ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Hvis spørgsmål 2 skal besvares bekræftende, er den pågældende ulige behandling da i henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, eller direktivets artikel 6, stk. 1 eller 2 a) begrundet, idet der derved også skal indrømmes personer, hvis fødselsdato ligger efter datoen for skolestart i det år, hvor skolegangen begynder, eller personer, der går på en skole med forlænget gymnasieuddannelse, og som af denne grund er nødt til at gå i skole, også efter de er fyldt 18 år, for at kunne afslutte skoleuddannelsen, de samme betingelser som de personer, der afslutter deres skolegang på mellemniveau eller højere niveau, allerede inden de fylder 18 år, også selv om muligheden for at medregne uddannelsesperioder efter det fyldte 18. år ikke er begrænset til at omfatte de nævnte tilfælde; b) begrundet, idet det derved skal udelukkes, at der kan optjenes pensionsrettigheder i perioder, i hvilke der, set ud fra en gennemsnitlig betragtning, ikke udøves erhvervsaktivitet og følgelig ikke ydes nogen bidrag; foreligger der en sådan begrundelse, uanset at der også for de perioder, hvor en person efter at være fyldt 18 år går på en skole på mellemniveau eller højere niveau, i første omgang ikke skal betales bidrag, og der alligevel skal betales et særligt pensionsbidrag, hvis sådanne perioder med skolegang senere medregnes? c) begrundet, fordi udelukkelsen af muligheden for at medregne beskæftigelsesperioder inden pensionsalderen, der er tilbagelagt inden det fyldte 18. år, skal sidestilles med den situation, at der fastsættes »aldersgrænser for adgang til erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger« som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 2?
2)

Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 1, stk. 2, i Rådet for Den Europæiske Unions direktiv 2008/118/EF da fortolkes således, at det er i overensstemmelse med denne bestemmelse, at der i national ret indføres en indirekte afgift, som skal betales ved salg af en salgsafgiftspligtig vare til den endelige forbruger, og som udelukkende anvendes til drift af den offentlige transport, når den afgiftsberettigede lokale myndighed, uanset eksistensen af en sådan indirekte afgift, har pligt til at varetage driften af den offentlige transport, og det beløb, der benyttes til finansieringen af driften af den offentlige transport i sidste instans ikke automatisk følger af provenuet fra den oppebårne afgift, da størrelsen af det beløb, der stilles til rådighed for driften af den offentlige transport er fastlagt præcist, således at det offentlige stiller tilsvarende færre, andre finansielle midler til rådighed for driften af den offentlige transport, såfremt provenuet fra den indirekte afgift er højere, og omvendt, at den lokale myndighed, er nødt til at øge omfanget af de andre finansielle midler til driften af den offentlige transport tilsvarende, såfremt det oppebårne salgsafgiftsbeløb er lavere, dog således at det, såfremt afgiftsprovenuet afviger fra prognoserne, er muligt at ændre udgifterne til driften af den offentlige transport størrelsesmæssigt ved ændring af budgettet for den lokale myndighed?
1)

Finder de bestemmelser, der fastlægger, hvem der kan anlægge sag i henhold til artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF (herefter »2003-direktivet«) (1) i forbindelse med en administrativ afgørelse, der blev vedtaget, mens dette direktiv var i kraft, anvendelse, eller skal der i det verserende søgsmål tages hensyn til bestemmelserne i artikel 41 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (herefter »2009-direktivet«) (2), som trådte i kraft under sagens behandling, under hensyntagen til bestemmelsen i dets artikel 54, stk. 1, andet afsnit, hvorefter de nævnte bestemmelser finder anvendelse fra den 3. marts 2011?
4)

Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at EIH ikke kunne påberåbe sig artikel 32, stk. 2, i Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 til at anfægte sin opførelse på listerne, og da den fastslog, at sanktionerne over for EIH sikrede en præventiv virkning, som ikke kunne opnås, hvis Bundesbank ikke længere godkendte trevejsproceduren eller tillod sådanne transaktioner: — I tilfælde af at EIH handlede ulovligt (hvilket benægtes), var artikel 32, stk. 2, til hinder for opførelsen af EIH på listerne, idet banken i alle henseender handlede i overensstemmelse med Bundesbanks råd og anvisninger, og idet banken hverken havde kendskab til eller rimelig grund til at tro, at den handlede ulovligt. — Idet der forelå mere forholdsmæssige foranstaltninger, var pålæggelsen af restriktive sanktioner over for EIH uforholdsmæssig, for så vidt som Rådet — såfremt det var af den opfattelse, at der var behov for en revision og en eventuel ændring af den tyske reguleringsordning — kunne have foreslået de tyske myndigheder en sådan revision, og de tyske myndigheder ville have været forpligtet til at samarbejde i henhold til deres pligt til loyalt samarbejde, hvilket Retten med urette ikke tog hensyn til. — Retten begik også en retlig fejl og nåede frem til en med sagsakterne uforenelig konklusion, da den fastslog, at de restriktive foranstaltninger var forholdsmæssige, eftersom de relevante transaktioner i EIH’s tilfælde først kom frem efter hændelsen. For det første havde Bundesbank godkendt trevejsproceduren, inden EIH handlede i overensstemmelse med denne godkendelse. Såfremt en revision af Bundesbanks godkendelse af de transaktioner, der er foretaget i henhold til trevejsproceduren, havde ført til en ændring i Bundesbanks holdning, havde dette for det andet haft en præventiv virkning for så vidt angår samtlige fremtidige transaktioner.
2)

Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 263 TEUF, stk. 4, in fine. Retten gør sig skyldig i en retsvildfarelse ved at fastslå, at afgørelser på området for statsstøtteordninger som den omtvistede kræver gennemførelsesforanstaltninger i henhold til den nye traktatbestemmelse.
1)

Skal begrebet »ret til« i artikel 27 ff. i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at for fastlæggelsen af, fra hvilket tidspunkt der er ret til pension eller rente, er tidspunktet for vedtagelsen af en afgørelse om tildeling, i henhold til hvilken pensionen er blevet udbetalt, eller tidspunktet for den med tilbagevirkende kraft tilkendte pension, afgørende?
1)

Skal direktiv 2004/83/EF (1), 2005/85/EF (2) og 2003/9/EF (3) fortolkes således, at de pålægger en medlemsstat, der fastsætter, at en udlænding, som »lider af en sygdom, som indebærer en reel risiko for udlændingens liv eller fysiske integritet eller en reel risiko for umenneskelig eller vanærende behandling, idet der ikke findes passende behandling i udlændingens oprindelsesland«, har ret til subsidiær beskyttelse som omhandlet i artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83/EF — at fastsætte opsættende virkning for søgsmål, der er anlagt til prøvelse af en administrativ afgørelse om afslag på opholdsret og/eller subsidiær beskyttelse, og som indeholder et påbud om at forlade statens område — at dække sagsøgerens basale behov, ud over lægelige behov, inden for rammerne af sin socialhjælps- eller modtagelsesordning, indtil der træffes afgørelse i søgsmålet anlagt til prøvelse af denne administrative afgørelse?
1)

Skal de EU-retlige regler om offentligt udbud ‒ artikel 1, stk. 1, tredje punktum, i [direktiv 89/665, som ændret ved] direktiv 2007/66 (1), hvori er opstillet principperne om effektivitet og hurtig behandling hvad angår forsvaret af tilbudsgiveres rettigheder, som er blevet tilsidesat, artikel 2 i direktiv 2004/18 (2), som opstiller princippet om ligebehandling af tilbudsgivere og om gennemsigtighed, og artikel 44, stk. 1, og artikel 53, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/18, hvori er fastsat den procedure, som regulerer indgåelsen af en kontrakt med den tilbudsgiver, som har afgivet med økonomisk mest fordelagtige tilbud — forstås og fortolkes samlet eller hver for sig (men ikke begrænset til de ovennævnte bestemmelser) således, at: a) i det tilfælde, hvor en tilbudsgiver er blevet opmærksom på en mulig betydningsfuld forbindelse (bånd), som en anden tilbudsgiver har med den ordregivende myndigheds sagkyndige, der har vurderet tilbuddene, og/eller er blevet opmærksom på den tilbudsgivers potentielt usædvanlige situation på grund af arbejde, der tidligere er udført i forbindelse med den omtvistede udbudsprocedure, og hvor den ordregivende myndighed henset til disse omstændigheder ikke har foretaget nogen handlinger, er sådanne oplysninger da i sig selv tilstrækkelige til at begrunde et krav om, at klageinstansen bør anse den ordregivende myndigheds handlinger for ulovlige, idet den ikke har sikret procedurernes gennemsigtighed og objektivitet, og idet der endvidere ikke stilles krav om, at sagsøgeren konkret skal bevise, at de sagkyndige handlede forudindtaget? b) klageinstansen, når den har fastslået, at sagsøgerens ovennævnte krav er berettiget, ikke er forpligtet til, idet den træffer afgørelse om de konsekvenser, der skal drages heraf for udbudsprocedurens resultat, at tage hensyn til, at resultaterne af vurderingen af de af tilbudsgiverne afgivne tilbud i det væsentlige ville have været de samme, hvis der ikke havde været forudindtagede rådgivere blandt de sagkyndige, som vurderede tilbuddene? c) tilbudsgiveren først (endelig) får kendskab til indholdet af kriterierne om det økonomisk mest fordelagtige tilbud, som blev formuleret i overensstemmelse med de kvalitative parametre og abstrakt fastsat i udbudsbetingelserne (kriterier såsom fuldstændighed og forenelighed med den ordregivende myndigheds behov), i forhold til hvilke tilbudsgiveren i det væsentlige var i stand til at afgive et tilbud, på det tidspunkt, hvor den ordregivende myndighed i overensstemmelse med disse kriterier vurderede tilbuddene afgivet af tilbudsgivere og gav de berørte parter omfattende oplysninger om begrundelsen for de trufne beslutninger, og at først fra dette tidspunkt kunne den forældelsesfrist, som gælder for klageproceduren i henhold til national ret, begynde at løbe i forhold til denne tilbudsgiver?
3)

Spiller de faktiske forhold og omstændigheder, der i konkrete tilfælde er relevante for den i spørgsmål 2 nævnte bedømmelse, også en rolle for den i tilbagesendelsesdirektivets artikel 7, stk. 4, hjemlede mulighed for i de tilfælde, hvor den pågældende udgør en risiko for den offentlige orden som omhandlet i dette stk. 4, at kunne vælge mellem at undlade at indrømme en frist for frivillig udrejse eller at fastsætte en frist for frivillig udrejse, der er kortere end syv dage?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) den 16. oktober 2013 — Douane Advies Bureau Rietveld mod Hauptzollamt Hannover

(Sag C-541/13)

2014/C 9/30

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Douane Advies Bureau Rietveld

Sagsøgt: Hauptzollamt Hannover

Præjudicielt spørgsmål (1)

Skal begrebet »reagensmiddel«, der indgår i udtrykkene reagensmidler til diagnostisk brug og reagensmidler til laboratoriebrug i KN-pos. 3822, fortolkes således, at der skal være tale om en substans, der har til formål ved en kemisk reaktion på eller med et stof, der skal undersøges, at ændre dette kemisk, for at påvise en tilstand eller en egenskab ved dette stof?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23.7.1987 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif (EFT L 256, s. 1), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 927/2012 af 9.10.2012 (EUT L 304, s. 1)
—

Rettens dom i sag T-378/10 ophæves, for så vidt som den ikke giver appellanterne medhold i deres påstand om annullation af artikel 1 i Kommissionens afgørelse af 23. juni 2010 i sag COMP/39.092 — Badeværelsesudstyr og -inventar, for så vidt som det heri fastslås, at appellanterne har deltaget i en vedvarende aftale eller samordnet praksis »inden for sektoren for badeværelsesudstyr og -inventar«.
2)

Retten har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og ligebehandlingsprincippet samt Proas’ ret til forsvar , idet den har fortolket retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, sidste afsnit, i forordning nr. 17, forkert (1): — Retten har givet Kommissionen lov til at tilsidesætte sine egne retningslinjer ved at give den mulighed for at undlade at tage hensyn til en overtrædelses virkning ved fastsættelsen af bøden. — Retten har tilsidesat Proas’ ret til forsvar ved ikke at give selskabet mulighed for at afkræfte formodningen om, at karteller altid har virkninger.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 24/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Suceava (Rumænien) den 22. november 2013 — Casa Județeană de Pensii Botoșani mod Polixeni Guletsou

(Sag C-598/13)

2014/C 24/21

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Suceava

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Casa Județeană de Pensii Botoșani

Sagsøgt: Polixeni Guletsou

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at de omfatter en bilateral aftale, der er indgået mellem to medlemsstater inden datoen for forordningens anvendelse, hvorefter disse medlemsstater har aftalt, at forpligtelsen for en stat til at udbetale sociale sikringsydelser til borgerne i den anden stat, som har haft status af politiske flygtninge på den førstnævnte stats område, og som er vendt hjem til den sidstnævnte stat, ophører mod at den førstnævnte stat betaler et fast beløb til dækning af pensionsudbetalinger i den periode for hvilken der er blevet indbetalt bidrag til social sikring i den førstnævnte medlemsstat?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 I, s. 366)
1)

Er de frie kapitalbevægelser i henhold til EF-traktatens artikel 73 B (fra 1.5.1999 artikel 56 EF) (1) ikke til hinder for en national retsforskrift (konkret: § 18, stk. 3, i AuslInvestmG), hvorefter der for indenlandske indehavere af andele i udenlandske investeringsforeninger under visse forudsætninger, foruden de udloddede beløb, skal ansættes en fiktiv indkomst på op til 90 % af forskellen mellem årets første og sidste indløsningspris, dog mindst 10 % af den sidste indløsningspris (eller børs- eller markedsværdien), for så vidt angår andele i investeringsforeninger hjemmehørende i tredjelande, idet bestemmelsen, der i det væsentlige ikke er blevet ændret siden den 31. december 1993, vedrører levering af finansielle tjenesteydelser som omhandlet i undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 73 C, stk. 1 (fra 1.5.1999 artikel 57, stk. 1, EF) (2)? Såfremt spørgsmål 1 ikke besvares bekræftende:
Retten anvendte artikel 81, stk. 1, EF forkert, fordrejede bevismateriale, undlod at overholde procedurereglerne om bevisbedømmelse og tilsidesatte det generelle princip om uskyldsformodning som sikret ved artikel 48 i chartret om grundlæggende rettigheder ved at lægge til grund, at Kommissionen ikke kan anses for uretmæssigt at have fundet, at appellanterne deltog i priskoordinering »indtil 2002«. Endvidere undlod Retten at give en tilstrækkelig begrundelse for denne afgørelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 24/16

Appel iværksat den 27. november 2013 af Castel Frères SAS til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 13. september 2013 i sag T-320/10 — Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-622/13 P)

2014/C 24/29

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Castel Frères SAS (ved Rechtsanwälte A. von Mühlendahl og H. Hartwig)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. september 2013 i sag T-320/10 annulleres.

— Frifindelse for så vidt angår Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castells påstand om annullation af afgørelsen truffet den 4. maj 2010 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked i sag R 962/2009-2.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked og Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell tilpligtes at betale sagens omkostninger ved Retten og ved Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise appellantens påstand om, at stævningen for Retten skulle have været afvist som ugrundet på grund af den »abus de droit«, som Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell har begået. Appellanten har gjort gældende, at der foreligger en urigtig gengivelse af beviserne. Retten har desuden foretaget en urigtig fortolkning af betydningen af misbrug af rettigheder i de sager, der behandles ved EU-institutionerne. Endvidere støttes søgsmålet på, at der foreligger en manglende begrundelse af afgørelsen, idet Retten undlod at give en begrundelse for afvisningens af appellantens søgsmål.

Appellanten har desuden gjort gældende, at Retten tilsidesatte EF-varemærkeforordningens (1) artikel 7, stk. 1, litra c), idet den anvendte urigtige retlige kriterier, da den fastslog, at appellantens varemærke ikke kunne registreres.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
2)

Skal artikel 5, stk. 2, litra a), og artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 fortolkes således, at de tillader medlemsstaterne at fastsætte den rimelige kompensation, som tilkommer rettighedshaverne, i form af: 1) et fast vederlagt betalt af producenten, importøren eller erhververen inden for Fællesskabet af apparater, som gør det muligt at kopiere beskyttede værker, i forbindelse med, at disse apparater bringes i omsætning på det nationale område, hvis størrelse udelukkende beregnes i henhold til den hastighed, hvormed kopimaskinen kan tage et antal kopier i minuttet, uden anden forbindelse med den eventuelle skade, som rettighedshaverne lider, og 2) et forholdsmæssigt vederlag udelukkende fastsat ved en enhedspris ganget med det antal foretagne kopier, som er forskelligt alt efter, om debitoren har samarbejdet i opkrævningen af dette vederlag, som opkræves hos fysiske eller juridiske personer, som tager kopier af værker, eller i givet fald, således at disse personer friholdes for deres forpligtelse, af personer, der mod betaling eller gratis stiller et reproduktionsapparat til rådighed for andre. Såfremt svaret på dette spørgsmål er benægtende, hvilke kriterier, som er relevante og sammenhængende, skal medlemsstaterne da følge for, at kompensationen i overensstemmelse med EU-retten kan anses for rimelig, og at der indføres en rimelig balance mellem de berørte personer?
—

Det fastslås i overensstemmelse med artikel 258, stk. 1, TEUF, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF, idet det generelt har forpligtet godshåndteringsvirksomheder, der udøver deres aktiviteter i spanske havne af almen interesse, til at deltage i et SAGEP (aktieselskab, der forvalter havne) og under alle omstændigheder ved ikke at lade dem søge deres eget personale på markedet, uanset om det er fastansat eller midlertidigt personale, med mindre den arbejdskraft, som bliver foreslået af SAGEP ikke er egnet eller er utilstrækkelig.
2)

I bekræftende fald: Hvilke krav stiller ligebehandlingsprincippet i artikel 39, stk. 2, EF (nu artikel 45, stk. 2, TEUF), og artikel 3, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1408/71 til ligestillingen af den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der blev udøvet efter den anden medlemsstats lovgivning, som betingelse for retten til den nationale alderspension: a) Kræves der en sammenlignende undersøgelse af betingelserne for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse? b) I bekræftende fald: Er det tilstrækkeligt, såfremt den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse med hensyn til funktion og struktur i det væsentlige er udformet ens i begge medlemsstater? c) Eller skal betingelserne for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse være identisk udformet i begge medlemsstater?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 24/11

Sag anlagt den 20. november 2013 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-591/13)

2014/C 24/20

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Mölls og W. Roels, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF og artikel 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1), idet den har tilladt og bibeholdt bestemmelser, hvorefter der for så vidt angår betaling af skatten på de skjulte reserver, som er blevet realiseret i forbindelse med afhændelsen mod vederlag af visse anlægsgoder, frem til salget heraf gives henstand i form af en »overførsel« til nyerhvervede eller nyfremstillede anlægsgoder, når de sidstnævnte goder er omfattet af anlægsaktiverne i en skattepligtig persons indenlandske driftssted, hvorimod en sådan henstand ikke er mulig, såfremt de samme goder er omfattet af anlægsaktiverne i en skattepligtig persons driftssted, der befinder sig i en anden medlemsstat eller i en anden stat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

— Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til de tyske bestemmelser bliver fortjenesten på afhændelse af visse driftsrelaterede anlægsgoder ikke straks beskattet, når den skattepligtige person på sin side inden for et bestemt tidsrum på ny erhverver eller fremstiller visse driftsrelaterede anlægsgoder. I det tilfælde bliver der for så vidt angår beskatningen af nævnte fortjeneste på afhændelse af de oprindelige goder givet henstand i form af en »overførsel« af de pågældende skjulte reserver, indtil de nyerhvervede eller nyfremstillede goder afhændes. Denne henstand indrømmes imidlertid kun, når de nyerhvervede eller nyfremstillede goder er omfattet af et indenlandsk driftssteds anlægsaktiver, men ikke når det pågældende driftssted befinder sig i en anden medlemsstat eller i en anden stat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Kommissionen er af den opfattelse, at disse bestemmelser er i strid med etableringsfriheden.

(1) Aftale af 2.5.1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EFT 1994 L 1, s. 3).