ikke
bør pålægges en højere afgift end
sukker, daproduktet konkurrerer med
sukker, men at dette imidlertid er
tilfældet, dader pålægges enafgift på
hele produktionen afisoglucose, mens
sukkerproduktionen kun belastes med
enafgift påB-sukker tilfinansiering af
udførslerne. Såfremt man sætter denne
afgift iforhold tilden samlede sukker­
produktion oggår udfra, atB-kvotaennormalt ikke udtømmes, samtidig med
atman tager den lave sukkerroepris i
betragtning —idetomfang der ertale
omB-sukker —dvs. tager den omstæn­
dighed ibetragtning, atafgiften delvist
væltes over påsukkerroedyrkerne, når
man frem til,atder påsukker gennem­
snitlig lægges enafgift påénregnings­
enhed eller mindre pr. 100 kg, mens
isoglucose pålægges enafgift, der er
mindst fem gange større.
Heroverfor gør fællesskabsinstitutio­
nerne gældende, atisoglucose bringes i
omsætning påetmarked, hvor der er
overskud, hvorfor det ville være konse­
kvent atbehandle produktet påsamme
måde som overskudssukker ogbelaste
det med samme afgift som B-sukker.
Endvidere mener institutionerne, at
produktionsafgiften påisoglucose blot
udligner den konkurrencefordel, som
produktet har, fordi det ikke er
omfattet af markedsordningen for
sukker og deheri indeholdte kvota­
regler. Således ville sukkerprisen, som
også isoglucose drager fordel af,være
omkring 15% lavere, såfremt der ikke
fandtes nogle kvotaregler. Endvidere
gør fællesskabsinstitutionerne gældende,
atdetikke erafgifterne påprodukterne,
der bør sammenlignes, men derimod
disses virkninger forproducenterne, og
atdetendvidere måtages ibetragtning,
atsukkerproducenterne kun fremstiller
étprodukt ogerafhængige afétbasis­
produkt. Derimod har destivelsesprodu­
center, som også fremstiller isoglucose,
etmeget større produktionsspektrum og
har adgang tilen mængde basispro­
dukter. Dader her uden undtagelse er
tale om store virksomheder, som er
mere kapital- end lønkrævende, ogda
isoglucosens andel afstivelsesprodukti­
onen kun udgør omkring 3%,erdisse
virksomheder fuldt ud istand tilat
betale den produktionsafgift, som er
pålagt isoglucose. Endelig har isoglu­
cose også fordel af det samlede
kompleks afregler iforordning nr.
1111/77, som finder anvendelse på
produktet, ogerofte underkastet en
2024

KONINKI IJKI SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUW PRODUKTEN
lavere national beskatning end sukker.
Det anføres, atman endog kan finde
objektive grunde foratforskelsbehandle
isoglucose iforhold tilsukker, navnlig
hvis man tænker påmålene iartikel 39.
Vanskeligheden ved atbedømme den
foreliggende strid fremgår af,atdeter
svært atsammenligne toordninger, som
ertemmelig forskellige. Man behøver
blot attænke pådegældende restrik­
tioner forsukkerproduktionen, påkvota­
reglerne ogpåforpligtelsen tilatholde
lager samt den salgsgaranti forsukker,
som ikke gælder forisoglucose.
På den anden side ville vanskelighe­
derne sikkert ikke blive ryddet afvejen,
såfremt man vedtog desamme regler for
isoglucose, navnlig ved atindføre en
kvotaordning, svarende til den der
findes imarkedsordningen for sukker.
Fællesskabsinstitutionerne har med rette
fremhævet, atallerede fastlæggelsen og
fordelingen afeventuelle kvotaer ville
skabe alvorlige problemer, daproduk­
tionskapaciteterne endnu var under
opbygning på det pågældende tids­
punkt, ogdader påden anden side så
godt som ikke fandtes nogen reference­
produktion. En rimelig kvotaordning
ville velogså have krævet ennedsættelse
afsukkerkvotaerne, imod hvilke der
kunne anføres detargument, atderalle­
rede var vedtaget regler indtil 1980,
altså atder påenvismåde vartale om
velerhvervede rettigheder. Det erderfor
fuldt udforståeligt, atder blev taget
forbehold fordette problem, indtil den
fremtidige og endelige ordning, som
skal gælde fra 1980, vedtages. Påden
anden side var det nødvendigt idet
mindste atvedtage enforeløbig ordning
på grund afisoglucosens voksende
indflydelse påsukkermarkedet. Her var
det kun visse afgiftsregler, der kunne
komme ibetragtning, når man serbort
fra nedsættelsen afB-sukkerkvotaerne
for produktionsåret 1978-1979, som
åbenbart ikke kunne gennemføres for
det foregående produktionsår, fordi
sukkerroerne pådet tidspunkt allerede
varblevet udsået, ogfordi dervarblevetgivet visse løfter om, atde gamle
kvotaer ville blive opretholdt.
Jeg skal herefter betragte reglerne om
afgiften på isoglucose ud fra syns­
punktet vedrørende forskelsbehandling
og kan tilenbegyndelse fastslå en
række forhold, dernogenlunde giver sig
selv.
Efter min opfattelse erdetirrelevant at
henvise tilminimarkedsordningen for
isoglucose med dennes import- og
eksportordning, ogatanføre atisoglu­
cose har visse fordele afdisse markeds­
stabiliserende regler. Det ernemlig sand­
synligt, atdisse regler fortiden ognok
også inogen tidfremover ikke vilfå
nogen reelle virkninger. Isoglucose frem­
stilles således endnu kun inævneværdigt
omfang iUSA ogJapan, ogpågrund af
afstanden og transportproblemerne i
forbindelse med isoglucose skal man
næppe regne med indførsler fra disse
lande. Med andre ord har Fællesskabets
isoglucoseproducenter endnu ikke for
tiden behov for beskyttelse mod
konjunktursvingninger fra noget
verdensmarked, ogdetal,som Kommis­
sionen har fremlagt under den mundt­
lige forhandling vedrørende ind- og
udførsel af isoglucose siden januar
1978, viser også dette.
Henvisningen til,atder findes forskel­
lige nationale afgiftsregler forsukker og
isoglucose, erefter min opfattelse heller
ikke afgørende. Dette gælder nemlig
ikke ialle medlemsstaterne, f.eks. ikke i
Det forenede Kongerige. Desuden
tilkommer det ikke fællesskabsinstitutio­
nerne, såatsige accessorisk, attage
hensyn tilsådanne forskelle iforbin­
delse med udformningen afenfælles
markedsordning.
Desuden erdet påingen måde »logisk«
atbehandle isoglucose som overskuds­
sukker iB-kvotaen, blot fordi produk­
tets tilsynekomst påmarkedet bidrager
tilatforøge overskuddene afsukker.
Dette argument ernemlig ensbetydende
med atanerkende, atsukkermarkedet i
Fællesskabet såatsige erreserveret, og
2025

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 125/77
atnye produkter, som kunne tænkes at
spille en tilsvarende rolle, igrunden
ikke har noget atgøre her, men skal
eksporteres. Der erikke tvivl om, at
kvotareglerne ikke kan have ensådan
virkning. Selv om man accepterer dem
pågrund afderes markedsstabiliserende
virkning —der kan desuden også rejses
væsentlig kritik mod dem — erdet
næppe sådan, atde ipraksis umuliggør
ennyudvikling inden fordenne sektor
eller besværliggør den unødigt. Efter
den liberale grundordning, som trak­
taten har institueret, skal der derimod
sikres enlige adgang tilmarkedet, selv
om dette ivisse tilfælde erforbundet
med yderligere ofre foralmenheden.
Når man foretager den nødvendige
sammenligning, mener jeg iøvrigt ikke,
atman kan tage udgangspunkt iprodu­
centernes stilling ogdrage den slutning,
atdestore stivelsesfabrikker, som også
fremstiller isoglucose, pågrund afderes
samlede produktionsprogram, som
muliggør envisfleksibilitet, lettere kan
bære produktionsafgifterne end sukker­
producenterne, som har højere lønom­
kostninger, ogsom ofte erretsmå. Her
er det nødvendigt atkorrigere det
billede noget, som fællesskabsinstitutio­
nerne har givet, fordi isoglucose, der
hvor den fremstilles, udgør enstørre
andel afproduktionsprogrammet (17
eller 25%), end isoglucoseproduk­
tionen ved fremstillingen afstivelse. Det
erimidlertid væsentligere, atman ivirk­
somheder, som producerer inden for
flere brancher, naturligvis sørger forat
sikre, atproduktionen afden enkelte
vare iprincippet errentabel pålængere
sigt. Derfor kan man efter min opfat­
telse kun tage hensyn tilvarer, som
konkurrerer med hinanden, ogudeluk­
kende sammenligne afgifterne pådisse
varer og varernes evne til atbære
sådanne afgifter. Det synes mig iøvrigt
også atvære denlinje, dererfulgt irets­
praksis (sag 117776, Albert Ruckdeschel
&Co. og Hansa-Lagerhaus Ströh &
Co. mod Hauptzollamt Hamburg-St.
Annen, dom af19. 10. 1977, Sml. 1977,s.1753), ogkun hermed kan man idet
foreliggende tilfælde undgå enindirekte
oguønsket belastning afstivelsesproduk­
tionen, som under alle omstændigheder
erunder stærk konkurrence fra kemiske
produkter.
Henvisningen til,atisoglucose erblevet
forskelsbehandlet iforhold tilglucose,
etsødestof, der ligeledes fremstilles af
stivelsesproducenterne, ogsom afgiftsre-
glern ikke finder anvendelse på, må på
den anden side også anses forirrelevant.
Her erindrer jegom, hvad jegtidligere
har fastslået iforbindelse med undersø­
gelsen afrestitutionsordningen, nemlig
atder på grund afden væsentlige
forskel isødekraften ikke består nogen
egentlig konkurrencesituation.
Når man undersøger spørgsmålet om,
efter hvilke retningslinjer der kan
udformes enmere afbalanceret ordning
for isoglucose ogsukker —mere kan
der ikke forlanges under såkomplice­
rede forhold — kunne man iførste
række blot betragte afgiften påisoglu­
cose som enudligning forenprismæssig
fordel på15%,som isoglucose nyder i
kraft afden fælles markedsordning for
sukker. Denne vurdering tager udgangs­
punkt isukkermarkedsordningens tilbli­
velseshistorie. Pådet tidspunkt fandtes
der forskellige nationale ordninger med
til dels statsligt fastsatte priser og
produktionskontingenter; især pågrund
afforskellen imedlemslandenes omkost­
ningsstruktur, var priserne ikke ensar­
tede. Under disse omstændigheder
kunne der også, alene ved indførelsen af
enprisordning have været etableret en
tilnærmelsesvis ligevægt påmarkedet for
den fælles ordning forsukker samt for
andre produkter. Iså fald skulle
priserne have ligget inærheden afde
lave franske priser, hvilket ville have
umuliggjort dyrkningen afroer iugun­
stigt stillede områder. For atudelukke
dette valgte man ethøjere prisniveau,
som låtættere opaditalienske ogtyske
priser. På grund afde eksisterende
produktionskapaciteter, som gør det
muligt atfremstille 14millioner tons
2026

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
sukker, var det nødvendigt atindføre
produktionsbegrænsninger, hvis man
skulle undgå forstore overskud. Fælles­
skabsinstitutionerne hargjort gældende,
atdet fælles prisniveau ville have været
lavere — ca. 15% — såfremt disse
kvotaregler ikke fandtes. Da isoglucose
harfordel afdeprisregler, som gælder
for sukker, uden atvære underlagt
nogen produktionsbegrænsning, kan
man sige, atkvotareglerne giver isoglu­
cose enkonkurrencefordel påca.15%
afinterventionsprisen, hvilket svarer til
omkring 5regningsenheder. Jeg erimid­
lertid itvivl om, hvorvidt den begrun­
delse, der ergivet forisoglucoseafgif-
tens størrelse, errigtig. Der ersikkert
ikke tvivl om, atdererensammenhæng
mellem sukkerprisens størrelse ogkvota­
reglerne. Prisfordelene gælder imidlertid
også forsukkerproducenterne, ogkvota­
reglerne har—hvilket ervæsentligt —
meget forskellig virkning for disse;
moderne fabrikker, som har engod
beliggenhed, kan uden videre producere
den fulde B-kvota, jaendog producere
С-sukker, dadeivirkeligheden ikke er
underkastet nogen produktionsbegræns­
ning. Jeg kan derfor ikke se,hvorledes
sukkerproducenternes ulemper som
følge afkvotareglerne skulle kunne fast­
sættes til15% afinterventionsprisen,
således som Kommissionen antager, og
atman skulle kunne tale om, atisoglu­
cose havde enlignende konkurrence­
fordel, der såatsige kunne opsuges. Af
disse grunde foretrækker jegatkoncen­
trere min undersøgelse om ensammen­
ligning afdeafgifter, der opkræves for
isoglucose ogforsukker.
Jeg mener ihvert fald ikke, atman kan
gåfrem, som sagsøgerne har foreslået,
ved atfastsætte engennemsnitsafgift for
sukkerindustrien som helhed, hvorved
man —når man tager den lave sukker­
roepris forB-ogС-sukker ibetragtning
—nårfrem tilenafgift påomkring 1
regningsenhed pr. 100 kg itilfælde af,
atB-kvotaen udtømmes helt, jaendog
når frem tilenafgift påkun enhalv
regningsenhed pr. 100 kg, når mantager ibetragtning, atden faktiske
produktion afB-sukker i1971 til1976
kun udgjorde mellem 11og19% af
produktionen afA-sukker, hvis man
tager udgangspunkt iden faktiske
gennemsnitsproduktion af B-sukker.
Efter min opfattelse overser man to
væsentlige aspekter, når man anlægger
ensådan beregningsmåde. Fordetførste
ved man frasukkermarkedsordningens
tilblivelseshistorie, atA-kvotaerne iprin­
cippet hartilformål atstøtte producen­
terne iugunstigt stillede områder, ogat
B-kvotaerne skal virke fremmende på
produktionen, dér hvor den ermere
konkurrencedygtig, oghvor der efter
omstændighederne også kunne produ­
ceres С-sukker. Udfradette synspunkt
trænger den tanke sigpåatdanne en
særlig gruppe afsukkerproducenter,
som frem foraltB-kvotaerne ermøntet
på.For det andet erdetvæsentligt, at
isoglucoseproducenternes virksomheder
erstore ogmoderne, ogatdeharbety­
delig lavere lønomkostninger end
sukkerfabrikkerne. Det erderfor nærlig­
gende atsammenligne dem med tilsva­
rende moderne sukkerproducenter, som
harengunstig beliggenhed, ogsom lige­
ledes arbejder rationelt. Det erutvivl­
somt sukkerproducenter, som også frem­
stiller С-sukker inævneværdigt omfang,
og for hvem produktionsbegrænsnin­
gerne som følge afkvotareglerne i
praksis spiller enlige såringe rolle som
forisoglucoseproducenterne.
Også Kommissionen tog udgangspunkt
heri, daden gav oseteksempel påen
moderne sukkerfabrik, som fremstiller
meget C-sukker —87%afA-kvotaen i
1976-1977. Pågrundlag afproduktions­
tallene for produktionsåret 1976-1977
beregnede Kommissionen, atdenne virk­
somhed skulle betale engennemsnitlig
afgift påsukker på 11regningsenheder,
og, såfremt man anvender defaktiske
produktionstal for året 1976-1977, der
først blev offentliggjort senere, atden
skulle betale enafgift på8,71 regnings­
enheder og for året 1977-1978 en
gennemsnitlig afgift på13,80 regningsen-
2027

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
heder pr. 100 kg.Efter min opfattelse
kan man imidlertid ikke stille sigtilfreds
med dette ene eksempel, daviunder
sagen har hørt, atman iden pågæl­
dende virksomhed harfremstillet meget
store mængder С-sukker, atvirksom­
heden fikforhøjet sinkvote væsentligt
ogforetog enstørre udvidelse afproduk­
tionen, men også atden arbejdede med
etunderskud iproduktionsåret 1976-
1977. Imidlertid anser jeg det for
nødvendigt atanskue situationen under
enbredere synsvinkel og atmedind- ,
drage alle tilsvarende virksomheder i
undersøgelsen. Her vildet nok være
hensigtsmæssigt atholde sigtilproduk­
tionsåret 1977-1978, ikke blot fordi
isoglucose idette årforførste gang blev
pålagt enproduktionsafgift, men også
fordi derpågrund aftørken kun kunne
fremstilles enforholdsvis ringe mængde
С-sukker idet foregående produkti­
onsår 1976-1977. Kommissionen har på
opfordring givet enfremstilling heraf.
Det fremgår afdenne, atsådanne
sukkerproducenter må regne med en
afgift påmellem 3,81 regningsenheder
og 13,52 regningsenheder pr. 100 kg.
Men jeg mener også, atman idisse
beregninger —ogheri erjegenig med
sagsøgerne —måtage hensyn til,atder
gælder andre indkøbspriser for roer,
som erbestemt tilfremstilling afB-og
С-sukker, nemlig for såvist angår
B-sukker enmindstepris, nedsat med
30°/o,ogfor såvidt angår C-sukker —
daFællesskabet ikke har fastsat nogen
mindstepris herfor — enmarkedspris,
der i1976 åbenbart kun androg noget
mere end halvdelen afmindsteprisen for
sukkerroer. Idenne sammenligning er
der ikke — hvilket også ville være
uberettiget —taget hensyn tilfremstil­
lingsomkostningerne, men derimod til
visse markedsordningsfaktorer, som er
fastlagt iden fælles markedsordning, og
som hartilformål atlade sukkerroedyr­
kerne bære en bestemt andel af
afgifter, nemlig omkring 60%for
B-sukker, hvilket sukkerindustrien selv
indrømmer. Går man frem pådennemåde, ogkorrigerer man deafKommis­
sionen fremlagte tal — sagsøgeren
Amylum hargivet eteksempel på,hvor­
ledes afgifterne beregnes —kommer
man tildet resultat, atfem virksom­
heder betaler enafgift på5regningsen­
heder, seks virksomheder betaler lidt
mindre, og fire virksomheder endda
mere end 5regningsenheder. Pådette
grundlag kan det fastslås, atgennem­
snitsafgiften for sådanne sukkerprodu­
center idetstore oghele svarer tilden
afgift, som også isoglucoseproducen­
terne måbetale, navnlig når man tager
hensyn til— hvilket Kommissionen
anser forkorrekt —atder ofte betales
mere end den gældende mindstepris for
B-sukkerroer, jaatder endog somme
tider betales A-prisen. Denne metode
må vi idet væsentlige følge, da de
øvrige faktorer isoglucoseproducen­
ternes fordele pågrund aflavere margi­
nalomkostninger forstivelse ogfremstil­
lingen afbiprodukter samt sagsgaran-
tien forsukker ogsukkerfabrikanternes
forpligtelse tilatholde lager) ervanske­
ligeatkvantificere.
Dette betyder altialt, atden produk­
tionsafgift, som erfastsat forisoglucose,
der pånuværende tidspunkt ogindtil
1980 skal være 5regningsenheder pr.
100 kg. ikke virker diskriminerende
over for isoglucoseproducenterne,
hvorfor det ikke ernødvendigt atgå
videre ind påspørgsmålet om, hvorvidt
det ietvistomfang erberettiget atstille
isoglucose ringere under henvisning til,
atderkun ertale omenovergangsord­
ning, gældende fornogle fåår,atder
for sukkerproducenternes vedkom­
mende kan tales omvelerhvervede rettig­
heder, ogatder kunne tænkes atbestå
en bestemt fællesskabspræference for
sukker, der udvindes afde iFælles­
skabet producerede sukkerroer, i
forhold tilisoglucose, som overvejende
fremstilles afimporterede produkter.
e)Da også anbringendet om, atder
foreligger forskelsbehandling —hvilket
sandsynligvis erdetvæsentligste anbrin-
2028

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
gende —erubegrundet, mådetdernæst
undersøges, om den pågældende
ordning kan anfægtes under henvisning
til,atder ersket enkrænkelse afprin­
cippet om forholdet mellem mål og
midler. Ifølge dette princip, som deter
anvendt oguddybet gentagne gange i
retspraksis, må enoffentlig foranstalt­
ning ikke gribe stærkere ind iprivate
interesser, end det ernødvendigt af
hensyn tildet formål, der forfølges
hermed, ogdet må navnlig fastslås, at
den ikke uden vanskeligheder kan
erstattes afmindre indgribende foran­
staltninger.
Efter sagsøgers opfattelse erderforskel­
lige grunde tilatden vedtagne afgifts­
ordning, hvis formål ifølge fællesskabsin­
stitutionerne eratfastsætte etbidrag til
finansiering afeksporten afdetoversky­
dende sukker ogdermed også atbremse
udviklingen afisoglucose, ikke opfylder
disse betingelser. Bortset fra det
forhold, atman kunne være kommet
overskuddene til livs på en måde,
nemlig ved atformindske kvotaerne,
mener sagsøgerne, atetrimeligt bidrag
tilfinansiering afeksporten afoverskud,
burde have været fastsat iforhold til
isoglucosens markedsandel, som for
tiden udgør ca. 3%afsukkerforbruget.
De mener endvidere, atproduktionsaf­
giften erforhøj, nårman tager ibetragt­
ning, atdens formål eratbremse udvik­
lingen afisoglucose, fordi fællesskabsin­
stitutionerne åbentbart har lagt en
række forkerte forudsætninger tilgrund
ved vurderingen af den forventede
sukkereksport og isoglucosens fremti­
dige markedsandel samt vurderingen af
produktionsomkostningerne iforbin­
delse med isoglucose, forikke atsige, at
man med urette helt harundladt attage
hensyn tildisse forhold. Desuden må
man seiøjnene, atproduktionsafgiften
ikke bremser udviklingen afisoglucose,
men gør det nødvendigt atindstille
produktionen heraf.
Hertil skal jeg ikorthed anføre
følgende:For såvidt som sagsøgerne udtrykker
overdrevne betænkeligheder vedrørende
sukkereksporten — for det løbende
produktionsår nævner deselv ettalpå
omkring 500000 tons —må det fast­
holdes, atdetikke erlykkedes dem at
tilbagevise detal,som fællesskabsinstitu­
tionerne har nævnt, nemlig 2,7millioner
tons. Sagsøgerne haråbenbart blot over­
ført produktionstallene for A- og
B-sukker for året 1976-1977 til det
følgende produktionsår ogtrukket det
forventede forbrug fra. Herved overså
de imidlertid — bortset fra atman
bliver nødt tilatlægge højere produk­
tionstal til grund — navnlig de
mængder, som der ifølge Lomé-aftalen
består enforpligtelse tilatimportere.
Såfremt man lægger deaffællesskabsin­
stitutionerne nævnte taltilgrund og
tager udgangspunkt iden afgift, der
herved tilføres budgettet, kan man
næppe sige, atdetbidrag, der opkræves
hosisoglucoseproducenterne skulle være
for stort. Sandheden er, atdebærer
mindre end 3 afdesamlede eksport­
omkostninger; setiforhold tilrestituti-
onssatsen pr.ton (220 regningsenheder)
udgør deres andel (50,regningsenheder)
mindre end enfjerdedel. Såfremt man
derimod pålagde sagsøgerne, hvilket de
anser for rigtigt, iforhold tilderes
markedsandel alene atbære 3°/oafde
omkostninger, som ialtskal bæres af
sukker- og isoglucoseproducenterne,
ville det næppe være muligt atnådet
andet mål, som ernævnt, nemlig at
bremse udviklingen afisoglucose.
Desuden kan jegheller ikke anerkende,
atdetskulle have været muligt atundgå
produktionsafgiften eller nedsætte den
væsentligt ved atændre degældende
kvotaregler forsukker. Det eruden tvivl
udelukket atændre herved forA-kvota­
ernes vedkommende, dader her består
en række velerhvervede rettigheder
indtil den nuværende ordning udløber,
altså indtil 1980. Hvad angår B-kvota­
erne skete der en vis nedsættelse for
produktionsåret 1978-1979. Efter min
opfattelse kan der imidlertid anføres
2029

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
vægtige landbrugspolitiske overvejelser
mod atforetage ennedsættelse ien
sådan grad, ateksportafgiften ville blive
betydeligt formindsket eller endog helt
bortfalde, sådan som jeg også tidligere
var inde påiforbindelse med gennem­
gangen afmålene iartikel 39.
Hvad dernæst angår det afsagsøgerne
fremførte argument, atfællesskabsinsti­
tutionerne, dadefastsatte afgiften, har
taget udgangspunkt ienrække forkerte
forudsætninger vedrørende produktions-
omkosrningerne forisoglucose ogdette
produkts muligheder forpåkort sigt at
fortrænge visse sukkermængder fra
markedet, kan detvise sig—ogdethar
relation tildet sidstnævnte punkt —at
fællesskabsinstitutionernes prognoser,
som jeg har nævnt ovenfor, dajeg
gennemgik deforskellige økonomiske
forhold, eroverdrevne. Iden forbin­
delse kan det således nævnes, atallerede
produktionsrestitutionernes bortfald i
sigselv virker bremsende, ogatlovreg­
lerne ivisse medlemsstater begrænser
anvendelsen afisoglucose. Desuden er
det afinteresse atnævne, atprodukti­
onen afisoglucose pådet amerikanske
marked — altså etmarked, hvor der
allerede længe har været produceret
isoglucose, oghvor sukkerproduktionen
ikke ertilstrækkelig, men hvor derfrem­
stilles enstor mængde majs, oghvor
måske også smagen ogvirksomhedernes
struktur gør, atderkan anvendes isoglu­
cose istørre omfang —kun anslås til
omkring 1,2milioner tons iproduktions­
året 1976-1977. Ifølge fællesskabsinstitu­
tionerne erproduktionsafgiftens stør­
relse imidlertid ikke fastsat iforhold til
isoglucosens potentielle markedsandel.
Det erejheller isoglucosens produk­
tionsomkostninger, der har været brugt
som rettesnor for vurderingen af
afgiften. Hovedformålet varderimod at
behandle isoglucose og sukker på
samme måde.
Endelig kan man ikke, for såvidt angår
princippet omforholdet mellem mål og
midler — og hermed skal jeg også
afslutte undersøgelsen afdette anbrin-gende — gåudfra, atafgiften er
beregnet således, atdenumuliggør frem­
stilling afisoglucose. Jeg hartværtimod
detindtryk, atdehidtil offentliggjorte
tal ikke ertilstrækkelig støtte. Den
afgift, som enmoderne sukkerfabrik
synes atkunne bære, kan isoglucosepro­
ducenter, som har færre lønomkost­
ninger, også bære. Dette synspunkt kan
imidlertid ikke have afgørende vægt,
såfremt alle deøvrige anførte betragt­
ninger taler for en mere rimeligt
afpasset afgift. Hvis det forholdt sig,
som sagsøgerne mener, ville dette blot
gøre det desto klarere, atdet netop
ikke, under denuværende omstændig­
heder, og med opretholdelsen afde
gældende konkurrenceforhold for
sukker, erlønsomt atfremstille dette
nye produkt, som det blev besluttet at
investere i,påettidspunkt hvor den
økonomiske situation var helt ander­
ledes.
f)Endvidere gør sagsøgerne
gældende, atfællesskabsinstitutionerne
med urette har undladt attræffe over­
gangs- og undtagelsesforanstaltninger
for deforeliggende produktionskapaci­
teter, ogdette argument har sammen­
hæng med det ierstatningssagen mod
de offentlige myndigheder fremførte
argument om, atsagsøgerne erblevet
skuffet ideres berettigede forventninger.
Sagsøgerne henviser her til,atisoglu­
cose ien vis tid har haft fordel af
produktionsrestitutionerne, altså afvisse
foranstaltninger tilfremme afproduktet.
Det anføres, at fællesskabsinstitutio­
nerne har været bekendt med bestræbel­
serne foratudvikle isoglucose inden for
Fællesskabet, ogogså harhaft kendskab
tilbeslutningerne om atinvestere heri.
Ikke desto mindre har dealdrig gjort
sagsøgerne opmærksom på, at der
kunne tænkes atblive truffet foranstalt­
ninger tilimødegåelse afden trussel for
sukkermarkedet, som isoglucose
udgjorde.
Hvad angår den første del afdette
anbringende erdet tilstrækkeligt at
2030

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
henvise til,atdet allerede under sagen
erblevet klart, atproduktionsrestitu­
tionen ikke vartiltænkt isoglucose, og
atdette produkt ikke var omfattet af
målene idenne ordning. Den omstæn­
dighed, atisoglucoseproducenterne ien
tid nød godt afrestitutionsordningen,
kunne ikke danne grundlag forenberet­
tiget forventning om, atstøtten og
præferencestillingen ville blive opret­
holdt.
Iøvrigt erprincippet om den beretti­
gede forventning kun overtrådt, nårder
efter deforeliggende omstændigheder
ogunder hensyntagen tilfællesskabsinsti­
tutionernes adfærd ergod grund tilat
antage, atenbestemt retsstilling ikke vil
blive ændret. Dette har imidlertid ikke
været tilfældet for produktionsafgif­
ternes vedkommende iden foreliggende
sag. Fællesskabsinstitutionerne har med
rette understreget, at sagsøgerne
arbejder inden foretområde, som står i
tæt forbindelse med sukkermarkedet, at
dekender dette marked ogdets regler
særdeles godt, ogherunder især også er
godt bekendt med overskudsproble-
merne. Demåtte altså regne med, atder
ien tilsvarende situation ville blive
truffet omfattende stabiliseringsforan-
staltninger, ogatordningen tilfinansie­
ring afudførslerne også ville blive
udstrakt til substitutionsprodukter,
såfremt disse kom påmarkedet inævne­
værdigt omfang, ikke mindst fordi man
tidligst i1980 kunne forvente en
ændring afkvotareglerne omimportord­
ningen forAVS-sukker.
Afdenne grund ogisær fordi foranstalt­
ningerne var blevet forudskikket igod
tid, hvorfor de løbende kontrakter
næppe kunne blive ramt heraf, var der
ingen grund tilattræffe overgangsforan­
staltninger, som kunne have draget
ordningens virkning itvivl. Hvis isoglu­
coseproducenterne ikke desto mindre
kom iuventede vanskeligheder, var det
selvforskyldt, fordi de baserede deres
beslutninger om atinvestere påbestemte
prognoser om den økonomiske udvik­
ling (sukkerunderskud og stigendepriser), som nuviser sigatvære fejlag­
tige.
g) Påenvismåde erdersammenhæng
mellem det også fra erstatningssagen
hidrørende argument, som jegherefter
skal gåover tilatundersøge, —ogdet
allerede behandlede princip om
forholdet mellem mål ogmidler. Argu­
mentet går ud på, atden anfægtede
ordning eristrid med retten tilden fri
erhvervsudøvelse, som må anses for at
være enafdegrundrettigheder, som
fællesskabsinstitutionerne skal beskytte.
Her gør sagsøgerne gældende, at
produktionsafgiften har umuliggjort
produktionen afisoglucose, hvilket også
gælder for defem regningsenhder pr.
100 kg,som oprindelig varbegrænset til
etår,men som nuhargyldighed indtil
1980. Således anføres det, atinvesterin­
gerne iisoglucose ergået tabt, ogat
fællesskabsinstitutionerne ihvert fald
burde have givet kompensation for
denne »ekspropriation«.
Her skal jegblot gentage, atderikke er
ført bevis for, atdette skulle være en
uundgåelig økonomisk følge, selv omde
af fællesskabsinstitutionerne forelagte
beregninger ikke indtil nu erblevet
anset for afgørende. Det synes således
også helt usandsynligt —ogsagsøgeren
'Tunnel Refineries' adfærd taler for
dette synspunkt — aten foreløbig
ordning skulle have såvidtrækkende
følger som envirksomhedslukning.
Hvis isoglucoseproduktionen, som det
frygtes, ophører, betyder dette blot, at
enbestemt virksomhedsgren inden for
stivelsesfremstillingen falder bort, ogat
derikke erfare for, atderamte virksom­
heder som sådan skulle ophøre. Man
kan derfor næppe sige, atderforeligger
etekspropriationslignende indgreb iet
erhverv.
Iden forbindelse har fællesskabsinstitu­
tionerne ikke mindst henvist til, atder
ifølge Domstolens retspraksis (sag 4/73,
J.Nold, Kohlen- und Baustoffgroßhand­
lung mod Kommissionen, dom af14.5.
1974, Sml. 1974, s.491) iden almene
2031

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL —SAG 125/77
interesse kan gøres indgreb irettigheder
som deheromhandlede. Idetforelig­
gende tilfælde måder tages hensyn til,
atsagsøgerne udøver virksomhed inden
for etområde, hvor landbrugspolitiske
overvejelser spiller envæsentlig rolle,
hvorfor bevægelsesfriheden må anses for
atvære temmelig snævert begrænset.
Jeg mener følgelig, atden foreliggende
ordning ejheller kan anfægtes, nården
vurderes påbaggrund afretten tilden
frierhvervsudøvelse.
h) Tilbage står herefter anbringendet
om, atder erbegået magtfordrejning,
hvilket sagsøgerne har gjort gældende
under henvisning til,atder, ifølge EØF-
traktatens artikel 40, kun kan indføres
enafgiftsordning som den isagen fore­
liggende iforbindelse med enmarkeds­
ordning forisoglucose, fordi defordele,
som isoglucose skulle kunne opnå som
følge afforordning nr.1111/77, endnu
ikke har nogen betydning. Desuden
anføres det, at afgiftsordningen
forfølger ulovlige formål, såsom atden
neutraliserer isoglucosens konkurrence­
dygtighed, forsinker dens udvikling,
beskytter sukkerindustrien, som er
mindre lønsom, ogaflaster fællesskabs­
budgettet.
Om dette spørgsmål har jeg ianden
forbindelse allerede tidligere erkendt, at
de fordele, som man skulle forvente
isoglucose nød godt afpågrund af
markedsordningen, ikke for tiden har
nogen reel betydning. Hermed være
naturligvis ikke sagt, atmarkedsord­
ningen forisogglucose blot erenskin-
ordning. Udviklingen må forventes at
medføre yderligere udenrigshandel, ikke
såmeget med oversøiske lande som med
deeuropæiske lande, der grænser optil
Fællesskabet. Her skal jeg blot minde
om, atden væsentlige franske andel af
isoglucoseproduktionen må eksporteres
pågrund afdetforbud mod anvendelse
heraf, som gælder iFrankrig. Selv om
afgiftsreglerne måske sjældent anvendes
ipraksis, måman tænke pårestitutions­
reglerne, som joogså gælder forisoglu­
cose, som erindeholdt iforarbejdedeprodukter. Jeg anser detderfor ikke for
ulovligt atindføre enproduktionsafgift
for isoglucose, fordi der ikke findes
nogen virkelig markedsordning for
isoglucose. Helt bortset herfra kan man
indtage det standpunkt, atdet ifølge
EØF-traktatens artikel 43 under alle
omstændigheder erulovligt atopkræve
produktionsafgifter påsubstitutionspro­
dukter, hvis der ihenhold til en
markedsordning — idette tilfælde
markedsordningen for sukker —
opkræves entilsvarende afgift påforar­
bejdede landbrugsprodukter.
Desuden erder ikke grundlag for at
antage, atordningens egentlige formål
kun skulle være atneutralisere isogluco­
sens konkurrencedygtighed og at
beskytte sukkerindustrien. Som det er
blevet påvist, har ordningen alene til
formål atudstrække degældende afgifts­
regler forsukker —med henblik påat
undgå diskriminering afsukker —til
substitutionsprodukter, som spiller en
væsentlig rolle påmarkedet. Selv omdet
formål atbremse udviklingen afisoglu­
cose foratstabilisere markedet også har
spillet enrolle iden forbindelse —
fællesskabsinstitutionerne har udtrykke­
ligttaltherom isvarene tildeparlamen­
tariske forespørgsler —mådette anses
foratvære lige sålovligt som Fællesska­
bets øvrige, ogmere underordnede, be­
stræbelser påatundgå atbelaste fælles-
skabsbudgetet med forstore byrder.
Jeg mener derfor ikke, atder ernoget
grundlag for atstatuere, atder er
begået nogen form formagtfordrejning.
i)Alle omstændigheder taget ibetragt­
ning kan derfølgelig ikke næres beret­
tiget tvivl om, atafgiftsreglerne for
isoglucose ergyldige, hvorfor der ikke
ernoget grundlag for atantage, at
forordning nr. 1110/77 ogforordning
nr. 1111/77 samt dehertil afKommis­
sionen udstedte gennemførelsesbestem­
melser, omhvilke derikke under sagen
eranført særlige ugyldighedsgrunde, er
ugyldige.
2032

KONINKLIJKE SCHOLTEN-HONIG /HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUCTEN
IV—Jeg foreslår derfor, atdefor Domstolen indbragte spørgsmål
besvares således:
1.Der erikke under sagen fremdraget grunde, som gør detberettiget at
antage, atforordning nr.1862/76, idetomfang den harindføjet artikel
5aiforordning nr.2742/75, erugyldig, eller atforordningerne 1110/77,
1111/77 og2158/76 erugyldige.
2.Artikel 4iforordning nr.2158/76 skal fortolkes således, atden også
finder anvendelse påtilbagekrævningen afrestitutioner, som iperioden
fra 1.august til3.september 1976 erydet forfremstilling afglucose med
stort indhold affructose.
2033