ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 30. juli 2018 — COPEBI SCA mod Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

(Sag C-505/18)

(2018/C 364/06)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: COPEBI SCA

Sagsøgt: Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

Anden part: Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation

Præjudicielt spørgsmål

Skal Europa-Kommissionens beslutning 2009/402/EF af 28. januar 2009 om »salgsfremmeplanerne« for frugt og grøntsager indført i Frankrig (C 29/05 (ex NN 57/05)) (1) fortolkes således, at den omfatter den støtte, som office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) har udbetalt til comité économique agricole du bigarreau d’industrie (CEBI), og som blev tildelt producenterne af hjertekirsebær til industriel brug af de producentsammenslutninger, der er medlemmer af dette udvalg, idet CEBI ikke er blandt de otte økonomiske udvalg, der er omtalt i beslutningens punkt 15, og den pågældende støtte i modsætning til den finansieringsordning, der er beskrevet i denne beslutnings punkt 24-28, udelukkende blev finansieret af ONIFLHOR’s støtte og ikke også af frivillige bidrag fra producenterne, de såkaldte »erhvervsandele«?

(1) EUT L 127, s. 11.
—

Som følge heraf har Retten begået en retlig fejl, idet den på grundlag af den begrebsmæssige opfattelse, som »en væsentlig del af« kundekredsen har af de omtvistede varemærker, undlod at fastslå, at der foreligger en risiko for forveksling, i stedet for at vurdere, om den nævnte risiko for forveksling forefindes hos en ikke ubetydelig del af den relevante kundekreds, således som det kræves i henhold retspraksis.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresní soud v Českých Budějovicích (Den Tjekkiske Republik) den 7. august 2018 — RD mod SC

(Sag C-518/18)

(2018/C 392/12)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Okresní soud v Českých Budějovicích

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RD

Sagsøgt: SC

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 (1) om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav fortolkes således, at et krav, hvorom der efter bevisoptagelse er truffet afgørelse, kan anses for ubestridt, hvis hverken sagsøgte, der anerkendte sin gæld, før sagen blev anlagt, eller værgen har været til stede under retssagen, og de ikke har fremsat indsigelser under sagens behandling?

(1) EUT L 143, s. 15.
3.

Såfremt det drejer sig om et begreb, der skal fortolkes selvstændigt efter EU-retten, skal et organ, som ikke arbejder med gevinst for øje, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 132, stk. 1, litra m), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, da have regler for det tilfælde, at organet skal opløses, ifølge hvilke det skal overdrage den formue, det ejer på dette tidspunkt, til et andet organ, som ikke arbejder med gevinst for øje, til fremme af sport og fysisk træning?
1.

Retten har i den appellerede dom anført, at såfremt appelkammeret havde taget hensyn til appellantens renommé, burde den have konkluderet, at udtrykket »messi« på et begrebsmæssigt plan klart adskiller sig fra udtrykket »massi«. I modsætning til hvad der er anført i den appellerede dom, har Domstolen og Retten gentagne gange i deres praksis fastslået, at et eventuelt renommé hos det ansøgte varemærke ikke har relevans for fastlæggelsen af risikoen for forveksling med et ældre varemærke i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i EU-varemærkeforordningen.
3)

Kan der ved den omstændighed, at en flyvning anses for at være betjent af et luftfartsselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, men afgår fra eller ankommer til en medlemsstat, hvor selskabet har en filial, der leverer accessoriske tjenesteydelser til selskabet, og billetterne ikke er købt gennem denne filial, henset til sagens omstændigheder, være tale om en sag vedrørende driften af en filial, et agentur eller en anden virksomhed, som kan udgøre det tilknytningsmoment, der ligger til grund for værnetingsaftalen i artikel 7, nr. 5), i forordning (EU) nr. 1215/2012?
2.

Det andet anbringende: Retten undlod at tage hensyn til, at Kommissionen, inden den vedtog den anfægtede afgørelse, så bort fra en lang række beviser for, at České dráhy ikke handlede retsstridigt. České dráhy har gjort gældende, at Kommissionen, inden den vedtog den anfægtede afgørelse, ikke behandlede de faktiske omstændigheder, der viste, at České dráhys adfærd ikke var retsstridig og alene (i strid med proportionalitetsprincippet) vedtog den anfægtede afgørelse på grundlag af visse isolerede beviser, der blev taget ud af en sammenhæng. Retten traf en fejlagtig afgørelse ved ikke desto mindre at undlade at annullere den anfægtede afgørelse fra Kommissionen i sin helhed.
2.

Andet appelanbringende: Retten undersøgte ikke, om de dokumenter, som udgjorde grundlaget for iværksættelsen af den anden kontrolundersøgelse, var blevet beslaglagt under den ulovlige del af den første kontrolundersøgelse, og Retten traf afgørelse, som om den første kontrolundersøgelse var blevet iværksat helt i overensstemmelse med loven. De dokumenter, som udgjorde grundlaget for iværksættelsen af den anden kontrolundersøgelse, blev beslaglagt i forbindelse med Kommissionens tidligere (første) kontrolundersøgelse på České dráhys hjemsted. Ved dommen i sag T-325/16 annullerede Retten delvist Kommissionens afgørelse om iværksættelse af den første kontrolundersøgelse, for så vidt som den ikke vedrørte priser, der angiveligt var lavere end kostprisen, på forbindelsen mellem Prag og Ostrava. České dráhy er af den opfattelse, at de dokumenter, som udgjorde grundlaget for Kommissionens iværksættelse af den anden kontrolundersøgelse, blev beslaglagt under den ulovlige del af den første kontrolundersøgelse (Kommissionen ville ikke have stødt på dokumenterne, hvis den alene på lovlig vis havde foretaget den første kontrolundersøgelse), og at de derfor ikke kunne anvendes som grundlag for iværksættelsen af den anden kontrolundersøgelse. Retten undersøgte ikke disse spørgsmål.
—

Rumænien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale et fast beløb på grundlag af et dagligt beløb på 6 016,80 EUR ganget med det antal dage, der er gået fra udløbet af den gennemførelsesfrist, der er fastsat i det omhandlede direktiv, indtil den dato, hvor Rumænien opfylder sine forpligtelser, eller, hvis det undlader at opfylde disse forpligtelser, indtil datoen for afsigelsen af Domstolens dom, med forbehold af at det overstiger et fast minimumsbeløb på 1 887 000 EUR.
Sag anlagt den 30. august 2018 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Spanien

(Sag C-556/18)

(2018/C 381/19)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved E. Manhaeve og S. Pardo Quintillán, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås i medfør af artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 7, sammenholdt med artikel 13, stk. 1, artikel 14 og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (1), idet det ikke har afsluttet den offentlige oplysning og høring om vandområdeplanerne, og eftersom det ikke har vedtaget, offentliggjort og givet Kommissionen meddelelse om revisionen og ajourføringen af vandområdeplanerne for vandområdedistrikterne Lanzarote, Fuerteventura, Gran Canaria, Tenerife, La Gomera, La Palma og El Hierro.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 25 i direktiv 2000/60 trådte dette direktiv i kraft på datoen for sin offentliggørelse i EFT, dvs. den 22. december 2000. I henhold til artikel 13, stk. 6, udløb fristen for offentliggørelse af vandområdeplanerne derfor den 22. december 2009, og i henhold til artikel 13, stk. 7, udløb fristen for den første revision og ajourføring af vandområdeplanerne den 22. december 2015.

Kommissionen er af den opfattelse, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til de nævnte artikler i direktiv 2000/60/EF, idet det ikke har afsluttet den offentlige oplysning og høring om vandområdeplanerne, og eftersom det ikke har vedtaget, offentliggjort og givet Kommissionen meddelelse om revisionen og ajourføringen af vandområdeplanerne for vandområdedistrikterne Lanzarote, Fuerteventura, Gran Canaria, Tenerife, La Gomera, La Palma og El Hierro inden for den frist på to måneder, som fremgår af dens begrundede udtalelse af 5. oktober 2017.

(1) EFT 2000, L 327, s. 1.
—

de judicielle myndigheder i denne medlemsstat har fortolket national ret således, at fristen for at træffe afgørelse udsættes, når den fuldbyrdende judicielle myndighed har besluttet at stille et præjudicielt spørgsmål til Domstolen eller at afvente besvarelsen af et præjudicielt spørgsmål stillet af en anden fuldbyrdende judiciel myndighed eller at udsætte afgørelsen om overgivelse på grund af en reel fare for umenneskelige eller nedværdigende fængselsforhold i den fuldbyrdende medlemsstat,
1)

Skal princippet om, at ugyldige kontraktvilkår ikke er bindende (artikel 6 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 (1)), udstrækkes til også at omfatte senere kontrakter og juridiske dokumenter vedrørende disse kontraktvilkår, såsom en kontrakt om novation. Henset til, at kontraktvilkårets absolutte ugyldighed indebærer, at vilkåret aldrig eksisterede i kontraktens juridisk-økonomiske liv, kan det da konkluderes, at senere retshandlinger og deres virkninger for dette kontraktvilkår, dvs. en kontrakt om novation, også forsvinder fra den juridiske virkelighed, idet de skal anses for ikke at eksistere og for ikke at have nogen virkning.
4)

Kan og/eller skal den nationale ret, når den skal fastslå sin kompetence, idet retten skal fastslå, om den enkelte situation er omfattet af artikel 17, stk. 1, litra c), eller artikel 7, nr. 2), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (3), tage højde for det af sagsøgeren påberåbte materielle retsgrundlag — alene ansvar uden for kontraktforhold — som et retsmiddel i tilfælde af indgåelse af kontraktvilkår, som anses for urimelige i henhold til direktiv 93/13/EØF, således at den anvendelige materielle ret fastlægges i medfør af forordning (EF) nr. 864/2007 (4) (Rom II-forordningen), eller bevirker sagsøgerens eventuelle egenskab af forbruger, at det materielle retsgrundlag for sagsøgerens påstand bliver irrelevant?
Appel iværksat den 26. juli 2018 af Inge Barnett til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 16. maj 2018 i sag T-23/17, Barnett mod Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU)

(Sag C-503/18 P)

(2018/C 381/15)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Inge Barnett (ved avocats S. Orlandi og T. Martin)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

Principalt:

— Rettens dom af 16. maj 2018, Barnett mod EØSU, T-23/17, EU:T:2018:271, ophæves.

— EØSU’s afgørelse af 21. marts 2016, truffet til opfyldelse af dom af 22. september 2015, Barnett mod EØSU, F-20/14, EU:F:2015:107, annulleres.

— EØSU tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Subsidiært:

— Rettens dom af 16. maj 2018, Barnett mod EØSU, T-23/17, EU:T:2018:271, ophæves.

— EØSU’s afgørelse af 21. marts 2016, truffet til opfyldelse af dom af 22. september 2015, Barnett mod EØSU, F-20/14, EU:F:2015:107, annulleres.

— EØSU tilpligtes at betale appellanten et beløb på 207 994,14 EUR for det lidte økonomiske tab, med tillæg af morarenter beregnet fra de skyldige beløbs forfaldsdato, med den af ECB fastsatte rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med 3½ procentpoint, samt et fast beløb på 25 000 EUR for det lidte ikke-økonomiske tab.

— EØSU tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten begik flere retlige fejl ved at antage, at EØSU til opfyldelse af Personalerettens dom kunne indskrænke sig til at foretage en fornyet undersøgelse af appellantens ansøgning henset til en angivelig interesse for tjenesten, som blev fastlagt tre år efter vedtagelsen af den første afgørelse om afslag på hendes ansøgning og var ukendt for parterne indtil den 21. marts 2016. Denne angivelige interesse for tjenesten, som fjerner appellanten fra listen over begunstigede, fordi hun er uundværlig for en velfungerende tjenesten, er uden forbindelse med EØSU’s gældende almindelige gennemførelsesbestemmelser. Denne angivelige interesse for tjenesten blev desuden påberåbt uden høring af det paritetiske udvalg. Dette paritetiske organ havde imidlertid i 2013 meddelt, at det i tilfælde af, at en af de to berettigede til foranstaltningen gav afkald, ville blive foreslået at tildele appellanten denne fordel under hensyn til tjenestens interesse.

Appellanten har ligeledes gjort gældende, at Retten tilsidesatte den retskraft, som Personalerettens dom havde.

Endelig er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl, for så vidt som Retten fastslog, at EØSU uanset ophævelsen af det retsgrundlag, der er nødvendigt for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, fortsat havde kompetence til at vedtage en afgørelse som svar på appellantens ansøgning. Ved besvarelsen af dette anbringende fordrejede Retten i øvrigt de argumenter, der blev påberåbt til støtte for den indsigelse om manglende kompetence, som appellanten havde fremsat.
C 408/37

Appel iværksat den 6. august 2018 af Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 7. juni 2018 i sag T-72/17 — Gabriele Schmid mod EUIPO

(Sag C-514/18 P)

(2018/C 408/50)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (ved Rechtsanwaltin I. Hödl und Rechtsanwält S. Schoeller)

De andre parter i appelsagen: Gabriele Schmid og EUIPO

Appellanten har nedlagt følgende påstande

a) Den appellerede dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 7. juni 2018 i sag T-72/17 ophæves, for så vidt som Retten tog sagsøgerens hovedpåstand til følge og annullerede afgørelsen truffet den 7. december 2016 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 1768/2015-4) og Domstolen træffer selv afgørelse i sagen.

b) Subsidiært ophæves den appellerede dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 7. juni 2018 i sag T-72/17, for så vidt som Retten tog sagsøgerens hovedpåstand til følge og annullerede afgørelsen truffet den 7. december 2016 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 1768/2015-4) og sagen hjemvises til Retten til fornyet prøvelse.

c) Sagsøgeren i første instans, Gabriele Schmid, tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har appelleret dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 7. juni 2018 i sag T-72/17, EU:T:2018:335, vedrørende en påstand om annullation af afgørelsen truffet den 7. december 2016 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 1768/2015-4) i en fortabelsessag mellem Gabriele Schmid og Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark, idet nævnte dom udgør en tilsidesættelse af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 (1) (nu artikel 18, stk. 1, i forordning 2017/1001).

Appellen støttes på to anbringender: Tilsidesættelse af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 18, stk. 1, i forordning 2017/1001) og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 18, stk. 1, i forordning 2017/1001).

Appellanten er af den opfattelse, at der foreligger — og retter konkret det første appelanbringende, der er opdelt i fire led mod — en urigtig bedømmelse af brugen af en beskyttet geografisk betegnelse, der er registreret som et individuelt varemærke i henhold til sin væsentligste funktion, det retsstridige krav om identitet mellem producenterne den manglende retspraksis vedrørende kvalitetsfunktionen for individuelle varemærker, der udgør af kvalitetsmærker, som indeholder en beskyttet geografisk betegnelse, samt vedrørende brug af varemærket foretaget af licenshaverens medlemmer.

Appellanten er af den opfattelse, at der foreligger — og retter konkret det andet appelanbringende mod — en urigtig anvendelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 18, stk. 2, i forordning 2017/1001), nærmere bestemt Rettens afgørelse vedrørende spørgsmålet om tredjemands retmæssige brug af et EU-varemærke, nemlig sammenslutningen bestående af appellantens medlemmer, og tilegnelsen af denne brug til varemærkeindehaveren.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (kodificeret udgave) EUT 2009, L 78, s. 1
1)

Åbner artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolket i lyset af FN’s konvention om rettigheder for personer med handicap på den ene side og artikel 39, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder på den anden side mulighed for at fratage en person stemmeretten ved valg til Europa-Parlamentet, når der er iværksat værgemål på grund af personens mentale handicap?
1)

Skal artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 715/2007 af 20. juni 2007 om typegodkendelse af motorkøretøjer med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 5 og Euro 6), om adgang til reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer (1) fortolkes således, at en anordning i en bil, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 715/2007, er ulovlig, såfremt ventilen i udstødningsgassens retursystem (herefter »EGR-ventil«), dvs. en komponent, der med sandsynlighed vil påvirke emissionen, er konstrueret således, at den andel af udstødningsgassen, som føres tilbage, reguleres på en sådan måde, at den kun mellem 15 og 33 grader Celsius og kun under 1 000 m højde sikrer et lavt emissionsniveau, og uden for dette temperaturvindue i løbet af 10 grader Celsius og over 1 000 m højde i løbet af 250 m højde lineært reduceres til 0, hvorved der sker en forøgelse af NOx-emissionen over grænseværdierne i forordning nr. 715/2007?
Sag anlagt den 12. september 2018 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-576/18)

(2018/C 399/33)

Processprog: Italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved B. Stromsky og D. Recchia, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 260 TEUF, idet den ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger for at opfylde Domstolens dom af 29. marts 2012, sag C-243/10 vedrørende tilbagesøgning hos modtagerne af den støtte, der blev kendt ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet i Kommissionens afgørelse 2008/854/EF (1) af 2. juli 2008.

— Den Italienske Republik pålægges at betale Kommissionen et fast beløb, som fastsættes ved at multiplicere et dagligt beløb på 13 892 EUR med antallet af dage for overtrædelsens fortsættelse fra afsigelsen af den dom, der blev afsagt af Domstolen i sag C-342/10, indtil den dag, hvor der afsiges dom i den foreliggende sag.

— Den Italienske Republik pålægges at betale Kommissionen en tvangsbøde pr. halvårsperiode, der fastsættes af Kommissionen til 126 840 EUR pr. dag, regnet fra halvåret efter datoen for dommen i nærværende sag.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ved afgørelse 2008/854/EF af 2. juli 2008 om støtteordningen for hotelsektoren på Sardinien (Regionallov nr. 9 af 1998 — Misbrug af støtte N 272/98), der blev offentliggjort i EUT L 302 af 13. november 2008, fastslog Kommissionen, at den statsstøtte, der var blevet tildelt Italien, er ulovlig og uforenelig med det indre marked og pålagde tilbagesøgning af støtten.

Ved dom af 29. marts 2012, sag C-243/10, Kommissionen mod Italien, fastslog Domstolen, at Italien havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til denne afgørelse ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget alle de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, der var blevet tildelt inden for rammerne af ordningen omfattet af denne afgørelse, hos modtagerne.

Mere end seks år efter denne dom og til trods for de talrige anmodninger fra Kommissionen rettet til den italienske regering, er en stor del af denne støtte stadig ikke blevet tilbagesøgt. Den italienske regerings argumenter i denne forbindelse, særligt med hensyn til de verserende nationale tvister, udgør ikke en gyldig begrundelse for den manglende opfyldelse. Det følger således heraf, at Italien på tidspunktet for indgivelsen af nærværende søgsmål endnu ikke havde tilbagesøgt den samlede udbetalte støtte, og at den dermed ikke fuldt ud havde opfyldt Domstolens dom i sag C-243/10.

Kommissionen har således nedlagt påstand om, at det fastslås, at Italien har tilsidesat artikel 260 TEUF, og at Italien pålægges at betale et fast beløb og en tvangsbøde pr. halvårsperiode indtil den fuldstændige opfyldelse af den dom, der blev afsagt i sag C-243/10.

(1) Kommissionens beslutning af 2.7.2008 om støtteordningen »Regionallov nr. 9 af 1998 — Misbrug af støtte N 272/98 Statsstøttesag C 1/04« (ex NN 158/03 og CP 15/2003) (EUT 2008, L 302, s. 9).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 20. juli 2018 — SATI — Società Autocooperative Trasporti Italiani SpA mod Azienda di Trasporti Molisana — A.T.M. SpA

(Sag C-475/18)

(2018/C 399/30)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SATI — Società Autocooperative Trasporti Italiani SpA

Sagsøgt: Azienda di Trasporti Molisana — A.T.M. SpA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 4, i forordning (EF) nr. 1370/2007 af 23. oktober 2007 (1) fortolkes således, at der ifølge national lovgivning gælder et forbud mod tildeling af lokal offentlig personbefordring uden forudgående udbud, der er til hinder for tildeling uden forudgående udbud, selv i de tilfælde, hvor en sådan tildeling er tilladt ifølge EU-retten, hvis den nævnte nationale lovgivning indeholder en generel regel om, at den førnævnte tjenesteydelse skal tildeles gennem en offentlig udbudsprocedure, eller er dette kun tilfældet såfremt der foreligger et specifikt forbud mod tildeling uden forudgående udbud også med hensyn til de tilfælde, hvor en sådan tildeling er tilladt ifølge EU-retten?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 af 23.10.2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EØF) nr. 1107/70 (EUT 2007, L 315, s. 1).