ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
den omstændighed, at Rådet ikke har noget skøn med hensyn til, om det er nødvendigt at indføre en særlig justeringskoefficient for et tjenestested, såfremt leveomkostningerne dér er mærkbart lavere end i hovedstaden

Når der er tale om en afgørelse, hvorved ansættelsesmyndigheden anvender en almengyldig retsakt på en tjenestemands individuelle situation uden herved at have noget skøn, kan begrundelsen begrænses til en henvisning til retsakten og til angivelse, i det omfang det er nødvendigt under omstændighederne i det pågældende tilfælde, af grundene til, at ansættelsesmyndigheden finder, at betingelserne for at anvende den nævnte retsakt på denne tjenestemand er opfyldt. Ansættelsesmyndigheden er efter vedtægtens artikel 25, stk. 2, ikke forpligtet til at forklare fællesskabslovgivers grunde til at udstede retsakten.

Til forskel fra vedtægtens bestemmelser om fastsættelse af justeringskoefficienter for tjenestemænd med tjenestested i medlemsstaterne bestemmer artikel 13 i vedtægtens bilag X ikke udtrykkeligt, at fastsættelsen af nye justeringskoefficienter for tjenestemænd med tjenestested i tredjeland har tilbagevirkende gyldighed. Imidlertid kræver ligebehandlingsprincippet, at de nye justeringskoefficienters ikrafttræden skal have tilbagevirkende gyldighed fra den dato, hvor det konstateres, at købekraften ikke længere er den samme. Dette princip, som princippet om samme købekraft er udtryk for, ligger ikke blot til grund for vedtægtens artikel 64 om fastsættelse af justeringskoefficienter inden for Unionen, men også for artikel 13 i vedtægtens bilag X om fastsættelse af justeringskoefficienter for tredjelande, og følgelig kræver det mål, der skal nås ved fastsættelse af nye justeringskoefficienter, nemlig overholdelse af ligebehandlingsprincippet, at forordninger om tilpasning af justeringskoefficienter for tredjelande tillægges tilbagevirkende gyldighed.

En forordningsbestemmelse, som udtrykkeligt tillægger lønsedler for tjenestemænd ved Fællesskaberne med tjenestested i tredjelande midlertidig karakter for at kunne tage hensyn til tilpasningen af justeringskoefficienterne med tilbagevirkende gyldighed, og som bestemmer, at Fællesskaberne tilbagesøger beløb, der som følge af denne tilpasning eventuelt er udbetalt for meget, er ikke i strid med bestemmelserne om tilbagekaldelse af administrative afgørelser. Fastsættelsen med tilbagevirkende gyldighed af disse koefficienter er nemlig nødvendig for at sikre samme købekraft, og lønsedlerne kan ikke skabe andre subjektive rettigheder end dem, der følger af de bestemmelser om løn, som lønsedlerne er en anvendelse af.

(jf. præmis 85, 86, 87 og 99)

Henvisning til: 23. januar 1992, Kommissionen mod Rådet, præmis 29; Retten, 26. maj 1998, sag T-177/96, Costacurta mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 225, og II, s. 705, præmis 47.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - kommissionsbeslutning, der kræver en kompleks økonomisk vurdering - domstolskontrol - grænser - overholdelse af garantier, der er givet adressaten

(EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

2. Konkurrence - administrativ procedure - undersøgelse af klager - Kommissionens forpligtelser

(Rådets forordning nr. 17, art. 3; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 6)

3. Annullationssøgsmål - annullationsdom - virkninger

(EF-traktaten, art. 176 (nu art. 233 EF))

Sammendrag

1. Domstolskontrollen af de af Kommissionens retsakter, der vedrører komplicerede økonomiske vurderinger, må begrænses til en efterprøvelse af, om formforskrifterne er overholdt, om begrundelsen er tilstrækkelig, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt af, om der foreligger en åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning. I tilfælde, hvor Kommissionen med henblik på at kunne udføre sine opgaver råder over en skønsmæssig beføjelse, er overholdelsen af de garantier, som fællesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling, endnu vigtigere. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag.

( jf. præmis 53 og 54 )

2. Selv om Kommissionen ved behandlingen af begæringer, der indgives til Kommissionen på grundlag af artikel 3 i forordning nr. 17, ikke er forpligtet til at foretage en undersøgelse, forpligter de proceduremæssige garantier i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 99/63 den ikke desto mindre til at foretage en omhyggelig undersøgelse af de faktiske og retlige omstændigheder, som den klagende part har fremført, med henblik på at undersøge, om de nævnte omstændigheder giver grundlag for at antage, at der foreligger en adfærd, som kan fordreje konkurrencen inden for Fællesskabet og påvirke handelen mellem medlemsstaterne.

Selv om Kommissionen således ikke er forpligtet til at foretage en undersøgelse af hver eneste klage, den modtager, skal den til gengæld, når den beslutter at foretage en sådan undersøgelse, medmindre der foreligger ganske særlige grunde til at undlade det, foretage undersøgelsen med den fornødne omhu, alvor og grundighed, således at den kan foretage en vurdering med fuldt kendskab til de faktiske og retlige omstændigheder, som klagerne har bragt til dens kundskab.

( jf. præmis 55 og 56 )

3. For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud, skal den institution, der har udstedt den annullerede retsakt, ikke blot tage hensyn til dommens konklusion, men også til de præmisser, som har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret.

( jf. præmis 101 )
RETTENS DOM (Første Afdeling)

19. september 2000

Forenede sager T-101/98 og T-200/98

Gisela Stodtmeister

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd — afslag på forfremmelse — annullationssøgsmal — manglende bedømmelsesrapport — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-807

Angående:

Påstand dels om annullation af en afgørelse truffet af Rådet om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A3 i forfremmelsesåret 1997, dels om erstatning for det tab, sagsøgeren påstår at have lidt som følge af, at der for forfremmelsesåret 1996 ikke forelå en udtalelse for 1993-1995.

Udfald:

Den i sag T-200/98 nedlagte påstand om erstatning for økonomisk skade afvises. Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes i sag T-200/98 at betale sagsøgeren et beløb på 70000 BEF i erstatning folden ikke-økonomiske skade, sagsøgeren har lidt. Rådet for Den Europæiske Union frifindes for annullationspåstandene i sag T-101/98. Rådet bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af sagsøgers omkostninger i sag T-200/98. Hver part bærer sine egne omkostninger i sag T-101/98.

Sammendrag
Tjenestemandsvedtægtens artikel 88 foreskriver ikke udtrykkeligt, at ansættelsesmyndigheden skal høre tjenestemanden, før der træffes afgørelse om suspension. Overholdelsen af retten til kontradiktion i enhver procedure over for en person, som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende, er imidlertid et grundlæggende fællesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv om der ikke er fastsat en udtrykkelig bestemmelse herom.

En afgørelse om suspension af en tjenestemand, der er truffet i medfør af vedtægtens artikel 88, udgør en retsakt, der indeholder et klagepunkt. Selv om afgørelsen blot har en foreløbig karakter, hviler den nødvendigvis på en sigtelse mod den pågældende tjenestemand om en alvorlig forseelse i artikel 88, stk. 1's forstand og kan indebære alvorlige følger for ham, såvel tjenstligt som personligt.

Det følger heraf, at selv om der tages hensyn til den uopsættelige karakter, der normalt knytter sig til vedtagelsen af en afgørelse om suspension, når der påstås at være begået en alvorlig forseelse, skal en sådan afgørelse træffes under overholdelse af retten til kontradiktion. Medmindre der foreligger særlige omstændigheder, som behørigt er bevist, kan en afgørelse om suspension følgelig først træffes, efter at tjenestemanden praktisk er blevet sat i stand til at meddele sin opfattelse vedrørende de omstændigheder, der gøres gældende mod ham, og som ansættelsesmyndigheden har til hensigt at lægge til grund for denne afgørelse.

Det vil kun under særlige omstændigheder kunne tænkes at være umuligt i praksis — eller uforeneligt med tjenestens interesse — at gennemføre en høring, før afgørelsen om suspension træffes. Under sådanne omstændigheder vil der kunne tages hensyn til de krav, der følger af princippet om retten til kontradiktion, ved en høring af den pågældende tjenestemand så hurtigt som muligt efter afgørelsen om suspension.

(jf. præmis 27, 28, 30, 31, 32 og 34)

Henvisning til: Domstolen, 5. maj 1966, forenede sager 18/65 og 35/65, Gutmann mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 175, org.ref:. Rec. s. 149, på s. 169; Retten, 6. maj 1997, sag T-169/95, Quijano mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 91, og II, s. 273, præmis 44; Retten, 10. juli 1997, sag T-36/96, Gaspari mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 201, og II, s. 595, præmis 32; Retten, 19. maj 1999, sag T-203/95, Connolly mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 83, og II, s. 443, præmis 33.
Formålet med bestemmelserne om læge- og invaliditetsudvalg er at overlade det til sagkyndige læger at træffe den endelige afgørelse om alle lægelige spørgsmål. Den retlige prøvelse kan ikke udvides til at omfatte de rent lægelige afgørelser, som må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Derimod kan der udøves domstolskontrol med lovligheden af udvalgenes nedsættelse og virksomhed samt med lovligheden af de udtalelser, som disse udvalg afgiver. Ud fra dette synspunkt er Retten kompetent til at efterprøve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret på, og om det fremgår, at der er en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og de konklusioner, som udvalget er nået frem til.

Det fremgår af bestemmelserne i vedtægtens artikel 59, at ansættelsesmyndigheden kun kan forelægge sagen for invaliditetsudvalget, såfremt en tjenestemands sygeorlov overstiger tolv måneder inden for en periode af tre år, såfremt tjenestemanden gør indsigelse mod at få beordret sygeorlov på grundlag af en lægeundersøgelse foretaget af institutionens læge, eller såfremt administrationen bestrider de lægeattester, som den pågældende tjenestemand fremlægger.

I betragtning af de alvorlige følger, som en forelæggelse af sagen for invaliditetsudvalget kan have for en tjenestemands faglige karriere, er det nødvendigt, at denne kompetence hos ansættelsesmyndigheden afgrænses strengt og defineres udtrykkeligt. En anerkendelse af, at ansættelsesmyndigheden har et skøn, som giver denne mulighed for at forelægge sagen for invaliditetsudvalget til enhver tid af andre grunde end dem, der udtrykkeligt nævnes i vedtægtens artikel 59, ville følgelig være i strid med det retssikkerhedsprincip, som præger denne artikels ånd, og ville føre til, at de processuelle garantier, som denne artikels bestemmelser giver den pågældende tjenestemand, ville miste enhver effektiv virkning.

Dette resultat kan ikke afsvækkes af, at vedtægtens artikel 59, stk. 1, fjerde afsnit, bestemmer, at ansættelsesmyndigheden »kan« henvise sagen til invaliditetsudvalget. Anvendelsen i dette tilfælde af verbet »at kunne« skal forstås således, at når en tjenestemands sygeorlov overstiger tolv måneder inden for en periode af tre år, er administrationen ikke forpligtet til automatisk at henvise en tjenestemands sag til invaliditetsudvalget.

(jf. præmis 66, 67 og 68)
Begrundelsen for en afgørelse om at pålægge en tjenestemand en disciplinærsanktion skal klart angive de forhold, der lægges tjenestemanden til last, samt de overvejelser, ud fra hvilke ansættelsesmyndigheden har valgt en bestemt sanktion. Såfremt den pålagte sanktion er strengere end den, der er foreslået af Disciplinærrådet, må afgørelsen udførligt angive grundene til, at nævnte myndighed har fraveget rådets udtalelse.

Ansættelsesmyndigheden har beføjelse til at anlægge et skøn over tjenestemandens ansvar, der er uafhængigt af, hvilket skøn Disciplinærrådet har anlagt, og har beføjelse til derefter at vælge den disciplinærsanktion, som den finder passende til de disciplinære forseelser, der lægges tjenestemanden til last. Da tjenestemandsvedtægtens artikel 86-89 ikke fastsætter noget bestemt forhold mellem de heri opregnede sanktioner og de forskellige former for overtrædelse af tjenestepligter, der begås af tjenestemænd, og ikke præciserer, i hvilket omfang skærpende omstændigheder eller formildende omstændigheder har betydning for valget af sanktion, skal valget af den sanktion, der pålægges i det enkelte individuelle tilfælde, baseres på ansættelsesmyndighedens generelle vurdering af samtlige sagens konkrete omstændigheder og særegenheder. En afgørelse, hvorefter sanktionen består i fjernelse fra tjenesten, forudsætter nødvendigvis en vanskelig afvejning for institutionen, henset til de særlig alvorlige konsekvenser, som den medfører. Institutionen har i den forbindelse en vid skønsmæssig beføjelse, og Retten kan ikke sætte sin vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens, idet legalitetskontrollen begrænser sig til en prøvelse af, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, og om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.

(jf. præmis 48, 49 og 50)

Henvisning til: Retten, 28. juni 1996, sag T-500/93, Y mod Domstolen, Sml. Pers. I-A, s. 335, og II, s. 977, præmis 34 og 56.
RETTENS DOM

af 13. april 2000

Sag T-18/98

Peter Reichert

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — artikel 4 i bilag VII til tjenestemandsvedtægten — udlandstillæg — stedet for udøvelsen af erhvervsmæssig beskæftigelse«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-309

Angående:

Påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse af 21. oktober 1997 om tilkendelse af udlandstillæg efter artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – vederlag – udlandstillæg – genstand – betingelser for tildeling – kumulative betingelser

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

For at en tjenestemand kan tildeles udlandstillæg, er det i henhold til artikel 4 i bilag VII til vedtægten et krav, at tjenestemanden, i den femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv på varig måde eller haft varig bopæl i det land, hvor tjenestestedet er beliggende. Er en af disse betingelser ikke opfyldt, kan der ikke tildeles udlandstillæg. Dette tillæg har til formål at opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved Fællesskaberne forvolder tjenestemænd, der af denne grund er tvunget til at skifte bopæl fra deres hjemland til det land, hvor tjenestestedet er beliggende, og integrere sig i et nyt miljø. Når bestemmelsen støtter sig til begreberne varig bopæl og hovederhverv på tjenestelandets område inden for en bestemt referenceperiode, er det for ved hjælp af enkle og objektive kriterier at kunne afgøre, i hvilke tilfælde der skal tildeles udlandstillæg.

(jf. præmis 18, 19 og 25)

Henvisning til: Domstolen, 9. oktober 1984, sag 188/83, Witte mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 3465, præmis 8; Retten, 8. april 1992, sag T-18/91, Costacurta Gelabert mod Kommissionen, Sml. II, s. 1655, præmis 42.
En udvælgelseskomité for en udvælgelsesprøve skal ved at sikre, at dens sammensætning forbliver konstant i henhold til de regler, der gælder for dens virke, påse, at bedømmelseskriterierne anvendes ensartet på alle ansøgerne, bl.a. ved den mundtlige prøve. En udvælgelseskomites tilsidesættelse af disse regler for dens virke kan derfor — henset til det vigtige princip om ligebehandling i en sådan procedure — anses for en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter.

Når Retten fastslår, at en sådan tilsidesættelse af reglerne for en udvælgelseskomites virke udgør en overtrædelse af væsentlige formforskrifter, skal udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at opføre en ansøger på egnethedslisten annulleres, uden at den pågældende er forpligtet til at godtgøre, at hans personlige rettigheder er blevet tilsidesat, eller påvise, at resultatet af udvælgelsesprøven ville have været anderledes, såfremt de pågældende formforskrifter var blevet overholdt.

(jf. præmis 41-56)

Henvisning til: Domstolen, 7. maj 1991, sag C-291/89, Interhotel mod Kommissionen, Sml I, s. 2257, præmis 17; Domstolen, 7. maj 1991, sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. I, s. 2283, præmis 21; Retten, 17. marts 1994, sag T-44/91, Smets mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 97, og II, s. 319, præmis 54, 58 og 60; Retten, 14. april 1999, sag T-50/98, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 63, og II, s. 319, præmis 22 og 27; Retten, 9. november 1999, sag T-102/98, Papadeas mod Regionsudvalget, Sml. Pers. I-A, s. 193, og II, s. 1091, præmis 70.
Klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er ufravigelige og kan ikke fraviges af parterne eller domstolsmyndigheden. Den omstændighed, at sagsøgte ikke har påberåbt sig, at en klage er for sent indgivet under den forudgående administrative klagebehandling, kan derfor hverken indebære, at administrationen afskæres fra under en retssag at fremsætte formalitetsindsigelse, eller fritage Retten fra den forpligtelse, som påhviler den, til at efterprøve overholdelsen af vedtægtens frister.

Meddelelse af en afgørelse på et sprog, som adressaten ikke behersker fuldstændigt, er ikke forenelig med den omsorgspligt, der påhviler institutionerne over for deres tjenestemænd, og kan under alle omstændigheder ikke anses for en behørig meddelelse, som indebærer, at klagefristen begynder at løbe.

En afgørelse er behørigt meddelt efter vedtægtens bestemmelser og får klagefristen til at løbe, når den er blevet meddelt adressaten, og denne har mulighed for at gøre sig bekendt med dens indhold.

For at en tjenestemand kan anlægge sag til prøvelse af en bebyrdende retsakt, skal han have indgivet en forudgående administrativ klage, der er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist. Et søgsmål, der anlægges inden den administrative procedure er afsluttet, må anses for at være anlagt for tidligt og derfor afvises i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 2.

I denne sammenhæng kan det ikke antages, at en afgørelse om at afskedige en tjenestemand alene bekræfter en tidligere afgørelse, der er baseret på de samme omstændigheder, og hvorved den pågældendes lægeundersøgelse ved ansættelsen erklæres ugyldig. Denne afgørelse indeholder helt klart en ny omstændighed i forhold til den første, for så vidt som den bringer den pågældendes ansættelsesforhold til ophør.

(jf. præmis 53, 54 og 55)

Henvisning til: Domstolen, 10. december 1980, sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709, præmis 18; Domstolen, 23. september 1986, sag 130/86, Du Besset mod Rådet, Sml. s. 2619, præmis 7; Retten, 20. juni 1990, forenede sager T-47/89 og T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231, præmis 32; Retten, 4. december 1991, sag T-78/91, Moat og TAO mod AFI og Kommissionen, Sml. II, s. 1387, præmis 3; Retten, 3. marts 1994, sag T-82/92, Cortes Jimenez m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 237, præmis 14.
Tjenestemænd – sygeorlov – begrundelse for sygdommen – forskel mellem den behandlende og den kontrollerende læges lægeattester – forpligtelse til at indbringe sagen for Invaliditetsudvalget – betingelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 59, stk. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - forordning om forbud mod anvendelse af drivgarn med henblik på fangst af nærmere angivne arter - søgsmål anlagt af fiskere, der driver fiskeri af en af disse arter - afvisning

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF), og art. 189, stk. 4 (nu art. 249, stk. 2, EF); Rådets forordning nr. 1239/98)

Sammendrag

$$Et annullationssøgsmål, som fiskere, der driver fiskeri af hvid tun, og som har hjemsted på Ile-d'Yeu, anlægger til prøvelse af forordning nr. 1239/98 om ændring af forordning nr. 894/97 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, for så vidt som det med virkning fra den 1. januar 2002 ikke er tilladt at opbevare om bord eller drive fiskeri med drivgarn med henblik på fangst af nærmere angivne arter, herunder hvid tun, må afvises.

Forordningen er almengyldig, idet den finder anvendelse uden forskel på ethvert fartøj, der fører en medlemsstats flag og aktuelt eller potentielt udfører en sådan virksomhed inden for de i forordningen afgrænsede fiskerizoner, og ikke kun på de erhvervsdrivende, som inden forordningens udstedelse var opført på en liste over fartøjer, som havde modtaget en tilladelse hertil af den medlemsstat, hvis flag de fører. Forordningen kan derfor ikke opfattes som en række individuelle afgørelser, som er rettet til hver enkelt ejer af et fiskerfartøj med hjemsted på Ile-d'Yeu i disses egenskab af medlemmer af en sluttet kreds af erhvervsdrivende.

Endvidere er muligheden for med større eller mindre bestemthed at angive antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, på hvem en foranstaltning finder anvendelse, på ingen måde ensbetydende med, at disse retssubjekter skal anses for individuelt berørt, så længe det står fast, at denne anvendelse sker i medfør af en objektiv retlig eller faktisk situation, der er fastlagt ved den pågældende retsakt.

Den anfægtede forordning vedrører også kun sagsøgerne i deres objektive egenskab af fiskere, som driver fiskeri af hvid tun ved en særlig fangstmetode inden for en afgrænset zone, på samme måde som alle andre erhvervsdrivende, som befinder sig i samme situation, og der foreligger ikke noget konkret element i forordningen, hvoraf det kan udledes, at den er udstedt specielt med henblik på sagsøgernes særlige situation. Den omstændighed, at en generel retsakt har forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, den finder anvendelse på, kan ikke føre til, at de adskilles fra alle andre berørte erhvervsdrivende, såfremt den finder anvendelse på en objektivt bestemt situation.

(jf. præmis 50, 51, 64, 65 og 66)