Forslag til afgørelse fra generaladvokat Elmer fremsat den 11. maj 1995. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD STORHERTUGDOEMMET LUXEMBOURG. - TRAKTATBRUD - DIREKTIV 92/44/EOEF - TELEKOMMUNIKATION - ETABLERING AF ONP-VILKAAR FOR FASTE KREDSLOEB. - SAG C-220/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-01589



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Indledning

1. Denne traktatbrudssag vedroerer gennemfoerelsen i luxembourgsk ret af Raadets direktiv 92/44/EOEF af 5. juni 1992 om etablering af ONP-vilkaar for faste kredsloeb (1) (herefter benaevnt "direktivet"). Medlemsstaterne skulle efter direktivets artikel 15 traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet senest den 5. juni 1993 og straks underrette Kommissionen herom.

Parternes indlaeg for Domstolen

2. Det er i sagen ubestridt, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke inden for den i direktivet fastsatte frist har implementeret direktivet i luxembourgsk ret ved fastsaettelse af udtrykkelige lovbestemmelser eller lignende, ligesom en lovgivning vedroerende ydelser og infrastrukturer inden for telekommunikationssektoren paa nuvaerende tidspunkt kun er paa projektstadiet. Efter den luxembourgske regerings opfattelse foreligger der dog ikke hermed et traktatbrud, idet man finder, at der er taget alle noedvendige skridt for at sikre eksistensen af procedurer i overensstemmelse med direktivet.

Den luxembourgske regering baserer for det foerste sin paastand paa en gennemgang af de gaeldende regler paa omraadet, nemlig lov af 10. august 1992 (2), der omdannede den offentlige forvaltning af post og telekommunikation til en privat virksomhed, og storhertugens anordning af 29. juni 1993 med ikrafttraeden den 1. juli 1993, som ophaevede tidligere reglementer om betingelserne for adgang til og udbud af telefoniske og telegrafiske ydelser. Endvidere henviser den luxembourgske regering til "Almindelige betingelser vedroerende telekommunikationsydelser", som er fastsat af den private virksomhed for post og telekommunikation, og som regulerer adgangen til og udbuddet af telefoniske og telegrafiske ydelser og angiver prisen paa de tilbudte ydelser.

3. Kommissionen har heroverfor ved en gennemgang af direktivets enkelte bestemmelser gjort gaeldende, at disse ikke er eller ikke korrekt er gennemfoert i luxembourgsk ret. "Almindelige betingelser vedroerende telekommunikationsydelser" er fastsat af en privat virksomhed og kan ikke traede i stedet for en lovgivning, der tillaegger private rettigheder i forhold til den private televirksomhed. Hertil kommer, at de naevnte almindelige betingelser i vidt omfang mangler den klarhed og praecision, der er noedvendig for at sikre direktivets efterlevelse og herunder skabe et transparent system, saaledes som direktivet kraever.

Stillingtagen

4. Efter traktatens artikel 189, stk. 3, er et direktiv med hensyn til det tilsigtede maal bindende for medlemsstaterne, mens det i artikel 189 overlades til medlemsstaterne at bestemme form og midler for gennemfoerelsen.

Domstolen har i overensstemmelse hermed i sin faste praksis fastslaaet, at det foelger af traktatens artikel 189, stk. 3, at gennemfoerelsen i national ret af et direktiv ikke noedvendigvis forudsaetter, at direktivets bestemmelser gengives ordret i udtrykkelige specialbestemmelser. Alt efter direktivets indhold er det tilstraekkeligt, at der foreligger et generelt, retligt grundlag, der sikrer, at direktivet efterleves fuldt ud og med bestemthed og klarhed, saaledes at de af direktivet omfattede personer, i det omfang der ved direktivet tilsigtes skabt rettigheder for den enkelte, saettes i stand til at faa fuldt kendskab til deres rettigheder og til i givet fald at haandhaeve disse ved en national domstol (3).

Domstolen har endvidere fastslaaet, at en almindelig forvaltningspraksis eller administrative bekendtgoerelser/cirkulaerer, som frit kan aendres af forvaltningen, og som ikke er offentliggjort i tilstraekkeligt omfang, ikke kan anses for at udgoere en korrekt opfyldelse af den forpligtelse, som i henhold til traktatens artikel 189 paahviler de medlemsstater, som et direktiv er rettet til (4).

Domstolen har endvidere i sin dom af 28. februar 1991 i sag C-131/88, Kommissionen mod Tyskland (5) vedroerende gennemfoerelse af direktiver via praksis udtalt, at

"... det forhold, at praksis i en stat er i overensstemmelse med de krav, der stilles for at efterkomme et direktiv, ikke er en begrundelse for ikke at gennemfoere direktivet i national ret ved bestemmelser, hvorved der skabes en klar, praecis og gennemskuelig retsstilling, saaledes at den enkelte kender sine rettigheder og kan haandhaeve disse".

Domstolen fastslog endvidere, at medlemsstaterne

"... for at sikre, at direktiver retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, [skal] skabe en praecis lovramme for det omraade, der er tale om".

5. Raadets direktiv 92/44/EOEF tilsigter at skabe rettigheder for den enkelte, idet direktivet bl.a. indeholder regler, der sikrer brugere adgang til oplysninger om faste kredsloebstjenester, regler om leveringsvilkaar, der skal offentliggoeres, brugernes rettigheder ved faste kredsloebstjenesters ophoer, krav om ikke-diskrimination i relation til adgangsbetingelser, brugsvilkaar osv., krav om offentlig kontrol, principper for beregningen af takster samt en forligsprocedure. Brugere af faste kredsloebstjenester i Luxembourg skal derfor netop via gennemfoerelsen af direktivet i luxembourgsk ret saettes i stand til at faa fuldt kendskab til de i direktivet anfoerte rettigheder og til i givet fald at haandhaeve disse ved en national domstol.

6. Den luxembourgske regering har ophaevet de tidligere eksisterende regler paa telekommunikationsomraadet, men i stedet for selv at fastsaette nye regler i overensstemmelse med direktivet har regeringen overladt det til den private virksomhed for post og telekommunikation selv at fastsaette regler paa omraadet gennem almindelige forretningsbetingelser og en prisliste. Den luxembourgske regering har saaledes reelt undladt at gennemfoere nogen regulering paa omraadet og i stedet helt overladt det til en privat virksomhed at fastsaette sine egne forretningsbetingelser mv.

7. Denne virksomheds kapital tilhoerer ganske vist den luxembourgske stat (6), og bestyrelsen for virksomheden bestaar af tolv medlemmer udnaevnt af storhertugen paa baggrund af et forslag fra regeringen. Seks af disse medlemmer er repraesentanter for staten, to medlemmer er brugere eller eksperter fra telekommunikationssektoren, og fire medlemmer er repraesentanter for personalet (7). Bestyrelsen traeffer afgoerelse med simpelt flertal, og praesidenten, der udnaevnes blandt repraesentanterne for staten, har den afgoerende stemme i tilfaelde af stemmelighed (8).

Den kompetente minister foerer tilsyn med virksomhedens aktiviteter og skal i henhold til artikel 23 i loven af 10. august 1992 i visse tilfaelde godkende bestyrelsens afgoerelser. Ministeren skal dog ikke ifoelge denne bestemmelse godkende bestyrelsens udstedelse af almindelige forretningsbetingelser og prislister.

8. Selv om den kompetente minister i Luxembourg generelt foerer tilsyn med virksomheden for post og telekommunikations aktiviteter og herunder sikrer sig, at denne overholder de faellesskabsretlige krav paa omraadet, og selv om det maatte antages, at den luxembourgske stat via sin repraesentation i virksomhedens bestyrelse soerger for at sikre sig, at virksomhedens almindelige forretningsbetingelser og prisliste er i overensstemmelse hermed, har Storhertugdoemmet Luxembourg efter min opfattelse ikke herved skabt den praecise lovramme til sikring af direktivets efterlevelse og den klare, praecise og gennemskuelige retstilstand, der saetter den enkelte i stand til at kende og haandhaeve sine rettigheder, som efter Domstolens praksis kraeves for, at et direktiv kan anses for at vaere korrekt gennemfoert.

Selv om medlemmerne af bestyrelsen er udpeget af det offentlige, maa udgangspunktet vel i oevrigt vaere, at bestyrelsesmedlemmer i en privat virksomhed udelukkende eller dog foerst og fremmest skal varetage virksomhedens interesser ved udoevelsen af deres hverv. I det omfang, der efter faellesskabsretten opstilles regler til varetagelse af virksomhedens modparters interesser, er det saerlig klart, at gennemfoerelsen af et direktiv ikke kan overlades til en i princippet privat virksomheds forgodtbefindende, uanset om det offentlige maatte have udpeget bestyrelsesmedlemmer.

Optagelsen af direktivets bestemmelser i de almindelige betingelser for kontrakter og prislisten over tilbudte ydelser, som er udgivet af den private virksomhed for post og telekommunikation, kan saaledes ikke anses for at udgoere en korrekt gennemfoerelse af direktivet, idet den luxembourgske stat ikke har skabt det fornoedne retlige grundlag for direktivets efterlevelse. Der er nemlig hverken ved lov eller administrative bestemmelser, som borgerne kan paaberaabe sig, fastsat en pligt for den private virksomhed til i de almindelige betingelser og i prislisten at opfylde direktivets krav.

9. Lad mig i lyset af disse mere generelle bemaerkninger gennemgaa gennemfoerelsen i luxembourgsk ret af direktivets enkelte artikler:

Artikel 3 og 4

10. Direktivets artikel 3 foreskriver, at medlemsstaterne skal sikre, at en raekke naermere specificerede oplysninger om faste kredsloebstjenester offentliggoeres paa en saadan maade, at brugerne har let adgang til dem. Herunder skal informationer om aendringer i eksisterende tjenester samt om nye former for faste kredsloeb offentliggoeres senest to maaneder inden implementeringen. Artikel 4 uddyber, hvilke leveringsvilkaar der skal offentliggoeres i henhold til artikel 3, herunder oplysninger om de typiske leverings- og reparationstider.

11. Det er i den luxembourgske lov af 10. august 1992 i artikel 7, stk. 4, fastsat, at:

"Virksomheden offentliggoer de almindelige betingelser for de kontrakter, den tilbyder, idet disse betingelser fastsaettes af og kan aendres af bestyrelsen. Henvisninger til de offentliggjorte betingelser og til aendringer heri indrykkes i Memorial, Recueil administratif et économique, mindst seks fulde dage foer ikrafttraedelsen."

Storhertugdoemmet Luxembourg har med denne bestemmelse i loven sikret sig, at den private virksomhed for post og telekommunikation udgiver en samling af almindelige betingelser for kontrakter, og at der i Luxembourgs officielle tidende henvises til denne udgivelse.

Der er imidlertid ikke i loven fastsat bestemmelser om, hvilke oplysninger der skal vaere indeholdt i de almindelige betingelser, idet disse som ovenfor naevnt efter lovens artikel 7, stk. 4, fastsaettes og aendres af bestyrelsen for den private virksomhed for post og telekommunikation.

Idet en gennemfoerelse af direktivets bestemmelser i den private virksomheds almindelige betingelser som ovenfor anfoert ikke kan anses for at skabe en tilstraekkelig retlig ramme, kan artikel 3 og 4 ikke anses for korrekt gennemfoert.

12. Den manglende gennemfoerelse af artikel 3 understreges endvidere af, at aendringer i eksisterende tjenester i henhold til artikel 14 i de almindelige betingelser blot skal offentliggoeres mindst seks dage inden implementeringen, mens direktivet i artikel 3, stk. 1, foreskriver hurtigst muligt og senest to maaneder inden implementeringen. Ligeledes kraeves det i direktivets artikel 3, stk. 3, at nye former for faste kredsloeb skal offentliggoeres senest to maaneder inden implementeringen, men der er ingen bestemmelse herom i de almindelige betingelser.

13. De almindelige betingelser indeholder endelig ingen oplysninger om den typiske leveringstid, ligesom der i artikel 12, stk. 1, i de almindelige betingelser vedroerende reparationstider udelukkende er anfoert, at disse udfoeres inden for de kortest mulige frister.

Artikel 5

14. Artikel 5 foreskriver, at eksisterende tjenester viderefoeres i et passende tidsrum, og at de beroerte brugere hoeres inden ophoer. Endvidere skal medlemsstaterne sikre, at brugerne kan forelaegge sagen for det nationale myndighedsorgan, dersom de oensker at anfaegte en ophoersdato.

15. Der er ikke i loven af 10. august 1992 fastsat regler om viderefoersel af tjenester og hoering af brugere. Artikel 6, stk. 4-7, i de almindelige betingelser indeholder derimod regler om vilkaarene for, at virksomheden for post og telekommunikation kan bringe eksisterende tjenester til ophoer. Denne artikel indeholder ikke bestemmelser om, at eksisterende tjenester, inden de bringes til ophoer, skal viderefoeres i et passende tidsrum eller om hoering af parterne, og den luxembourgske regering har ikke i sit svarskrift udtalt sig om, hvorledes denne del af direktivet skulle vaere gennemfoert i Luxembourg.

16. For saa vidt angaar forelaeggelse af sager for det nationale myndighedsorgan foreskriver loven af 10. august 1992 i artikel 22, stk. 1, at:

"Vedkommende minister er oeverste tilsynsmyndighed for saa vidt angaar de af virksomhedens aktiviteter, der har almen interesse ..."

Den luxembourgske regering har vedroerende dette punkt i sit indlaeg oplyst, at:

"Hvis kunder foeler deres interesser tilsidesat, kan de henvende sig til den minister, der udoever tilsynet."

Regeringen har under retsmoedet endvidere oplyst, at det som anfoert af Kommissionen er korrekt, at direktivets regel om klagemulighed ikke er optaget i lov eller bekendtgoerelse, men at der i Luxembourg er en saerdeles liberal praksis, der tillader alle borgere at henvende sig til den kompetente minister.

17. Formuleringen i loven af 10. august 1992 om, at den kompetente minister foerer tilsyn med virksomheden for post og telekommunikations generelle aktiviteter, er saa bred og upraecis, at den efter min opfattelse ikke kan anses for at skabe tilstraekkelig retlig sikkerhed for, at Storhertugdoemmet Luxembourg har etableret en klageadgang for brugere af faste kredsloeb til et nationalt myndighedsorgan vedroerende beslutninger om ophoer af tjenester, ligesom brugerne af faste kredsloeb ud fra bestemmelsens formulering ikke saettes i stand til at faa kendskab til denne rettighed.

Det maa herefter paa baggrund af Domstolens praksis, hvorefter det ikke er tilstraekkeligt til en korrekt gennemfoerelse af et direktiv, at praksis er i overensstemmelse med direktivets krav, laegges til grund, at der med den blotte eksistens af en muligt liberal praksis med hensyn til klagemuligheder ikke i Storhertugdoemmet Luxembourg er sket en korrekt gennemfoerelse af det i direktivets artikel 5 foreskrevne krav om at kunne forelaegge sager om ophoer af tjenester for et nationalt myndighedsorgan.

Artikel 6

18. Efter artikel 6 skal medlemsstaterne paase, at begraensninger i adgangen til og brugen af faste kredsloeb udelukkende tager sigte paa overholdelse af de vaesentlige krav, der er forenelige med faellesskabsretten, og at de udmoentes i bindende forskrifter udstedt af de nationale myndigheder, samt sikre, at det af bestemmelserne fremgaar, hvilke af de i artiklen naevnte krav der ligger til grund for restriktionen. Artikel 6, stk. 4, foreskriver, at adgangsbetingelserne for terminaludstyr anses for at vaere opfyldt, naar terminaludstyret opfylder kravene til tilslutning i Raadets direktiv 91/263/EOEF af 29. april 1991 (9).

Den luxembourgske regering har i sit indlaeg anfoert, at man i Luxembourg kun har opretholdt én begraensning, som er indeholdt i artikel 2, stk. 2, i de almindelige betingelser, idet:

"En anmodning om adgang til teletjenester anses for en stiltiende accept af eventuelle begraensninger, der er fastsat af en myndighed eller en godkendt privat udenlandsk virksomhed, og som virksomheden ikke har indflydelse paa anvendelsen af."

Da denne restriktion alene er indeholdt i den private virksomhed for post og telekommunikations almindelige betingelser, er kravet i direktivets artikel 6, stk. 1, om, at begraensninger skal udmoentes i bindende forskrifter udstedt af de nationale myndighedsorganer, ikke opfyldt.

Vedroerende direktivets artikel 6, stk. 4, om adgangen til terminaludstyr har Kommissionen oplyst, at Luxembourg endnu ikke har givet Kommissionen meddelelse om en gennemfoerelse af direktiv 91/263/EOEF i luxembourgsk ret, og at Kommissionen som foelge heraf har anlagt sag ved Domstolen herom.

Artikel 7

19. I artikel 7 bestemmes, at medlemsstaterne skal sikre, at teleselskaberne stiller et minimumssaet af faste kredsloeb til raadighed, jf. direktivets bilag II.

Den luxembourgske regering har gjort gaeldende, at alle de naevnte ydelser tilbydes og er indeholdt i virksomheden for post og telekommunikations prisliste.

Hverken den luxembourgske lov af 10. august 1992 eller de almindelige betingelser indeholder imidlertid henvisninger til den i artikel 7 naevnte forpligtelse. Som jeg har fastslaaet ovenfor, kan en gengivelse af direktivets bestemmelser i prislisten ikke anses for en korrekt gennemfoerelse af direktivet.

Artikel 8

20. Artikel 8, stk. 1, foerste afsnit, paalaegger medlemsstaterne at sikre, at procedurerne vedroerende afgoerelser med paastand om, at brugerne af de faste kredsloeb ikke har overholdt brugsvilkaarene, fastlaegges saaledes, at der hurtigst muligt traeffes afgoerelse. Efter artikel 8, stk. 1, andet afsnit, skal behandlingen af sagen vaere transparent og tage skyldigt hensyn til parternes rettigheder. Der maa endvidere foerst traeffes afgoerelse, naar begge parter er hoert, afgoerelsen skal ledsages af en begrundelse, den skal forkyndes for parterne senest en uge efter, at den er truffet, og den maa ikke fuldbyrdes, inden den er forkyndt for parterne.

Den luxembourgske regering har gjort gaeldende, at procedurerne i de almindelige betingelser er i overensstemmelse hermed.

Som allerede anfoert kan en henvisning til procedurerne i de almindelige betingelser imidlertid ikke anses for en tilstraekkelig retlig sikkerhed for efterlevelse af disse bestemmelser i direktivet og kan dermed ikke udgoere en korrekt gennemfoerelse af artikel 8, stk. 1.

21. Ifoelge direktivets artikel 8, stk. 2, skal teleselskaberne overholde princippet om ikke-diskriminering, naar de anvender det offentlige telekommunikationsnet til at stille tjenester til raadighed, som ogsaa leveres eller kan leveres af andre tjenesteudbydere.

Luxembourg har ikke under sagen oplyst, at det er paalagt den private televirksomhed at foelge dette ikke-diskrimineringsprincip, og private har paa grund af den manglende lovgivning ingen mulighed for at paatale overtraedelser af dette princip ved domstolene.

22. I henhold til artikel 8, stk. 3, skal et teleselskab, der i enkelttilfaelde oensker at aendre sine vilkaar, have det nationale myndighedsorgans tilladelse.

Der findes i ingen af de luxembourgske regler en bestemmelse herom, og den luxembourgske regering har ikke udtalt sig om, hvorvidt denne del af artikel 8 er gennemfoert. Det maa paa denne baggrund laegges til grund, at dette ikke er tilfaeldet.

Artikel 9

23. Efter artikel 9, stk. 1, skal medlemsstaterne opmuntre til, at der i samraad med brugerne inden den 31. december 1992 indfoeres ensartede bestillingsprocedurer, en procedure for saakaldt etstedsbestilling og en procedure for saakaldt etstedsfakturering. Efter artikel 9, stk. 2, skal medlemsstaterne inden et aar efter direktivets ivaerksaettelse underrette Kommissionen om de resultater, der er opnaaet.

Den luxembourgske regering har i sit skriftlige indlaeg blot oplyst, at en raekke aftaler herom er ved at blive forhandlet. Under retsmoedet har regeringens repraesentant imidlertid oplyst, at den luxembourgske regering ved skrivelse af 30. marts 1994 til Kommissionen har gjort rede herfor. Kommissionen har imidlertid under retsmoedet anfoert, at man ikke ses at have modtaget den naevnte skrivelse om resultaterne i Luxembourg, samt at en saadan skrivelse i givet fald ikke ville kunne erstatte en rapport.

Jeg finder det af hensyn til sagens rette oplysning og Kommissionens mulighed for at tilrettelaegge sin sagsfoersel beklageligt, at den luxembourgske regering foerst under retsmoedet goer gaeldende, at den med en skrivelse af 30. marts 1994, der ikke tidligere har vaeret omtalt i sagen, har opfyldt sin forpligtelse efter denne bestemmelse. Skrivelsen burde inden retsmoedet have vaere fremsendt til Kommissionen og Domstolen, saaledes at Kommissionen havde haft mulighed for noejere at undersoege, hvorvidt en saadan skrivelse var modtaget, samt mulighed for naermere at kommentere skrivelsens indhold.

Efter min opfattelse boer der ved afgoerelsen ses bort fra denne skrivelse (10), om hvis indhold Domstolen i oevrigt ikke har oplysninger. Det maa derfor laegges til grund, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke har opfyldt sin forpligtelse i henhold til artikel 9, stk. 2, til at fremsende en rapport til Kommissionen.

Artikel 10

24. Det foelger af direktivets artikel 10, stk. 1, at medlemsstaterne skal sikre, at taksterne for faste kredsloeb er i overensstemmelse med det grundprincip, at de er omkostningsbaserede og transparente, samt at en raekke naermere specificerede regler overholdes. Ifoelge artikel 10, stk. 2, skal medlemsstaterne sikre, at teleselskaberne senest den 31. december 1993 udformer og ivaerksaetter et omkostningsregnskabssystem, og i henhold til artikel 10, stk. 3, skal de anvendte omkostningsregnskabssystemer holdes tilgaengelige med passende detaljer.

Den luxembourgske regering har gjort gaeldende, at de i artikel 10, stk. 1, anfoerte principper er overholdt i prislisten over tilbudte ydelser, ligesom principperne i artikel 10, stk. 2, er overholdt i det regnskab, der er ivaerksat i 1993, og hvor virksomhedens foerste balance snart vil vaere disponibel. Paa grund af interne problemer har det ikke vaeret muligt indtil nu at overholde artikel 10, stk. 3, men dette vil ifoelge den luxembourgske regering ikke volde problemer i fremtiden.

Der er imidlertid ikke i loven om oprettelse af den private virksomhed for post og telekommunikation henvisninger til principperne i artikel 10, stk. 1 og 2.

Selv hvis man laegger til grund, at de i direktivet fastsatte principper som paastaaet af den luxembourgske regering i praksis overholdes i prislisten, opfylder denne som allerede anfoert efter min opfattelse ikke de krav, der efter Domstolens praksis maa stilles til det retlige grundlag, der skal sikre, at direktivet anvendes fuldt ud paa en tilstraekkelig klar og praecis maade, og hvorved brugere af faste kredsloeb saettes i stand til at faa fuldt kendskab til deres rettigheder.

Da brugere af faste kredsloeb ikke ud fra de luxembourgske regler kan faa kendskab til de principper, hvorefter taksterne er beregnet, opfyldes heller ikke direktivets krav om, at taksterne skal vaere transparente.

25. For saa vidt angaar den luxembourgske regerings anbringende om, at artikel 10, stk. 3, ikke har kunnet overholdes paa grund af vanskeligheder i den interne retsorden, fremgaar det af Domstolens faste praksis (11), at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin interne retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister i henhold til faellesskabsretten ikke overholdes.

Artikel 11

26. I henhold til artikel 11, stk. 1, skal medlemsstaterne inden den 1. januar 1993 meddele Kommissionen navnet paa det nationale myndighedsorgan, som varetager de i direktivet anfoerte myndighedsopgaver, og efter artikel 11, stk. 2, skal dette myndighedsorgan mindst hvert kalenderaar udarbejde rapporter over, hvordan de i artikel 3 fastlagte leveringsvilkaar er blevet opfyldt, og sende disse til Kommissionen.

Kommissionen har herom oplyst, at man ikke inden den 1. januar 1993 havde modtaget underretning om navnet paa det nationale myndighedsorgan i henhold til artikel 11, stk. 1, ligesom man ikke har modtaget de i artikel 11, stk. 2, foreskrevne rapporter.

Den luxembourgske regering har under retsmoedet erkendt, at man ikke har overholdt forpligtelsen i artikel 11, stk. 1, og har vedroerende artikel 11, stk. 2, igen henvist til, at vanskeligheder i den interne retsorden har forhindret overholdelsen af forpligtelsen. Som anfoert ovenfor under punkt 25, kan dette argument ikke tages til foelge.

Det maa derfor konkluderes, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke har overholdt forpligtelserne i direktivets artikel 11.

Artikel 12

27. Endelig indfoerer direktivets artikel 12 en forligsprocedure under ledelse af formanden for ONP-udvalget. Den luxembourgske regering har i sit svarskrift gjort gaeldende, at den i artikel 12 foreskrevne procedure svarer til den praksis, der anvendes i Luxembourg, men der findes ingen henvisninger til en saadan procedure hverken i loven af 10. august 1992 eller i de almindelige betingelser.

Som tidligere anfoert, kan det ikke anses for en tilstraekkelig gennemfoerelse af et direktiv, at praksis i en stat er i overensstemmelse med kravene i direktivet, hvorfor artikel 12 ikke kan anses for korrekt gennemfoert.

Sammenfatning

28. Det maa paa baggrund af denne gennemgang af den manglende gennemfoerelse af direktivets enkelte bestemmelser i luxembourgsk ret konkluderes, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke kan anses for at have gennemfoert direktivets artikler 3, 4 og 5, artikel 6, stk. 1, artikel 7, artikel 8, stk. 1 og 3, samt artikel 9-12 korrekt i sin nationale retsorden.

Sagens omkostninger

29. Kommissionen har nedlagt paastand om, at Storhertugdoemmet Luxembourg skal betale sagens omkostninger. Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, skal den part, der taber sagen, betale sagens omkostninger, naar der er nedlagt paastand herom.

Forslag til afgoerelse

30. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom:

° Storhertugdoemmet Luxembourg har ved ikke inden den fastsatte frist at have truffet de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af Raadets direktiv 92/44/EOEF af 5. juni 1992 om etablering af ONP-vilkaar for faste kredsloeb tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 189, stk. 3, og artikel 15 i det naevnte direktiv.

° Storhertugdoemmet Luxembourg skal betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: dansk.

(1) ° EFT L 165, s. 27.

(2) ° Offentliggjort i Memorial A, s. 2006.

(3) ° Jf. bl.a. dom af 28.2.1991, sag C-131/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 825, og af 30.5.1991, sag C-361/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2567.

(4) ° Bl.a. i dom af 28.2.1991, sag C-131/88, jf. note 3.

(5) ° Samt i dom af 30.5.1991, sag C-361/88, jf. note 3.

(6) ° Jf. loven af 10.8.1992, artikel 30.

(7) ° Jf. loven af 10.8.1992, artikel 8.

(8) ° Jf. loven af 10.8.1992, artikel 9.

(9) ° EFT L 128, s. 1.

(10) ° Jf. herved procesreglementets artikel 42, stk. 2.

(11) ° Bl.a. dom af 19.2.1991, sag C-374/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 367, og af 25.7.1991, sag C-252/89, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3973.