Den omstændighed, at beslutninger om pålæggelse af bøder på konkurrenceområdet vedtages af Kommissionen, er i modsætning til det, som appellanterne har gjort gældende, ikke i sig selv i strid med artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Hvad angår princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, der er et generelt EU-retligt princip, som nu er udtrykt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og som i EU-retten svarer til nævnte konventions artikel 6, stk. 1, har Unionens retsinstanser inden for rammerne af legalitetsprøvelsen, der er fastsat i EUF-traktaten, den fulde prøvelsesret, som er tillagt dem ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003 i overensstemmelse med artikel 261 TEUF, og som bemyndiger dem til at anlægge deres egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde. Da kontrollen i henhold til traktaterne indebærer, at Unionens retsinstanser udøver en såvel retlig som faktisk kontrol, og at de har beføjelse til at bedømme beviser, annullere den omtvistede beslutning og ændre bødebeløb, fremgår det ikke, at legalitetsprøvelsen i henhold til artikel 263 TEUF, suppleret med den fulde prøvelsesret med hensyn til bødens størrelse i henhold til artikel 31 i forordning nr. 1/2003, er i strid med princippet om effektiv domstolsprøvelse i chartrets artikel 47.

Retningslinjerne for beregningen af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne udgør hverken en lovgivning eller en lovgivning i henhold til delegation som omhandlet i artikel 290, stk. 1, TEUF, eller det retlige grundlag for bøder, der pålægges på konkurrenceområdet, hvilke bøder alene vedtages på grundlag af artikel 23 i forordning nr. 1/2003. De fastsætter de vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som myndigheden ikke kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet, og begrænser sig til at beskrive den metode, som Kommissionen benytter ved undersøgelsen af en overtrædelse, og de kriterier, denne forpligter sig til at tage i betragtning ved fastsættelsen af en bøde. Der findes imidlertid ingen traktatbestemmelser, der forbyder en institution at vedtage sådanne vejledende regler. Det følger heraf, at Kommissionen havde kompetence til at vedtage nævnte retningslinjer.

Selv om princippet om juridiske personers personlige ansvar har en særlig betydning med hensyn til ansvar inden for civilretten, kan dette ikke være relevant ved fastlæggelsen af ophavsmanden til en overtrædelse af konkurrenceretten, som er forbundet med virksomheders konkrete adfærd. Ophavsmændene til traktaterne valgte at anvende begrebet virksomhed til at udpege ophavsmanden til en overtrædelse af konkurrenceretten og ikke begrebet selskab eller juridisk person, der blev anvendt i artikel 54 TEUF. Dette begreb kendetegner en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer. Det følger heraf, at når en økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den at stå til regnskab for overtrædelsen.

Formodningen for, at moderselskabet udøver en bestemmende indflydelse på et datterselskab, som det ejer helt eller delvist, har bl.a. til formål at skabe en balance mellem vigtigheden af, på den ene side, målet om at bekæmpe konkurrencestridig adfærd, især i artikel 81 EF, og at hindre gentagelse heraf og, på den anden side, kravene i visse EU-retlige principper, såsom bl.a. principperne om uskyldsformodning, straffens personalitet, retssikkerhedsprincippet samt princippet om retten til forsvar, herunder princippet om parternes processuelle ligestilling. Denne formodning kan imidlertid afkræftes. De enheder, der ønsker at afkræfte denne formodning, kan fremlægge ethvert bevis for, at datterselskabet og moderselskabet ikke udgør én enkelt økonomisk enhed, men at datterselskabet selvstændigt bestemmer sin adfærd på markedet.

Med henblik på at fastslå, om et datterselskab selvstændigt bestemmer sin adfærd på markedet, skal der tages hensyn til alle de forhold, der er relevante for de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem dette datterselskab og moderselskabet, der kan variere efter de enkelte tilfælde, og som derfor ikke kan opregnes udtømmende. Handelspolitikken er i denne sammenhæng blot en blandt flere faktorer, og den skal ikke fortolkes strengt.

Hertil kommer, at moderselskabets vedtagelse af en adfærdskodeks, der tilsigtede at forhindre selskabets datterselskabers overtrædelser af konkurrenceretten og af tilsvarende retningslinjer, dels ikke ændrer realiteten i den overtrædelse, der er fastslået over for selskabet, dels ikke gør det muligt at godtgøre, at datterselskaberne selvstændigt fastsatte deres handelspolitik. Iværksættelsen af denne adfærdskodeks tyder snarere på en effektiv kontrol fra moderselskabets side af datterselskabernes handelspolitik. Endvidere er den omstændighed, at visse ansatte i datterselskaberne ikke overholdt denne kodeks, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at de omhandlede datterselskaber førte en selvstændig handelspolitik.

(jf. præmis 108-110 og 112-114)