Jeg kan i det væsentlige henvise til generaladvokat Mischo's forslag til afgørelse. Han foreslog, for så vidt angår disse forbud, Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål på følgende måde:

»Fællesskabsretten skal fortolkes således, at den er til hinder for en afgift som den i hovedsagen omtvistede, såfremt:

— Provenuet af afgiften helt eller delvis anvendes til betaling af udgifter, som udelukkende kommer de indenlandske producenter til gode.

— Afgiften opkræves ved import af følgeprodukter af korn, men tilbagebetales ved fremstilling af de samme følgeprodukter på nationalt område.

...«

Kommissionens og de sagsøgende selskabers indlæg i den foreliggende sag giver dog anledning til følgende supplerende bemærkninger:

Hvad angår anvendelsen af afgiftsprovenuet kan der være grund til at nævne, at Domstolen senest har bekræftet sin praksis på dette område i dom af 11. marts 1992 i de forenede sager C-78/90 — C-83/90, Société Commerciale de l'Ouest m.fl., der vedrørte franske parafiskale afgifter på mineralolieprodukter (se præmis 24-27).

Hvad angår reglerne om tidspunktet for afgiftens opkrævning drøftede generaladvokat Mischo, om der forelå forskelsbehandling, fordi afgiften ved import opkræves på importtidspunktet, mens afgiften for indenlandske produkter opkræves enten ved videresalg eller ved forarbejdning. Han afviste, at der forelå forskelsbehandling, idet det var hans opfattelse, at »... både indenlandske og importerede produkter afgiftsbelægges på det tidspunkt, hvor de bringes i omsætning«. Sagsøgerne i hovedsagen har gjort gældende, at afgiften ved import reelt opkræves tidligere end afgiften for indenlandske produkter. Selv om spørgsmålet ikke er helt klart, mener jeg dog, at generaladvokat Mischo i realiteten har ret i sit resultat. Afgiften for indenlandske produkter opkræves som nævnt foruden ved forarbejdning også ved videresalg, dvs. ved en opkøbers salg til forarbejdningsvirksomheder eller til andre forhandlere. Det må efter min mening kunne lægges til grund, at import af korn til Frankrig i praksis må antages at svare til videresalg af indenlandsk korn. I praksis vil eksportøren være at sidestille med den indenlandske virksomhed, der har opkøbt korn hos producenten.

Hvad angår anvendelsesområdet for afgiften har både sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen gjort gældende, at der foreligger et særligt problem i det omfang, den franske afgift også omfatter afgift på produkter, der er afledt og forarbejdet af korn (herefter benævnt »følgeprodukter«). Det grundlæggende i problemet er, at afgiften på importerede følgeprodukter har til formål at udligne den afgiftsbyrde, der indirekte hviler på franske følgeprodukter grundet den afgift, der er betalt af det korn, der er medgået til produktionen af følgeprodukterne. Afgiften opkræves på importerede følgeprodukter, uden at tilsvarende indenlandske produkter direkte afgiftsbelægges, og afgiftserlæggelsen fra importørens side kan ikke anses for at være betaling for en ydelse, som denne har modtaget fra forvaltningens side. Under disse omstændigheder må afgiften på dette punkt også efter min mening anses for stridende mod forbuddet i traktatens artikel 9. De her drøftede regler har lighedspunkter med de regler, der var genstand for Domstolens dom af 31. maj 1979, Denkavit Loire mod den franske stat ved Toldvæsenet (sag 132/78, Sml. s. 1923). Domstolen udtalte i præmis 8:

»Det må dog fremhæves, at for at det kan antages, at afgiften på et importeret produkt er et led i et generelt, internt afgiftssystem og således ikke rammes af forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told, skal den være pålagt et indenlandsk produkt og et tilsvarende importeret produkt med samme sats på samme stadium i omsætningen, og grundlaget for afgiftskravets stiftelse skal være det samme for de to produkter. Det er derfor ikke tilstrækkeligt, at afgiften på det importerede produkt skal udligne en afgift, der rammer et tilsvarende indenlandsk produkt — eller har været pålagt dette eller et produkt, som det er afledt af — på et fremstillings- eller afsætningsstadium, før det, på hvilket det importerede produkt afgiftsbelægges. Forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told ville miste ethvert indhold og enhver betydning, såfremt det ikke antoges, at en afgift opkrævet ved grænsen er en afgift med tilsvarende virkning, når det tilsvarende indenlandske produkt enten slet ikke afgiftsbelægges eller afgiftsbelægges på andre afsætningsstadier eller eventuelt på et andet grundlag, alene af den grund, at afgiften skal udligne en indenlandsk fiskal afgift på det samme produkt — helt bortset fra, at der ved den modsatte antagelse ikke ville blive taget hensyn til oprindelseslandets afgifter på det importerede produkt.«