Det følger af det ovenstående, at opkrævninger som dem, der blev foretaget i henhold til den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, henhører under begrebet »kapitalbevægelser« som omhandlet i artikel 63 TEUF, for så vidt som de vedrører indtægter fra fast ejendom og kapitalgevinster, der hidrører fra afståelsen af fast ejendom, som en fysisk person, der er statsborger i en medlemsstat, men har bopæl i et tredjeland, der ikke er en EØS-medlemsstat eller Det Schweiziske Forbund, har opnået i denne medlemsstat.

Artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en statsborger fra denne medlemsstat, som er bosat i et tredjeland, der ikke er en medlemsstat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) eller Det Schweiziske Forbund, og som dér er tilknyttet en social sikringsordning, i den pågældende medlemsstat er underlagt opkrævninger på kapitalindkomst i henhold til et bidrag til den sociale sikringsordning, som er indført herved, skønt en statsborger i Unionen, som henhører under en social sikringsordning i en anden medlemsstat, er fritaget herfra på grund af det i artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger fastsatte princip om, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse.

Dette princip om, at kun én lovgivning om social sikring finder anvendelse, tilsigter for så vidt angår unionsborgere, der flytter inden for Unionen, at undgå de komplikationer, der kan følge af en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger, og at afskaffe den forskelsbehandling, der er en følge af hel eller delvis overlappende lovgivning (jf. i denne retning dom af 26.2.2015, de Ruyter,C-623/13, EU:C:2015:123, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).

Det følger af ovenstående bemærkninger, at der er en objektiv forskel mellem på den ene side situationen for en statsborger i den pågældende medlemsstat, der har bopæl i et tredjeland, som ikke er en EØS-medlemsstat eller Det Schweiziske Forbund, og dér er tilknyttet en social sikringsordning, og på den anden side situationen for en unionsborger, der er tilknyttet en social sikringsordning i en anden medlemsstat, idet kun den sidstnævnte vil kunne drage fordel af princippet om, at kun én lovgivning om social sikring finder anvendelse, der er fastsat i artikel 11 i forordning nr. 883/2004, som følge af personens flytning inden for Unionen.

Det følger heraf, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede i henhold til artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF kan begrundes ved den objektive forskel i situationen mellem en fysisk person, som er statsborger i en medlemsstat, men har bopæl i et tredjeland, der ikke er en EØS-medlemsstat eller Det Schweiziske Forbund, og som dér er tilknyttet en social sikringsordning, og en unionsborger, der har bopæl og er tilknyttet en social sikringsordning i en anden medlemsstat.

I betragtning af, at EUF-traktaten ikke indeholder nogen bestemmelse, der udvider den frie bevægelighed for arbejdstagerne til personer, der migrerer til et tredjeland, bør det undgås, at fortolkningen af artikel 63, stk. 1, TEUF for så vidt angår forbindelserne til tredjelande, som ikke er EØS-medlemsstater eller Det Schweiziske Forbund, gør det muligt for personer, som ikke er omfattet af det territoriale anvendelsesområde for arbejdstagernes frie bevægelighed, at drage fordel heraf (jf. i denne retning dom af 13.11.2012, Test Claimants in the FII Group Litigation,C-35/11, EU:C:2012:707, præmis 100).

(jf. præmis 41, 42, 44, 46 og 47 samt domskonkl.)