ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52

Hertil bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at en eventuel forpligtelse til at ophæve privatretlige ansættelseskontrakter ved overførsel af økonomiske aktiviteter til en offentligretlig juridisk person i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 2001/23 udgør en væsentlig ændring af arbejdsvilkårene til skade for arbejdstageren, der er en umiddelbar følge af overførslen, således at arbejdsgiveren i så fald må anses for at være ansvarlig for ophævelsen af ansættelseskontrakterne (Mayeur-dommen, præmis 56). Det må ligeledes lægges til grund, at den omstændighed, at det eventuelt ikke skulle være muligt ved en overførsel at tildele en arbejdstager en stilling i erhververens organisationsstruktur, der svarer til den, som den pågældende beklædte i overdragerens virksomhed, kan sidestilles med en opsigelse af ansættelseskontrakten, som arbejdsgiveren er ansvarlig for i denne bestemmelses forstand, hvis den medfører en væsentlig ændring af arbejdsvilkårene til skade for den pågældende.
25

Kommissionen kunne ganske vist for at opfylde sin loyale samarbejdspligt i henhold til artikel 10 EF have forsøgt at fremsætte det pågældende forslag for udvalget for sikkerhed til søs og dermed muliggjort en drøftelse af emnet. Det fremgår nemlig af artikel 2, stk. 2, litra b), i standardforretningsordenen, at et sådant udvalg ligeledes udgør et forum for udveksling af synspunkter mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Kommissionen kan imidlertid ikke i kraft af formandsposten afskære en sådan meningsudveksling med den begrundelse alene, at et forslag har national karakter.
36

Kommissionen har anført, at selv om direktiv 77/799 ikke i sig selv forpligter en medlemsstat til at anmode om hjælp fra en anden medlemsstat med henblik på at skaffe oplysninger om omstændigheder, der relaterer sig til denne anden medlemsstat, er den første stat dog inden for artikel 56 EF’s anvendelsesområde forpligtet til at anvende de muligheder, som dette direktiv giver, for på alle måder at undgå, at grænseoverskridende situationer behandles mindre gunstigt end rent interne situationer. Selv om den skattepligtige, der ansøger om en skattefordel, har pligt til at fremskaffe den nødvendige dokumentation, finder EFTA-Tilsynsmyndigheden ikke, at skattemyndighederne kan nægte denne skattefordel under henvisning til, at der foreligger tvivl om de afgivne oplysningers pålidelighed, uden først at have anvendt de øvrige muligheder, der er til rådighed, for at indhente eller kontrollere nævnte oplysninger.
45

Endvidere er der i forordning nr. 2988/95 ikke fastsat nogen mekanisme til oplysning eller underretning om medlemsstaternes brug af muligheden for at fastsætte længere frister i overensstemmelse med artikel 3, stk. 3. Det følger heraf, at der ikke er fastsat nogen form for kontrol på fællesskabsplan for hverken de forældelsesfrister, som medlemsstaterne undtagelsesvis anvender i medfør af denne bestemmelse, eller de sektorer, for hvilke medlemsstaterne har besluttet at anvende sådanne frister.
34

I betragtning af det ovenstående skal spørgsmålet i relation til artikel 10, stk. 2, i direktiv 2006/116 om, hvorvidt en indehaver af ophavsretsbeslægtede rettigheder til et værk eller emne, som er statsborger i et tredjeland, den 1. juli 1995 nød beskyttelse i mindst én medlemsstat, vurderes i lyset af national lovgivning i denne medlemsstat og ikke i den medlemsstat, hvor den ved direktivets fastsatte beskyttelse kræves. For denne slutning taler desuden 3. og 17. betragtning til direktivet, hvorefter det tilsigtede formål er harmonisering, herunder navnlig formålet om, at der skal fastsættes samme udgangspunkt for beregning af beskyttelsestiden for ophavsretsbeslægtede rettigheder, og at beskyttelsestiden for disse rettigheder skal være ens inden for hele Fællesskabet for at sikre et velfungerende indre marked.
54

Hvad angår fastlæggelsen af den skattepligtige indkomst for hjemmehørende selskaber, som ejer kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, har Domstolen allerede fastslået, at den omstændighed, at det er muligt efterfølgende at få fritagelse for fortjeneste opnået ved afståelse i tilfælde af, at der er optjent et overskud af en tilstrækkelig størrelse, ikke udgør et hensyn til sammenhængen i skattemæssig henseende, der kan begrunde et afslag på straksfradrag for tab lidt af selskaber, der ejer andele i ikke-hjemmehørende selskaber (jf. analogt Rewe Zentralfinanz-dommen, præmis 67).
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, litra k), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33) – definition af abonnent.
Artikel 9 i direktiv 96/61 med overskriften »Vilkår i godkendelsen« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sørger for, at godkendelsen omfatter alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde de i artikel 3 og 10 omhandlede vilkår for udstedelse af en godkendelse for at sikre beskyttelse af luft, vand og jord og således opnå et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed.

2. Ved nye anlæg eller væsentlige ændringer, hvor artikel 4 i direktiv 85/337/EØF finder anvendelse, skal der i forbindelse med meddelelse af godkendelsen tages hensyn til alle relevante oplysninger eller konklusioner, der er fremkommet i forbindelse med anvendelsen af artikel 5, 6 og 7 i nævnte direktiv.

3. Godkendelsen skal omfatte emissionsgrænseværdier for forurenende stoffer, navnlig de på listen i bilag III opførte, som under hensyn til deres art og deres potentielle evne til at overføre forurening fra et miljø til et andet (vand, luft og jord) vil kunne udledes fra det pågældende anlæg i betydelige mængder. Om nødvendigt skal godkendelsen indeholde passende forskrifter til beskyttelse af jord og grundvand og foranstaltninger vedrørende forvaltning af affald, der produceres på anlægget. Grænseværdierne kan eventuelt suppleres eller erstattes med tilsvarende parametre eller tekniske foranstaltninger.

For de i punkt 6.6 i bilag I nævnte anlæg skal der for de emissionsgrænseværdier, der er fastlagt i henhold til dette stykke, tages hensyn til de praktiske forhold, der gælder for disse grupper af anlæg.

[…]

4. Uden at artikel 10 berøres heraf, fastsættes emissionsgrænseværdierne, de tilsvarende parametre og tekniske foranstaltninger (jf. stk. 3) på grundlag af den bedste tilgængelige teknik, uden at der foreskrives anvendelse af en bestemt teknik eller teknologi, og under hensyn til det pågældende anlægs tekniske karakteristika, geografiske beliggenhed og de lokale miljøforhold. Godkendelsesvilkårene skal i alle tilfælde indeholde krav om størst mulig begrænsning af forurening over store afstande eller grænseoverskridende forurening og sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed.

[…]«
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, artikel 6, stk. 2, og artikel 9-11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, idet den har nægtet at betale morarenter til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber som følge af for sen indbetaling af egne indtægter i forbindelse med ATA-proceduren.
7

Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at LAGRA Import Export GmbH (herefter »LAGRA«) i løbet af 1995 til Hauptzollamt angav 31 stykker kvæg, der skulle udføres til Tyrkiet, og ansøgte om en eksportrestitution for disse. Ved skrivelse af 17. januar 1996 underrettede LAGRA imidlertid denne toldmyndighed om, at et af selskabets dyr var dødt, før det forlod Det Europæiske Fællesskab, og ansøgte om en tilsvarende ændring af restitutionsansøgningen. Uden at tage denne skrivelse og de tilsvarende bemærkninger på kontroleksemplar T5 i betragtning, bevilgede Hauptzollamt ved afgørelse af 19. april 1996 eksportrestitutionen for alle 31 stykker kvæg.
13

På denne baggrund har Bayerischer Verwaltungsgerichtshof besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan den omstændighed, at et levnedsmiddel, kort forinden forordning […] nr. 258/97 trådte i kraft den 15. maj 1997, blev indført til et geografisk stærkt begrænset område inden for Fællesskabet (konkret: San Marino), hvor det var tilgængeligt, være af betydning ved afgørelsen af spørgsmålet, om et levnedsmiddel »ikke hidtil har været anvendt til konsum i nævneværdigt omfang i Fællesskabet«, således som dette udtryk er anvendt i forordningens artikel 1, stk. 2? 2) Er et levnedsmiddel ikke nyt, jf. forordning […] nr. 258/97’s artikel 1, stk. 1 og 2, allerede fordi samtlige de ingredienser, der indgår i fremstillingen af levnedsmidlet, hidtil har været anvendt til konsum i nævneværdigt omfang i Fællesskabet? 3) Skal artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning […] nr. 258/97 fortolkes indskrænkende, således at kategorien »levnedsmidler […], der består af […] alger«, ikke omfatter levnedsmidler, i hvilke der alene indgår sådanne alger, der hidtil har været anvendt til konsum i Fællesskabet? 4) Kan et levnedsmiddel »traditionelt anses for at kunne anvendes risikofrit til levnedsmidler«, jf. artikel 1, stk. 2, litra e), i forordning […] nr. 258/97, såfremt erfaringsgrundlaget vedrørende risici alene foreligger uden for Europa (konkret: Japan)? 5) Kan et levnedsmiddel »traditionelt anses for at kunne anvendes risikofrit til levnedsmidler«, såfremt det fremstilles af traditionelt ansete risikofrie ingredienser under en traditionel fremstillings- eller forarbejdningsproces, men hvor der ikke foreligger erfaringer vedrørende kombinationen af ingredienser og fremstillingsproces? 6) Fremgår der af artikel 1, stk. 3, i forordning […] nr. 258/97, hvorefter »[d]et […] om nødvendigt [kan] afgøres efter proceduren i artikel 13, om en bestemt type levnedsmiddel eller levnedsmiddelingrediens er omfattet af stk. 2 i nærværende artikel«, en pligt for virksomheden til i tilfælde af tvist at søge og afvente en sådan afgørelse? Kan der tillige heraf og af artikel 1, stk. 2, i forordning […] nr. 258/97 udledes regler om, hvem sagens oplysning og den materielle bevisbyrde påhviler?«
6

Anden, tredje, fjerde og syvende betragtning til direktiv 2004/27 lyder: »(2) Den hidtil vedtagne fællesskabslovgivning har bidraget væsentligt til virkeliggørelsen af målet om fri og sikker bevægelighed for humanmedicinske lægemidler og fjernelse af hindringerne for samhandelen hermed. Erfaringen viser imidlertid, at det er nødvendigt med nye foranstaltninger med henblik på at fjerne de resterende hindringer for fri bevægelighed. (3) Der er behov for en indbyrdes tilnærmelse af nationale love og administrative bestemmelser, der afviger fra hinanden med hensyn til grundlæggende principper for at fremme det indre marked, samtidig med at der gennemføres et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. (4) Det væsentligste mål for al lovgivning om fremstilling og distribution af humanmedicinske lægemidler bør være at beskytte folkesundheden. Dette mål bør imidlertid nås ved hjælp af midler, der ikke hindrer medicinalindustriens udvikling eller samhandelen med lægemidler i Fællesskabet. […] (7) Navnlig på baggrund af de videnskabelige og tekniske fremskridt bør der ske præcisering af definitionerne i og anvendelsesområdet for direktiv 2001/83/EF for at kunne stille store krav til humanmedicinske lægemidlers kvalitet, sikkerhed og virkning. For at tage hensyn til de nye behandlingsformer og det voksende antal såkaldte »grænseprodukter«, der befinder sig på grænsen mellem lægemiddelsektoren og andre sektorer, bør definitionen af »lægemiddel« ændres, således at man undgår, at der for et produkt, der fuldt ud svarer til definitionen af lægemiddel, men som også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, hersker tvivl om, hvilken lovgivning der gælder. Definitionen bør specificere, hvilke indvirkninger lægemidlet kan have på fysiologiske funktioner. En sådan opregning af indvirkninger gør det desuden muligt at omfatte lægemidler såsom genterapi, radioaktive lægemidler og visse lægemidler til lokal anvendelse. I lyset af lægemiddellovgivningens karakteristika bør det endvidere fastsættes, at denne finder anvendelse. For ligeledes at afklare de tilfælde, hvor et bestemt produkt falder ind under definitionen af lægemiddel, men hvor det også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, bør det i tvivlstilfælde og af hensyn til retssikkerheden udtrykkeligt fastslås, hvilke bestemmelser der skal overholdes. Når et produkt klart falder ind under definitionen af andre produktkategorier, særlig fødevarer, kosttilskud, medicinsk udstyr, biocider eller kosmetiske midler, bør dette direktiv ikke finde anvendelse. Det vil ligeledes være hensigtsmæssigt at gøre terminologien i lægemiddellovgivningen mere sammenhængende.«
15

På denne baggrund har Naczelny Sąd Administracyjny besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er [første momsdirektivs] artikel 2, stk. 1 og 2, […] sammenholdt med [sjette momsdirektivs] artikel 2, artikel 10, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 2, […] til hinder for, at medlemsstaterne pålægger den afgiftspligtige en forpligtelse til at betale den tillægsafgift, der er omhandlet i [momslovens] artikel 109, stk. 5 og 6, […] såfremt det konstateres, at den afgiftspligtige i den udfærdigede angivelse har angivet et højere beløb for den afgiftsforskel eller indgående merværdiafgift, der skal refunderes, end der er krav på? 2) Kan de »særlige foranstaltninger« i [sjette momsdirektivs] artikel 27, stk. 1, […] under hensyn til deres art og formål bestå i muligheden for at pålægge den afgiftspligtige en tillægsafgift, som fastsættes af afgiftsmyndighederne, såfremt det objektivt konstateres, at den afgiftspligtige har angivet et for højt beløb for den afgiftsforskel, der skal refunderes, eller et for højt beløb for den indgående merværdiafgift, der skal refunderes? 3) Omfatter bemyndigelsen i [sjette momsdirektivs] artikel 33 […] retten til at indføre en tillægsafgift som omhandlet i [momslovens] artikel 109, stk. 5 og 6 […]?«
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»forsyningspligtdirektivet«) (EFT L 108, s. 51).
12

Det er på denne baggrund, at Oberster Patent- und Markensenat besluttede at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (herefter »varemærkedirektivet«) fortolkes således, at der er gjort reelt brug af et varemærke, når det anvendes for varer (her: alkoholfrie drikke), som varemærkeindehaveren forærer til køberne af andre varer, der forhandles af varemærkeindehaveren (her: tekstiler), efter indgåelsen af købsaftalen?«
65

Det ville derfor have belastet forvaltningen af ordningen for handel med kvoter og de administrative byrder i forbindelse hermed, såfremt denne sektor var blevet medtaget under anvendelsesområdet for direktiv 2003/87, hvorfor det ikke kan udelukkes, at det kunne have forstyrret ordningens funktion i forbindelse med dens indførelse, om denne sektor var blevet medtaget. Desuden var fællesskabslovgiver berettiget til at antage, at fordelene ved i forbindelse med indførelsen af ordningen for handel med kvoter at udelukke hele denne sektor i begyndelsen vejede tungere end fordelene ved at medtage dem af hensyn til gennemførelsen af formålet med direktiv 2003/87. Fællesskabslovgiver har derfor i tilstrækkelig grad godtgjort at have lagt objektive kriterier til grund, da denne i forbindelse med den første fase for gennemførelsen af ordningen for handel med kvoter udelukkede hele den kemiske sektor fra direktiv 2003/87’s anvendelsesområde.
49

Reglen om, at en adressat for en bebyrdende beslutning skal have lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger, før beslutningen træffes, har til formål, at den kompetente myndighed sættes i stand til at tage hensyn til alle relevante forhold. For at sikre en effektiv beskyttelse af den pågældende person eller virksomhed har reglen bl.a. til formål, at disse kan rette en fejl eller gøre sådanne forhold med hensyn til deres personlige situation gældende, som taler for, at beslutningen træffes, ikke træffes eller træffes med et nærmere bestemt indhold.
8

Denne artikel 145 bestemmer i stk. 2 og 3: »2. Efter varernes overgang til fri omsætning kan sælgers ændring til fordel for køber af den pris, som faktisk er betalt eller skal betales for varerne, tages i betragtning ved toldværdiansættelsen i overensstemmelse med [told]kodeksens artikel 29, når det godtgøres over for toldmyndighederne: a) at varerne var defekte på det tidspunkt, der er omhandlet i [told]kodeksens artikel 67 b) at sælgeren har foretaget ændringen i overensstemmelse med en kontraktlig forpligtelse til at yde garanti i henhold til den købsaftale, der er indgået før varernes overgang til fri omsætning, og c) at der ikke allerede er taget hensyn til varernes defekte karakter i den pågældende købsaftale. 3. Den pris, som faktisk er betalt eller skal betales for varerne, og som er ændret i overensstemmelse med stk. 2, kan kun lægges til grund, hvis ændringen er foretaget inden for en tolvmåneders periode efter datoen for antagelsen af angivelsen om varernes overgang til fri omsætning.«
31

Det skal for det andet præciseres, at tvisterne i hovedsagen vedrører kravet om, at der på grundlag af kriteriet om befolkningens behov opnås tilladelse til blot at oprette et selvstændigt ambulatorium for tandpleje, hvilket er uafhængigt af spørgsmålet, om denne behandlingsinstitution efterfølgende kan indgå i et kontraktforhold med en sygekasse, som gør det muligt for behandlingsinstitutionen inden for rammerne af ordningen med naturalydelser at præstere lægelige ydelser. I denne forbindelse bekræfter Hartlauer, at man har til hensigt at præstere behandlingsydelser inden for rammerne af ordningen om refusion af de udgifter, den sikrede har afholdt, og at det ikke søger at opnå status af en behandlingsinstitution, der står i et kontraktforhold til sygekassen.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. marts 2009 –

Antartica mod KHIM

(Sag C-320/07 P)

»Appel – EF-varemærker – forordning (EF) nr. 40/94 – artikel 8, stk. 5 – afslag på registrering – det velkendte ældre mærke NASDAQ – figurmærket »nasdaq« – brug af det ældre varemærke for varer og tjenesteydelser, der påstås tilbudt gratis – utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé – relevant kundekreds«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme – beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme til at omfatte ikke-lignende varer eller tjenesteydelser (Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 48-51)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 10. maj 2007, Antartica mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag T-47/06), hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i et søgsmål anlagt af ansøgeren om figurmærket »nasdaq« for varer i klasse 9, 12, 14, 25 og 28 til prøvelse af afgørelse R 752/2004-2 truffet den 7. december 2005 af Andet Appelkammer ved Harmoniseringskontoret vedrørende annullation af Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne ikke tog den indsigelse, der var blevet rejst af indehaveren af EF-ordmærket og det nationale ordmærke »NASDAQ« for varer i klasse 9, 16, 35, 36, 38 og 42, til følge – fortolkning af artikel 8, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

Konklusion

1) Appellen forkastes.
28

Da den forelæggende ret finder, at der foreligger usikkerhed med hensyn til spørgsmålet, om fællesskabsretten kræver en bestemt form for afrunding, og i givet fald hvordan princippet om afgiftsneutralitet skal anvendes i denne sammenhæng, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende fire præjudicielle spørgsmål: »1) Reguleres spørgsmål om afrunding af momsbeløb udelukkende i national ret eller i stedet i fællesskabsretten? Bekræftes det i første direktivs artikel 2, stk. 1 og 2, og sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), og/eller artikel 12, stk. 3, litra a), og/eller artikel 22, stk. 3, litra b) (som affattet pr. 1.1.2004), at afrunding er et anliggende for fællesskabsretten? 2) Mere specifikt: a) Er fællesskabsretten til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse eller en national skattemyndigheds praksis, ifølge hvilken et givet momsbeløb skal rundes op, når brøkdelen af den mindste relevante møntenhed er 0,50 eller derover (således at 0,5 penny f.eks. kræves rundet op til nærmeste hele penny)? b) Kræves det i henhold til fællesskabsretten, at afgiftspligtige skal have mulighed for at runde et momsbeløb ned, hvis det indeholder en brøkdel af den mindste møntenhed? 3) På hvilket niveau i et salg [til en pris], der er inklusive moms, kræves der i henhold til fællesskabsretten afrunding med henblik på beregningen af den skyldige moms: for hver enkelt vare, hver enkelt varegruppe, hver enkelt levering (hvis der indgår flere leveringer i samme »kurv«), hver enkelt transaktion/»kurv« eller hver enkelt momsafregningsperiode eller på et andet niveau? 4) Berøres besvarelsen af nogen af de foregående spørgsmål af de fællesskabsretlige principper om ligebehandling og afgiftsneutralitet, især under henvisning til, at de kompetente skattemyndigheder i Det Forenede Kongerige kun har givet visse handlende tilladelse til at runde de momsbeløb, som angives, ned?«
65

Da den forelæggende ret alligevel har spurgt, om der foreligger en forskel ved anvendelsen af kriterierne i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 i forhold til anvendelsen af kriterierne i direktivets artikel 6, stk. 1, bemærkes, at denne sidstnævnte bestemmelse giver medlemsstaterne adgang til inden for rammerne af national ret at bestemme, at visse former for ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbehandling i direktivets forstand, hvis behandlingen er »objektivt og rimeligt« begrundet. Idet det konstateres, at ordet »rimeligt« ikke figurerer i direktivets artikel 2, stk. 2, litra b), bemærkes, at det er utænkeligt, at en ulige behandling kan være begrundet i et legitimt formål forfulgt ved foranstaltninger, der er hensigtsmæssige og nødvendige, uden at denne begrundelse er rimelig. Følgelig skal det ikke tillægges nogen særlig betydning, at det nævnte ord kun er anvendt i direktivets artikel 6, stk. 1. Det skal imidlertid understreges, at denne sidstnævnte bestemmelse er rettet til medlemsstaterne og — uanset den skønsmargin, de råder over på det socialpolitiske område — pålægger dem bevisbyrden for, at det forfulgte formål er lovligt, og stiller høje krav til dette bevis.
36

Den omstændighed, at et sådan kriterium kan være en fordel for de filmproducentselskaber, som arbejder på det i kriteriet omhandlede sprog, og som dermed i praksis for det meste kan være selskaber fra den medlemsstat, hvor dette sprog er et officielt sprog, står i nøje sammenhæng med det forfulgte mål. En sådan situation er ikke i sig selv et bevis for, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning er uforholdsmæssig i forhold til formålet. Hvis dette var tilfældet, ville det tvingende almene hensyn, som en medlemsstat forfølger med formålet om at beskytte og fremme et eller flere af sine officielle sprog, blive berøvet sit indhold.