2.

På grundlag af brevet af 25. februar 1973 inviterede generaldirektør Schlieder fra Kommissionens generaldirektorat for konkurrence (herefter omtalt som »GD IV«) Stanley Adams til møde med en række tjenestemænd derfra for at drøfte de af ham rejste spørgsmål. Ved mødet, der blev afholdt i Bruxelles den 9. april 1973, udviklede der sig et åbenhjertigt samarbejde mellem mødedeltagerne. Adams overgav en række dokumenter fra Roche, som tjenestemændene mente var af begrænset interesse. Ikke desto mindre forsikrede han dem, at han kunne fremskaffe andre, mere overbevisende dokumenter, hvilket han gjorde den følgende dag (10.4.1973) efter at være vendt tilbage til Basel. Blandt de mange papirer, som han afsendte, var 14 interne direktionsskrivelser, der havde overskriften »Management Information«. Han sendte yderligere to dokumentpakker den 15. april og 21. juli 1973, der indeholdt mange dokumenter vedrørende Roches forretningsaktiviteter, herunder fotokopien af en skrivelse, som bestyrelsesformanden for Roche, Adolf Jann, havde sendt til samtlige datterselskabers direktører. Endvidere oplyste Adams ved skrivelse af 21. juli Kommissionen om, at han agtede at forlade Roche ved udgangen af oktober 1973. Kommissionen har anført, at den fra det tidspunkt ikke hørte mere fra Adams og derfor fuldstændig mistede kontakten med ham. Adams har på sin side anført, at han i sit første brev af 25. februar 1973 havde skrevet: »Jeg agter at forlade (Roche)... og starte min egen virksomhed i kødbranchen nær Rom, Italien«. Endvidere har han i sin forklaring for Domstolen hævdet, at han ved sit besøg i Bruxelles den 9. april 1973 oplyste tjenestemændene fra GD IV- særlig Carisi — om, at han agtede at bosætte sig med sin familie i Latina, en lille by ikke langt fra Rom, hvor han agtede at starte egen virksomhed inden for industriel svineavl. Efter sagsøgerens opfattelse var Kommissionen derfor klar over hans planer og kendte det sted, hvor han agtede at realisere dem. Han har endelig gjort gældende, at han havde en telefonsamtale med Carisi i begyndelsen af november 1973 — altså få dage efter sin fratræden fra Roche — hvorunder han gav Kommissionens tjenestemand telefonnummeret på sine svigerforældre i Italien, hvor han agtede at tilbringe nogle feriemåneder, før han rejste til Latina. De tjenestemænd, der har afgivet forklaring under bevisførelsen, som Carisi imidlertid ikke kunne deltage i (se om de nærmere enkeltheder nedenfor under punkt 7, sidste afsnit), har ikke kunnet bekræfte, at denne samtale fandt sted. Da Adams' sidste brev nåede Bruxelles, havde Kommissionen allerede gransket hans dokumenter med et ret konkret ønske om at få indledt en undersøgelse af Roche's aktiviteter. Tjenestemændene fra GD IV havde i nogen tid — nemlig fra det tidspunkt, hvor Adams havde fremlagt det første bevis for sine påstande — forstået, at de havde at gøre med en både vanskelig og yderst delikat sag. Det blev derfor besluttet at gå yderst forsigtigt til værks. Som oplyst for Domstolen besluttede generaldirektøren for GD IV ikke at indlede undersøgelsen af Roche's afdelinger, førend Adams definitivt havde forladt virksomheden. Efter at Adams var fratrådt, mente man dog, at man nu kunne gå frem med mindre forsigtighed. De tjenestemænd, som stod for undersøgelsen, var endog overbevist om, at når medarbejderen hos Roche havde sagt op, var det mindre nødvendigt at beskytte hans identitet, især i lyset af hans erklærede beredvillighed til at bekræfte sine beskyldninger »for en hvilken som helst retsinstans«. Kommissionens tjenestemænd var med andre ord overbevist om, at dersom det for at bringe Roches adfærd til ophør skulle blive nødvendigt at gå rettens vej for at få fastslået, om beskyldningerne mod virksomheden var begrundede, kunne Kommissionen regne med Adams' vidneudsagn som tidligere leder af et af selskabets salgsafdelinger. På grundlag af disse overvejelser ventede Kommissionen indtil den 22. oktober 1974, næsten et år efter Adams' fratræden, med at iværksætte sin undersøgelse (forud for hvilken der kun var blevet foretaget en »perifer« undersøgelse vedrørende Roche's sædvanlige kunder, der havde givet meget magre resultalter). Denne efterårsdag mødte tre tjenestemænd fra GD IV op i Roche-afdelingen i Paris. Det var deres håb, at de officielt kunne få datterselskabets direktør til at give dem de dokumenter, som Kommissionen uden Roche's vidende havde været i besiddelse af i nogen tid, og på hvis grundlag den derefter ville have truffet beslutning om overtrædelse af traktatens artikel 86. Forsøget slog imidlertid totalt fejl, selv om de gik så vidt som til at oplæse de mest belastende passager fra de omtalte »Management Information«-skrivelser for direktøren. Det var nytteløst, idet han afviste at kende noget til dem. Derefter stod kun den mulighed åben at vise ham dokumenterne for at få ham til at anerkende, at de var autentiske. Men en sådan beslutning var uden fortilfælde og indebar en for stor risiko til, at den kunne træffes på stedet. Da de vendte tomhændede tilbage — ifølge vidnesudsagnet fra en anden tjenestemand fra GD IV, Rihoux — blev det drøftet, om sagen skulle henlægges trods Kommissionens åbenbare bevis eller om den skulle gå sin gang. Det blev besluttet først at vurdere de interesser, der stod på spil, og afveje de faktorer, der talte for og imod at fortsætte undersøgelsen. På den ene side stod Fællesskabets almene interesse, der pålægger Kommissionen at sikre traktaten overholdt, navnlig de i artiklerne 85 og 86 indeholdte principper. På den anden side kunne meddeleren stadig have en interesse i at holde sin identitet hemmelig, skønt Kommissionen ikke længere var bundet heraf. Den måde, hvorpå dokumenterne var nået frem til Berlaymont, og de spor med hensyn til meddelerens identitet, der fandtes i dem, talte mod at forevise dem. Imidlertid — som Rihoux videre anførte det — stod den kendsgerning tilbage, at Adams aldrig havde givet nogen instrukser, end ikke de vageste, med hensyn til, hvorledes Kommissionen skulle bruge hans oplysninger, ligesom han heller ikke havde anmodet om at blive holdt underrettet om, hvorledes den konkret brugte dem. Endelig gælder det, således som jeg allerede har anført det, at tjenestemændene var overbevist om, at når Adams først havde forladt Basel, »havde han ingen særlig grund til at skjule sin identitet« (se vidnesudsagnet fra Pappalardo, der ligeledes deltog i undersøgelsen). Da beslutningen om at vise dokumenterne var blevet truffet, sørgede inspektørerne GD IV for at udvælge de dokumenter, der foruden at afgive grundlag for bødebeslutningen mod Roche var de mest anonyme, eller snarere de mest neutrale, såsom rundskrivelser, der i kopi blev uddelt til de forskellige datterselskaber. Endvidere sørgede man for fra de pågældende dokumenter at fjerne spor, der kunne pege tilbage på en bestemt kilde. Efter at man havde truffet disse sikkerhedsforanstaltninger og fastlagt sin strategi aflagde EF-tjenestemænd den 29. oktober 1974 samtidig besøg hos direktørerne for Roche-afdelingerne i Paris og i Bruxelles, idet man stadig håbede at kunne overtale dem til at fremlægge de belastende dokumenter fra deres arkiver. Da direktørerne imidlertid fortsat reagerede undvigende og endog modarbejdede undersøgelsen, besluttede tjenestemændene fra GD IV at fremlægge de 14 interne direktionsskrivelser og brevet fra Adolf Jann. Stillet over for dette vidnesbyrd bekræftede direktørerne, der fik lov til at tage fotokopier af dokumenterne, omsider, at disse dokumenter forelå og var autentiske. Få uger senere, den 18. december 1974 for at være helt nøjagtig, indgav den schweiziske advokat Alder på Roches vegne anmeldelse til det schweiziske politi for overtrædelser af den schweiziske straffelovs artikler 273 og 162. Anmeldelsen var formelt indgivet mod en eller flere ukendte personer. Efter at have redegjort for omstændighederne omkring EF-tjenestemændenes besøg i Paris- og Bruxelles-afdelingerne, og for indholdet af de dokumenter, der var blevet fotokopieret af direktørerne for disse afdelinger, anførte dr. Alder, at »Hoffmann-La Roche ikke er klar over, hvorledes Kommissionen for De europæiske Fællesskaber kom i besiddelse af de hemmeligstemplede dokumenter ... Samtalenmellem undertegnede og d'herrer Carisi, Pappalardo og Rihoux den 8. november 1974 i Bruxelles synes at vise, at Fællesskabets tjenestemænd... ikke skaffede sig de pågældende dokumenter på deres eget initiativ, og at... de kender identiteten på den person, der overlod dem. Det har imidlertid ikke været muligt at få at vide, hvornår de modtog dem«. Roche anførte derfor i anmeldelsen, at man på grundlag af det foreliggende materiale uanset sine egne undersøgelser inden for selskabet ikke var i stand til at fastslå meddelerens identitet. Imidlertid henledte advokaten myndighedernes opmærksomhed på noget, der dels afgav vished, dels rejste en mistanke. Visheden angik oprindelsen af de dokumenter, som Kommissionen havde fået kopier af, der alle utvivlsomt var blevet udarbejdet i selskabets hovedkontor i Basel. Mistanken rettede sig mod navnet på den formodede gerningsmand: Stanley Adams. I anmeldelsen begrundede advokat Alder formodningen ved at henvise til, at Adams' adfærd i adskillige år havde fremkaldt kritik fra de overordnede i et sådant omfang, at selskabets ledelse i sommeren 1973 havde foreslået, at han skulle sige op. Både det forhold, at han havde forladt Roche under omstændigheder, der ikke ligefrem var hjertelige, og en række slutninger, der kunne drages på grundlag af de originale dokumenter og Kommissionens kopier, »begrundede« — konkluderede Alder — »den mistanke, at Adams var den skyldige«. Den 31. december 1974 blev sagsøgeren anholdt. Han blev løsladt mod sikkerhedsstillelse den 21. marts 1975 og genoptog kontakten med Kommissionen, efter at der var gået næsten 11/2 år. I begyndelsen af april mødtes han i Bruxelles med de tjenestemænd, der havde forestået undersøgelsen af Roche. Parterne er enige om, at tonen ved mødet var elskværdig. Tjenestemændene udtrykte deres støtte og tilkendegav, at Kommissionen betalte alle omkostninger i forbindelse med sagen, herunder sikkerhedsstillelsen. Sagsøgeren har anført, at kommissionstjenestemændene endvidere lovede at yde juridisk bistand til Portmann, der dengang var Adams' advokat, med henblik på hans klients forsvar. Sagsøgte har bekræftet, at den rent faktisk sørgede for at betale Adams' omkostninger, og at den hjalp ham på forskellige måder, endog efter at sagen mod ham var afsluttet, men den benægter, at den på noget tidspunkt har påtaget sig at samarbejde med hans advokater. Under dette møde drøftede man også begivenheder af nyere dato. Tjenestemændene forhørte sig hos Adams om omstændighederne omkring hans anholdelse, ligesom de på deres side fortalte alt om begivenhederne i Bruxelles efter hans sidste besøg. Særlig fortalte de ham om den undersøgelse, de havde foretaget på Roche-afdelingernes kontorer. I den forbindelse erindrer Pappalardo endvidere at have fortalt sagsøgeren, hvorledes selskabsdirektørerne i Paris og Bruxelles ved den lejlighed havde fået kopier af nogle af de dokumenter, som Adams havde fremskaffet. Han fastholder, at han nævnte dette som »en hypotese, der kunne forklare det for dem stadig uforklarlige, nemlig hvorledes Adams var blevet identificeret og anholdt«. Pappalardo anfører endelig, at Adams ikke syntes at være rystet over disse afsløringer og heller ikke kritiserede Kommissionens handlemåde. Sagsøgerens erindring vedrørende denne del af samtalen er en anden. Han hævder, at han overhovedet ikke spurgte de tilstedeværende tjenestemænd, hvorledes de schweiziske myndigheder efter deres opfattelse var kommet i besiddelse af de belastende dokumenter. Vedrørende dette punkt er det imidlertid værd at erindre — således som det klart fremgår af politirapporten om afhøringen af Adams efter anholdelsen — at de schweiziske kriminalfolk viste ham forskellige dokumenter og forklarede, at de var blevet overgivet af Kommissionens tjenestemænd til direktørerne for den belgiske og franske afdeling. Det bestrider sagsøgeren ikke, men anfører, at han ikke tillagde det nogen vægt, fordi han mente, at det var et kneb, som det schweiziske politi brugte for at få en tilståelse ud af ham. Det fremgår imidlertid ligeledes klart af afhøringsrapporten, at Adams faktisk erkendte at have overladt Kommissionen de pågældende »Management Information«-skrivelser: han indrømmede, at det »bestemt var muligt«. Den 9. juni 1976 vedtog Kommissionen en beslutning, der fastslog, at Hoffmann-La Roche havde misbrugt sin dominerende stilling på Fællesskabets marked for vitaminer. Således endte den første »runde« i sagen, der 2 1/2 år senere nåede sin afslutning med den dom, som jeg henviste til i indledningen.