ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bestemmelse 1, litra g), til kapitel 30 i den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1789/2003, sammenholdt med bestemmelse 1, litra b), til nomenklaturens kapitel 35, skal fortolkes således, at et blodalbumin, som ikke selv har nogen terapeutisk eller profylaktisk virkning, men som er fremstillet med henblik på tilberedning af varer med profylaktisk eller terapeutisk virkning og i denne forbindelse ikke kan undværes, og som i kraft af sin art kun kan anvendes til dette formål, er tilberedt til terapeutisk eller profylaktisk brug i denne bestemmelses forstand.

Den omstændighed, at blodalbuminet ikke kan anvendes direkte til terapeutiske eller profylaktiske formål, udelukker nemlig ikke, at det på tidspunktet for toldbehandling alligevel kan anses for at være tilberedt til terapeutisk eller profylaktisk brug på grundlag af dets objektive karakteristika og egenskaber.

(jf. præmis 39 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-171/11

Fra.bo SpA

mod

Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf)

»Frie varebevægelser — foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner — national certificeringsprocedure — formodning for overensstemmelse med national ret — anvendelse af artikel 28 EF på et privat certificeringsorgan«

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – anvendelsesområde – formodning for overensstemmelse med national ret – et privat organs virksomhed på området for udarbejdelse af standarder og certificering – omfattet

(Art. 28 EF)

Artikel 28 EF skal fortolkes således, at den finder anvendelse på et privat organs virksomhed på området for udarbejdelse af standarder og certificering, når den nationale lovgivning anser produkter, der er certificeret af dette organ, for forenelige med national ret, og dette kan hindre markedsføringen af produkter, der ikke er certificeret af det nævnte organ. Dette er tilfældet, hvis organet for visse produkter udgør den eneste mulighed for at opnå et overensstemmelsescertifikat, og hvis det som følge af sin kompetence til at certificere har kompetence til at opstille regler for, at disse produkter kan få adgang til markedet.

(jf. præmis 28, 31 og 32 samt domskonkl.)

Sag C-171/11

Fra.bo SpA

mod

Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf)

»Frie varebevægelser — foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner — national certificeringsprocedure — formodning for overensstemmelse med national ret — anvendelse af artikel 28 EF på et privat certificeringsorgan«

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — anvendelsesområde — formodning for overensstemmelse med national ret — et privat organs virksomhed på området for udarbejdelse af standarder og certificering — omfattet

(Art. 28 EF)

Artikel 28 EF skal fortolkes således, at den finder anvendelse på et privat organs virksomhed på området for udarbejdelse af standarder og certificering, når den nationale lovgivning anser produkter, der er certificeret af dette organ, for forenelige med national ret, og dette kan hindre markedsføringen af produkter, der ikke er certificeret af det nævnte organ. Dette er tilfældet, hvis organet for visse produkter udgør den eneste mulighed for at opnå et overensstemmelsescertifikat, og hvis det som følge af sin kompetence til at certificere har kompetence til at opstille regler for, at disse produkter kan få adgang til markedet.

(jf. præmis 28, 31 og 32 samt domskonkl.)
Artikel 4, stk. 2, i direktiv 2009/24 om retlig beskyttelse af edb-programmer skal fortolkes således, at retten til spredning af en kopi af et edb-program udtømmes, såfremt indehaveren af ophavsretten, der har givet samtykke, eventuelt vederlagsfrit, til download af denne kopi fra internettet til et medium, ligeledes har videregivet en brugsret til kopien uden tidsbegrænsning mod betaling af en pris, der gør det muligt for denne at opnå et vederlag, der svarer til den økonomiske værdi af kopien af det værk, som han ejer.

Download af en kopi af et edb-program og indgåelse af en brugerlicenskontrakt hertil udgør et udeleligt hele. Download af en kopi af et edb-program er nemlig ikke til nogen nytte, hvis kopien ikke kan anvendes af indehaveren. De to handlinger skal derfor undersøges samlet med henblik på deres juridiske kvalificering.

De nævnte handlinger indebærer overdragelse af ejendomsretten til kopien af det berørte edb-program, henset til, at når ophavsmanden stiller en kopi af sit edb-program til rådighed og indgår en dertil knyttet brugerlicensaftale, har dette til formål at gøre den pågældende kopi varigt anvendelig for kunderne ved betaling af en pris, der gør det muligt for indehaveren af ophavsretten at opnå et vederlag, der svarer til den økonomiske værdi af kopien af det værk, som han ejer. I denne henseende er det uden betydning, om kopien af edb-programmet er blevet stillet til rådighed for kunden af indehaveren af den pågældende rettighed ved hjælp af download fra sidstnævntes hjemmeside eller ved hjælp af et fysisk medium såsom en CD-ROM eller en DVD.

(jf. præmis 44-47 og 72 samt domskonkl. 1)
Artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national foranstaltning, hvorefter en arbejdsgiver kan bringe en arbejdstagers ansættelseskontrakt til ophør alene af den grund, at den pågældende er fyldt 67 år, og som ikke tager hensyn til den alderspension, som den berørte vil oppebære, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk mål, og hvis den udgør et hensigtsmæssigt og nødvendigt middel til at opfylde dette formål.

(jf. præmis 42 og 47 samt domskonkl.
Forordning nr. 1829/2003 og direktiv 2002/53 tilsigter begge at sikre den frie anvendelse og den frie markedsføring af GMO’er på hele Unionens område, når de er tilladt i henhold til den første retsakt og optaget på den fælles sortsliste i henhold til den anden. Henset til 9., 33. og 34. betragtning til forordning nr. 1829/2003 og artikel 4, stk. 4 og 5, og artikel 7, stk. 4, i direktiv 2002/53 dækker de betingelser, der er pålagt ved disse to retsakter for henholdsvis en tilladelse eller en optagelse på den fælles sortsliste, i øvrigt kravene til beskyttelse af sundheden og miljøet.

Artikel 26a i direktiv 2001/18 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af Rådets direktiv 90/220, som ændret ved direktiv 2008/27, giver ikke en medlemsstat mulighed for generelt at forhindre dyrkningen på dens område af sådanne GMO’er, mens man afventer vedtagelsen af sameksistensforanstaltninger, som skal forhindre utilsigtet forekomst af GMO’er i andre afgrøder.

En fortolkning af artikel 26a i direktiv 2001/18, som giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte et sådant lignende forbud, ville være i strid med den ordning, der er gennemført ved forordning nr. 1829/2003 om genetisk modificerede fødevarer og foderstoffer og direktiv 2002/53 om den fælles sortsliste over landbrugsplantearter, som ændret ved forordning nr. 1829/2003, og som består i at sikre den umiddelbare frie bevægelighed for produkter tilladt på fællesskabsniveau og optaget på den fælles sortsliste, efter at kravene om beskyttelse af sundheden og miljøet er taget i betragtning under tilladelses- og godkendelsesprocedurerne. Artikel 26a i direktiv 2001/18 kan endelig alene give anledning til begrænsninger endsige geografisk ubegrænsede forbud ved hjælp af sameksistensforanstaltninger, som reelt er vedtaget i henhold til disses formål.

(jf. præmis 74-76 og domskonkl.)
Artikel 1, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at det er muligt med henblik på at fastlægge begrebet »farmakologisk virkning« i denne bestemmelses forstand at tage hensyn til definitionen af dette begreb i det vejledende dokument – som er udarbejdet i fællesskab af Kommissionens tjenestegrene og medlemsstaternes kompetente myndigheder – om afgrænsningen mellem direktiv 76/768 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om kosmetiske midler og direktiv 2001/83.

Dette vejledende dokument, der er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene, og som desuden ikke optræder blandt de EU-retsakter, der nævnes i artikel 288 TEUF, kan ikke som sådant have en retligt bindende karakter eller gøres gældende mod de retsundergivne. Dokumentet kan imidlertid levere nyttige bidrag til fortolkningen af relevante EU-retlige bestemmelser og således bidrage til at sikre en ensartet anvendelse af disse. Følgelig kan en national ret ved anvendelsen af begrebet »farmakologisk virkning« i artikel 1, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/83 tage hensyn til dette dokument. Herved skal den dog drage omsorg for, at den fortolkning, som den kommer frem til på denne måde, er i overensstemmelse med kriterierne i retspraksis om fortolkningen af Unionens retsakter, herunder retspraksis vedrørende kompetencefordelingen mellem de nationale retter og Domstolen inden for rammerne af den præjudicielle procedure.

(jf. præmis 23 og 25-27 samt domskonkl. 1)
Artikel 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter aktieombytning mellem et selskab, der er etableret i nævnte medlemsstat, og et selskab, der er etableret i et tredjeland, der er part i denne aftale, ligestilles med en skattepligtig aktieafståelse, mens en sådan transaktion ville være skattemæssigt neutral, hvis den udelukkende vedrørte indenlandske selskaber eller selskaber, der er etableret i andre medlemsstater, såfremt der mellem nævnte medlemsstat og nævnte tredjeland findes en konvention om gensidig administrativ bistand på skatteområdet, som foreskriver en ordning til udveksling af oplysninger mellem de nationale myndigheder, der er lige så effektiv som den ordning, der er fastsat i direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter og direktiv 2011/16 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. I et sådant tilfælde kan den pågældende medlemsstat nemlig ikke påberåbe sig behovet for at opretholde en effektiv skattekontrol med henblik på at begrunde den omhandlede forskelsbehandling.

(jf. præmis 38 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et tredjelands ambassade, som er beliggende på en medlemsstats område, udgør en virksomhed i denne bestemmelses forstand i en tvist vedrørende en ansættelseskontrakt, som er indgået af ambassaden på vegne af udsenderstaten, når de opgaver, som arbejdstageren har udført, ikke henhører under udøvelsen af offentlig myndighed. Det tilkommer den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt, at fastlægge den præcise art af de opgaver, som arbejdstageren har udført.

Princippet i den folkeretlige sædvaneret om staters retlige immunitet, er nemlig ikke til hinder for anvendelsen af forordning nr. 44/2001 på en tvist, hvor en arbejdstager har nedlagt påstand om betaling af godtgørelse og har anfægtet ophævelsen af den ansættelseskontrakt, som den pågældende har indgået med en stat, når den ret, for hvilken sagen er indbragt, konstaterer, at de opgaver, som denne arbejdstager har udført, ikke henhører under udøvelsen af offentlig myndighed, eller når søgsmålet ikke risikerer at gribe ind i statens sikkerhedsmæssige interesser. På grundlag af denne konstatering kan den ret, for hvilken en tvist er indbragt, ligeledes fastslå, at tvisten er omfattet af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 44/2001.

(jf. præmis 56 og 57 samt domskonkl. 1)
Artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2006/138, skal fortolkes således, at leverancer af træ foretaget af en fysisk person med det formål at afhjælpe følgerne af et tilfælde af force majeure er en udnyttelse af et materielt gode, som skal karakteriseres som »økonomisk virksomhed« i denne bestemmelses forstand, når disse leverancer foretages med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. Det tilkommer den nationale ret at vurdere samtlige faktiske omstændigheder i sagen ved afgørelsen af, om udnyttelsen af et materielt gode, såsom en skov, udøves med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter.

Den omstændighed, at et gode er egnet til en udelukkende økonomisk udnyttelse, er i almindelighed tilstrækkelig til, at dets ejer må anses for at udnytte det til brug for økonomisk virksomhed og følgelig med henblik på at tilvejebringe indtægter af en vis varig karakter. Såfremt et gode på grund af sin karakter derimod kan anvendes såvel til erhvervsmæssig som privat brug, må der foretages en vurdering af samtlige omstændigheder vedrørende dets udnyttelse ved afgørelsen af, om det anvendes med henblik på opnåelse af indtægter, der faktisk er af en vis varig karakter. I sidstnævnte tilfælde kan en sammenligning mellem på den ene side de omstændigheder, hvorunder den pågældende faktisk udnytter godet, og på den anden side de omstændigheder, hvorunder en tilsvarende økonomisk virksomhed normalt udøves, være en mulig fremgangsmåde ved afgørelsen af, om den pågældende virksomhed udøves med henblik på at tilvejebringe indtægter af en vis varig karakter. Når den berørte således aktivt tager skridt til skovforvaltning gennem mobilisering af tilsvarende midler som dem, der anvendes af en producent, handlende eller tjenesteyder som omhandlet i artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2006/112, må den i hovedsagen omhandlede virksomhed karakteriseres som »økonomisk virksomhed« som omhandlet i denne bestemmelse.

I øvrigt kan den omstændighed, at de omhandlede leverancer af træ blev foretaget for at afhjælpe følgerne af et tilfælde af force majeure, ikke i sig selv føre til den konklusion, at disse leverancer blev foretaget lejlighedsvis og ikke »med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112.

(jf. præmis 34-37 og 40 samt domskonkl. 1)
Artikel 3 og 4 i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at den omstændighed i sig selv, at der findes en tidligere markedsføringstilladelse opnået for et veterinærmedicinsk lægemiddel, ikke er til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for en anden anvendelse af det samme produkt, for hvilket der er udstedt en markedsføringstilladelse, forudsat at denne anvendelse falder inden for beskyttelsen af det grundpatent, der er påberåbt til støtte for ansøgningen om et supplerende beskyttelsescertifikat.

Samme forordnings artikel 13, stk. 1, skal under disse omstændigheder fortolkes således, at den henviser til markedsføringstilladelsen for et produkt, der falder inden for beskyttelsen af det grundpatent, der er påberåbt til støtte for ansøgningen om et supplerende beskyttelsescertifikat.

Disse fortolkninger ville ikke have været anderledes, hvis – i en situation, hvor det samme aktive stof er til stede i to forskellige lægemidler, der har opnået successive markedsføringstilladelser – den anden markedsføringstilladelse havde krævet indgivelse af en fuldstændig ansøgning i henhold til artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, eller hvis det produkt, der er omfattet af den første markedsføringstilladelse for det tilsvarende lægemiddel, falder inden for beskyttelsen af et andet patent, som tilhører en anden indehaver end den, der ansøger om det supplerende beskyttelsescertifikat.

(jf. præmis 27, 31 og 35 samt domskonkl. 1-3)
Begrebet »valgfrie pristillæg« som omhandlet i artikel 23, stk. 1, sidste punktum, i forordning nr. 1008/2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet skal fortolkes således, at det omfatter prisen for ydelser, såsom afbestillingsforsikring, i forbindelse med flyrejsen, leveret af en anden part end luftfartsselskabet, og som opkræves hos kunden af sælgeren af rejsen sammen med flybilletprisen i form af en samlet pris.

Forordningens artikel 23, stk. 1, sidste punktum, omhandler nemlig de valgfrie pristillæg, som vedrører ydelser, der, idet de supplerer selve trafikflyvningen, hverken er obligatoriske eller nødvendige for transporten af passagerer eller af fragt, således at kunden skal vælge at acceptere eller afvise dem. Det er netop, fordi kunden er i stand til at foretage dette valg, at kunden skal oplyses om sådanne pristillæg på en klar, gennemsigtig og entydig måde i starten af proceduren, og at de skal gøres til genstand for en handling bestående i aktivt tilvalg.

Desuden er det med henblik på tildelingen af beskyttelse som omhandlet i denne bestemmelse ikke blot vigtigt, at den valgfrie tillægsydelse og tillægsprisen herfor tilbydes af vedkommende luftfartsselskab eller af en udbyder tilknyttet selskabet, men at denne ydelse og prisen herfor tilbydes i relation til selve flyrejsen under reservationsproceduren.

(jf. præmis 14, 18 og 20 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 om udvikling af associeringen vedtaget af associeringsrådet, der blev oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, skal fortolkes således, at et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, som er statsborger i et andet tredjeland end Tyrkiet, i værtsmedlemsstaten kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af denne bestemmelse, forudsat at alle de andre betingelser, der er fastsat heri, er opfyldt.

(jf. præmis 65 og domskonkl.)
Udtrykket »flyv[ning] i udenrigstrafik [mod betaling]« som omhandlet i artikel 15, nr. 6), i direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 92/111, skal fortolkes således, at det ligeledes omfatter charterflyvninger i udenrigstrafik for at dække virksomheders eller privatpersoners behov.

Artikel 15, nr. 6), i direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 92/111, skal fortolkes således, at den fritagelse, som den fastsætter, ligeledes finder anvendelse på levering af et luftfartøj til en erhvervsdrivende, der ikke selv er et luftfartsselskab, der mod betaling hovedsageligt flyver i udenrigstrafik som omhandlet i denne bestemmelse, men som erhverver dette luftfartøj med henblik på, at det udelukkende skal anvendes af et sådant selskab.

Den omstændighed, at erhververen af luftfartøjet i øvrigt for brug af dette fakturerer en privatperson, der er aktionær, og som hovedsageligt anvender dette luftfartøj til egne forretningsmæssige og/eller private formål, hvorved luftfartsselskabet også har mulighed for at anvende luftfartøjet til andre flyvninger, kan ikke ændre en sådan fortolkning.

Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, hvorvidt der i den tvist, som den er forelagt, i givet fald foreligger forhold, der udgør et misbrug, hvilket skal ske i henhold til de nationale bevisregler, hvorved anvendelsen af national ret imidlertid ikke må gribe ind i EU-rettens virkning. Anvendelsen af Unionens retsforskrifter kan således ikke udvides til at dække erhvervsdrivendes misbrugspraksis, dvs. transaktioner, som ikke har fundet sted som led i almindelige kommercielle transaktioner, men alene har haft til formål retsstridigt at opnå fordele hjemlet i EU-retten.

(jf. præmis 57, 62, 65 og 66 samt domskonkl. 2 og 3)
Artikel 49 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der tildeler lokale myndigheder en vid skønsmargin, idet den giver myndighederne mulighed for at afslå tilladelse til at åbne et kasino, en spillehal eller en bingosal på grundlag af »væsentlig skade for landets interesser og for indbyggerne i det pågældende administrative områdes interesser«, for så vidt som denne lovgivning reelt har til formål at reducere spillemulighederne og begrænse aktiviteterne på dette område på en sammenhængende og systematisk måde eller sikre den offentlige orden, og for så vidt som de kompetente nationale myndigheders skønsudøvelse sker på en gennemsigtig måde, der gør det muligt at føre kontrol med, om tilladelsesprocedurerne er upartiske, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Formueforvaltning i forbindelse med værdipapirer – dvs. en virksomhed, der udføres mod vederlag og består i, at en afgiftspligtig person træffer selvstændige beslutninger vedrørende køb og salg af værdipapirer og udfører disse beslutninger ved køb og salg af værdipapirer – består af to elementer, der er så nært forbundne, at de objektivt set udgør én enkelt økonomisk ydelse.

Artikel 135, stk. 1, litra f), henholdsvis g), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at formueforvaltning i forbindelse med værdipapirer ikke er fritaget for merværdiafgift i henhold til denne bestemmelse.

De transaktioner, der er omfattet af den i artikel 135, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112 foreskrevne fritagelse, er de transaktioner, der specifikt vedrører den virksomhed, som institutter for kollektiv investering i værdipapirer udøver. Det drejer sig konkret om investeringsfonde, i hvilke mange investeringer er samlet og fordelt over en række værdipapirer, som kan forvaltes effektivt med henblik på at optimere afkastet, og i hvilke de enkelte investeringer kan være relativt beskedne. Disse fonde forvalter deres investeringer i eget navn og på egne vegne, mens hver investor ejer en andel i fonden, men ikke fondens investeringer som sådanne. Derimod vedrører formueforvaltning i forbindelse med værdipapirer i almindelighed en enkelt persons aktiver, hvis samlede værdi skal være forholdsvis betydelig, for at forvaltningen heraf er rentabel. Porteføljeforvalteren køber og sælger investeringsprodukter i investorkundens navn og for dennes regning, og denne bevarer ejerskabet til de enkelte værdipapirer under hele kontraktens forløb, og når denne ophører.

Hvad angår rækkevidden af artikel 135, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/112 er transaktioner i forbindelse med aktier og andre adkomstbeviser transaktioner, der udføres på værdipapirmarkedet, og handel med værdipapirer indebærer dispositioner, som ændrer det retlige og økonomiske forhold mellem parterne. Begrebet »transaktioner i forbindelse med adkomstbeviser« som omhandlet i samme bestemmelse omfatter derfor transaktioner, hvorved rettigheder og forpligtelser for parterne i forbindelse med værdipapirer kan opstå, ændres eller ophøre. Formueforvaltning i forbindelse med værdipapirer består derimod i det væsentlige af to elementer, nemlig dels af en ydelse bestående i analyse og overvågning af investorkundens formue, dels en ydelse bestående i selve købet og salget af værdipapirerne. Ydelser bestående i analyse og overvågning af investorkundens formue indebærer ikke nødvendigvis, at der gennemføres transaktioner, hvorved rettigheder og forpligtelser for parterne med hensyn til værdipapirer kan opstå, ændres eller ophøre. På grund af den omstændighed, at denne ydelse kun kan bedømmes i merværdiafgiftsmæssig henseende i sin helhed, kan den ikke være omfattet af artikel 135, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/112.

(jf. præmis 31, 33, 34, 36-39, 43 og 46 samt domskonkl. 2)