ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Det Forenede Kongerige) den 13. november 2015 — Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs mod British Film Institute

(Sag C-592/15)

(2016/C 027/23)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Sagsøgt: British Film Institute

Præjudicielle spørgsmål

i. Er ordlyden af sjette direktivs (1) artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), navnlig ordene »visse kulturelle tjenesteydelser«, tilstrækkeligt klar og præcis til, at artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), har direkte virkning, således at levering af de kulturelle tjenesteydelser, der præsteres af offentligretlige organer eller andre kulturelle organer, som er anerkendt, såsom den indstævntes leveringer i den foreliggende sag, er fritaget, hvis der ikke foreligger nationale gennemførelsesbestemmelser?

ii. Giver ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), navnlig ordene »visse kulturelle tjenesteydelser«, medlemsstaterne en skønsmæssig beføjelse ved anvendelsen heraf ved hjælp af gennemførelsesbestemmelser og i givet fald hvilken skønsmæssig beføjelse?

iii. Gælder de samme konklusioner som ovenfor for artikel 132, stk. 1, litra n), i direktiv 2006/112 (2)?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).

(2) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
3)

Skal artikel 5 i ophavsretsdirektivet (direktiv 2001/29/EF) fortolkes således, at der ikke er tale om »lovlig brug« som omhandlet i denne artikels stk. 1, litra b), såfremt en slutbruger ved streaming fremstiller en midlertidig reproduktion af et ophavsretligt beskyttet værk fra et netsted tilhørende tredjemand, hvor dette ophavsretligt beskyttede værk tilbydes uden rettighedshaverens eller rettighedshavernes samtykke?
1)

Det fastslås, om artikel 4, litra a) og c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/114/EF (1), hvorefter »sammenlignende reklame er tilladt […], når […] den ikke er vildledende […], den på objektiv vis sammenligner […]en eller flere konkrete og relevante egenskaber, der kan dokumenteres, og som er repræsentative for disse varer eller tjenesteydelser«, skal fortolkes således, at en sammenligning af priserne for varer, der sælges i detailhandel, kun er lovlig, hvis varerne sælges i butikker af samme format eller størrelse.
3)

Skal artikel 273, artikel 73 og artikel 80 i direktiv 2006/112/EF under hensyntagen til ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet fortolkes således, at medlemsstaterne er berettiget til på grundlag af nationale regler, som ikke har til formål at gennemføre momsdirektivet, at fastsætte afgiftsgrundlaget for leveringer af varer foretaget af en afgiftspligtig person under fravigelse af den generelle regel i momsdirektivets artikel 73 og de udtrykkelige undtagelsesbestemmelser i direktivets artikel 80, hvis formålet er dels at undgå momssvig og dels at fastsætte et så pålideligt afgiftsgrundlag som muligt for de enkelte forretninger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/27

Appel iværksat den 23. november 2015 af Schniga GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 10. september 2015 i forenede sager T-91/14 og T-92/14, Schniga GmbH mod EF-Sortsmyndigheden

(Sag C-625/15 P)

(2016/C 027/31)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Schniga GmbH (ved Rechtsanwälte G. Würtenberger og R. Kunze)

De andre parter i appelsagen: EF-Sortsmyndigheden og Brookfield New Zealand Ltd, Elaris SNC

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 10. september 2015 i forenede sager T-91/14 og 92/14 ophæves.

— EF-Sortsmyndigheden og intervenienterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 7 i forordning nr. 2100/94 (1) om EF-sortsbeskyttelse (herefter sortsbeskyttelsesforordningen) samt ved anvendelsen af artikel 22 og 23 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1239/95 (2) af 31. maj 1995.

Retten foretog en urigtig bedømmelse af EF-Sortsmyndighedens præsidents kompetence til at lade undersøgelsesprocessen for en sort, der skal meddeles EF-sortsbeskyttelse, omfatte yderligere kendetegn.

Retten foretog en urigtig bedømmelse af den retlige karakter af de tekniske protokoller og retningslinjer, der skal anvendes ved den tekniske undersøgelse af en EF-sortsbeskyttelse, der er blevet ansøgt om, hvilket førte til en urigtig bedømmelse af det tidsrum, inden for hvilket EF-Sortsmyndighedens præsident kan træffe afgørelse om, at et nyt kendetegn for vurderingen af den nye sorts selvstændighed kan tages i betragtning.

Retten foretog en urigtig bedømmelse af følgerne af anvendelsen af principperne om retssikkerhed, EF-Sortsmyndighedens objektivitet og ligebehandling i forbindelse med EF-Sortsmyndighedens præsidents afgørelser ved undersøgelsen af en ny sort.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27.7.1994 om EF-sortsbeskyttelse (EFT L 227, s. 1).

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 1239/95 af 31.5.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse (EFT L 121, s. 37).
2)

Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 96, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks da fortolkes således, at underentreprenøren på transporten i et tilfælde som det i hovedsagen omtvistede har pligt til — inden han fortsætter sin transport af varerne — på tilfredsstillende vis at sikre sig, at hovedtransportøren rent faktisk har frembudt varerne til toldbehandling på bestemmelsestoldstedet på den foreskrevne måde?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/37

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf (Tyskland) den 23. november 2015 — Hummel Holding A/S mod Nike Inc. og Nike Retail B.V.

(Sag C-617/15)

(2016/C 038/50)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hummel Holding A/S

Sagsøgt: Nike Inc. og Nike Retail B.V.

Præjudicielt spørgsmål

Under hvilke omstændigheder skal et juridisk selvstændigt selskab med hjemsted i Unionen, som er et datterdatterselskab af en virksomhed, som ikke selv har hjemsted i EU, anses for denne virksomheds »forretningssted« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 97, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (1) af 26. februar 2009 om EF-varemærker?

(1) EUT L 78, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 5. november 2015 — X, den anden part: Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-570/15)

(2016/C 038/38)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X

Den anden part: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Efter hvilket eller hvilke kriterier skal det afgøres, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 (1), i det tilfælde, hvor der er tale om en arbejdstager, der bor i Belgien, og som i det omhandlede år har udført langt den største del af sin beskæftigelse for sin nederlandske arbejdsgiver i Nederlandene, og som derudover har udført 6,5 % af beskæftigelsen i Belgien, i hjemmet eller hos kunder, uden at der herved er tale om et fast arbejdsmønster, og uden at der er indgået aftaler med arbejdsgiveren om at udføre beskæftigelse i Belgien?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366).
10.

Endelig anføres det med det sjette anbringende, at der er sket en retlig fejl ved tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordning nr. 207/2009, sammenholdt med regel 22 i forordning nr. 2868/1995 (2), for så vidt som Retten i den appellerede doms præmis 36 krævede, at Inditex skulle føre et umuligt bevis (probatio diabólica), idet Retten afslog, at der skulle være blevet fremlagt beviser for omsætningen, fordi der ikke var blevet fremlagt fakturaer, og det til trods for, at Retten havde kendskab til, at Inditex ikke var i stand til at fremlægge sådanne fakturaer, da der var tale om dokumenter, der ikke eksisterede af de grunde, der er anført i den nævnte præmis.
1)

Er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis, herefter »direktiv 2005/29«) (1) til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, som begrænser tankstationsindehaveres mulighed for at ændre priserne på brændstof i tidsmæssig henseende på en sådan måde, at det kun er tilladt én gang om dagen at fastsætte en højere salgspris?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/37

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 23. november 2015 — Concurrence Sàrl mod Samsung Electronics France SAS og Amazon Services Europe Sàrl

(Sag C-618/15)

(2016/C 038/51)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Concurrence Sàrl

Sagsøgt: Samsung Electronics France SAS og Amazon Services Europe Sàrl

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at en godkendt forhandler, der anser sig for krænket, i tilfælde af en påstået overtrædelse af forbud mod videresalg uden for et selektivt distributionsnet og via en markedsplads med onlinesalgstilbud på en række websteder, der drives i forskellige medlemsstater, har mulighed for at anlægge sag med henblik på at bringe det deraf følgende ulovlige forhold til ophør for retten i den stat, på hvis område det indhold, der er lagt ud på internettet, er eller har været tilgængeligt, eller stilles der krav om en anden tilknytning?

(1) EFT L 12, s. 1.
b)

Kan sondringen på grund af alder begrundes med lovgivers opfattelse, hvorefter en skattefordel ikke behøver at være til rådighed efter en bestemt alder, fordi de personer, der gør krav herpå, har et »selvstændigt ansvar« for at nå det med skattefordelen tilstræbte mål?
1)

Skal afsnit II i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at en i Nederlandene bosat arbejdstager, der sædvanligvis udøver sin beskæftigelse i Nederlandene, og som i tre måneder har taget ubetalt ferie, må anses for stadig (også) at have lønnet beskæftigelse i Nederlandene i denne periode, såfremt (i) tjenesteforholdet opretholdes i denne periode, og (ii) denne periode i henhold til den nederlandske arbejdsløshedslov betragtes som en periode med lønnet beskæftigelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 3. november 2015 — Onix Asigurări SA mod Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (Ivass)

(Sag C-559/15)

(2016/C 038/33)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Onix Asigurări SA

Sagsøgt: Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (Ivass)

Præjudicielt spørgsmål

Er fællesskabsretten, og navnlig artikel 40, stk. 6, i direktiv 92/49/EØF (1), punkt 5 i Kommissionens fortolkningsmeddelelse 2000/C/43/03 og det fællesskabsretlige princip om kontrol i hjemlandet (home country control), til hinder for en fortolkning (som den, der er anlagt i artikel 193, stk. 4, i lov om privatforsikringer, godkendt ved lovdekret nr. 209 af 7.9.2005, og som stadfæstet af den forelæggende ret), hvorefter tilsynsmyndigheden i værtslandet for et forsikringsselskab, der driver virksomhed efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, i nødstilfælde og af hensyn til beskyttelse af interesserne hos forsikringstagerne og personer, der er berettiget til forsikringsydelser, kan træffe forbudsforanstaltninger, og i særdeleshed forbud mod indgåelse af nye aftaler på værtslandets område, såfremt denne myndighed efter en skønsmæssig vurdering fastslår, at en subjektiv betingelse for at opnå tilladelse til udøvelse af forsikringsvirksomhed, navnlig kravet om omdømme, ikke eller ikke længere er opfyldt?

(1) Rådets direktiv 92/49/EØF af 18.6.1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1).
1)

Skal artikel 21, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 (1) af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (kodificeret udgave) fortolkes således, at gyldighedsperioden for et supplerende beskyttelsescertifikat, som er blevet udstedt efter national ret i en medlemsstat før dennes tiltrædelse af Den Europæiske Union, og hvis gyldighedsperiode for et aktivt stof ifølge oplysningerne i certifikatet ville være længere end 15 år fra tidspunktet for meddelelsen af den første tilladelse til markedsføring i EU af et lægemiddel, som består af det pågældende aktive stof eller indeholder dette, afkortes?
—

Det fastslås at: — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, i direktiv 2004/49/EF, idet den har overladt funktionen med tilsynet med jernbanesystemet til undersøgelsesorganet. — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21, stk. 3, i direktiv 2004/49/EF, idet den ikke har sikret, at undersøgelsesorganet indleder sin undersøgelse senest en uge efter modtagelse af rapporten om ulykken eller hændelsen. — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 2, i direktiv 2004/49/EF, idet den ikke har sikret, at undersøgelsesorganets endelige rapport fremsendes til de i artikel 22, stk. 3, i direktiv 2004/49/EF, nævnte relevante parter. — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 25, stk. 2, første punktum, i direktiv 2004/49/EF, idet den ikke har sikret, at undersøgelsesorganet stiler anbefalinger til sikkerhedsmyndigheden. — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 25, stk. 2, andet punktum, i direktiv 2004/49/EF, idet den ikke har fastsat en forpligtelse for sikkerhedsmyndigheden til at træffe foranstaltninger til at sikre, at der tages behørigt hensyn til anbefalinger på sikkerhedsområdet, og at de følges op af korrigerende foranstaltninger. — Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 25, stk. 3, i direktiv 2004/49/EF, idet den ikke har fastsat en forpligtelse for sikkerhedsmyndigheden til mindst en gang om året at give tilbagemelding om, hvilke foranstaltninger der er truffet eller planlagt som resultat af anbefalinger på sikkerhedsområdet.
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF, idet den ikke har oprettet et nationalt elektronisk register over vejtransportvirksomheder og ikke har sammenkoblet dette med de andre medlemsstaters nationale elektroniske registre.
i.

Kendelse afsagt af Retten den 14. september 2015, sag T-779/14, Den Slovakiske Republik mod Europa-Kommissionen, hvorved Retten afviste Den Slovakiske Republiks søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse indeholdt i skrivelse af 24. september 2014, hvorved Kommissionen anmodede Den Slovakiske Republik om at stille et beløb til rådighed for Kommissionen svarende til et tab af traditionelle egne indtægter, ophæves i sin helhed.
i.

Kendelse afsagt af Retten den 14. september 2015, sag T-678/14, Den Slovakiske Republik mod Europa-Kommissionen, hvorved Retten afviste Den Slovakiske Republiks søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse indeholdt i skrivelse af 15. juli 2014, hvorved Kommissionen anmodede Den Slovakiske Republik om at stille et beløb til rådighed for Kommissionen svarende til et tab af traditionelle egne indtægter, ophæves i sin helhed.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Det Forenede Kongerige) den 13. november 2015 — The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs og Her Majesty’s Treasury

(Sag C-591/15)

(2016/C 027/22)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs og Her Majesty’s Treasury

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal Gibraltar og Det Forenede Kongerige behandles, som om de er en del af en enkelt medlemsstat i EU-retlig henseende, og finder artikel 56 TEUF derfor ikke anvendelse, undtagen for så vidt som den kan finde anvendelse på en intern foranstaltning? Eller: 1.2. Har Gibraltar, henset til artikel 355, stk. 3, TEUF, forfatningsmæssig status som et separat område af Det Forenede Kongerige inden for EU, således at udvekslingen af tjenesteydelser mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige skal behandles som samhandel inden for EU i henhold til artikel 56 TEUF? Eller: 1.3. Skal Gibraltar behandles som et tredjeland eller et tredjelandsområde med den virkning, at EU-retten kun finder anvendelse med hensyn til samhandel mellem de to under omstændigheder, hvor EU-retten har virkning mellem en medlemsstat og et tredjeland? Eller: 1.4. Skal den konstitutionelle forbindelse mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige behandles på en anden måde i henhold til artikel 56 TEUF?

2) Udgør nationale afgiftsforanstaltninger, der har kendetegn som dem, der findes i den nye afgiftsordning, en restriktion for retten til fri bevægelighed for tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF?
—

der uafhængigt udøver en erhvervsmæssig virksomhed, hvor den fastsætter en forretningsstrategi, træffer beslutninger vedrørende vilkårene for virksomhedens aktivitet (produktmarked, kundesegment osv.), handler på et konkurrencepræget marked i hele Den Europæiske Union og uden for EU’s marked, leverer tjenesteydelser i form af fremstilling og reparation af rullende materiel og deltager i offentlige udbud, der er forbundet med denne virksomhed og søger at få ordrer fra tredjemand (andre end moderselskabet)
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/8

Sag anlagt den 31. juli 2015 — Udo Voigt mod Formanden for Europa-Parlamentet og Europa-Parlamentet

(Sag C-425/15)

(2016/C 048/13)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Udo Voigt (ved Rechtsanwalt P. R. Richter)

Sagsøgte: Formanden for Europa-Parlamentet og Europa-Parlamentet

Den Europæiske Unions Domstol (Første Afdeling) har ved kendelse af 29. oktober 2015 truffet afgørelse om, at det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at påkende det annullationssøgsmål, som Udo Voigt har anlagt den 31. juli 2015, og har henvist sagen til Den Europæiske Unions Ret. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
1.

Den Ungarske regering er af den opfattelse, at artikel 78, stk. 3, TEUF ikke udgør et egnet retsgrundlag for Rådets vedtagelse af den anfægtede afgørelse. Artikel 78, stk. 3, TEUF giver ikke Rådet beføjelse til at vedtage en lovgivningsmæssig retsakt og derfor heller ikke til at vedtage de foranstaltninger, der er fastsat i den anfægtede afgørelse, nærmere bestemt dem, der indebærer en undtagelse af bindende karakter med hensyn til lovgivningsmæssige retsakter, i det foreliggende tilfælde forordning (EU) nr. 604/2013. (2) Henset til dens indhold udgør den anfægtede afgørelse en lovgivningsmæssig retsakt, idet den fastsætter en undtagelse vedrørende forordning nr. 604/2013, hvorfor den ikke kan vedtages på grundlag af artikel 78, stk. 3, TEUF, som udelukkende giver Rådet beføjelse til at vedtage retsakter ved en ikke-lovgivningsprocedure, dvs. ikke-lovgivningsmæssige retsakter. Såfremt det på trods af sagsøgerens argument fastslås, at artikel 78, stk. 3, TEUF kan udgøre et retsgrundlag for vedtagelsen af en retsakt, der indebærer en undtagelse til lovgivningsmæssige retsakter, er den ungarske regering af den opfattelse, at denne undtagelse ikke kan være af en sådan art, at den skader essensen af den lovgivningsmæssige retsakt og gør dens væsentlige bestemmelser indholdsløse, som det er tilfældet med den anfægtede afgørelse.
5.

Femte anbringende om tilsidesættelse af artikel 78, stk. 3, TEUF, for så vidt som betingelserne for bestemmelsens anvendelse ikke er blevet overholdt Subsidiært i forhold til det andet anbringende gør Den Slovakiske Republik gældende, at der er sket tilsidesættelse af artikel 78, stk. 3, TEUF som følge af den manglende overholdelse af betingelserne for bestemmelsens anvendelse for så vidt angår foranstaltningens midlertidige karakter og eksistensen af en nødsituation i form af en pludselig tilstrømning af tredjelandsstatsborgere.