ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Klage- og søgsmålsfristerne er præceptive, og hverken parterne eller EU’s retsinstanser kan råde over dem. Muligheden for at indgive en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan derfor ikke gøre det muligt for tjenestemanden at tilsidesætte klage- og søgsmålsfristerne efter vedtægtens artikel 90 og 91 ved gennem en sådan efterfølgende ansøgning indirekte at anfægte en tidligere afgørelse, som ikke var blevet anfægtet inden for fristerne.

(jf. præmis 18)

Henvisning til:

Personaleretten: kendelse Michel mod Kommissionen, sag F-44/13, EU:F:2014:40, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis
For at en akt kan kvalificeres som en akt, der går den pågældende imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, skal den være truffet af ansættelsesmyndigheden eller efter dennes bemyndigelse. Der er tale om et ufravigeligt spørgsmål, som Personaleretten kan rejse ex officio.

Henset til kvaliteten af den instans, som fremsender den omtvistede akt, og til, at ansættelsesmyndigheden efter klage stadfæster denne akt, kan det i denne henseende ikke foreholdes den pågældende at anlægge sag til prøvelse af nævnte akt, idet han er af den fejlagtige opfattelse, at den stammer fra ansættelsesmyndigheden.

(jf. præmis 20 og 22)

Domstolen: domme Gerin mod Kommissionen, 806/79, EU:C:1980:264, præmis 4; og Erdini mod Rådet, 65/83, EU:C:1984:24, præmis 7

Retten i Første Instans: dom Devillez m.fl. mod Parlamentet, T-46/90, EU:T:1993:54, præmis 13

Personaleretten: kendelse Pedeferri m.fl. mod Kommissionen, F-57/10, EU:F:2011:104, præmis 14
KENDELSE AFSAGT AF FORMANDEN FOR PERSONALERETTTENS ANDEN AFDELING

24. juli 2014

Sag F-7/14

Christina Necheva

mod

Europa-Kommissionen

»Mindelig bilæggelse af tvisten – procesreglementets artikel 69, stk. 1 – parternes forlig på Personalerettens initiativ – slettelse«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Christina Necheva nedlagde påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 18. juli 2013 om at forlænge hendes kontrakt som midlertidigt ansat med to år i stedet for tre år, således som dette fulgte af et tillæg til kontrakten af 23. november 2011, dels om en erstatning på 45 000 EUR i tilfælde af, at det ikke var muligt at genindsætte hende i en periode på et år.

Udfald: Sag F-7/14 slettes af Personalerettens register efter forlig mellem Christina Necheva og Europa-Kommissionen. Christina Necheva og Kommissionen betaler sagens omkostninger i overensstemmelse med det forlig, der er indgået mellem dem.

Sammendrag

Tjenestemandssag – mindelig bilæggelse af tvisten ved Personaleretten – slettelse af registret

(Personalerettens procesreglement, art. 69, stk. 1)

(jf. præmis 3 og 4)
Annullationsdomme afsagt af Unionens retsinstanser får kun retskraft over for de personer, der formelt er parter i de pågældende sager. Retsvirkningerne af disse domme kan derfor ikke påberåbes af de tjenestemænd eller øvrige ansatte ved Unionen, der har undladt i rimelig tid og under overholdelse af de gældende retlige betingelser at anvende den klageret eller den interventionsret, de er sikret i vedtægten, netop med henblik på at anfægte en bebyrdende administrativ retsakt.

Retsvirkningerne af en dom, der annullerer en administrativ retsakt udstedt af en EU-institution, vedrører udelukkende de pågældende parter samt de personer, der er direkte berørt af selve den annullerede retsakt. En sådan dom kan nemlig kun udgøre en ny faktisk omstændighed, der følgelig kan begrunde en forlængelse af klage- og søgsmålsfristerne mod denne administrative retsakt, i forhold til de nævnte personer.

Det skal dog tilføjes, at enhver EU-institution ikke desto mindre på eget initiativ og af tjenstlige grunde kan træffe afgørelse om at udvide virkningerne af en annullationsdom til de ansatte, der ikke var sagsøgere i den pågældende sag, og i givet fald og under overholdelse af de gældende regler i vedtægen give dem de rettigheder og fordele, der følger af denne dom.

En annullationsdom udgør dog ikke på denne baggrund en ny faktisk omstændighed, der kan forpligte en institution i forhold til en ansat, der ikke var sagsøger i den pågældende sag, til ex officio at ændre dennes ret udlandstillæg.

(jf. præmis 33-36)

Domstolen: dom af 21. februar 1974, Kortner m.fl. mod Rådet m.fl.,15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, EU:C:1974:16, præmis 36-40

Retten: kendelse af 11. oktober 2012, Cervelli mod Kommissionen,T-622/11 P, EU:T:2012:538, præmis 20, 21 og 25

Personaleretten: kendelse af 13. februar 2014, Probst mod Kommissionen,F-75/13, EU:F:2014:20
I forbindelse med et søgsmål anlagt af en kontraktansat, som blev ansat uden på forhånd at have bestået en CAST prøve, eftersom Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) materielt set ikke var i stand til at organisere denne prøve, kan Kommissionen ikke med føje gøre gældende, at søgsmålet bør afvises under henvisning til, at den nævnte udvælgelsesprocedure ikke blev bestået, og at der følgelig ikke foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt. Kommissionen kan ikke påberåbe sig ulovligheder, der kan have været en konsekvens af dens egen adfærd.

(jf. præmis 20-22)

Domstolen: dom af 13. juli 1972, Bernardi mod Parlamentet,90/71, EU:C:1972:68, præmis 10

Retten i Første Instans: dom af 21. juli 1998, Mellett mod Domstolen, T-66/96 og T-221/97, EU:T:1998:187, præmis 98
KENDELSE AFSAGT AF FORMANDEN FOR ANDEN AFDELING VED RETTEN FOR EU-PERSONALESAGER

2. september 2015

Nicolas Henri Astier

mod

Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (EEAS)

»Mindelig bilæggelse af tvisten — procesreglementets artikel 91, stk. 2 — parternes forlig på Personalerettens initiativ — slettelse«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Nicolas Henri Astier i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (EEAS) om at begrænse det beløb, der skal godtgøres ham for flytningen fra hans tjenestested til hans hjemsted, til 7960 EUR i stedet for det krævede beløb på 17940 EUR, og om at stille visse betingelser for denne godtgørelse.

Udfald:

Sag F-126/14 slettes fra Personalerettens register efter forlig mellem Nicolas Henri Astier og Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (EEAS). Nicolas Henri Astier og EEAS betaler sagens omkostninger i overensstemmelse med det forlig, der er indgået mellem dem.

Sammendrag

Personalesag — mindelig bilæggelse af tvisten ved Personaleretten — slettelse af registret

(Personalerettens procesreglement, art. 91, stk. 1)

(jf. præmis 4)
I henhold til artikel 81 i Personalerettens procesreglement kan Personaleretten, når det er åbenbart, at sagen helt eller delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, eller at sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.

Navnlig bidrager afvisning af sagen ved begrundet kendelse i henhold til procesreglementets artikel 81 ikke blot til en effektiv sagsbehandling, men sparer ligeledes parterne for de sagsomkostninger, som et retsmøde ville have affødt, når Personaleretten efter en gennemgang af sagsakterne i en sag finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne til, at den er fuldt ud overbevist om, at det er åbenbart, at sagen skal afvises eller er åbenbart ugrundet, og desuden er af den opfattelse, at afholdelse af et retsmøde ikke ville bidrage med nogen nye oplysninger, der kan ændre dens overbevisning.

(jf. præmis 14 og 15)

Personaleretten: kendelse af 10. juli 2014, Mészáros mod Kommissionen, F-22/13, EU:F:2014:189, præmis 39, og af 23. april 2015, Bensai mod Kommissionen, F-131/14, EU:F:2015:34, præmis 28
Klage- og søgsmålsfristerne, som er præceptive, og som hverken parterne eller EU’s retsinstanser kan råde over, har til formål i Unionens institutioner at værne om retssikkerheden, som er nødvendig for, at disse kan fungere hensigtsmæssigt, således at det undgås, at Unionens retsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid, og således at enhver form for forskelsbehandling eller vilkårlig behandling i retsplejen undgås. Den omstændighed, at der foreligger nye væsentlige faktiske omstændigheder, kan dog berettige en ansøgning om en fornyet gennemgang af en tidligere afgørelse, der er blevet endelig.

En dom om fornyet gennemgang, hvor den pågældende hverken var part i sagen eller var umiddelbart berørt af den afgørelse fra administrationen, som var genstand for søgsmålet, kan ikke anses for at være en ny og væsentlig faktisk omstændighed, som giver adgang til en ny undersøgelse af den pågældendes situation efter udløbet af de i vedtægten fastsatte frister for indbringelse af en klage over en myndigheds afgørelse. Da retsvirkningerne af en dom afsagt i forbindelse med et søgsmål nemlig kun, foruden parterne, berører de personer, der er umiddelbart berørt af selve den annullerede retsakt, kan en sådan dom nemlig kun udgøre en ny omstændighed i forhold til disse personer.

(jf. præmis 24, 25 og 41-43)

Domstolen: dom af 8. marts 1988, Brown mod Domstolen, 125/87, EU:C:1988:136, præmis 13

Retten i Første Instans: domme af 7. februar 2001, Inpesca mod Kommissionen, T-186/98, EU:T:2001:42, præmis 47, og af 5. marts 2008, Combescot mod Kommissionen, T-414/06 P, EU:T:2008:58, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 24. marts 1998, Meyer m.fl. mod Domstolen, T-181/97, EU:T:1998:64, præmis 36

Personaleretten: kendelser af 12. september 2011, Cervelli mod Kommissionen, F-98/10, EU:F:2011:131, præmis 19 og 23, af 22. november 2012, Barthel m.fl. mod Domstolen, F-84/11, EU:F:2012:160, præmis 25, og af 20. marts 2014, Michel mod Kommissionen, F-44/13, EU:F:2014:40, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis
For at en tjenestemand eller en forhenværende tjenestemand kan anlægge sag i medfør af vedtægtens artikel 90 og 91 med påstand om ophævelse af en afgørelse om udnævnelse, der er truffet af ansættelsesmyndigheden, skal han have en personlig interesse i, at den anfægtede akt annulleres, idet den pågældende, for at en sådan interesse kan anses at foreligge, kan opnå en fordel ved søgsmålet. Sagsøgerens søgsmålsinteresse skal vurderes på tidspunktet for sagens anlæggelse.

En tidligere tjenestemand, som er pensioneret på tidspunktet for sagens anlæggelse, og som således ikke mere tilhører EU’s personalestab, vil nemlig ikke længere kunne ansøge om den omtvistede stilling i tilfælde af Personalerettens ophævelse af afgørelsen om udnævnelse, for så vidt som han ikke længere opfylder en af betingelserne i stillingsopslaget, dvs. betingelsen om at være tjenestemand. Idet en tidligere tjenestemand ikke længere kan udnævnes til den omtvistede stilling på tidspunktet for sagens anlæg, har han ingen personlig interesse i at afgørelsen om udnævnelse ophæves, idet en sådan ophævelse ikke kan tilføre ham en fordel.

Den omstændighed at den tidligere tjenestemand efter ansøgning er blevet pensioneret før opnåelsen af den alder, hvor han ville være blevet pensioneret uden ansøgning, har ikke betydning for konklusionen. Det fremgår nemlig af artikel 47, litra f), sammenholdt med artikel 52, litra b) i vedtægten, at førtidig pensionering, som bevilges efter den pågældendes ansøgning herom, medfører endelig udtræden af tjenesten. Konsekvenserne af en sådan pensionering er således de samme som ved en afskedigelse.

Selv om den tidligere tjenestemand ikke længere har nogen retlig interesse i ophævelsen af afgørelsen om udnævnelse, har han dog fortsat interesse i at kræve, at der bliver truffet afgørelse om denne udnævnelse i forbindelse med en påstand om erstatning for det økonomiske samt ikke-økonomiske tab, som han vurderer at have lidt på grund af forskellige fejl begået af administrationen.

(jf. præmis 17-19, 22 og 25)

Domstolen: dom Del Plato mod Kommissionen, 126/87, EU:C:1989:115, præmis 18-20

Retten i Første Instans: domme Marcato mod Kommissionen, T-82/89, EU:T:1990:77, præmis 54, Moritz mod Kommissionen, T-20/89, EU:T:1990:80, præmis 15, Latham mod Kommissionen, T-82/91, EU:T:1994:14, præmis 24-26, Moat mod Kommissionen, T-41/95, EU:T:1996:87, præmis 26, Contargyris mod Rådet, T-6/96, EU:T:1997:76, præmis 32, og Combescot mod Kommissionen, T-250/04, EU:T:2007:262, præmis 28

Den Europæiske Unions Ret: dom Kommissionen mod Q, T-80/09 P, EU:T:2011:347, præmis 156 og den deri nævnte retspraksis, og kendelse Attey m.fl. mod Rådet, T-118/11, T-123/11 og T-124/11, EU:T:2012:270, præmis 28
Den omstændighed, at en advokat for en part ved Unionens retsinstanser ikke besvarer en skrivelse fra Personaleretten, hvori Personaleretten underretter ham om Rettens hensigt om at gøre brug af artikel 34, stk. 1 og 2, i Personalerettens procesreglement, kan ikke være til hinder for anvendelsen, i forhold til denne, af de nævnte bestemmelser om en parts advokats udelukkelse fra retsforhandlingerne. Hvad angår en advokat, der udelukkes som følge af dennes medvirken til, at hans klients adfærd, der består i en unødigt belastning af Unionens retsinstanser, fortsætter, rejser den pågældende advokats manglende svar nemlig på ingen måde tvivl om den omstændighed, at hans klients tilbøjelighed til systematisk og vilkårligt at vælge at anlægge søgsmål kan skade hensynet til en ordentlig retspleje, eller om den omstændighed, at advokatens egen optræden direkte medvirker til, at hans klients kritiserede misbrug af retssystemet fortsætter.

Der skal gøres brug af artikel 34, stk. 1 og 2, i Personalerettens procesreglement om at udelukke en advokat for en part ved Unionens retsinstanser fra retsforhandlingerne og om at sende en kopi af kendelsen om udelukkelse til de kompetente nationale myndigheder, hvorunder advokaten hører, når det er tilstrækkeligt godtgjort, at den pågældende advokat ved sin adfærd uden at udvise dømmekraft har medvirket til at opretholde sin klients misbrug af retssystemet, som, henset til det særdeles store antal søgsmål, der er anlagt af sidstnævnte ved Unionens tre retsinstanser, og hvis store antal en sædvanligt påpasselig advokat ikke kunne være uvidende om, har vist sig at være særdeles skadelig for retsplejehensyn.

I denne henseende kan den omstændighed, at den pågældende advokat kun har anlagt to sager, der er forsynet med hans underskrift og på hans klients vegne, ved Personaleretten, henset til baggrunden for de sager, der er anlagt af hans forgængere, som han ikke kan være uvidende om, ikke legitimere hans adfærd som advokat, en adfærd, der bør bestå i at bistå og repræsentere hans klient samtidig med at tage hensyn til kravet om retsplejehensyn, der er af offentlig interesse.

(jf. præmis 14, 21 og 22)
I overensstemmelse med bestemmelserne i vedtægtens artikel 90, stk. 2, sammenholdt med artikel 91, stk. 1 og 2, kan en tjenestemand kun indbringe et søgsmål for Personaleretten, når den pågældende i forvejen har indbragt en klage for ansættelsesmyndigheden over en akt, der går ham imod, det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning.

Når ansættelsesmyndigheden ikke har truffet en afgørelse og i tilfælde, hvor den ikke er forpligtet til at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning, kan tjenestemanden i denne henseende altid forelægge en ansøgning for denne myndighed om at træffe en afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, for i givet fald at kunne anfægte den nævnte myndigheds holdning, for det første i forbindelse med en klage og dernæst i forbindelse med et søgsmål.

(jf. præmis 28)
Især bidrager afvisningen af sagen ved begrundet kendelse i henhold til procesreglementets artikel 81 ikke alene til en effektiv sagsbehandling, men også til, at parterne spares for de sagsomkostninger, som et retsmøde ville have affødt, når Personaleretten på grundlag af en gennemgang af sagsakterne finder sig tilstrækkeligt oplyst af sagsakterne til at fastslå, at den er fuldt ud overbevist om, at stævningen ikke kan antages til realitetsbehandling, eller at sagen er åbenbart ugrundet, og desuden fastslår, at afholdelse af et retsmøde ikke vil bidrage med nogen nye oplysninger, der ville kunne ændre dens opfattelse.

I henhold til artikel 81 i Personalerettens procesreglement kan Personaleretten, når det er åbenbart, at sagen helt eller delvist må afvises, eller at sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.

For så vidt angår sager med henblik på anfægtelse af ansættelsesprocedurer er en ansøger, der ikke er kommet i betragtning, uanset om der er tale om en tjenestemand, en ansat eller en ansøger, der ikke er fra institutionen eller agenturet, ikke forhindret i både at anmode om annullation af den afgørelse, hvorved hans ansøgning om en stilling blev afvist, og af den afgørelse, der vedrører opførelsen af en anden ansøger på reservelisten, eller af den afgørelse, hvorved denne anden ansøger udnævnes til den ønskede stilling. Den afviste ansøger pålægges ikke nogen forpligtelse til samtidigt at nedlægge påstand om annullation af begge afgørelser, når denne for at bevare tredjemands ret til at deltage i en retssag i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet alene ønsker at nedlægge påstand om annullation af afgørelsen om afvisning af dennes ansøgning.

I et tilfælde, hvor den omhandlede stilling allerede er besat på tidspunktet for anlæggelsen af sagen, vil en tilgang, hvorefter påstanden om annullation af afgørelsen om afvisning af ansøgningen udelukkende ville kunne antages til realitetsbehandling, såfremt den afviste ansøger samtidigt nedlægger påstand om annullation af afgørelsen om udnævnelse af den anden ansøger til den omhandlede stilling, medføre indførelse af en betingelse for realitetsbehandling, der ikke er fastsat i vedtægten, for så vidt angår sager vedrørende lovligheden af en akt, der går den pågældende imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2. Hverken vedtægtens artikel 91, som vedrører sager, der anlægges af tjenestemænd for Unionens retsinstanser til prøvelse af akter, der går imod en sådan person, eller nogen anden tekst pålægger en ansøger, der er blevet afvist ved en udvælgelsesprocedure, at rette søgsmålet – med fare for at blive afvist – både mod afgørelsen om afvisning af dennes ansøgning og mod den korrelative afgørelse om udnævnelse af en anden ansøger.

(jf. præmis 22 og 23)

Den Europæiske Unions Ret: dom Kommissionen mod Moschonaki, T-476/11 P, EU:T:2013:557, præmis 35, 44 og 47
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

25. marts 2015

Simplice Gervais Singou

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — kontraktansat — afslag på en klage over psykisk chikane — ikke forlængelse af en kontrakt — ingen klage — åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Simplice Gervais Singou nærmere bestemt har nedlagt påstand dels om annullation af Rådet for Den Europæiske Unions afgørelser om afslag på hans klage over psykisk chikane og om ikke at forlænge hans tidsbegrænsede kontrakt som kontraktansat, dels om, at Rådet tilpligtes at erstatte de tab, der angiveligt er lidt.

Udfald:

Sagen afvises. Ansøgningen om retshjælp afvises. Simplice Gervais Singou bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – foreligger ikke – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 2; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 117)

Ifølge vedtægtens artikel 90 og 91, som finder tilsvarende anvendelse på kontraktansatte i henhold til artikel 117 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, er spørgsmålet, om en sag, der er anlagt af en tjenestemand eller en tidligere tjenestemand mod den institution, han tilhører eller tilhørte, kan antages til realitetsbehandling, betinget af, at den forudgående administrative procedure er forløbet forskriftsmæssigt.

Ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 2, kan en klage over en bebyrdende retsakt navnlig kun antages til påkendelse, når der for ansættelsesmyndigheden i forvejen har været indbragt en klage som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist, og denne klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse om afvisning.

(jf. præmis 10 og 11)
Anvendelsen af nye almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 11 og 12 i bilag VIII til vedtægten for så vidt angår en overførsel til Unionens pensionsordning af pensionsrettigheder optjent i en anden pensionsordning, som der blev anmodet om før vedtagelsen af de nævnte bestemmelser, men som blev gennemført efter disses ikrafttræden, er ikke i strid med artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten.

I denne forbindelse gælder, at ifølge et almindeligt anerkendt princip finder en ny regel, for så vidt ikke andet er bestemt, øjeblikkelig anvendelse på situationer, der opstår, samt på fremtidige virkninger af situationer, der er opstået, uden imidlertid at være fuldstændigt konstituerede, under den tidligere regel. Der gælder kun noget andet for situationer, der er opstået og endeligt realiseret, mens den tidligere bestemmelse var gældende, som skaber velerhvervede rettigheder. En rettighed er velerhvervet, når dens retsstiftende forhold er opstået før lovændringen. Dette er imidlertid ikke tilfældet, hvis rettigheden er støttet på et retsstiftende forhold, der ikke faktisk er opstået, mens de retsforskrifter, der blev ændret, var gældende.

Dels er artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten ikke til hinder for en sådan øjeblikkelig anvendelse af de nye almindelige gennemførelsesbestemmelser.

Dels ændrer hverken fremsendelsen til den tjenestemand eller anden ansatte, som har indgivet en anmodning om overførsel til Unionens pensionsordning af pensionsrettigheder, der er optjent i forbindelse med en anden pensionsordning, af et forslag om godskrivning af pensionsgivende tjenesteår eller endnu mindre den blotte indgivelse af en sådan anmodning den berørtes retsstilling og har ikke bindende retsvirkninger. Følgelig havde en tjenestemand eller en anden ansat ikke velerhvervede rettigheder, som kunne tilsidesættes ved anvendelsen af de nye bestemmelser.

En tjenestemand eller en anden ansat erhverver i øvrigt først fuldt ud ret til at få en godskrivning af pensionsgivende tjenesteår, når den kapital, der repræsenterer de rettigheder, som han har erhvervet i en anden ordning, er blevet overført til Unionens pensionsordning.

En borger kan desuden ikke påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning med henblik på at anfægte anvendelsen af en ny lovbestemmelser, navnlig ikke inden for et område, hvor lovgiver råder over et vidt skøn.

(jf. præmis 26-29, 31 og 37)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: dom af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji, T-104/14 P, EU:T:2015:776, præmis 151-154 og 170 og den deri nævnte retspraksis