ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
§ 5, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, i den offentlige sektor, anses for begrundet i »objektive omstændigheder« som omhandlet i denne artikel, alene fordi de kontrolopgaver, som varetages af personale ansat på området for dyrevelfærd, ikke er af permanent karakter på grund af variationerne i omfanget af aktiviteterne for de bedrifter, som skal kontrolleres, med mindre, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve, fornyelsen af kontrakterne reelt har til formål at dække et specifikt behov i den pågældende branche, idet baggrunden herfor imidlertid ikke kan være budgetmæssige hensyn. Endvidere er den omstændighed, at fornyelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter sker i afventning af udfaldet af udvælgelsesprocedurer, ikke tilstrækkelig til at bringe denne lovgivning i overensstemmelse med den nævnte artikel, hvis det fremgår, at den konkrete anvendelse af denne lovgivning under de faktiske omstændigheder resulterer i et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, hvilket det ligeledes tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 69 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 28. september 2016 – Durante

(Sag C-438/15) ( *1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — enslydende præjudicielle spørgsmål — artikel 49 TEUF og 56 TEUF — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — hasardspil — restriktioner — tvingende almene hensyn — proportionalitet — betingelser for deltagelse i et udbud og vurdering af den økonomiske og finansielle formåen — udelukkelse af tilbudsgiveren på grund af manglende fremlæggelse af attester af dennes økonomiske og finansielle formåen fra to særskilte bankinstitutter«

1. Etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — restriktioner — hasardspil — national lovgivning, der gør deltagelsen i en procedure for tildeling af koncessionerne til indsamling af væddemål betinget af fremlæggelsen af bankerklæringer, som dokumenterer den erhvervsdrivendes økonomiske og finansielle formåen — ikke tilladt — berettigelse — tvingende almene hensyn — mål om bekæmpelse af kriminalitet — pligt til at opfylde betingelsen om forholdsmæssighed — den nationale rets efterprøvelse (art. 49 TEUF et 56 TEUF) (jf. præmis 10-13 og 15 samt domskonkl.)

2. Etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — traktatens bestemmelser — anvendelsesområde — national lovgivning, der gør deltagelsen i en procedure for tildeling af koncessionerne til indsamling af væddemål betinget af fremlæggelsen af bankerklæringer, som dokumenterer den erhvervsdrivendes økonomiske og finansielle formåen — omfattet — ingen selvstændig vurdering i forhold til bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser (art. 49 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF) (jf. præmis 14)

Konklusion

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger de erhvervsdrivende, som ønsker at deltage i et udbud vedrørende tildelingen af koncessioner på området for spil og væddemål, en pligt til at føre bevis for deres økonomiske og finansielle formåen ved erklæringer fra mindst to banker, uden at åbne op for muligheden for, at denne formåen ligeledes kan godtgøres på anden vis, for så vidt som en sådan bestemmelse kan opfylde de i Domstolens praksis fastsatte betingelser om forholdsmæssighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( *1 ) – EUT C 381 af 16.11.2015.
11

Det gamle Larko har anført, at Retten i den appellerede kendelses præmis 13 konstaterede, at det gamle Larko i sin egenskab af at være det nye Larkos eneste væsentlige kreditor støttede sig på den kombinerede virkning af den omtvistede afgørelse og afgørelsen om uforenelighed for at godtgøre, at disse afgørelser udgjorde en hindring for, at selskabet kunne opnå dækning for sine fordringer hos det nye Larko, og Retten undlod derfor i de følgende præmisser at undersøge dette spørgsmål. Hvad angår det gamle Larkos direkte interesse begrænsede Retten sig i den appellerede kendelses præmis 15-17 til at forkaste visse argumenter delvist, uden dog at vurdere disse i den sammenhæng, som de indgik i, og Retten undlod derved at foretage en samlet vurdering af disse argumenter.
7

Med appellen har samarbejdsudvalget kritiseret Retten for at have anlagt en urigtig fortolkning af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. Samarbejdsudvalget har i det væsentlige fremsat følgende fire anbringender: — Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede kendelses præmis 13 at fastslå, at den fælles interesse hos SNCM’s ansatte, som samarbejdsudvalget repræsenterer, ikke i sig selv kunne indebære, at samarbejdsudvalget havde en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for Retten, som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. — Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede kendelses præmis 14 at fastslå, at den omstændighed, at samarbejdsudvalget muligvis kunne anses for en interesseret part som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF, ikke var tilstrækkelig til at begrunde en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for Retten, som omhandlet i den nævnte artikel 40, stk. 2. — Retten anlagde et urigtigt skøn ved i den appellerede kendelses præmis 15 at fastslå, for det første, at samarbejdsudvalget ikke havde fremlagt nogen konkrete oplysninger, der kunne godtgøre, at den sag, der var indbragt for Retten, havde en særlig betydning for igangværende lovgivningsinitiativer, eller at den gav anledning til principielle vanskeligheder, der kunne påvirke samarbejdsudvalgets særlige interesser, og, for det andet, at samarbejdsudvalget ikke havde godtgjort, at den igangværende nationale insolvensprocedure ville blive afbrudt, såfremt den omtvistede afgørelse måtte blive annulleret. — Retten anlagde et urigtigt skøn ved i den appellerede kendelses præmis 16-18 at fastslå, at samarbejdsudvalgets interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for Retten, ikke var forskellig fra SNCM’s interesse til trods for, at samarbejdsudvalget havde status som en selvstændig juridisk person, der ganske vist var knyttet til SNCM, som rådede over midler og havde et betydeligt budget med forpligtelser og igangværende kontrakter, der ville blive påvirket direkte af insolvensproceduren, i hvilken forbindelse samarbejdsudvalget ifølge fransk ret havde ret til at blive hørt.
7

Med appellen har Cap Actions kritiseret Retten for at have anlagt en urigtig fortolkning af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. Cap Actions har i det væsentlige fremsat følgende fem anbringender: — Det første anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik i forbindelse med anvendelsen af ligebehandlingsprincippet ved ikke at tage hensyn til den omstændighed, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget uden at den formelle undersøgelsesprocedure, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF, var blevet genåbnet, efter at Retten ved dom Corsica Ferries France mod Kommissionen (T-565/08, EU:T:2012:415) havde annulleret Kommissionens beslutning 2009/611/EF af 8. juli 2008 om de støtteforanstaltninger, Frankrig har iværksat til fordel for [SNCM] – C 58/02 (ex N 118/02) (EUT 2009 L 225, s. 180). — Det andet anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik ved at fastslå, at den omstændighed, at Cap Actions repræsenterede den fælles interesse hos de aktionærer, der var ansat i SNCM, ikke i sig selv kunne indebære, at Cap Actions havde en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for Retten, som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. — Det tredje anbringende vedrører et urigtigt skøn, som Retten anlagde ved at fastslå, at Cap Actions ikke havde godtgjort, at den igangværende nationale insolvensprocedure ville blive afbrudt, såfremt den omtvistede afgørelse måtte blive annulleret. — Det fjerde anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik ved at sidestille interessen hos hovedaktionæren Transdev, der har til hensigt at afvikle sine aktiviteter inden for søtransportområdet, med interessen hos de medarbejderaktionærer, som Cap Actions repræsenterer, og som ønsker at beskytte såvel deres formue som deres ansættelsesforhold. — Det femte anbringende vedrører et urigtigt skøn, som Retten anlagde ved at fastslå, at Cap Actions interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for den, ikke var forskellig fra SNCM’s interesse i en sådan afgørelse.
31

Det følger af det ovenfor anførte, at artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/548 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at overgivelsen på grundlag af en europæisk arrestordre i den fuldbyrdende medlemsstat ikke blot er betinget af, at det forhold, for hvilket denne arrestordre er udstedt, udgør en lovovertrædelse efter denne medlemsstats lovgivning, men også er betinget af, at forholdet efter denne lovgivning kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tolv måneder.
23

Med det første anbringendes andet led har Alcogroup og Alcodis i det væsentlige gjort gældende, at Rettens præsident har begået en retlig fejl, bl.a. i den appellerede kendelses præmis 23, ved at anvende ræsonnementet i kendelse Kommissionen mod Akzo og Akcros (C-7/04 P(R), EU:C:2004:566) analogt på den foreliggende sag med henblik på en bedømmelse af behovet for de begærede foreløbige foranstaltninger for at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse. Den foreliggende sag er imidlertid forskellig fra den sag, der gav anledning til nævnte kendelse. I sidstnævnte sag var der tale om et begrænset antal dokumenter, således at det var en tilstrækkelig garanti for, at de berørte selskabers rettigheder blev overholdt, at Kommissionen ikke kunne anvende disse dokumenter, såfremt afgørelsen om en kontrolundersøgelse blev annulleret. I den foreliggende sag havde Kommissionens inspektører forsætligt ladet alle Alcogroups og Alcodis’ forsvarsdokumenter indgå i tilsynet og gjort sig bekendt med dem. Det er således umuligt for Alcogroup og Alcodis at påvise med tilstrækkelig vished på et senere tidspunkt, at der fandtes en forbindelse mellem den omstændighed, at Kommissionen havde gjort sig bekendt med ulovligt indsamlede oplysninger, og eventuelle foranstaltninger, som Kommissionen måtte træffe i kølvandet på undersøgelsen.
Artikel 2 i nævnte bekendtgørelse bestemmer:

»1. Den referencepris, der er nævnt i denne bekendtgørelse, må ikke overstige den laveste pris, som annoncører reelt har taget for en vare eller for en lignende ydelse på samme handelssted i detailledet eller på samme salgs-websted i de sidste 30 dage forud for annonceringen. Den derved fastlagte referencepris kan opretholdes ved flere på hinanden følgende annoncer for prisnedsættelser under den samme salgskampagne eller under den samme udsalgs- eller ophørsudsalgsperiode op til en måned fra tidspunktet for den første annonce om prisnedsættelse.

Annoncøren skal efter anmodning fra de personer, der er nævnt i artikel L. 450-1 i code de commerce (herefter »markedsføringsloven«), være i stand til at fremlægge kvitteringer, følgesedler, ordresedler, kasseboner eller anden dokumentation, der viser alle de priser, som han reelt har anvendt i løbet af den pågældende periode.

2. Annoncøren kan som referencepris også anvende fabrikantens eller importørens vejledende pris eller den maksimale pris, der følger af en erhvervsmæssig bestemmelse.

Annoncøren skal i dette tilfælde over for de personer, der er nævnt i markedsføringslovens artikel L. 450-1, kunne dokumentere rigtigheden af disse referencepriser, og at andre forhandlere af samme vare aktuelt anvender disse priser.

3. Er en tilsvarende vare ikke tidligere blevet solgt på samme handelssted i detailledet eller på samme salgs-websted, eller er varen ikke længere genstand for fabrikantens eller importørens vejledende pris, kan de i artikel 1 nævnte annoncer for prisnedsættelse beregnes på grundlag af den seneste vejledende pris, som ikke må ligge mere end tre år forud for annonceringstidspunktet.

I dette tilfælde skal annoncen om prisnedsættelse ud over referenceprisen angive den »vejledende pris« med oplysning om årstallet, som prisen vedrører.

Annoncøren skal på opfordring af de personer, der er nævnt i markedsføringslovens artikel L. 450-1, være i stand til at godtgøre rigtigheden af den vejledende pris, og at den har været anvendt i praksis.«
56

Det bemærkes i denne forbindelse, at den usikkerhed, der er forbundet med erstatning af et økonomisk tab i forbindelse med et eventuelt erstatningssøgsmål, ikke i sig selv kan anses for en omstændighed, på grundlag af hvilken det kan godtgøres, at tabet er uopretteligt. Det er på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler nødvendigvis usikkert, om der senere er mulighed for at få erstatning for en økonomisk skade inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, der kan anlægges efter en eventuel annullation af den anfægtede retsakt. En sag om foreløbige forholdsregler har imidlertid ikke til formål at træde i stedet for et sådant erstatningssøgsmål for at udelukke denne usikkerhed. Dens formål er alene at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, der skal træffes i den hovedsag, som sagen om de foreløbige forholdsregler hænger sammen med, hvilken sag i dette tilfælde er et annullationssøgsmål (Domstolens præsidents kendelse Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen, C-446/10 P(R), EU:C:2011:829, præmis 55-57, og Domstolens vicepræsidents kendelse Kommissionen mod Pilkington Group, C-278/13 P(R), EU:C:2013:558, præmis 53).
30

Under disse omstændigheder skal de præjudicielle spørgsmål besvares således, at artikel 1, stk. 1, og artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at direktivet kan finde anvendelse på en garantiaftale med sikkerhed i fast ejendom eller en kautionsaftale indgået mellem en fysisk person og et kreditinstitut med henblik på at garantere opfyldelse af de forpligtelser, som et erhvervsdrivende selskab har påtaget sig over for kreditinstituttet i forbindelse med en kreditaftale, når denne fysiske person ikke har handlet i sin faglige kapacitet og ikke har nogen funktionel forbindelse med det pågældende selskab.
5

Artikel 211 i almindelig lov om social sikring (Ley General de la Seguridad Social), vedtaget ved kongeligt lovdekret nr. 1/94 af 20. juni 1994 (BOE nr. 154 af 29.6.1994, s. 20658, herefter »LGSS«), som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, bestemmer: »1. Beregningsgrundlaget for arbejdsløshedsydelsen udgør gennemsnittet af det grundlag, hvorpå der er indbetalt arbejdsløshedsbidrag i løbet af de seneste 180 [arbejdsdage]. [...] 2. Ydelsens størrelse fastsættes ved anvendelse af de følgende procentsatser på beregningsgrundlaget for arbejdsløshedsydelsen: 70% i de første 180 dage og 50% herefter. 3. Den maksimale ydelse ved arbejdsløshed er 175% af det offentlige referenceindeks for indkomst til forskellige formål [indicador público de rentas de efectos múltiples, herefter »IPREM«], bortset fra tilfælde, hvor arbejdstageren har forsørgelsespligt over for et eller flere børn. I dette tilfælde er arbejdsløshedsydelsen henholdsvis 200% eller 225% af [IPREM]. Den minimale ydelse ved arbejdsløshed er henholdsvis 107% eller 80% af [IPREM], afhængigt af, om arbejdstageren har eller ikke har forsørgelsespligt over for et eller flere børn. I tilfælde af arbejdsløshed som følge af et mistet deltidsarbejde eller fuldtidsarbejde fastsættes den maksimale og den minimale ydelse, der er omhandlet i bestemmelserne ovenfor, under hensyntagen til [IPREM] på grundlag af det gennemsnitlige antal arbejdstimer i de seneste 180 dage, jf. stk. 1, idet dette gennemsnit afvejes i forhold til antallet af dage i deltids- eller fuldtidsansættelse i den nævnte periode. Den [IPREM], der anvendes i forbindelse med dette stykke, er den, der er gældende på tidspunktet for rettens opståen, forhøjet med en sjettedel. [...]«
80

Med hensyn til den øgede risiko for at blive dømt i erstatningssøgsmål har Kommissionen for det første henvist til, at en økonomisk skade kun i særlige tilfælde kan anses for uoprettelig, da den kan genoprettes med en økonomisk erstatning. Dette ville navnlig være tilfældet, hvis appellanten kom i en situation, der kunne bringe selve selskabets eksistens i fare eller på uoprettelig vis ændre dets markedsandele, såfremt den begærede foreløbige forholdsregel ikke blev indrømmet. I sin stævning har appellanten imidlertid ikke engang hævdet, at den påtænkte offentliggørelse ville bringe selskabets eksistens i fare eller medføre, at det uopretteligt ville miste sine markedsandele. For det andet mener Kommissionen, i modsætning til, hvad appellanten har hævdet, ikke, at Domstolens vicepræsidents kendelse Kommissionen mod Pilkington Group (C-278/13 P(R), EU:C:2013:558) kan underbygge påstanden om, at det er umuligt i tilstrækkelig grad at fastlægge og kvantificere den økonomiske skade, som appellanten ville lide på grund af erstatningssøgsmål. I denne kendelse blev det nemlig fastslået, at det var umuligt at fastslå antal og status for de personer, der faktisk havde fået kendskab til de offentliggjorte oplysninger, og derudfra vurdere, hvilken konkret indvirkning offentliggørelsen af disse kunne få på den pågældende virksomheds handelsmæssige og økonomiske interesser, bl.a. i betragtning af, at de relevante oplysninger i den sag, der havde givet anledning til denne kendelse, havde været kommercielt følsomme oplysninger og derfor vedrørte forretningshemmeligheder i streng forstand. Ifølge Kommissionen er den økonomiske skade, som appellanten har gjort gældende i den foreliggende sag, alene forbundet med erstatnings- eller regressøgsmål, som følger efter en overtrædelse af konkurrencereglerne. Eftersom det ikke er umuligt at identificere den personkreds, der, som ofre for kartellet, ville kunne anlægge erstatningssøgsmål mod appellanten, kan den skade, som selskabet har lidt, fastlægges og kvantificeres på tilstrækkelig vis. Under alle omstændigheder er den påståede økonomiske skade stort set kun hypotetisk, eftersom det er umuligt at forudsige, hvilken virkning en eventuel anvendelse af de omtvistede oplysninger ville have i civile, verserende eller potentielle, sager mod appellanten.
35

Anmodningen om præjudiciel afgørelse opfylder dermed ikke de krav, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 25-30, om en tilstrækkelig grad af klarhed og præcision, som gør det muligt for Domstolen at træffe afgørelse, herunder at sikre sig, at en besvarelse af det forelagte spørgsmål er nødvendig for at afgøre den tvist, der er forelagt den forelæggende ret, og at medlemsstaternes regeringer samt de øvrige berørte parter på hensigtsmæssig vis kan gøre brug af muligheden for at indgive indlæg i overensstemmelse med artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
Det bemærkes imidlertid, at den forelæggende ret fremdeles har adgang til at indgive en ny anmodning om præjudiciel afgørelse, når den har mulighed for at fremlægge alle de oplysninger for Domstolen, som er nødvendige for, at denne kan træffe afgørelse (jf. i denne retning kendelse af 14.3.2013, EBS Le Relais Nord-Pas-de-Calais, C-240/12, ikke offentliggjort, EU:C:2013:173, præmis 22, af 18.4.2013, Adiamix, C-368/12, ikke offentliggjort, EU:C:2013:257, præmis 35, og af 5.11.2014, Hunland-Trade, C-356/14, ikke offentliggjort, EU:C:2014:2340, præmis 24).

33 På denne baggrund skal det på grundlag af artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement fastslås, at det er åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare de af Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München) forelagte spørgsmål.
21

Det bemærkes, at de i forelæggelsesafgørelserne givne oplysninger og de deri stillede spørgsmål ikke blot skal tjene til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Domstolen skal drage omsorg for, at denne mulighed sikres, henset til, at det i medfør af denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der forkyndes for de pågældende parter, ledsaget af en oversættelse til den enkelte medlemsstats officielle sprog, men ikke de nationale sagsakter, som den forelæggende ret eventuelt har fremsendt til Domstolen (dom af 11.6.2015, Base Company og Mobistar, C-1/14, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
10

I den anfægtede afgørelse konkluderede Kommissionen, at flere leverandører af forspændingsstål havde overtrådt artikel 101, stk. 1, TEUF og – siden den 1. januar 1994 – artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EUT 1994, L 1, s. 3), ved at have deltaget i både europæiske, nationale og regionale karteller i perioden fra den 1. januar 1984 til den 19. september 2002. Kommissionen vurderede, at Klöckner Draht, som var blevet til WDI, i hele perioden havde deltaget direkte i denne overtrædelse. Ligeledes foreholdt Kommissionen Werner Pampus, som bestyrer for Pampus og WDI, direkte at have deltaget i flere kartelmøder og at have givet sine medarbejdere direkte ordrer, således at både WDV og Pampus blev anset for at være nogle af dem, der havde haft en bestemmende indflydelse på WDI under hele den periode, hvor selskabet var underlagt deres kontrol. På denne baggrund blev WDI pålagt en bøde på 46,55 mio. EUR. WDV og Pampus blev gjort solidarisk ansvarlige for den nævnte overtrædelse, som androg henholdsvis 38,855 mio. EUR og 15,485 mio. EUR.
6

Samme direktivs artikel 9, der bærer overskriften »Metoder til beregning af offentlige kontrakters, rammeaftalers og dynamiske indkøbssystemers anslåede værdi«, bestemmer: »[...] 5. [...] b) Når et projekt, der tager sigte på at anskaffe ensartede varer, kan give anledning til opdeling på en række delkontrakter, der indgås samtidig, skal den anslåede værdi af alle disse delkontrakter tilsammen lægges til grund for anvendelsen af artikel 7, litra a) og b). Når den samlede værdi af delkontrakterne er lig med eller overstiger tærsklen i artikel 7, litra c, finder direktivet anvendelse på indgåelsen af hver enkelt delkontrakt. De ordregivende myndigheder kan dog undlade at anvende direktivet på delkontrakter, hvis anslåede værdi eksklusive moms er under 80000 EUR, forudsat at den samlede værdi af disse delkontrakter ikke overstiger 20% af delkontrakternes samlede værdi. [...] 7. For offentlige vareindkøbs- eller tjenesteydelseskontrakter, der indgås med regelmæssige mellemrum, eller som skal fornyes inden for et bestemt tidsrum, beregnes kontraktens anslåede værdi på grundlag af: a) enten den samlede faktiske værdi af lignende successive kontrakter, der er indgået i løbet af de foregående 12 måneder eller det foregående regnskabsår, så vidt muligt korrigeret for at tage hensyn til forventede ændringer i mængde eller værdi i løbet af de 12 måneder, der følger efter indgåelsen af den oprindelige kontrakt b) eller den samlede anslåede værdi af de successive kontrakter, der indgås i løbet af de 12 måneder, der følger efter den første levering, eller i løbet af kontraktperioden, hvis denne er over 12 måneder. Metoden til beregning af en offentlig kontrakts anslåede værdi må ikke vælges med det formål at udelukke kontrakten fra dette direktivs anvendelsesområde. [...]«
35

Henset til det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares således, at artikel 23 og artikel 30, stk. 1, i direktiv 2008/48 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagerne omhandlede, der under strafansvar pålægger långiveren at overholde forpligtelser på området for variable rentesatser i forbindelse med aftaler, som eksisterede på datoen for disse bestemmelsers ikrafttræden, når disse kreditaftaler ikke er omfattet af nævnte direktivs materielle anvendelsesområde, og når disse forpligtelser endvidere ikke er vedtaget med henblik på gennemførelse af direktivet.