ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den mulighed, som skyldneren har for at indgive indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav udstedt i medfør af forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, som ændret ved forordning nr. 936/2012, sigter mod at opveje den omstændighed, at det system, der er fastsat i denne forordning, ikke forudser den nævnte skyldners deltagelse i den europæiske betalingspåkravsprocedure, således at han har mulighed for at bestride kravet efter udstedelsen af det europæiske betalingspåkrav. Denne handlingsmulighed fremmes af den omstændighed, at skyldneren ikke er forpligtet til at angive grundene til, at kravet bestrides, og at skyldneren kan begrænse sig til at bestride kravet i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 16, stk. 3.

Idet formålet med den procedure, der er indført ved forordning nr. 1896/2006, er at forene hurtighed og effektivitet i en retslig procedure under overholdelse af retten til forsvar, må skyldneren dog udøve sine rettigheder inden for de fastsatte frister, og har herefter kun begrænsede muligheder for at gøre indsigelse mod, at det europæiske betalingspåkrav fuldbyrdes. Hvad angår muligheden for at prøve det europæiske betalingspåkrav, når først fristen for at indgive en indsigelse er udløbet, kan denne prøvelse kun, som det fremgår af selve overskriften til nævnte forordnings artikel 20, ske i særlige tilfælde.

(jf. præmis 28, 29, 40 og 41)
Sag C-8/14

BBVA SA

mod

Pedro Peñalva López m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia no 4 de Martorell)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 93/13/EØF — aftale om lån med pant i fast ejendom — urimelige kontraktvilkår — procedure med henblik på realisering — indsigelse — præklusive frister«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 29. oktober 2015

Forbrugerbeskyttelse — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — direktiv 93/13 — procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, der verserer på datoen for vedtagelsen af en national overgangsbestemmelse, som fastsætter en præklusiv frist til at fremsætte indsigelse mod tvangsfuldbyrdelsen — frist, der begynder at løbe fra dagen efter offentliggørelsen af lovgivningen — uforenelighed med effektivitetsprincippet

(Rådets direktiv 93/13, art. 6 og 7)

Artikel 6 og 7 i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at de er til hinder for en national overgangsbestemmelse, der undergiver forbrugere – over for hvilke der er blevet indledt en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, der ikke er blevet afsluttet på datoen for ikrafttrædelsen af den lov, som denne overgangsbestemmelse indgår i – en præklusiv frist på en måned, beregnet fra dagen efter denne lovs offentliggørelse, til at fremsætte indsigelse mod tvangsfuldbyrdelsen på det grundlag, at kontraktvilkår hævdes at være urimelige.

Selv om den nævnte overgangsbestemmelse, henset til varigheden af den indsigelsesfrist, der er tillagt forbrugeren, ikke kan anses for at tilsidesætte effektivitetsprincippet, er den omstændighed, at denne præklusive frist begynder at løbe, uden at de berørte forbrugere personligt informeres om muligheden for at påberåbe sig en ny indsigelsesgrund inden for rammerne af en fuldbyrdelsesprocedure, der allerede er indledt inden ikrafttrædelsen af den lov, som overgangsbestemmelsen henhører under, nemlig ikke af en sådan art, at den kan sikre den fulde udnyttelse af denne frist, og således den effektive udøvelse af den nye ret, der er blevet givet ved den omhandlede lovændring.

En sådan national overgangsbestemmelse tilsidesætter således effektivitetsprincippet.

(jf. præmis 32, 39, 41 og 42 samt domskonkl.)
Selv om artikel 335 TEUF i henhold til sin ordlyd kun omhandler medlemsstaterne, er den et udtryk for et almindeligt princip, hvorefter Unionen er en juridisk person og med henblik herpå repræsenteres af Kommissionen. Det følger heraf, at denne bestemmelse giver Kommissionen et grundlag til at repræsentere Unionen for Den Internationale Havretsdomstol.

Kommissionen har i denne henseende ikke ved at afgive en skriftlig erklæring på Unionens vegne, hvis indhold ikke er blevet godkendt af Rådet, til den nævnte domstol tilsidesat de kompetencer, som Rådet er tillagt i henhold til artikel 218, stk. 9, TEUF og artikel 16, stk. 1, andet punktum, TEU. Hvad for det første angår artikel 218, stk. 9, TEUF betyder henvisningen deri til de holdninger, der skal indtages på Unionens vegne »i« et organ nedsat ved en international aftale, som skal vedtage retsakter, der har retsvirkninger nemlig, at anvendelsen af denne bestemmelse vedrører de holdninger, der skal indtages på Unionens vegne inden for rammerne af dennes deltagelse via dens institutioner eller i givet fald gennem dens medlemsstater, som handler solidarisk i Unionens interesse, ved vedtagelsen af sådanne retsakter inden for det pågældende internationale organ. Unionen er imidlertid blevet opfordret til som part at give udtryk for en holdning »for« en international domstol og ikke »i« denne.

Hvad for det andet angår artikel 16, stk. 1, andet punktum, TEU, har en skriftlig erklæring, som består i at foreslå svar på de spørgsmål, der er blevet stillet i en sag, idet der deri bliver redegjort for den måde, hvorpå Unionen opfatter fortolkningen og anvendelsen af visse relevante internationale bestemmelser og den relevante EU-lovgivning på området for fiskeri, ikke til formål at formulere en politik på dette område som omhandlet i den nævnte bestemmelse, men til Den Internationale Havretsdomstol at afgive en række retlige bemærkninger med henblik på at gøre det muligt for denne domstol i givet fald at afgive en informeret rådgivende udtalelse vedrørende de spørgsmål, som er blevet stillet den. I denne henseende er betragtninger i erklæringen om denne domstols kompetence til at besvare anmodningen om en rådgivende udtalelse og om antagelsen af de stillede spørgsmål til realitetsbehandling, ligesom de bemærkninger, der er blevet indgivet med hensyn til den omhandlede sags realitet, karakteristiske for deltagelsen i en sag for en domstol. Under disse betingelser kan de ikke anses for at svare til formuleringen af en politik som omhandlet i artikel 16, stk. 1, TEU.

(jf. præmis 58, 59, 62, 63 og 70-73)
Spørgsmålet om, hvorvidt det er ufornødent at fortolke denne bestemmelse på baggrund af, at direktiv 2007/46 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer har foretaget en fuldstændig harmonisering, udgør ikke en formalitetsindsigelse, men skal behandles i forbindelse med besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål.

Artikel 34 TEUF og artikel 31, stk. 1 og 12, i direktiv 2007/46 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter markedsføring i en medlemsstat af nye reservedele til vejkøretøjer, som ikke er opført på listen i nævnte direktivs bilag XIII, er undergivet anvendelsen af en attesterings- eller typegodkendelsesprocedure i denne medlemsstat, forudsat at denne lovgivning derudover fastsætter undtagelser, som kan sikre, at dele, der er lovligt fremstillet og markedsført i andre medlemsstater, er fritaget herfra, eller, hvis dette ikke er tilfældet, at de omhandlede dele kan udgøre en betydelig risiko for den korrekte funktion af systemer, der er væsentlige for køretøjets sikkerhed eller miljøpræstationer, og at denne attesterings- eller typegodkendelsesprocedure er strengt nødvendig og står i et rimeligt forhold til formålet om at sikre færdselssikkerhed og miljøbeskyttelse. Såfremt en del eller udstyr endnu ikke er medtaget på listen i bilag XIII til direktiv 2007/46, og dermed så længe Kommissionen ikke har truffet beslutning herom, kan medlemsstaterne således opretholde nationale bestemmelser vedrørende dele eller udstyr, der kan udgøre en betydelig risiko for den korrekte funktion af systemer, der er væsentlige for køretøjets sikkerhed eller miljøpræstationer, idet disse nationale bestemmelser imidlertid ikke længere er gyldige, når der er truffet en sådan beslutning.

De betingelser, hvorunder det kan påvises, at sådanne dele allerede er typegodkendt eller attesteret eller udgør originaldele eller dele af tilsvarende kvalitet, henhører i mangel af EU-retlige bestemmelser under medlemsstaternes lovgivning, med forbehold for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.

(jf. præmis 36, 41-44 og 46 samt domskonkl.)
Begrebet program i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 1, litra b), i direktiv 2010/13 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester skal fortolkes således, at det omfatter tilrådighedsstillelse på et subdomæne til et dagblads websted af videoer af kort varighed, som svarer til korte sekvenser, som er uddrag fra lokale nyheds-, sports- eller underholdningsbulletiner. Den pågældende bestemmelse kræver således, at videosekvenser som de i hovedsagen omhandlede kan sammenlignes med formen og indholdet af tv-spredning, og ikke, at en komplet samling korte videoer kan sammenlignes med et udbud eller et komplet katalog fastlagt af et tv-selskab.

Den omstændighed, at videoerne er af kort varighed, kan i øvrigt ikke rejse tvivl ved deres kvalificering som programmer. Hvad tilsvarende angår brugerens mulighed for at få adgang til den video, han ønsker på det valgte tidspunkt og efter individuel anmodning via et katalog fastlagt af udbyderen af online avisen, som muliggør såvel en søgning efter emne som en søgning efter de mest populære eller nyeste videoer, ændrer denne ikke ved den omstændighed, at videoerne i lighed med tv-programmer henvender sig til den brede offentlighed og vil kunne have en klar indvirkning på denne som omhandlet i 21. betragtning til direktiv 2010/13. En sådan mulighed svarer i øvrigt til den, der udtrykkeligt er fastsat i definitionen på on-demand audiovisuelle medietjenester i artikel 1, stk. 1, litra g), i direktiv 2010/13. Den måde, hvorpå videoerne vælges, er følgelig ikke forskellig fra den, som tilbydes i forbindelse med on-demand audiovisuelle medietjenester, som henhører under anvendelsesområdet for dette direktiv.

(jf. præmis 19-21 og 24 samt domskonkl. 1)
Princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som er knæsat i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og konkretiseret ved Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en godtgørelse ved kontraktens udløb, som udbetales som supplement til lønnen efter udløbet af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, når det kontraktmæssige ansættelsesforhold ikke efterfølges af en tidsubegrænset kontrakt, ikke skal udbetales i det tilfælde, hvor kontrakten indgås med en ung for en periode, der ligger i dennes skole- eller universitetsferie.

I det foreliggende tilfælde har godtgørelsen ved kontraktens udløb til formål at kompensere for lønmodtagerens usikre situation, når kontraktforholdet ikke efterfølges af en tidsubegrænset kontrakt, og unge, som har indgået en tidsbegrænset ansættelseskontrakt for en periode, som ligger i deres skole- eller universitetsferie, er udtrykkeligt udelukket fra at modtage denne godtgørelse.

Den nationale lovgiver har således stiltiende, men nødvendigvis været af den opfattelse, at disse unge ikke ved udløbet af deres kontrakt er i en situation med beskæftigelsesmæssig usikkerhed.

En beskæftigelse, som udøves på grundlag af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt af en elev eller af en studerende i dennes skole- eller universitetsferie, er nemlig ved sin karakter både midlertidig og accessorisk, eftersom denne elev eller denne studerende genoptager sine studier ved feriens afslutning.

Det følger heraf, at den nationale lovgiver ved at antage, at situationen for disse unge ikke kan sammenlignes med situationen for de øvrige kategorier af arbejdstagere, som har ret til en godtgørelse ved kontraktens udløb, på ingen måde har overskredet grænserne for det skøn, som lovgiver har på det socialpolitiske område. Følgelig kan den forskellige behandling af disse to kategorier af arbejdstagere ikke udgøre en forskelsbehandling på grund af alder.

(jf. præmis 34-37, 39 og 40 samt domskonkl.)
Rådets forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at godkendelsen af en aftale om fordeling af arv, indgået af en værge for mindreårige børn på disses vegne, udgør en foranstaltning vedrørende udøvelse af forældreansvar som omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 1, litra b), som således henhører under denne forordnings anvendelsesområde, og ikke en foranstaltning vedrørende arv som omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 3, litra f), som er udelukket fra forordningens anvendelsesområde.

Rets- og handleevnen og spørgsmål om repræsentation, der hænger sammen hermed, skal bedømmes efter selvstændige kriterier og skal ikke betragtes som forudgående spørgsmål, der afhænger af de retlige dispositioner, som disse spørgsmål er knyttet til. Udpegelsen af en værge for mindreårige børn og kontrollen med denne værges udøvelse af sine aktiviteter er så nært forbundne, at det ikke er hensigtsmæssigt at anvende forskellige kompetenceregler, som varierer i forhold til den omhandlede retlige dispositions område.

Den omstændighed, at en sådan godkendelse af en aftale om fordeling af arv fra værgemålsretten, som er krævet i medlemsstatens lovgivning for at denne aftale er gyldig, ønskes opnået i forbindelse med en arvesag, kan følgelig ikke betragtes som afgørende for, om foranstaltningen henhører under arveretten. Nødvendigheden af at opnå en godkendelse fra værgemålsretten er en direkte konsekvens af de mindreårige børns alder og rets- og handleevne og udgør en foranstaltning til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af barnets formue eller disponering herover i forbindelse med udøvelsen af forældreansvaret som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), og stk. 2, litra e), i forordning nr. 2201/2003.

(jf. præmis 30, 31 og 38 samt domskonkl.)
Hvis der er rejst et EU-retligt spørgsmål under en retssag ved en ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, er retten i medfør af artikel 267, stk. 3, TEUF pligtig at forelægge sagen for Domstolen, medmindre retten har fastslået, at det rejste spørgsmål ikke er relevant, eller den pågældende EU-retlige bestemmelse allerede er blevet fortolket af Domstolen, eller EU-rettens korrekte anvendelse fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads for fortolkningstvivl.

Hverken forordning nr. 297/95 om fastsættelse af gebyrer til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, som ændret ved Kommissionens forordning nr. 273/2012 eller forordning nr. 1234/2008 om behandling af ændringer af betingelserne i markedsføringstilladelser for humanmedicinske lægemidler og veterinærlægemidler, som ændret ved Kommissionens forordning nr. 712/2012 hverken pålægger eller forbyder en kompetent national myndighed at kræve betaling af lige så mange gebyrer som antallet af markedsføringstilladelser, der skal ændres, for en ændring af adressen på indehaveren af en markedsføringstilladelse.

Forordning nr. 297/95 pålægger således ikke de kompetente nationale myndigheder for udstedelse af markedsføringstilladelser for lægemidler nogen forpligtelse. Hvad angår forordning nr. 1234/2008 indeholder den ikke nogen bestemmelse, der regulerer det gebyrbeløb, som opkræves af de kompetente nationale myndigheder for at behandle sådanne grupper af mindre ændringer af type IA, såsom ændringer af ren administrativ art, der vedrører identitet og kontaktoplysninger for indehaveren af en markedsføringstilladelse. Spørgsmålet om, hvorvidt disse nationale myndigheder kan kræve betaling af lige så mange gebyrer som antallet af markedsføringstilladelser, der skal ændres, uanset grupperingen af ændringsansøgningerne, er omfattet af national ret, eftersom Unionen ikke har vedtaget lovbestemmelser herom.

(jf. præmis 32, 37, 40 og 41 samt domskonkl. 1)
Den omstændighed, at en national ret har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, er ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen ud fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke.

Hvad angår et præjudicielt spørgsmål angående fortolkning af direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter forholder det sig således, at selv hvis den omhandlede offentlige kontrakt har en værdi, der er lavere end den tærskelværdi, der gælder for anvendelsen af dette direktiv, er det omhandlede udbud ikke desto mindre underlagt EUF-traktatens grundlæggende regler og generelle principper, herunder ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af nationalitet samt det gennemsigtighedskrav, som følger heraf, idet den forelæggende ret har fastslået, at de EU-retlige principper gælder for den sag, som den er blevet forelagt, og den har i denne forbindelse konstateret, at der foreligger en klar grænseoverskridende interesse.

(jf. præmis 20-23)
Sag C-290/14

Straffesag

mod

Skerdjan Celaj

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Firenze)

»Præjudiciel forelæggelse — område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — direktiv 2008/115/EF — tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold — afgørelse om tilbagesendelse ledsaget af et indrejseforbud på tre år — overtrædelse af indrejseforbuddet — tredjelandsstatsborger, der tidligere er blevet udsendt — fængselsstraf i tilfælde af ny ulovlig indrejse på det nationale område — forenelighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 1. oktober 2015

Grænsekontrol, asyl og indvandring — indvandringspolitik — tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold — direktiv 2008/115 — afgørelse om tilbagesendelse over for en sådan statsborger ledsaget af et indrejseforbud på tre år — denne statsborgers tilsidesættelse af indrejseforbuddet — national lovgivning, hvorefter der foreskrives en fængselsstraf for en sådan statsborger — lovlig — betingelser — den nationale rets efterprøvelse

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2008/115, art. 11)

Direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at det i princippet ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter der foreskrives en fængselsstraf for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, som efter at være vendt tilbage til sit oprindelsesland i forbindelse med en tidligere tilbagesendelsesprocedure genindrejser ulovligt på nævnte medlemsstats område i strid med et indrejseforbud.

For så vidt som den omhandlede tredjelandsstatsborgers situation, der har medført den udsendelse, der går forud for den ulovlige genindrejse på en medlemsstats område, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/115, er det kun lovligt at pålægge en strafferetlig sanktion som den i hovedsagen omhandlede, såfremt det indrejseforbud, der er udstedt over for denne statsborger, er i overensstemmelse med dette direktivs artikel 11, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Pålæggelsen af en sådan strafferetlig sanktion undergives fuld overholdelse af de grundlæggende rettigheder, bl.a. de rettigheder, der er sikret ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (jf. i denne retning dom Achughbabian, C-329/11, EU:C:2011:807, præmis 49), og efter omstændighederne ved Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling, herunder navnlig artikel 31, stk. 1, heri.

(jf. præmis 31-33 og domskonkl.)
Artikel 1 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en anmeldelse med civilretlig partsstilling, der er indgivet til en forundersøgelsesret, er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, således at den navnlig har til formål at opnå, at sagsøgeren tilkendes økonomisk erstatning for det tab, han påstår at have lidt.

For at afgøre, om et område er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, er det således nødvendigt at undersøge de faktorer, som karakteriserer retsforholdet mellem parterne i tvisten eller tvistens genstand. Et borgerligt krav om erstatning af en skade, der er forvoldt en person ved en straffelovsovertrædelse, bevarer i denne henseende sin civilretlige karakter, selv om det gøres gældende under en straffesag. Selv om en anmeldelse med civilretlig partsstilling har til formål at iværksætte en straffesag, og selv om den af den pågældende ret foretagne undersøgelse er af stafferetlig art, har den derfor stadig til formål at afgøre en tvist mellem private personer vedrørende erstatning for et tab, som den ene af disse personer påstår at have lidt på grund af andres svigagtige adfærd. Det retlige forhold mellem parterne må således kvalificeres som et »privatretligt forhold« og henhører således under begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i forordning nr. 44/2001.

(jf. præmis 30-32 og 36 samt domskonkl. 1)
I overensstemmelse med vedtægtens artikel 1a har en tjenestemand nemlig ved anvendelsen af vedtægten krav på ligebehandling, hvilket nødvendiggør, at nævnte vedtægt generelt skal fortolkes selvstændigt og ensartet i hele Unionen. Under disse betingelser skal begrebet den ansvarlige tredjemand, som bestemmer omfanget af den indtræden i rettigheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 85a, fortolkes på en måde, som gør det muligt at anvende dette ensartet i hele Unionen.

Begrebet den ansvarlige tredjemand som omhandlet i vedtægtens artikel 85a, stk. 1, omfatter enhver, herunder forsikringsgivere, som i henhold til national ret er forpligtet til at erstatte den skade, som skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har lidt.

Formålet med Unionens subrogationsret, jf. vedtægtens artikel 85a, er nemlig at undgå, at en tjenestemand opnår erstatning to gange for den samme skade. Når tjenestemandens tab indebærer en forpligtelse for Unionen til at udbetale tjenestemanden de ham efter vedtægten tilkommende ydelser, vil risikoen for dobbeltydelser ikke kunne undgås, medmindre tjenestemanden mister sine rettigheder over for den ansvarlige tredjemand straks fra tidspunktet for den skadegørende handling samtidig med, at disse overgår til Unionen.

Dette formål kan kun opfyldes fuldt ud, hvis den i nævnte artikel fastsatte indtræden i rettigheder dækker systemerne for godtgørelse til skadelidte, uanset om disse i den pågældende nationale ret anses for en ordning med culpaansvar eller for en anden form for erstatningspligtsordning, og dette gælder også, når de, som den i hovedsagen omhandlede lovgivning, fastsætter, at en tredjemand er forpligtet til at erstatte en skade uafhængigt af, om der foreligger culpa.

Henset til formålet med den i vedtægtens artikel 85a fastsatte indtræden i rettigheder skal begrebet den ansvarlige tredjemand således fortolkes bredt og vil ikke kunne begrænses alene til culpaansvar.

(jf. præmis 33-36 og domskonkl. 2)