Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) den 22. oktober 1997. - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK) og Federatie van Nederlandse Kraanbedrijven (FNK) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Mobilkraner - Den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 - Certificeringsordning - Forbud mod leje - Vejledende priser - Modregningspriser - Bøder. - Forenede sager T-213/95 og T-18/96.



Samling af Afgørelser 1997 side II-01739



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - retsstridighed - tab - aarsagsforbindelse - bevisbyrde

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2)

2 Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens pligter - overholdelse af en rimelig frist

(Raadets forordning nr. 17, art. 2, art. 3, stk. 1, og art. 4, stk. 1)

3 Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - meddelelse af klagepunkter - pligt til at fremsende en supplerende meddelelse af klagepunkter i tilfaelde af aendring af indholdet af den anfaegtede overtraedelse

(Raadets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2 og 4)

4 Konkurrence - administrativ procedure - undersoegelse af klager - Kommissionens prioritering af de sager, den er forelagt

5 Faellesskabsret - fortolkning - institutionernes retsakter - begrundelse - hensyntagen hertil

6 Konkurrence - faellesskabsregler - virksomhed - begreb - privatretligt organ, som udoever oekonomisk virksomhed med hensyn til certificering af kranudlejningsvirksomheder - omfattet

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

7 Konkurrence - aftaler - konkurrencebegraensning - certificeringsordning for kranudlejningsvirksomheder - forbud mod leje hos ikke-godkendte virksomheder - vurdering ud fra systemets karakter - Kommissionens fastlaeggelse af de relevante kriterier

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

8 Konkurrence - aftaler - konkurrencebegraensning - fastsaettelse af priser - ordning med vejledende priser og modregningspriser udarbejdet af en organisation - ordning, der indebaerer, at der paalaegges priser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

9 Konkurrence - aftaler - paavirkning af samhandelen mellem medlemsstater - kriterier - aftale, som omfatter hele en medlemsstats omraade

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

10 Konkurrence - aftaler - forbud - fritagelse - betingelser - bevisbyrde - domstolskontrol - graenser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 3)

11 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190)

12 Konkurrence - boeder - Kommissionens skoensmaessige befoejelse

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

13 Konkurrence - boeder - stoerrelse - udmaaling - kriterier - overtraedelsernes grovhed - skoensfaktorer

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

14 Konkurrence - boeder - stoerrelse - udmaaling - den relevante omsaetning - omsaetningen for alle de virksomheder, som er medlemmer af en virksomhedssammenslutning - tilladt

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

Sammendrag

15 Faellesskabet kan kun ifalde ansvar uden for kontraktforhold efter traktatens artikel 215, stk. 2, dersom en raekke betingelser er opfyldt, nemlig at den adfaerd, som faellesskabsinstitutionen haevdes at have udvist, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og det tab, der haevdes at vaere lidt.

Der foreligger en aarsagsforbindelse efter traktatens artikel 215, stk. 2, naar der er en direkte forbindelse mellem den fejl, der er begaaet af den paagaeldende institution, og det tab, der paaberaabes, og det paahviler sagsoegerne at foere bevis for denne forbindelse.

16 Naar en part forelaegger Kommissionen en anmodning om en negativattest i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 eller indgiver en anmeldelse med henblik paa at opnaa en fritagelse i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, kan Kommissionen ikke udskyde sin stillingtagen indtil videre. Af hensyn til retssikkerheden og den retslige beskyttelse maa den inden for en rimelig frist traeffe en beslutning eller fremsende en administrativ skrivelse (et saakaldt »comfort letter«), saafremt der er fremsat begaering herom. Tilsvarende maa Kommissionen, naar der i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 indgives en klage over overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller 86, inden for en rimelig frist traeffe en endelig beslutning vedroerende klagen. Det maa saaledes anses for et almindeligt faellesskabsretligt princip, at Kommissionen handler inden for en rimelig frist, naar den traeffer afgoerelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken.

Det maa vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af den administrative procedure kan anses for rimelig, herunder navnlig den sammenhaeng, hvori sagen indgaar, de forskellige led i den administrative procedure ved Kommissionen, parternes adfaerd under sagens behandling, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter.

17 Det fremgaar af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og af artikel 2 og 4 i Kommissionens forordning nr. 99/63, som er i overensstemmelse med princippet om retten til kontradiktion, at de virksomheder, der er omfattet af en procedure vedroerende overtraedelser af konkurrencereglerne, under den administrative procedure skal saettes i stand til paa hensigtsmaessig maade at tage stilling til de klagepunkter, der laegges til grund i beslutningen.

Naar Kommissionen agter i beslutningen at laegge et klagepunkt til grund, som ikke var omhandlet i den foerste meddelelse af klagepunkter, er den i overensstemmelse hermed forpligtet til at fremsende en anden meddelelse af klagepunkter til de paagaeldende virksomheder.

18 Kommissionen har ret til at prioritere de sager, den er forelagt. Finder Kommissionen efter at have modtaget en anmeldelse af en aftale, at den praksis, der er anmeldt, ikke vil kunne fritages i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, kan den ved vurderingen af, hvilken prioritet der skal tillaegges behandlingen af anmeldelsen, tage hensyn til, at en national domstol har bragt de paagaeldende overtraedelser til ophoer.

19 Der maa noedvendigvis tages hensyn til begrundelsen for en retsakt, naar dennes noejagtige betydning skal fastlaegges.

20 Et privatretligt organ, som har etableret en frivillig certificeringsordning for kranudlejningsvirksomheder, som selvstaendigt bestemmer, hvilke betingelser de godkendte virksomheder skal opfylde, og som kun udsteder certifikater mod vederlag, maa anses for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1. Inden for konkurrenceretten omfatter begrebet virksomhed enhver enhed, som udoever oekonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmaade.

21 Spoergsmaalet om, hvorvidt en adfaerd er forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, maa vurderes ud fra sagens oekonomiske og retlige sammenhaeng.

Naar Kommissionen undersoeger en certificeringsordning for kranudlejningsvirksomheder, som indebaerer, at det ikke er tilladt for de godkendte virksomheder at leje kraner hos ikke-godkendte virksomheder, er den derfor berettiget til at fastlaegge, hvilke kriterier ordningen skal opfylde for at kunne anses for at vaere i overensstemmelse med traktatens artikel 85, stk. 1.

Kriteriet vedroerende aabenhed i certificeringsordningen og kriteriet vedroerende anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier er i denne forbindelse relevante kriterier, paa grundlag af hvilke Kommissionen kan fastslaa, at lejeforbuddet er konkurrencefordrejende. For det foerste paavirker forbuddet i vaesentlig grad de ikke-godkendte virksomheders konkurrencemaessige muligheder, saafremt det er vanskeligt at faa adgang til certificeringsordningen. For det andet er lejeforbuddet, der forhindrer godkendte virksomheder i at benytte ikke-godkendte virksomheder, selv om de kan fremvise garantier svarende til garantierne i certificeringsordningen, ikke objektivt begrundet i et oenske om at opretholde den garanti for produkternes og tjenesteydelsernes kvalitet, som ligger i certificeringsordningen. Tvaertimod medfoerer den manglende anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier en beskyttelse af de godkendte virksomheder mod konkurrence fra ikke-godkendte virksomheder.

Endvidere indebaerer det omhandlede lejeforbud ikke kun en begraensning i de godkendte virksomheders handlefrihed, men ogsaa og navnlig en paavirkning af ikke-godkendte virksomheders konkurrencemuligheder.

22 En ordning med priser, der fastsaettes af en brancheorganisation for kranudlejningsvirksomheder i en medlemsstat, og som bestaar i vejledende priser til brug i forbindelse med udlejning af kraner til entreprenoervirksomheder, og modregningspriser, der gaelder ved medlemsvirksomhedernes indbyrdes leje og udlejning af kraner, maa anses for et prissystem, der er paalagt organisationens medlemmer, naar priserne, hvis overholdelse kontrolleres, er en konkretisering af begrebet vejledende priser, som medlemmerne skal anvende, idet de ellers ekskluderes af organisationen. Et saadant system, som goer det muligt for organisationens medlemmer med en vis grad af sikkerhed at forudse de oevrige medlemmers prispolitik, selv om visse af medlemmerne ikke altid overholder de fastsatte priser, og hvis formaal bevisligt er en forhoejelse af markedspriserne, begraenser konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1.

23 Det er en betingelse for, at en vedtagelse, en aftale eller en samordning kan paavirke handelen mellem medlemsstater, at den paa grundlag af samtlige retlige eller faktiske forhold goer det muligt med tilstraekkelig sandsynlighed at forudsige, at den, direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan oeve en saadan indvirkning paa handelen mellem medlemsstater, at det kan befrygtes, at den kan hindre virkeliggoerelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne.

En konkurrencebegraensende praksis, som omfatter hele omraadet i en medlemsstat, styrker ifoelge selve sin natur opdelingen i nationale markeder, hvorved den haemmer den oekonomiske integration, som tilstraebes med traktaten.

24 Det kan kun besluttes at meddele en individuel fritagelse for en aftale mellem virksomheder, hvis aftalen opfylder alle fire betingelser i traktatens artikel 85, stk. 3, saaledes at en anmodning om fritagelse skal afslaas, naar blot en af de fire betingelser ikke er opfyldt. Det paahviler de virksomheder, der har anmeldt aftalen, over for Kommissionen at godtgoere, at betingelserne i artikel 85, stk. 3, er opfyldt.

Faellesskabets retsinstansers efterproevelse af de komplicerede oekonomiske vurderinger, som Kommissionen har foretaget som led i sin skoensbefoejelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, vedroerende hver af de heri indeholdte fire betingelser, skal begraense sig til kontrol af, om de noedvendige formforskrifter er overholdt, om begrundelsen er tilstraekkelig, om de faktiske omstaendigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger et aabenbart fejlskoen eller magtfordrejning.

25 Forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning har til formaal at give den beroerte virksomhed de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes, samt at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget. Naar Kommissionen vedtager en beslutning som led i sin beslutningspraksis, paahviler det den, saafremt den gaar vaesentlig laengere end i tidligere beslutninger, udfoerligt at goere rede for sin argumentation.

Selv om det i medfoer af traktatens artikel 190 paahviler Kommissionen at begrunde sine beslutninger og i den forbindelse at angive de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for dens beslutning, og de retlige betragtninger, som har foranlediget den til at traeffe denne, kraeves det ikke i forbindelse med en beslutning i henhold til konkurrencereglerne, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spoergsmaal, som er blevet behandlet under den administrative procedure.

26 Der kan paalaegges sanktioner for overtraedelser af konkurrencereglerne, naar de er begaaet forsaetligt eller uagtsomt. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt, at virksomheden ikke kunne vaere uvidende om, at dens adfaerd kunne vaere konkurrencebegraensende.

Kommissionen tager i hver enkelt sag som led i sin skoensmaessige befoejelse stilling til, om det er hensigtsmaessigt at fastsaette en boede med henblik paa at paalaegge en sanktion for den fastslaaede overtraedelse og sikre effektiviteten i konkurrenceretten.

27 Den boede, der paalaegges for en overtraedelse af konkurrencereglerne, skal fastsaettes paa grundlag af omstaendighederne i forbindelse med overtraedelsen og dennes grovhed, og der skal ved vurderingen af overtraedelsens grovhed bl.a. tages hensyn til konkurrencebegraensningernes art.

28 Anvendelsen af begrebet »overtraedelse« i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, der uden forskel omfatter aftaler, samordnet praksis og vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, viser, at de i bestemmelsen fastsatte maksimumsbeloeb gaelder ens for aftaler og samordnet praksis saavel som for vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder. Heraf foelger, at maksimumsbeloebet paa 10% af omsaetningen skal beregnes paa grundlag af omsaetningen for hver af de virksomheder, som har deltaget i aftalerne eller den samordnede praksis, eller for samtlige de virksomheder, som er medlemmer af de paagaeldende sammenslutninger, i hvert fald naar sammenslutningen efter sine interne regler kan handle med bindende virkning for sine medlemmer. Rigtigheden af denne opfattelse bekraeftes af, at den indflydelse, som en sammenslutning af virksomheder har kunnet udoeve paa markedet, ikke beror paa dens egen »omsaetning«, som hverken er udtryk for dens stoerrelse eller oekonomiske styrke, men paa medlemsvirksomhedernes omsaetning, hvilket er et udtryk for dens stoerrelse og oekonomiske styrke.

Parter

I de forenede sager T-213/95 og T-18/96,

Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK), Culemborg (Nederlandene),

Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (FNK), Culembourg (Nederlandene),

ved advokaterne Martijn van Empel, Amsterdam, og Thomas Janssens, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marc Loesch, 11, rue Goethe,

sagsoegere,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Wouter Wils, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

i sag T-18/96 stoettet af

Van Marwijk Kraanverhuur BV, Zoetermeer (Nederlandene),

Kraanbedrijf Nijdam BV, Groningen (Nederlandene),

Kranen, Transport & Montage's Gilde NV, Geldermalsen (Nederlandene),

Wassink Transport Arnhem BV, Arnhem (Nederlandene),

Koedam Kraanverhuur BV, Vianen (Nederlandene),

Firma Huurdeman Kraanwagenhuurbedrijf, Hoevelaken (Nederlandene),

Datek NV, Genk (Belgien),

Thom Hendrickx, Turnhout (Belgien),

ved advokat August Braakman, Rotterdam, og advokat Willem Sluiter, Haag, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Michel Molitor, 14A, rue des Bains,

intervenienter,

angaaende, i sag T-213/95, en paastand om, at Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 178 og 215 tilpligtes at erstatte sagsoegerne det tab, de har lidt som foelge af en retsstridig handling, og, i sag T-18/96, en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 95/551/EF af 29. november 1995 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.179, IV/34.202, IV/34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf og Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EFT L 312, s. 79),

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Fjerde Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne P. Lindh, J. Azizi, J.D. Cooke og M. Jaeger,

justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio Gonzáles,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 4. juni 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

1 Naervaerende sager vedroerer sektoren for udlejning af mobilkraner i Nederlandene. Mobilkraner er kraner, der frit kan flyttes rundt paa en byggeplads. Derved adskiller de sig fra en taarndrejekran, der er monteret paa faste skinner, og som kun kan flyttes frem og tilbage. Mobilkraner anvendes hovedsagelig i byggesektoren, den petrokemiske industri og transportsektoren.

2 Af tekniske grunde er mobilkraners aktionsradius begraenset til 50 km. Det er endvidere karakteristisk for sektoren for mobilkraner, at der indgaas aftaler, lige foer arbejdet skal udfoeres (»overnight contracting«). Naar en udlejningsvirksomhed med kort varsel anmodes om at udfoere et arbejde, beslutter den ud fra, hvor byggepladsen er beliggende, og hvilke kraner den selv har til raadighed, om den vil benytte en af sine egne kraner eller leje en kran hos en anden virksomhed, der er beliggende i naerheden af byggepladsen.

3 Fonden Keuring Bouw Machines (herefter »Keboma«), som blev oprettet i 1982 af den nederlandske socialminister, kontrollerer, inden en kran foerste gang tages i brug i Nederlandene, om den er i overensstemmelse med de sikkerhedskrav, som er fastsat i Arbeidsomstandighedenwet (»arbejdsmiljoelov«, herefter »Arbowet«), Veiligheidsbesluit voor fabrieken of werkplaatsen (bekendtgoerelse om sikkerheden i fabrikker og vaerksteder), Veiligheidsbesluit restgroepen (bekendtgoerelse om sikkerheden paa de arbejdspladser, som ikke er omfattet af andre bekendtgoerelser) og forskellige ministerielle bekendtgoerelser og orienteringer fra arbejdstilsynet. Keboma er den eneste kontrolinstans, som myndighederne har udpeget og godkendt til at foretage kontrol og afproevning af mobilkraner. Siden den 1. januar 1993 har der i overensstemmelse med Raadets direktiv 89/392/EOEF af 14. juni 1989 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maskiner ikke laengere skullet gennemfoeres lovpligtig kontrol inden den foerste ibrugtagning af mobilkraner, der i overensstemmelse med dette direktiv er forsynet med EF-maerke og EF-overensstemmelsesattest. Kranerne skal underkastes en kontrol ved Keboma tre aar efter den foerste ibrugtagning og derefter hvert andet aar.

4 Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (herefter »FNK«), der er stiftet den 13. marts 1971, er brancheorganisationen for de nederlandske kranudlejningsvirksomheder. Ifoelge vedtaegterne har FNK til formaal at varetage kranudlejningsvirksomhedernes interesser, i saerdeleshed FNK-medlemmernes, og fremme kontakt og samarbejde mellem medlemmerne i videste forstand. FNK's medlemmer har i alt 1 552 kraner ud af et samlet antal kraner, der udlejes i Nederlandene, paa ca. 3 000. Artikel 3 i FNK's interne reglement indeholdt fra den 15. december 1979 til den 28. april 1992 en bestemmelse, hvorefter FNK's medlemmer var forpligtet til foerst og fremmest at goere brug af andre medlemmer ved leje og udlejning af kraner (herefter »forrangsbestemmelsen«), samt en bestemmelse, hvorefter FNK's medlemmer skulle anvende »acceptable« priser. FNK offentliggjorde vejledende priser og omkostningskalkuler til brug i forbindelse med udlejning af kraner til entreprenoervirksomheder. Endvidere gjaldt der modregningspriser ved kranudlejningsvirksomhedernes indbyrdes leje og udlejning af kraner, som blev fastlagt ved regelmaessige forhandlinger mellem kranudlejningsvirksomheder.

5 Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (herefter »SCK«) er en fond, som blev stiftet i 1985 af repraesentanter for kranudlejningsvirksomheder og entreprenoervirksomheder. Ifoelge fondens vedtaegter er dens formaal at fremme og opretholde kvaliteten af kranudlejningsvirksomheder. Med henblik herpaa har SCK oprettet et certificeringsordning, der indebaerer, at fonden udsteder certifikater til de virksomheder, som opfylder en raekke betingelser vedroerende ledelsen af en kranudlejningsvirksomhed og anvendelsen og vedligeholdelsen af kraner. Som foelge af dette system kan entreprenoervirksomhederne gaa ud fra, at den paagaeldende virksomhed opfylder de omhandlede betingelser, og skal ikke selv kontrollere dette. Ifoelge artikel 7, andet led, i reglementet vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder gaelder der for de af SCK godkendte virksomheder et forbud mod at leje kraner hos virksomheder, der ikke er godkendt af SCK (herefter »lejeforbuddet«). Den 20. januar 1989 blev SCK godkendt af Raad vor de Certificatie (»Certificeringsraadet«), som i Nederlandene godkender certificeringsvirksomheder. Certificeringsraadet fastslog, at SCK opfyldte betingelserne ifoelge europaeisk standard EN 45011, der fastlaegger de betingelser, som certificeringsvirksomheder skal opfylde. I henhold til artikel 2, nr. 5, i Certificeringsraadets betingelser skal det organ, som udsteder certifikater, sikre, at betingelserne herfor ogsaa er opfyldt ved underentreprise. Organet har foelgende muligheder: Enten kontrollerer det selv underleverandoeren (artikel 2, nr. 5, A 1), eller ogsaa foretager det en efterproevelse af den kontrol, som den godkendte virksomhed har foretaget hos underleverandoeren (artikel 2, nr. 5, A 2 og A 3).

6 Den 13. januar 1992 indgav W.C.M. van Marwijk (herefter »Van Marwijk«) og ti andre virksomheder en klage samt en anmodning om foreloebige foranstaltninger til Kommissionen. De anfoerte, at sagsoegerne overtraadte EF-traktatens konkurrenceregler ved at udelukke virksomheder, der ikke er godkendt af SCK, fra udlejning af mobilkraner og ved at foreskrive faste priser ved udlejning af kraner.

7 SCK's vedtaegter og reglement vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder blev anmeldt til Kommissionen den 15. januar 1992. FNK's vedtaegter og interne reglement blev anmeldt den 6. februar 1992. I begge tilfaelde blev der anmodet om negativattest, subsidiaert fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.

8 Klagerne anlagde sag ved de nederlandske domstole, og ved kendelse om foreloebige forholdsregler af 11. februar 1992 paalagde praesidenten for Arrondissementsrechtsbank, Utrecht, FNK ikke at anvende forrangsbestemmelsen samt systemet med vejledende priser (gaeldende for leje af kraner i forhold til entreprenoervirksomhederne) og modregningspriser (gaeldende for leje mellem udlejningsvirksomhederne). SCK blev paalagt ikke at anvende lejeforbuddet. Den 9. juli 1992 blev denne afgoerelse ophaevet af Gerechtshof, Amsterdam, som bl.a. udtalte, at det ikke paa forhaand var indlysende og haevet over enhver tvivl, at de paagaeldende bestemmelser ikke ville kunne fritages af Kommissionen. Som foelge heraf genindfoerte SCK samme dag lejeforbuddet. Derimod deltog FNK ikke herefter i fastsaettelsen af vejledende priser eller modregningspriser.

9 Den 16. december 1992 fremsendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til sagsoegerne. Kommissionen meddelte heri sagsoegerne, at den i overensstemmelse med artikel 15, stk. 6, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt »forordning nr. 17«), ville ophaeve den i forordningens artikel 15, stk. 5, omhandlede boedeimmunitet.

10 Den 3. februar 1993 besvarede sagsoegerne Kommissionens meddelelse af klagepunkter. I svaret anmodede de bl.a. om, at der blev afholdt en hoering.

11 Ved skrivelse af 4. juni 1993 meddelte Kommissionen sagsoegerne, at proceduren i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 kun ville kunne afsluttes, hvis lejeforbuddet blev ophaevet.

12 Klagerne rettede paa ny henvendelse til praesidenten for Arrondissementsrechtsbank, Utrecht, som i en kendelse om foreloebige forholdsregler af 6. juli 1993 fastslog, at lejeforbuddet ikke laengere maatte anvendes, idet Kommissionen i mellemtiden havde tilkendegivet en holdning til de paagaeldende bestemmelser, og at det paa grundlag heraf var klart, at lejeforbuddet ikke ville have mulighed for at blive fritaget af Kommissionen.

13 Ved skrivelse af 29. september 1993 meddelte Kommissionen sagsoegerne, at den som oensket ville gennemfoere en hoering, foer den traf en endelig beslutning i henhold til traktatens artikel 85, men at det ikke var noedvendigt at afholde en hoering i forbindelse med en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17.

14 Den af Arrodissementsrechtbank, Utrecht, afsagte kendelse af 6. juli 1993 blev bekraeftet ved dom afsagt af Gerechtshof, Amsterdam, den 28. oktober 1993. I dommen henvistes der navnlig til en udateret skrivelse fra F. Giuffrida i Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence (GD IV) til klagerne med kopi til sagsoegernes advokater. Sagsoegerne har oplyst at have modtaget skrivelsen den 22. september 1993. Det anfoeres i skrivelsen: »Jeg kan bekraefte, at der maa forventes ved slutningen af denne uge at blive forelagt Kommissionen et forslag til beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 med henblik paa vedtagelse ved skriftlig procedure. Forslaget vil blive forelagt, saa snart de noedvendige sproglige versioner foreligger. Der foreligger allerede en godkendelse fra de beroerte tjenestegrene ... Herfra forventer man at kunne meddele beslutningen officielt [til sagsoegerne] i foerste halvdel af oktober 1993.«

15 Den 4. november 1993 udsendte SCK en meddelelse om, at lejeforbuddet var suspenderet, indtil Kommissionen havde truffet en endelig afgoerelse.

16 Den 13. april 1994 traf Kommissionen en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17.

17 Ved skrivelse af 3. juni 1994 opfordrede sagsoegerne Kommissionen til at traeffe en endelig afgoerelse senest den 3. august 1994.

18 Ved skrivelse af 27. juni 1994 meddelte C.D. Ehlermann, der paa davaerende tidspunkt var generaldirektoer i GD IV, sagsoegerne, at »datoen den 3. august 1994, der er sat for vedtagelsen af den endelige beslutning, er absolut urealistisk«, men at »vedtagelsen af den endelig beslutning har prioritet«.

19 I besvarelse af en skrivelse fra sagsoegerne af 3. august 1994 meddelte Kommissionen ved skrivelse af 9. august 1994, at meddelelsen af klagepunkter fra december 1992 kun omfattede indledningen af en procedure med henblik paa vedtagelse af en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17. Kommissionen oplyste, at der inden vedtagelsen af en endelig beslutning ville blive fremsendt en ny meddelelse af klagepunkter, som sagsoegerne ville faa lejlighed til at udtale sig om.

20 Den 21. oktober 1994 fremsendte Kommissionen en ny meddelelse af klagepunkter til sagsoegerne vedroerende en procedure i henhold til traktatens artikel 85.

21 Den 21. december 1994 besvarede sagsoegerne Kommissionens meddelelse af klagepunkter. I svaret opfordrede sagsoegerne paa ny Kommissionen til uopholdeligt at handle og gav afkald paa afholdelsen af en hoering.

22 Den 27. november 1995 anlagde sagsoegerne et erstatningssoegsmaal ved Retten (sag T-213/95). Sagsoegerne fremsatte samtidig ved saerskilt dokument en begaering om foreloebige forholdsregler (sag T-213/95 R). Sagsoegerne frafaldt senere denne begaering, og ved kendelse afsagt af praesidenten den 24. januar 1996 blev sag T-213/95 R slettet af registret. Afgoerelsen om sagens omkostninger blev udsat.

23 Den 29. november 1995 vedtog Kommissionen beslutning 95/551/EF om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.179, IV/34.202, IV/34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf og Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EFT L 312, s. 79, herefter »den anfaegtede beslutning«). Det fastslaas i beslutningen, at FNK har overtraadt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved i tidsrummet fra den 15. december 1979 til den 28. april 1992 at anvende et system med vejledende priser og modregningspriser, hvorved medlemmerne fik mulighed for at forudsige hinandens prispolitik (artikel 1). Det fastslaas ligeledes, at SCK har overtraadt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved i tidsrummet fra den 1. januar 1991 til den 4. november 1993 (med undtagelse af perioden mellem den 17.2. og den 9.7.1992) at forbyde de tilsluttede virksomheder at leje kraner hos virksomheder, der ikke er tilsluttet SCK (artikel 3). Endvidere paalaegges det sagsoegerne straks at bringe overtraedelserne til ophoer (artikel 2 og 4), og FNK paalaegges en boede paa 11 500 000 ECU og SCK en boede paa 300 000 ECU (artikel 5).

24 Ved skrivelse af 11. januar 1996 anmodede sagsoegerne om aktindsigt med henblik paa anlaeggelse af en sag til proevelse af beslutningen, hvilket Kommissionen afslog ved skrivelse af 15. januar 1996.

25 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. februar 1996 har sagsoegerne anlagt en sag til proevelse af den anfaegtede beslutning (sag T-18/96). Ved saerskilt dokument har de endvidere fremsat begaering om foreloebige forholdsregler (sag T-18/96 R).

26 Den 25. marts 1996 naaede sagsoegerne og Kommissionen til enighed om en aftale, der skal gaelde, indtil Retten har afsagt dom i sag T-18/96, om tilpasning af bestemmelsen om lejeforbud. I henhold til den tilpassede udgave af artikel 7, andet led, i reglementet vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder kan de af SCK godkendte virksomheder kun anvende »kraner, der er forsynet med et gyldigt certificeringsmaerke paa grundlag af en forudgaaende godkendelse, der er foretaget enten af SCK eller af et andet - nederlandsk eller udenlandsk - certificeringsorgan, som er godkendt til at certificere kranudlejningsvirksomheder, og som anvender klart identiske betingelser, medmindre det paa grundlag af det skriftlige materiale (herunder telefaxmeddelelser) kan fastslaas, at entreprenoervirksomheden ikke har tillagt det nogen betydning i forbindelse med tildelingen af ordren, om den (udenforstaaende) kranudlejningsvirksomhed, han har rettet henvendelse til, er godkendt« (Kommissionens skrivelse til sagsoegerne af 25.3.1996).

27 Ved kendelse af 4. juni 1996 tog Rettens praesident ikke begaeringen om foreloebige forholdsregler i sag T-18/96 R til foelge (Sml. II, s. 407). Afgoerelsen om omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler blev udsat. Ved Domstolens praesidents kendelse af 14. oktober 1996 blev appellen af Rettens kendelse forkastet (Sml. I, s. 4971).

28 Ved skrivelse af 9. juli 1996 til Rettens praesident har sagsoegerne i sag T-18/96 anmodet om, at Retten i medfoer af procesreglementets artikel 65, litra b), eller subsidiaert i medfoer af artikel 64, stk. 3, litra d), paalaegger Kommissionen at fremlaegge sine sagsakter i SCK- og FNK-sagerne, IV/34.179, IV/34.202 og IV/34.216, herunder Kommissionens interne dokumenter vedroerende de forhandlinger, der har vaeret mellem Generaldirektoratet for Industri (GD III) og GD IV vedroerende sagerne, og eventuelle andre dokumenter, som ligger til grund for den anfaegtede beslutning.

29 Ved kendelse af 4. oktober 1996 har formanden for Fjerde Udvidede Afdeling givet Van Marwijk og syv andre udlejere af mobilkraner tilladelse til at indtraede i sag T-18/96 til stoette for Kommissionens paastande.

30 Formanden for Fjerde Udvidede Afdeling har ved kendelse af 12. marts 1996 i medfoer af procesreglementets artikel 50 besluttet at forene de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling.

31 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog opfordret sagsoegerne og sagsoegte til at fremlaegge visse dokumenter inden retsmoedet.

32 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 4. juni 1997.

33 Efter at have hoert parterne i retsmoedet finder Retten (Fjerde Udvidede Afdeling), at de to sager ligeledes skal forenes med henblik paa domsafsigelsen.

Parternes paastande

34 I sag T-213/95 har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:

- Det fastslaas, at Det Europaeiske Faellesskab er ansvarligt for det tab, sagsoegerne lider og vil lide som foelge af Kommissionens retsstridige adfaerd.

- Det Europaeiske Faellesskab tilpligtes at erstatte tabet og at opgoere dets omfang efter aftale med sagsoegerne, og det fastslaas, at saafremt parterne ikke kan naa til enighed om opgoerelsen af tabets stoerrelse, skal dette fastsaettes af Retten, om noedvendigt efter indhentelse af en sagkyndig erklaering med henblik paa en noejagtig opgoerelse af tabet.

- Det Europaeiske Faellesskab tilpligtes at betale sagens omkostninger.

35 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegerne tilpligtes in solidum at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler.

36 I sag T-18/96 har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:

- Principalt fastslaas det, at beslutningen er en nullitet, idet det ganske vist konstateres i dens dispositive del, at EF-traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, og der paalaegges i denne forbindelse SCK og FNK en boede, men der tages ikke stilling til den af SCK og FNK indgivne begaering om fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3.

- Subsidiaert erklaeres beslutningen i det hele ugyldig og annulleres.

- Mere subsidiaert annulleres beslutningen, idet den er i strid med EF-traktatens artikel 85, artikel 6 i konventionen af 4. november 1950 om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter »den europaeiske menneskerettighedskonvention«), almindelige retsgrundsaetninger og begrundelsespligten (EF-traktatens artikel 190).

- Mest subsidiaert annulleres beslutningen delvis, saaledes at der ikke paalaegges SCK og FNK nogen boede.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

- Intervenienterne tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen.

37 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

38 Intervenienterne har nedlagt foelgende paastande:

- Der gives Kommissionen medhold i dens paastande.

- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder intervenienternes.

Erstatningssoegsmaalet (sag T-213/95)

39 Efter fast retspraksis kan Faellesskabet kun ifalde ansvar uden for kontrakt efter traktatens artikel 215, stk. 2, dersom en raekke betingelser er opfyldt, nemlig at den adfaerd, som faellesskabsinstitutionen haevdes at have udvist, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og det tab, der haevdes at vaere lidt (jf. f.eks. Domstolens dom af 15.9.1994, sag C-146/91, KYDEP mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 4199, praemis 19, og Rettens dom af 13.12.1995, forenede sager T-481/93 og T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2941, praemis 80).

1. Kommissionens paastaaede retsstridige adfaerd

40 Sagsoegerne har fremfoert fire anbringender til stoette for, at Kommissionen har udvist en retsstridig adfaerd i forbindelse med den procedure, den indledte efter indgivelsen af klagen den 13. januar 1992 og sagsoegernes anmeldelser af 15. januar og 6. februar 1992. Anbringenderne stoettes paa en tilsidesaettelse af den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 2, af retssikkerhedsprincippet, af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retten til kontradiktion.

Foerste anbringende: tilsidesaettelse af den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6

Sammenfatning af parternes argumentation

41 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen skal overholde bestemmelserne i den europaeiske menneskerettighedskonvention. De har i denne forbindelse henvist til retspraksis (Domstolens dom af 17.12.1970, sag 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, Sml. s. 235; org. ref.: Rec. s. 1125, af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, og af 18.10.1989, sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283), artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union og faelleserklaeringen fra Europa-Parlamentet, Raadet og Kommissionen af 5. april 1977 (EFT C 103, s. 1).

42 Ifoelge sagsoegerne finder den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6 anvendelse paa den administrative procedure ved Kommissionen i henhold til traktatens artikel 85. Det fremgaar saaledes af Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols og -kommissions praksis, at denne bestemmelse finder anvendelse paa forvaltningsretlige tvister (Stenuit mod Frankrig, 1992, 14 EHRR 509, og Niemitz mod Tyskland, 1993, 16 EHRR 97).

43 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen ikke har overholdt kravet om en »rimelig frist« i den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1. Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol har fastslaaet, at en sagsbehandlingstid paa 17 maaneder ligger uden for, hvad der forstaas ved en rimelig frist (dom 9.12.1994, Schouten og Meldrum mod Nederlandene, Series A, nr. 304). Den administrative procedure ved Kommissionen varede sammenlagt mere end 45 maaneder. Kommissionen har saaledes klart tilsidesat den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1.

44 Videre har sagsoegerne anfoert, at Kommissionen har misbrugt proceduren i henhold til forordning nr. 17, idet den udarbejdede den foerste meddelelse af klagepunkter alene med henblik paa at vedtage en beslutning i henhold til forordningens artikel 15, stk. 6. Endvidere er det uforstaaeligt, hvorfor der i Kommissionen medgik 22 maaneder fra vedtagelsen af den foerste meddelelse af klagepunkter til fremsendelsen af den anden meddelelse af klagepunkter, hvori den grundlaeggende argumentation var fuldstaendig identisk med den foerste. Det var unoedvendigt at udarbejde den anden meddelelse af klagepunkter, hvilket Kommissionen alene gjorde med henblik paa at forlaenge sagsbehandlingen.

45 Sagsoegerne har henvist til, at den dom, Gerechtshof, Amsterdam, afsagde den 28. oktober 1993, kun udgjorde en foreloebig foranstaltning, der skulle vaere gaeldende, indtil Kommissionen havde vedtaget en beslutning. Kommissionen skulle derfor hurtigt have truffet en endelig beslutning. Kommissionen behandlede denne sag ud fra den overbevisning, at det var tilstraekkeligt at paavirke den nationale domstol og at traeffe en afgoerelse i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17. Kommissionen tillagde aldrig denne sag prioritet.

46 Ifoelge sagsoegerne har de aldrig bidraget til, at Kommissionens sagsbehandling blev forsinket. De fremsatte konstruktive forslag med henblik paa, at der kunne opnaas en hurtig loesning, men forslagene blev afvist af Kommissionen. Sagsoegerne har henvist til, at de frafaldt en hoering efter at have modtaget den anden meddelelse af klagepunkter for at fremme vedtagelsen af den endelige beslutning. Kommissionen kan ikke bebrejde sagsoegerne, at de ogsaa henvendte sig til GD III, som i Kommissionen er ansvarlig for certificering. GD III skulle have vaeret inddraget, selv om sagsoegerne ikke havde anmodet herom. Endvidere kan det ikke over for sagsoegerne goeres gaeldende, at Nederlandenes faste repraesentation ved Den Europaeiske Union og Certificeringsraadet intervenerede, idet dette skete inden for en periode paa ikke over to uger (fra den 13.-27.10.1993).

47 Hertil kommer ifoelge sagsoegerne, at sagens kompleksitet ikke kan begrunde, at der ikke traeffes en beslutning inden for en rimelig frist (ovennaevnte dom i sagen Schouten og Meldrum mod Nederlandene). For saa vidt angaar den forsinkelse, som skyldes, at der ikke forelaa en finsk og svensk oversaettelse af udkastet til beslutning, har sagsoegerne anfoert, at strukturbestemte forsinkelser ikke kan paaberaabes til stoette for overskridelsen af en rimelig frist (Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 6.5.1981, Buchholz, Series A, nr. 42).

48 Kommissionen har anfoert, at der ved vurderingen af, om sagsbehandlingstiden har vaeret urimelig lang, maa tages hensyn til alle sagens omstaendigheder. Det er ikke kun Kommissionens adfaerd, der er vigtig, men ogsaa sagsoegernes adfaerd, ligesom der maa tages hensyn til sagens kompleksitet og alle andre saerlige omstaendigheder. Kommissionen har erkendt, at den i perioden fra januar til juli 1992 ikke tillagde sagen prioritet, idet den ogsaa verserede ved de nederlandske domstole, og idet overtraedelserne blev bragt til ophoer, da Arrondissementsrechtbank, Utrecht, afsagde kendelse den 11. februar 1992 (jf. i denne forbindelse Rettens dom af 18.9.1992, sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, praemis 77 og 85). Kommissionen fremmede sagens behandling, efter at Gerechtshof, Amsterdam, den 9. juli 1992 havde afsagt dom, der gav SCK mulighed for at genindfoere lejeforbuddet (jf. ovenfor, praemis 8).

49 Den foreloebige gennemgang af sagen viste ifoelge Kommissionen, at betingelserne for at anvende artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 var opfyldt. Inden for fem maaneder efter den af Gerechtshof, Amsterdam, afsagte dom havde Kommissionen fremsendt en meddelelse af klagepunkter i henhold til denne artikel til sagsoegerne (meddelelsen af klagepunkter af 16.12.1992, jf. ovenfor, praemis 9).

50 Kommissionen har anfoert, at da udkastet til beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 var faerdigbehandlet, anmodede GD III GD IV om, at der blev afholdt et moede, inden forslaget blev forelagt kommissaerkollegiet. At GD III intervenerede i sagen, hvilket var den vaesentligste aarsag til, at sagens behandling i de foelgende maaneder blev forsinket, skyldtes imidlertid direkte sagsoegernes henvendelse hertil. Beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 blev endeligt vedtaget den 13. april 1994.

51 Herefter fremsendte Kommissionen den 21. oktober 1994 meddelelsen om klagepunkter til sagsoegerne med henblik paa vedtagelsen af den endelige beslutning. Genstanden for denne meddelelse, som var udformet paa grundlag af artikel 3 og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og retsvirkningerne heraf adskiller sig imidlertid fra genstanden for og retsvirkningerne af en beslutning, der er vedtaget i henhold til artikel 15, stk. 6. En maaned efter modtagelsen af sagsoegernes svar paa den anden meddelelse af klagepunkter havde GD IV allerede udarbejdet et udkast til beslutning. Efter Finlands og Sveriges tiltraedelse af Den Europaeiske Union den 1. januar 1995 var der imidlertid store forsinkelser i oversaettelsen til finsk og svensk. Kommissionen vedtog den anfaegtede beslutning den 29. november 1995.

52 Ifoelge Kommissionen kan det saaledes ikke goeres gaeldende, at den i dette tilfaelde har kraenket princippet om overholdelse af en rimelig frist under den administrative procedure.

Rettens bemaerkninger

53 Det fremgaar af fast retspraksis, at grundrettighederne hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Faellesskabets retsinstanser skal beskytte (jf. bl.a. Domstolens udtalelse 2/94 af 28.3.1996, Sml. I, s. 1759, praemis 33, og Domstolens dom af 29.5.1997, sag C-299/95, Kremzow, Sml. I, s. 2629, praemis 14). I den forbindelse laegger Domstolen og Retten de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. den europaeiske menneskerettighedskonvention er herved af saerlig betydning (Domstolens dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, praemis 18, og Kremzow-dommen, praemis 14). Endvidere fremgaar det af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union, at »Unionen respekterer de grundlaeggende rettigheder, saaledes som de garanteres ved [den europaeiske menneskerettighedskonvention] ... og saaledes som de foelger af medlemsstaternes faelles forfatningsmaessige traditioner, som generelle principper for faellesskabsretten«.

54 Sagsoegerne har anfoert, at da Van Marwijk m.fl. indgav klage den 13. januar 1992, og SCK indgav anmeldelser den 15. januar 1992 og FNK den 6. februar 1992 (jf. ovenfor, praemis 6 og 7), er den anfaegtede beslutning, der er dateret den 29. november 1995, ikke vedtaget inden for en »rimelig frist« som omhandlet i den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1, hvori det bestemmes, at »enhver har ret til en retfaerdig og offentlig rettergang inden for en rimelig frist for en uafhaengig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov ...«.

55 Det maa antages, at naar en part forelaegger Kommissionen en anmodning om en negativattest i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 eller indgiver en anmeldelse med henblik paa at opnaa en fritagelse i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, kan Kommissionen ikke udskyde sin stillingtagen indtil videre. Af hensyn til retssikkerheden og den retslige beskyttelse maa den inden for en rimelig frist traeffe en beslutning eller fremsende en administrativ skrivelse (et saakaldt »comfort letter«), saafremt der er fremsat begaering herom. Tilsvarende maa Kommissionen, naar der i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 indgives en klage over overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller 86, inden for en rimelig frist traeffe en endelig beslutning vedroerende klagen (Domstolens dom af 18.3.1997, sag C-282/95 P, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. I, s. 1503, praemis 38).

56 Det maa saaledes anses for et almindeligt faellesskabsretligt princip, at Kommissionen handler inden for en rimelig frist, naar den traeffer afgoerelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken (jf. for saa vidt angaar afslag paa klager ovennaevnte dom i sagen Guérin automobiles mod Kommissionen, praemis 38, for saa vidt angaar statsstoette Domstolens dom af 11.12.1973, sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471, praemis 4, og af 24.11.1987, sag 223/85, RSV mod Kommissionen, Sml. s. 4617, praemis 12-17). Det er saaledes ikke noedvendigt at tage stilling til, om den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1, som saadan finder anvendelse paa de administrative procedurer ved Kommissionen inden for konkurrencepolitikken, men det maa undersoeges, om Kommissionen i dette tilfaelde har overtraadt princippet om, at den skal handle inden for en rimelig frist, i forbindelse med den procedure, som gik forud for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning.

57 Den administrative procedure har i denne sag varet ca. 46 maaneder. Som Kommissionen imidlertid med rette har anfoert, maa det vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af den administrative procedure kan anses for rimelig, herunder navnlig den sammenhaeng, hvori sagen indgaar, de forskellige led i den administrative procedure, parternes adfaerd under sagens behandling, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter (jf. analogt Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 23.4.1987, Erkner, Series A, nr. 117, s. 62, afsnit 66, af 25.6.1987, Milasi, Series A, nr. 119, s. 46, afsnit 15, og ovennaevnte dom i sagen Schouten og Meldrum mod Nederlandene, s. 25, afsnit 63).

58 Hvad angaar den sammenhaeng, sagen indgaar i, maa det fastslaas, at FNK's interne reglement fra den 15. december 1979 havde indeholdt en bestemmelse, hvorefter FNK's medlemmer var forpligtet til foerst og fremmest at goere brug af andre medlemmer ved leje og udlejning af kraner [det interne reglement, artikel 3, litra a) og b)]. For saa vidt angaar SCK traadte den i beslutningen omhandlede bestemmelse i reglementet vedroerende certificering af virksomheder, dvs. lejeforbuddet (certificeringsreglementet, artikel 7, andet led), i kraft den 1. januar 1991. Sagsoegerne fandt det aabenbart ikke noedvendigt at anmode om Kommissionens vurdering af deres vedtaegter og reglementer, foer Van Marwijk og ti andre virksomheder den 13. januar 1992 indgav en klage. SCK's vedtaegter og reglementet vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder blev foerst anmeldt til Kommissionen den 15. januar 1992 og FNK's vedtaegter og interne reglement foerst den 6. februar 1992.

59 Dernaest bemaerkes, at der i perioden paa 46 maaneder fra indgivelsen af klagen og anmeldelserne og til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning har vaeret forskellige led i den administrative procedure. Efter gennemgang af klagen og anmeldelserne fremsendte Kommissionen den 16. december 1992 en meddelelse af klagepunkter med henblik paa vedtagelse af en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, og den traf en saadan beslutning den 13. april 1994. Herefter fremsendte Kommissionen en ny meddelelse af klagepunkter den 21. oktober 1994 med henblik paa vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, som er udstedt den 29. november 1995.

60 Det maa vurderes, om varigheden af hvert af leddene i den administrative procedure kan anses for rimelig.

61 Kommissionen foerste, foreloebige stillingtagen til sagsoegernes anmeldelser fremgaar af meddelelsen af klagepunkter af 16. december 1992. Varigheden af denne foerste del af proceduren, ca. 11 maaneder, var rimelig og kan endog anses for relativ kort, naar henses til sagens omstaendigheder. Det bemaerkes, at Kommissionen i denne periode samtidig undersoegte sagsoegernes anmeldelser og klagen fra Van Marwijk m.fl., som netop vedroerte den af sagsoegerne anmeldte praksis. Endvidere kunne Kommissionen med rimelighed gaa ud fra, at den af sagsoegerne forelagte sag ikke var hastende. Sagsoegerne havde saaledes ikke i deres anmeldelser anmodet om en hurtig behandling af sagen, selv om parterne i punkt 7.4 i bilaget til skema A/B (bilag til Kommissionens forordning nr. 27 af 3.5.1962, foerste forordning om gennemfoerelse af Raadets forordning nr. 17 (EFT 1959-1962, s. 123), senere erstattet af Kommissionens forordning (EF) nr. 3385/94 af 21.12.1994 om form, indhold og andre enkeltheder i forbindelse med begaeringer og anmeldelser indgivet i henhold til Raadets forordning nr. 17 (EFT L 377, s. 28)) opfordres til at angive, om sagen oenskes behandlet som hastesag. Endvidere havde de dele af den anmeldte praksis, som efter Kommissionens opfattelse ikke kunne fritages i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, vaeret bragt til ophoer i en periode paa ca. fem maaneder, fra den 11. februar 1992 til den 9. juli 1992 (jf. ovenfor, praemis 8), efter at klagerne havde anlagt sag ved de nederlandske domstole.

62 Den periode paa ca. 16 maaneder, som forloeb mellem meddelelsen af klagepunkter den 16. december 1992 og vedtagelsen den 13. april 1994 af beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, var ogsaa rimelig. Det bemaerkes, at sagsoegernes advokat i retsmoedet ved Retten erkendte, at SCK i sin skrivelse af 21. oktober 1993 til Kommissionen (til Dubois i GD IV) for foerste gang anmodede om, at sagen blev behandlet som hastesag. Hvad angaar FNK fremsatte sammenslutningen ikke foer vedtagelsen af beslutningen af 13. april 1994 en saadan anmodning. Sagsoegernes advokats opfordring til Kommissionen i skrivelsen af 3. juni 1994 til at traeffe en afgoerelse er foerste gang, FNK udtrykker oenske om en hurtig behandling af sagen. Endvidere er det ikke bestridt, at da SCK for foerste gang anmodede GD IV om en hurtig behandling af sagen, anmodede sagsoegerne GD III om at rette henvendelse til GD IV vedroerende sagen med henblik paa at udvirke, at sagsoegerne kunne opnaa en fritagelse (jf. bl.a. sagsoegernes advokats skrivelse af 5.10.1993 til chefen for enhed III.B.3, McMillan). Selv om sagsoegernes henvendelse var fuldt ud legitim, maatte det have staaet dem klart, at oensket om, at GD III intervenerede, ville forsinke sagens behandling, ogsaa naar henses til, at GD III ikke skal hoeres i forbindelse med en begaering om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, eller i forbindelse med, at der fastslaas en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

63 Det naeste led i proceduren var fremsendelsen til sagsoegerne af meddelelsen af klagepunkter med henblik paa vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Dette skete den 21. oktober 1994, dvs. seks maaneder efter vedtagelsen af beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17.

64 Retten finder, at en sagsbehandlingstid paa seks maaneder ikke er urimelig.

65 Sagsoegerne har imidlertid anfoert, at det var unoedvendigt at fremsende den anden meddelelse af klagepunkter, og at Kommissionen alene gjorde dette med henblik paa at forlaenge sagsbehandlingen. Dette argument kan ikke tiltraedes. For det foerste var formaalet med de to meddelelser af klagepunkter forskelligt. Den foerste meddelelse vedroerte tilbagekaldelse af boedeimmuniteten i henhold til artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 17 ved en beslutning i medfoer af artikel 15, stk. 6, mens formaalet med den anden meddelelse var at forberede en beslutning vedroerende overtraedelser og paalaeggelse af boeder i henhold til artikel 3, stk. 1, og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. For det andet blev der i den anden meddelelse fremsat klagepunkter vedroerende alle de i den anfaegtede beslutning omhandlede overtraedelser, dvs. lejeforbuddet, de vejledende priser og modregningspriserne, mens der i den foerste meddelelse kun var en gennemgang af lejeforbuddet i forhold til traktatens artikel 85. Det fremgaar af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, og af artikel 2 og 4 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), som er i overensstemmelse med princippet om retten til kontradiktion, at de virksomheder, der er omfattet af en procedure vedroerende overtraedelser, under den administrative procedure skal saettes i stand til paa hensigtsmaessig maade at tage stilling til de klagepunkter, der laegges til grund i beslutningen (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, praemis 9, Rettens dom af 18.12.1992, forenede sager T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, praemis 39, og af 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, CB og Europay mod Kommissionen, Sml. II, s. 49, praemis 47). Kommissionen var saaledes forpligtet til at fremsende en anden meddelelse af klagepunkter til sagsoegerne, ikke alene fordi formaalet med de to meddelelser af klagepunkter var forskelligt, men ogsaa fordi der i den anfaegtede beslutning laegges et klagepunkt til grund, som ikke var omhandlet i den foerste meddelelse af klagepunkter. Hvis Kommissionen ikke havde fremsendt den anden meddelelse af klagepunkter, ville den anfaegtede beslutning med andre ord klart have vaeret vedtaget i strid med sagsoegernes ret til kontradiktion.

66 Det maa endvidere fastslaas, at Kommissionen traf den endelige beslutning den 29. november 1995, dvs. ca. 11 maaneder efter modtagelsen af sagsoegernes svar paa den anden meddelelse af klagepunkter den 21. december 1994. Uanset de problemer med oversaettelse, som parterne har omtalt i deres processkrifter, kan det ikke anses for at vaere i strid med princippet om, at Kommissionen skal handle inden for en rimelig frist i forbindelse med en administrativ procedure inden for konkurrencepolitikken, at det tog 11 maaneder fra modtagelsen af svaret paa meddelelsen af klagepunkter at forberede en endelig beslutning paa alle Faellesskabets officielle sprog.

67 Med hensyn til argumentet om, at Kommissionen aldrig har tillagt sagen prioritet og fandt det tilstraekkeligt at paavirke de nationale domstole og at traeffe en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, bemaerkes, at Kommissionen har ret til at prioritere de sager, den er forelagt (ovennaevnte dom i sagen Automec mod Kommissionen, praemis 77). Endvidere kan Kommissionen, hvis den finder, at den praksis, der er anmeldt, ikke vil kunne fritages i henhold til artikel 85, stk. 3, ved vurderingen af, hvilken prioritet der skal tillaegges behandlingen af anmeldelsen, tage hensyn til, at en national domstol har bragt de paagaeldende overtraedelser til ophoer.

68 Endelig bemaerkes vedroerende et argument, sagsoegerne fremfoerte i retsmoedet, angaaende de skadelige virkninger, som i sidste ende vil kunne knytte sig til en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, at Domstolen i dom af 15. marts 1967, forenede sager 8/66-11/66, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen (Sml. 1965-1968, s. 337, paa s. 342; org. ref.: Rec. s. 93, paa s. 118), antog et annulationssoegsmaal til proevelse af en saadan beslutning til realitetsbehandling bl.a. med den begrundelse, at »hvis den foreloebige afgoerelse var unddraget enhver domstolskontrol ... ville [dette] i praksis medfoere, at Kommissionen ved hjaelp af den blotte trussel om boede kunne undgaa at traeffe en endelig afgoerelse«. I naervaerende sag, hvor sagsoegerne ikke har anlagt sag til proevelse af beslutningen af 13. april 1994, der er vedtaget med hjemmel i artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, kan de ikke paaberaabe sig de skadelige virkninger, som i sidste ende knytter sig til denne beslutning.

69 Det maa herefter fastslaas, at Kommissionen har overholdt princippet om, at den skal handle inden for en rimelig frist, i forbindelse med den procedure, som gik forud for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning.

70 Det foerste anbringende maa herefter forkastes.

Andet anbringende: tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet

Sammenfatning af parternes argumentation

71 Sagsoegerne har anfoert, at det i 45 maaneder var usikkert for dem, om de ville faa den ansoegte fritagelse. Retssikerhedsprincippet gaelder med saerlig styrke, naar der er tale om bestemmelser, der kan have oekonomisk betydning (Domstolens dom af 15.12.1987, sag 325/85, Irland mod Kommissionen, Sml. s. 5041, praemis 18). En beslutning, som traeffes i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, kan umuligt indebaere den samme sikkerhed som en endelig beslutning (Domstolens ovennaevnte dom i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen). Det er endvidere bemaerkelsesvaerdigt, at Kommissionen anfoerer, at sagsoegerne kunne foele sig bestyrket i deres situation efter de nederlandske domstoles afgoerelser, idet der herved alene blev skabt en foreloebig ordning, indtil Kommissionens endelige afgoerelse forelaa. Hertil kommer, at den af Gerechtshof, Amsterdam, afsagte dom af 28. oktober 1993 navnlig stoettes paa Giuffrida's skrivelse fra september 1993 (jf. ovenfor, praemis 14), hvori det ukorrekt anfoeres, at »der [allerede] forel[aa] ... en godkendelse fra de beroerte tjenestegrene«. GD III havde endnu ikke taget stilling til sagen paa dette tidspunkt.

72 Kommissionen har bestridt, at sagsoegerne i 45 maaneder befandt sig i en usikker retlig situation. Kommissionen har henvist til den af Arrondissementsrechtbank, Utrecht, afsagte kendelse af 6. juli 1993. I duplikken har Kommissionen endvidere anfoert, at meddelelsen af klagepunkter af 16. december 1992 og dens skrivelse af 4. juni 1993 (jf. ovenfor, praemis 9 og 11) gav sagsoegerne et klart signal for saa vidt angaar en eventuel fritagelse. Ifoelge Kommissionen omfatter udtrykket »de beroerte tjenestegrene« i Giuffrida's skrivelse fra september 1993 kun GD IV's tjenestegrene og Kommissionens Juridiske Tjeneste. GD III blev foerst inddraget i sagen, efter at det udtrykkeligt havde anmodet herom som foelge af en henvendelse fra sagsoegerne. Inddragelsen af GD III i sagen medfoerte, at beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 blev truffet nogle maaneder senere, end Giuffrida med rimelighed kunne forvente den 22. september 1993.

Rettens bemaerkninger

73 Anbringendet kan opdeles i to led.

74 Foerste led vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen efter retssikkerhedsprincippet er forpligtet til at vedtage en beslutning inden for en rimelig frist, naar der i henhold til artikel 2 og/eller artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 anmeldes aftaler. Hermed er foerste led sammenfaldende med det foerste anbringende og maa af disse grunde forkastes.

75 Hvad angaar det andet led goer sagsoegerne gaeldende, at Giuffrida's skrivelse fra september 1993 (jf. ovenfor, praemis 14) indeholdt en ukorrekt oplysning om, at »der [allerede] forel[aa] ... en godkendelse fra de beroerte tjenestegrene«. Det samme goeres gaeldende i forbindelse med tredje anbringende vedroerende en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Dette argument maa forkastes af de samme grunde som anfoert nedenfor i praemis 82.

76 Anbringendet om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet kan herefter ikke tiltraedes.

Tredje anbringende: tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Sammenfatning af parternes argumentation

77 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen afgav loefter, som den imidlertid ikke holdt. For det foerste har sagsoegerne henvist til Giuffrida's skrivelse (jf. ovenfor, praemis 14) fra september 1993, hvori det anfoertes, at vedtagelsen af beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 var naert forestaaende. Endvidere har sagsoegerne henvist til Ehlermann's skrivelse af 27. juni 1994 (jf. ovenfor, praemis 18), hvorefter vedtagelsen af den endelige beslutning var tillagt prioritet. Da Gerechtshof, Amsterdam, i dommen af 28. oktober 1993 gik ud fra Kommissionens loefter om, at den snart ville traeffe en beslutning, finder sagsoegerne, at de med rette kunne gaa ud fra, at Kommissionen ville holde loefterne.

78 I replikken har sagsoegerne endvidere anfoert vedroerende Giuffrida's skrivelse, at GD III er ansvarligt for certificeringspolitikken, og at naervaerende sag ifoelge Kommissionen er det foerste tilfaelde, hvor artikel 85 anvendes paa en certificeringsordning. Sagsoegerne er derfor af den opfattelse, at da skrivelsen blev affattet, var der i hvert fald én »beroert tjenestegren«, nemlig GD III, som ikke havde givet sin godkendelse. Naar henses til den betydning, skrivelsen havde for dommen afsagt af Gerechtshof, Amsterdam, maa det fastslaas, at Kommissionen ved sine ukorrekte oplysninger har handlet i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

79 Kommissionen har anfoert, at skrivelsen af 22. september 1993 ikke indeholdt en forkert beskrivelse af situationen paa dette tidspunkt. Den har henvist til den argumentation, der er gengivet ovenfor i praemis 72. Det er ligeledes Kommissionens opfattelse, at skrivelsen af 27. juni 1994 ikke indeholder urigtigheder.

Rettens bemaerkninger

80 Begrebet berettiget forventning forudsaetter, at der hos den paagaeldende foreligger forventninger, som faellesskabsadministrationen har givet anledning til ved afgivelse af praecise loefter (Rettens dom af 19.5.1994, sag T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale »Murgia Messapica« mod Kommissionen, Sml. II, s. 361, praemis 67, og Rettens kendelse af 11.3.1996, sag T-195/95, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 171, praemis 20).

81 I naervaerende sag har sagsoegerne henvist til to skrivelser fra Kommissionen, som ifoelge sagsoegerne indeholdt loefter, som viste sig ikke at vaere korrekte.

82 Hvad for det foerste angaar Giuffrida's skrivelse er den skrevet enten den 21. eller den 22. september 1993. Skrivelsen er et svar paa en skrivelse fra klagerne af 21. september 1993, og sagsoegerne har anfoert at have modtaget skrivelsen den 22. september 1993. Det anfoeres i skrivelsen, at der i loebet af den foelgende uge ville blive forelagt kommissaerkollegiet et forslag til beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, og at man forventede at kunne meddele beslutningen officielt til sagsoegerne i foerste halvdel af oktober 1993. Selv om denne skrivelse eventuelt vil kunne anses for at indeholde praecise loefter om, at Kommissionen snarest ville traeffe en beslutning, har sagsoegerne ikke bestridt, at da de fik kendskab til skrivelsen, rettede de henvendelse til GD III med henblik paa, at generaldirektoratet skulle intervenere over for GD IV (jf. bl.a. sagsoegernes advokats skrivelse af 5.10.1993 til chefen for enhed III.B.3, McMillan, hvori der henvises til en samtale mellem McMillan og advokaten den 28.9.1993). Under disse omstaendigheder kunne sagsoegerne ikke forvente, at Kommissionen kunne overholde de eventuelle loefter, den havde fremsat i den skrivelse, som blev fremsendt den 22. september 1993.

83 Hvad angaar Ehlermann's skrivelse af 27. juni 1994 bekraeftedes det heri, at vedtagelsen af en endelig beslutning i denne sag havde prioritet i GD IV. Da der er tale om en almindeligt holdt udtalelse, kan der ikke vaere tale om saadanne praecise loefter fra Kommissionens side, at de har kunnet give sagsoegeren en begrundet formodning om tidspunktet for vedtagelsen af en endelig beslutning i naervaerende sag. Under alle omstaendigheder bekraeftes rigtigheden af Ehlermann's udtalelse af, at Kommissionen den 21. oktober 1994 fremsendte en meddelelse af klagepunkter med henblik paa vedtagelse af en endelig beslutning.

84 Det foelger af det anfoerte, at det tredje anbringende ligeledes maa forkastes.

Fjerde anbringende: tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

Sammenfatning af parternes argumentation

85 Sagsoegerne har henvist til, at de i flere tilfaelde har anmodet om at blive hoert under den procedure, som foerte til vedtagelsen af beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17. Det er i strid med retten til kontradiktion, at Kommissionen ikke har imoedekommet sagsoegernes anmodninger. Retten til kontradiktion indebaerer, at sagsoegerne under en mundtlig procedure, der opfyldte alle formelle krav, skulle have haft ret til at udtale sig om alle nye omstaendigheder, som maatte vaere fremkommet under den administrative procedure, og om Kommissionens afslag paa at soege sagen loest i mindelighed. Sagsoegernes interesse i en saadan hoering kunne have begrundet en eventuelt forsinkelse i proceduren, i hvert fald i den periode, som gik forud for vedtagelsen af beslutningen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17.

86 Kommissionen har anfoert, at den har givet sagsoegerne adgang til at fremsaette deres synspunkt med hensyn til klagepunkterne. Der kan derfor ikke vaere tale om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Da der ikke i lovgivningen findes bestemmelser, hvorefter de beroerte virksomheder eller sammenslutninger skal hoeres mundtligt, inden Kommissionen traeffer en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, og da der ikke forelaa saerlige omstaendigheder, som i dette tilfaelde gjorde, at retten til kontradiktion kun kunne sikres effektivt ved en hoering, var Kommissionen paa ingen maade forpligtet til mundtligt at hoere sagsoegerne, efter at de var blevet hoert skriftligt.

Rettens bemaerkninger

87 Ifoelge sagsoegerne skyldtes deres tab, at Kommissionen paa det tidspunkt, hvor de anlagde sag, endnu ikke havde truffet en endelig afgoerelse vedroerende sagsoegernes anmeldelser, og at den saaledes i naesten fire aar havde ladet henstaa som usikkert, om de anmeldte vedtaegter og reglementer var lovlige. Kommissionens adfaerd medfoerte, at Certificeringsraadet truede SCK med at tilbagekalde SCK's tilladelse, at lejerne af kraner ikke i saa hoej grad overholdt FNK's almindelige betingelser, og at sagsoegernes omdoemme var paavirket.

88 Det maa fastslaas, at Kommissionens adfaerd saaledes som beskrevet i forbindelse med dette anbringende, dvs. den manglende gennemfoerelse af en hoering foer vedtagelsen af en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, ikke har kunnet fremkalde eller oege det tab, der paastaas at vaere lidt i staevningen.

89 Der er saaledes ingen forbindelse mellem dette anbringende og tabet.

90 Endvidere vedroerer det udelukkende lovligheden af beslutningen af 13. april 1994, som blev truffet i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17. Under den her behandlede sag oensker sagsoegerne at faa erstatning for det tab, de har lidt, fordi der ikke blev truffet en endelig beslutning inden for en rimelig frist, og sagen vedroerer ikke spoergsmaalet om, hvorvidt beslutningen af 13. april 1994 - som sagsoegerne under alle omstaendigheder ikke har anfaegtet inden for den fastsatte frist - er ulovlig.

91 Det fjerde anbringende maa herefter forkastes.

92 Det foelger af det anfoerte, at gennemgangen af sagsoegernes anbringender ikke har vist, at Kommissionen har udvist en ulovlig adfaerd, som kan paafoere Faellesskabet et ansvar.

93 Retten finder alligevel at maatte undersoege, om der er en aarsagsforbindelse mellem den paastaaede ulovlige adfaerd og det af sagsoegerne paastaaede tab.

2. rsagsforbindelsen

Sammenfatning af parternes argumentation

94 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen er ansvarlig for det tab, de har lidt. SCK risikerer at miste sin godkendelse, fordi Certificeringsraadet er af den opfattelse, at lejeforbuddet er den eneste maade, hvorpaa betingelserne for godkendelsen kan opfyldes, selv om dette lejeforbud netop blev suspenderet, indtil den anfaegtede beslutning foreligger. For saa vidt angaar FNK er sammenslutningens omdoemme og generelle situation paavirket, navnlig paa grund af Kommissionens adfaerd. I replikken har sagsoegerne endvidere anfoert, at Gerechtshof, Amsterdam, paa grund af en ukorrekt udtalelse fra Kommissionen afsagde en foreloebig dom, hvorved lejeforbuddet blev suspenderet, indtil der forelaa en endelig afgoerelse (jf. ovenfor, praemis 14). Ifoelge sagsoegerne medfoerte Kommissionens uacceptabelt lange passivitet, at den af Gerechtshof, Amsterdam, afsagte dom af 28. oktober 1993 fik en tidsmaessig raekkevidde, som langt overskred, hvad der havde vaeret rettens intention.

95 Kommissionen har anfoert, at der ikke er den noedvendige og direkte aarsagsforbindelse mellem Kommissionens handling og den langvarige suspension af lejeforbuddet. Det er ikke Kommissionen, men den nederlandske domstol, der som en foreloebig forholdsregel suspenderede lejeforbuddet. Hvis SCK efter en vis tid var af den opfattelse, at de foreloebige forholdsregler ikke laengere var berettigede, fordi vedtagelsen af Kommissionens endelige beslutning trak laengere ud end forudsat, kunne SCK have rettet henvendelse til den nationale domstol for at faa de foreloebige forholdsregler ophaevet eller aendret.

Rettens bemaerkninger

96 Traktatens artikel 85, stk. 1, har umiddelbare virkninger i forholdet mellem borgerne og fremkalder umiddelbart rettigheder for borgerne, som de nationale domstole skal beskytte (jf. f.eks. Domstolens dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935, praemis 45).

97 Gerechtshof, Amsterdam, forboed i sin dom af 28. oktober 1993 under henvisning til traktatens artikel 85, stk. 1, SCK at anvende »lejeforbuddet« (artikel 7, andet led, i SCK's reglement vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder). Selv om Gerechtshof, Amsterdam, maatte have vaeret paavirket af Kommissionens holdning, dvs. Giuffrida's skrivelse fra september 1993 (jf. ovenfor, praemis 14), hvoraf fremgik, at der ville blive truffet en beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, var denne stillingtagen imidlertid ikke bindende for den nationale domstol. Giuffrida's opfattelse af dette forbud var saaledes kun et forhold, som Gerechtshof, Amsterdam, kunne tage i betragtning ved proevelsen af, om den paagaeldende praksis var i strid med traktatens artikel 85 (Domstolens dom af 10.7.1980, forenede sager 253/78, 1/79, 2/79 og 3/79, Giry og Guerlain m.fl., Sml. s. 2327, praemis 13, og Rettens dom af 9.1.1996, sag T-575/93, Koelman mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, praemis 43). Hertil kommer, at som det vil fremgaa af gennemgangen af annullationssoegsmaalet, var den opfattelse, Kommissionen gav udtryk for under den administrative procedure, og som ligger til grund for den anfaegtede beslutning, baseret paa en korrekt fortolkning af traktatens artikel 85, stk. 1. Hvis der var en fare for, at SCK's tilladelse ville blive tilbagekaldt, skyldtes det saaledes, at SCK var forpligtet til at bringe en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, til ophoer. Kommissionen kan ikke anses for ansvarlig for et saadant »tab«.

98 For saa vidt angaar FNK har sagsoegerne ikke redegjort for, hvorledes FNK's omdoemme og generelle situation blev paavirket af Kommissionens adfaerd, selv om det efter fast retspraksis paahviler sagsoegerne at bevise, at der er direkte aarsagsforbindelse mellem den af institutionen begaaede fejl og det paaberaabte tab (jf. f.eks. Domstolens dom af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, Finsider m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 359, praemis 25, og Rettens dom af 18.9.1995, sag T-168/94, Blackspur m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 2627, praemis 40). Den eneste adfaerd fra FNK's side, som er blevet anfaegtet under den administrative procedure, er systemet med vejledende priser og modregningspriser og den saakaldte »forrangsbestemmelse«, hvorefter FNK's medlemmer var forpligtet til foerst og fremmest at goere brug af andre medlemmer ved leje og udlejning af kraner [artikel 3, litra a) og b), i FNK's interne reglement]. Sagsoegerne har imidlertid under den administrative procedure, under den skriftlige forhandling ved Retten og i retsmoedet anfoert, at FNK frivilligt ophoerte med disse former for praksis, efter at Gerechtshof, Amsterdam, den 9. juli 1992 havde ophaevet den af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Utrecht, afsagte kendelse af 11. februar 1992, dvs. paa et tidspunkt (juli 1992), hvor Kommissionen endnu ikke havde taget stilling, end ikke foreloebigt, til FNK's anmeldelse og Van Marwijk's klage. Det af FNK paaberaabte tab kan derfor paa ingen maade vaere fremkaldt af Kommissionens adfaerd under den administrative procedure.

99 Det foelger af det anfoerte, at der ikke kan gives sagsoegerne medhold i erstatningssoegsmaalet, og det er i denne forbindelse ufornoedent at undersoege, om den anden betingelse for, at Faellesskabet ifalder ansvar, nemlig at der foreligger et tab, er opfyldt.

Soegsmaalet til proevelse af, om beslutning 95/551 er en nullitet eller skal annulleres (sag T-18/96)

1. Paastanden om, at det fastslaas, at den anfaegtede beslutning er en nullitet

Sammenfatning af parternes argumentation

100 Sagsoegerne har fremfoert ét anbringende til stoette for deres paastand. Ifoelge sagsoegerne er den anfaegtede beslutning en nullitet, idet Kommissionen har undladt i den dispositive del at tage stilling til deres begaering om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Det var noedvendigt at tage stilling til begaeringen i den dispositive del, idet spoergsmaalet om, hvorvidt et forhold er i overensstemmelse med Faellesskabets konkurrenceregler, maa vurderes i forhold til artikel 85 set under ét (Rettens dom af 11.7.1996, forenede sager T-528/93, T-542/93, T-543/93 og T-546/93, Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 649), og det er alene en retsakts dispositive del, der kan have retsvirkninger (Rettens dom af 17.9.1992, sag T-138/89, NBV og NVB mod Kommissionen, Sml. II, s. 2181, praemis 31, og af 8.6.1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, praemis 38). Kommissionens beslutning af 13. april 1994, der er truffet i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, er i denne forbindelse uden betydning. En saadan beslutning traeffes efter en foreloebig vurdering og kan derfor ikke sidestilles med en endelig beslutning. Selv om den kunne anses for en endelig beslutning, maa det alligevel i dette tilfaelde fastslaas, at den kun vedroerer SCK's lejeforbud, og der tages ikke stilling til den af FNK anmeldte praksis, hvorfor der endnu ikke er truffet en beslutning om, hvorvidt traktatens artikel 85, stk. 3, finder anvendelse paa denne praksis.

101 Kommissionen har heroverfor anfoert, at det klart fremgaar af 32.-39. betragtning til den anfaegtede beslutning, at den har undersoegt og forkastet sagsoegernes argumenter til stoette for at faa en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Der ville ikke have vaeret nogen begrundelse for at tilfoeje en yderligere artikel i den dispositive del, hvorved begaeringen om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, udtrykkeligt blev forkastet, idet det forhold, at det i artikel 1 og 3 fastslaas, at SCK og FNK har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, og at der i artikel 2 og 4 gives paabud, noedvendigvis indebaerer, at begaeringen om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, forkastes.

Rettens bemaerkninger

102 I den anfaegtede beslutnings dispositive del har Kommissionen fastslaaet, at FNK's system med vejledende priser og modregningspriser (artikel 1) og SCK's lejeforbud (artikel 3) er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, og det paalaegges FNK (artikel 2) og SCK (artikel 4) straks at bringe overtraedelserne til ophoer. Endvidere paalaegges der ved den anfaegtede beslutning sagsoegerne boeder (artikel 5).

103 Selv om der ikke i den dispositive del udtrykkeligt tages stilling til de begaeringer om en fritagelse, som sagsoegerne havde indgivet i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, maa det fastslaas, at Kommissionen i forhold til traktatens artikel 85 set under ét har vurderet, om den i den anfaegtede beslutnings artikel 1 og 3 omhandlede praksis var i overensstemmelse med konkurrencereglerne. Det fremgaar saaledes af en udfoerlig begrundelse i den anfaegtede beslutning (32.-39. betragtning), at Kommissionen har undersoegt, om traktatens artikel 85, stk. 1, kunne erklaeres uanvendelig paa denne praksis i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Paa grundlag af denne vurdering har Kommissionen i 35. betragtning udtalt vedroerende FNK's vejledende priser og modregningspriser, at »en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3 ... saaledes [er] udelukket«. Endvidere fastslaas det udtrykkeligt i 39. betragtning, at »en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, for saa vidt angaar SCK's lejeforbud saaledes [er] udelukket«.

104 Det bemaerkes, at der noedvendigvis maa tages hensyn til begrundelsen for en retsakt, naar dennes noejagtige betydning skal fastlaegges (Domstolens dom af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 99/86, 193/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 27, og af 15.5.1997, sag C-355/95 P, TWD mod Kommissionen, Sml. I, s. 2549, praemis 21, samt Rettens dom af 5.6.1992, sag T-26/90, Finsider mod Kommissionen, Sml. II, s. 1789, praemis 53). Selv om der ikke i beslutningens dispositive del udtrykkeligt tages stilling til de begaeringer om en fritagelse, som sagsoegerne havde indgivet i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, indebaerer det forhold, at det i den dispositive del fastslaas, at traktatens artikel 85, stk. 1, er overtraadt, og at overtraedelserne skal bringes til ophoer, naar henses til betragtningerne til beslutningen (32.-39. betragtning), noedvendigvis, at begaeringerne forkastes.

105 Endelig kan sagsoegerne ikke paaberaabe sig dommene i sagerne NBV og NVB mod Kommissionen og Fiorani mod Parlamentet. I ingen af disse sager, som paa ingen maade vedroerte spoergsmaalet om, hvorvidt en beslutning fra en faellesskabsinstitution var en nullitet, var den anfaegtede beslutnings dispositive del bebyrdende i forhold til sagsoegerne. Kun nogle af betragtningerne til beslutningen kunne anses for ikke at vaere til fordel for sagsoegerne. Annullationssoegsmaalene blev derfor afvist, idet sagsoegerne alene oenskede begrundelsen annulleret. I dette tilfaelde er den anfaegtede beslutnings dispositive del bebyrdende i forhold til sagsoegerne, idet de goeres ansvarlige for overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1, de paalaegges at bringe disse til ophoer, paalaegges boeder, og implicit, men utvetydigt, forkastes deres begaeringer om en fritagelse.

106 Anbringendet maa herefter forkastes.

107 I konsekvens heraf frifindes Kommissionen for paastanden om, at det fastslaas, at den anfaegtede beslutning er en nullitet.

2. Paastanden om annullation af den anfaegtede beslutning

108 Sagsoegerne har fremfoert fem anbringender til stoette for paastanden om annullation af den anfaegtede beslutning. Disse stoettes paa en tilsidesaettelse af artikel 3, 4, 6 og 9 i forordning nr. 17, af traktatens artikel 85, stk. 1, af traktatens artikel 85, stk. 3, af retten til kontradiktion og af traktatens artikel 190.

Foerste anbringende: tilsidesaettelse af artikel 3, 4, 6 og 9 i forordning nr. 17

Sammenfatning af parternes argumentation

109 Sagsoegerne har uden naermere forklaring og med henvisning til deres argumentation til stoette for, at den anfaegtede beslutning er en nullitet, anfoert, at Kommissionens undladelse af at tage stilling til deres begaeringer om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, er i strid med artikel 3, 4, 6 og 9 i forordning nr. 17, og at Kommissionen ligeledes har begaaet en alvorlig formel fejl, saaledes at beslutningen ikke opfylder formkravene og derfor maa annulleres.

110 Kommissionen har henvist til sin argumentation vedroerende paastanden om, at det fastslaas, at den anfaegtede beslutning er en nullitet.

Rettens bemaerkninger

111 Dette anbringende stoettes paa de samme argumenter som dem, der er fremfoert i forbindelse med anbringendet til stoette for paastanden om, at det fastslaas, at den anfaegtede beslutning er en nullitet.

112 Det bemaerkes, at Kommissionen i beslutningen utvetydigt har taget stilling til sagsoegernes begaeringer om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3 (jf. ovenfor, praemis 103 og 104).

113 Det foerste anbringende maa herefter forkastes.

Andet anbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1

114 Paa grundlag af retsmoederapporten og efter den mundtlige forhandling kan anbringendet opdeles i fire led.

115 Det foerste led stoettes paa, at SCK fejlagtigt er blevet anset for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1. Det andet led kan yderligere opdeles i to argumenter. Det foerste argument gaar ud paa, at der foreligger en retlig fejl med hensyn til anvendelsen af kriterierne om gennemskuelighed, aabenhed, uafhaengighed og anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier i forbindelse med vurderingen af, om certificeringsordningen er i overensstemmelse med traktatens artikel 85, stk. 1. Det andet argument gaar ud paa, at der var tale om et fejlskoen, da Kommissionen antog, at lejeforbuddet havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Det tredje led stoettes paa, at der var tale om et fejlskoen, da Kommissionen antog, at systemet med vejledende priser og modregningspriser havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Endelig stoettes det fjerde led paa en fejlagtig vurdering af paavirkningen af handelen mellem medlemsstater.

Foerste led gaaende ud paa, at SCK fejlagtigt anses for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1

- Sammenfatning af parternes argumentation

116 Sagsoegerne har anfoert, at SCK ikke er en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, idet et certificeringsorgan, som udelukkende er beskaeftiget med en neutral og objektiv kontrol med virksomheder i en bestemt branche, ikke udoever en oekonomisk aktivitet (jf. Domstolens dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, og af 17.2.1993, forenede sager C-159/91 og C-160/91, Poucet og Pistre, Sml. I, s. 637, samt generaladvokat Slynn's forslag til afgoerelse i sag C-123/83, BNIC, Domstolens dom af 30.1.1985, Sml. s. 391). SCK kan heller ikke anses for en sammenslutning af virksomheder i henhold til denne bestemmelse.

117 Kommissionen har anfoert, at det forhold, at et organ, uanset hvilken retlig status det har, udoever en aktivitet af oekonomisk karakter, som i princippet kan udoeves af en privat virksomhed med gevinst for oeje, er tilstraekkeligt til, at det kan anses for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1. I dette tilfaelde er udstedelsen af et certifikat mod betaling en aktivitet af denne karakter. SCK maa derfor anses for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.

- Rettens bemaerkninger

118 I den anfaegtede beslutning har Kommissionen anset SCK for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (17. betragtning, andet afsnit).

119 Det maa undersoeges, om Kommissionen herved har anlagt et forkert skoen eller begaaet en retlig fejl.

120 Inden for konkurrenceretten »omfatter begrebet virksomhed enhver enhed, som udoever oekonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmaade« (Hoefner og Elser-dommen, praemis 21).

121 SCK er et privatretligt organ, som har etableret en certificeringsordning for kranudlejningsvirksomheder, som er frivillig. SCK bestemmer selvstaendigt, hvilke betingelser de godkendte virksomheder skal opfylde. SCK udsteder kun certifikater mod vederlag.

122 Dette viser, at SCK udoever en oekonomisk aktivitet. SCK maa derfor anses for en virksomhed i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.

123 Da Kommissionen korrekt har anset SCK for en virksomhed, er sagsoegernes argument om, at SCK ikke er en sammenslutning af virksomheder, uden betydning.

124 Herefter maa foerste led af andet anbringende forkastes.

Andet led gaaende ud paa, at der foreligger en retlig fejl med hensyn til anvendelsen af kriterierne om gennemskuelighed, aabenhed, uafhaengighed og anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier i forbindelse med vurderingen af, om certificeringsordningen er i overensstemmelse med traktatens artikel 85, stk. 1, og at der var tale om et fejlskoen, da Kommissionen antog, at lejeforbuddet havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1

- Sammenfatning af parternes argumentation

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695A0213.1

125 Sagsoegerne har henvist til, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning har antaget, at saafremt lejeforbuddet »er knyttet til et certificeringssystem, som er fuldstaendig aabent, uafhaengigt og gennemskueligt, og som indebaerer anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier, kan det goeres gaeldende, at forbuddet ikke har nogen begraensende indvirkning paa konkurrencen, men udelukkende tager sigte paa en fuldstaendig garanti af kvaliteten af de certificerede varer eller tjenesteydelser« (23. betragtning, foerste afsnit). Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1, ved selv at fastsaette generelle betingelser i forbindelse med vurderingen af, om denne bestemmelse finder anvendelse paa certificeringsordninger, idet saadanne betingelser ikke findes i traktatens artikel 85, stk. 1.

126 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at lejeforbuddet i forbindelse med SCK's certificeringsordning ikke har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen. Ved vurderingen af, om saadanne klausuler falder inden under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, maa det undersoeges, hvorledes konkurrenceforholdene ville vaere uden dem (dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, praemis 18). SCK's certificeringsordning styrker konkurrencen. Den medvirker til at skabe et gennemskueligt marked, idet det ud fra en objektiv og upartisk standard kan vurderes, hvilken kvalitet og sikkerhed de forskellige udbydere af produktet kan tilbyde. Det er noedvendigt at forbyde leje hos ikke-godkendte virksomheder, idet det er den eneste maade, hvorpaa det kan sikres, at en ordre, der placeres hos en godkendt virksomhed, udfoeres af en virksomhed, som opfylder de samme sikkerheds- og kvalitetskrav. Paa denne maade indebaerer lejeforbuddet en beskyttelse svarende til den, der knytter sig til et varemaerke, og Domstolen har anerkendt, at varemaerker er forenelige med Faellesskabets konkurrenceregler (Domstolens dom af 17.10.1990, sag C-10/89, CNL-SUCAL, Sml. I, s. 3711, praemis 13). Lejeforbuddet er ligeledes noedvendigt, fordi det er den eneste maade, hvorpaa betingelsen i artikel 2, stk. 5, i Certificeringsraadets betingelser kan opfyldes (jf. ovenfor, praemis 5). Det fremgaar heraf, at det organ, der udsteder certifikatet, selv skal kontrollere, at kvalitetskravene er opfyldt, naar et arbejde udfoeres af en underleverandoer. Med hensyn til Kommissionens forslag om at give de godkendte virksomheder mulighed for ved hjaelp af nogle paa forhaand udarbejdede lister at godtgoere, at ikke-godkendte virksomheder, som de anvender, alligevel opfylder kvalitetskravene, har sagsoegerne anfoert, at en saadan ad hoc-kontrolordning direkte udelukker en certificeringsordning, der bygger paa systematisk kontrol. Endelig maa lejeforbuddet ogsaa opretholdes i de tilfaelde, hvor ordregiveren udtrykkeligt giver tilladelse til, at der lejes kraner hos en ikke-godkendt virksomhed. Trovaerdigheden i certificeringsordningen forudsaetter saaledes, at alle de produkter og tjenesteydelser, der udbydes af godkendte virksomheder, opfylder de stillede krav.

127 Sagsoegerne har anfoert, at den omhandlede ordning under alle omstaendigheder opfylder de kriterier, Kommissionen har opstillet. For det foerste er systemet karakteriseret ved at vaere fuldstaendig aabent, idet man ikke kun accepterer FNK's medlemmer, men ogsaa alle andre virksomheder, der oensker det. SCK har saaledes udstedt certifikater til tolv virksomheder, som ikke var medlemmer af FNK. Betingelserne for at opnaa et certifikat er objektive og indebaerer ikke forskelsbehandling. Den gebyrnedsaettelse, som FNK's medlemmer opnaaede indtil den 1. januar 1992, var alene en kompensation for den sekretariatsbistand, FNK ydede SCK. Ordningen var ogsaa aaben for virksomheder fra de oevrige medlemsstater, hvilket bekraeftes i en beretning fra Certificeringsraadet af 11. januar 1993 og i en skrivelse af 11. marts 1994 fra sammenslutningen af belgiske kranudlejningsvirksomheder. SCK har altid anerkendt, at en registrering i udlandet var tilstraekkelig til at opfylde den betingelse om registrering i handelsregistret, der stilles til virksomheder, som ansoeger SCK om et certifikat. De vanskeligheder, som udenlandske virksomheder staar over for, naar de oensker at komme ind paa det nederlandske marked, skyldes saaledes alene forskellene i landenes regler.

128 Endelig har sagsoegerne anfoert, at selv om det ikke fremgaar af reglementet, anerkender SCK andre certificeringsordninger som ligestillede, saafremt de indebaerer de samme garantier som den omhandlede ordning. SCK's certificeringsordning indebaerer i virkeligheden en gevinst i forhold til den lovbestemte ordning, baade indholdsmaessigt og sagsbehandlingsmaessigt. For saa vidt angaar det indholdsmaessige stiller SCK saavel tekniske betingelser som betingelser vedroerende ledelsen af virksomheden, der gaar laengere end de lovbestemte betingelser. SCK foerer en meget mere aktiv kontrolpolitik end Keboma. Baggrunden for, at en certificeringsordning har en saadan yderligere opgave, er en bevidst politik i Nederlandene, der gaar ud paa i stoerst muligt omfang at overlade kontrol med overholdelsen af lovbestemte betingelser til virksomhederne. GD III har i et notat af 18. august 1994 til GD IV anerkendt, at SCK's certificeringsordning indebaerer en yderligere gevinst. Under disse omstaendigheder kan SCK ikke tillade udlejning af kraner, som ikke opfylder de lovbestemte betingelser, uden at forstyrre certificeringsordningens indre sammenhaeng. Det forhold, at der ikke findes andre private organer, som har en certificeringsordning svarende til SCK's, indebaerer ikke, at SCK ikke ville anerkende en tilsvarende ordning, hvis der fandtes en saadan. I oevrigt goer Kommissionens argument det umuligt at skabe en certificeringsordning paa et omraade, hvor en saadan ikke allerede findes, idet den foerste ordning, der etableres, ikke har mulighed for at anerkende andre lignende ordninger.

129 Kommissionen har heroverfor anfoert, at den i 23.-30. betragtning til beslutningen har foretaget en detaljeret gennemgang af lejeforbuddet ud fra den retlige og oekonomiske sammenhaeng, det indgaar i, med henblik paa at tage stilling til, om et saadant forbud er foreneligt med traktatens artikel 85, stk. 1 (jf. Domstolens dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société technique minière, Sml. 1965-1968, s. 211; org. ref.: Rec. s. 337).

130 Ifoelge Kommissionen er lejeforbuddet ikke noedvendigt for at sikre sammenhaengen i den omhandlede certificeringsordning. Med henblik paa at paavise, at forbuddet gaar laengere end paakraevet, har Kommissionen henvist til, at det indebaerer, at der ikke maa anvendes kraner, som er godkendt af andre organer, og det er ikke muligt for en hovedentreprenoer at godtgoere, at ikke-godkendte underentreprenoerer opfylder alle de af SCK stillede krav, heller ikke ved hjaelp af en paa forhaand udarbejdet liste. Endvidere goer forbuddet det umuligt for en hovedentreprenoer at benytte en ikke-godkendt underentreprenoer, selv om ordregiveren udtrykkeligt har givet afkald paa de kvalitetsgarantier, der knytter sig til SCK's certifikat, og har givet tilladelse til, at der benyttes ikke-godkendte kraner.

131 Endvidere har Kommissionen anfoert, at SCK ikke opfylder de kriterier, der opstilles i den anfaegtede beslutnings 23. betragtning, foerste afsnit. For det foerste havde ordningen fra starten og i hvert fald delvis indtil den 21. oktober 1993 de kendetegn, som er karakteristiske for en lukket ordning (24. betragtning til den anfaegtede beslutning). I modsaetning til, hvad sagsoegerne har anfoert, anerkendte man ikke andre garantiordninger. Den aendring i den oprindelige udgave af artikel 7, andet led, i certificeringsreglementet, som sagsoegerne foreslog med henblik paa at aabne mulighed for anerkendelse af andre privatretlige organers certificering (skrivelse fra sagsoegernes advokat til Kommissionen (att. Dubois) af 12.7.1993), havde ingen praktisk betydning, idet saadanne organer ikke findes, hverken i Nederlandene eller i de omkringliggende lande, og der anerkendes ikke andre garantier end private certifikater. Det er saaledes ikke muligt at anerkende Keboma-maerket, og det samme gaelder med hensyn til lignende officielle erklaeringer fra de belgiske og tyske myndigheder.

- Rettens bemaerkninger

132 I henhold til artikel 7, andet led, i SCK's reglement vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder er det forbudt for virksomheder, der er godkendt af SCK, at leje kraner hos ikke-godkendte virksomheder.

133 For saa vidt angaar det foerste argument i dette led af anbringendet, der gaar ud paa, at der foreligger en retlig fejl med hensyn til anvendelsen af kriterierne om gennemskuelighed, aabenhed, uafhaengighed og anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier i forbindelse med vurderingen af, om certificeringsordningen er forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, bemaerkes, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning (23. betragtning) fandt, at spoergsmaalet om, hvorvidt lejeforbuddet er konkurrencebegraensende, kun kunne vurderes i forhold til karakteren af den godkendelsesordning, som forbuddet er forbundet med. Med henblik herpaa opstillede Kommissionen fire kriterier - aabenhed, uafhaengighed, gennemskuelighed og anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier - som certificeringsordningen skulle opfylde, for at lejeforbuddet eventuelt kunne falde uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 85, stk. 1.

134 Efter fast retspraksis maa spoergsmaalet om, hvorvidt en adfaerd er forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, vurderes ud fra sagens oekonomiske og retlige sammenhaeng (jf. f.eks. Société technique minière-dommen og Rettens dom af 14.5.1997, sag T-77/94, VGB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s.759, praemis 140). Da Kommissionen saaledes er berettiget til at fastlaegge kriterier, hvorved kravene i traktatens artikel 85, stk. 1, i en saerlig juridisk og retlig situation konkretiseres naermere, maa det undersoeges, om de kriterier, der opstilles i den anfaegtede beslutnings 23. betragtning, foerste afsnit, er relevante.

135 Da Kommissionen imidlertid alene ud fra den manglende aabenhed i SCK's certificeringsordning og den manglende anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier fastslaar, at lejeforbuddet i dette tilfaelde er konkurrencefordrejende (den anfaegtede beslutning, 23. betragtning, andet afsnit, og artikel 3), er det tilstraekkeligt at vurdere disse to kriteriers relevans.

136 Der er ingen tvivl om, at kriteriet vedroerende aabenhed i certificeringsordningen er relevant ved vurderingen af lejeforbuddet i forhold til traktatens artikel 85, stk. 1. Forbuddet mod leje hos ikke-godkendte virksomheder paavirker saaledes i vaesentlig grad disse virksomheders konkurrencemaessige muligheder, saafremt det er vanskeligt at faa adgang til certificeringsordningen.

137 Det andet kriterium vedroerende anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier er ligeledes relevant. Lejeforbuddet, der forhindrer godkendte virksomheder i at benytte ikke-godkendte virksomheder, selv om de kan fremvise garantier svarende til garantierne i certificeringsordningen, er saaledes ikke objektivt begrundet i et oenske om at opretholde den garanti for produkternes og tjenesteydelsernes kvalitet, som ligger i certificeringsordningen. Tvaertimod medfoerer den manglende anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier en beskyttelse af de godkendte virksomheder mod konkurrence fra ikke-godkendte virksomheder.

138 Det foerste argument i anbringendets andet led vedroerende en retlig fejl maa herefter forkastes.

139 For saa vidt angaar det andet argument i dette led, hvorved sagsoegerne goer gaeldende, at der var tale om et fejlskoen, da Kommissionen antog, at SCK's lejeforbud havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, bemaerkes, at da oprettelsen af SCK blev droeftet i FNK's Noord Holland-region den 27. september 1983, var moededeltagernes tanke ikke at styrke konkurrencen, men snarere at gennemfoere en forhoejelse af markedsprisen. I referatet fra dette moede (som sagsoegerne har fremlagt ved skrivelse af 10.4.1997) gengives udtalelserne fra en af deltagerne saaledes: »Et saadant [certificerings]organ vil vaere en god ting. Det maa forventes, at hvis projektet gennemfoeres korrekt, vil det have en virkning paa priserne.« En anden deltager i moedet udtalte, at certificeringsprojektet var en »god idé«. Han tilfoejede, at »i en virksomhed er den realiserede omsaetning vigtigere end maskinernes udnyttelsesgrad«. En kranudlejningsvirksomhed, som ikke oeger maskinernes udnyttelsesgrad, kan kun opnaa en stigning i omsaetningen ved en prisforhoejelse.

140 Endvidere befinder det andet argument i andet led sig paa et andet niveau end det niveau, hvor Kommissionen i den anfaegtede beslutning har vurderet lejeforbuddet. Kommissionen har saaledes begrundet, at der er tale om en konkurrencebegraensning, med, at forbuddet fandt anvendelse som led i en certificeringsordning, som ikke var fuldstaendig aaben, og som ikke gav mulighed for anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier (den anfaegtede beslutning, 23. betragtning, andet afsnit).

141 Lejeforbuddet i artikel 7, andet led, i SCK's reglement vedroerende certificering af kranudlejningsvirksomheder indebaerer ikke kun en begraensning i de godkendte virksomheders handlefrihed, men ogsaa og navnlig en paavirkning af ikke-godkendte virksomheders konkurrencemuligheder. Naar henses til SCK's oekonomiske styrke og til, at SCK efter egne oplysninger har ca. 37% af det nederlandske marked for udlejning af mobilkraner, kan der ikke vaere nogen tvivl om, at