ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 14. juli 2021 af Biogen Netherlands BV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Udvidede Afdeling) den 5. maj 2021 i sag T-611/18, Pharmaceutical Works Polpharma mod EMA

(Sag C-439/21 P)

(2021/C 391/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Biogen Netherlands BV (ved advocaat C. Schoonderbeek)

De andre parter i appelsagen: Pharmaceutical Works Polpharma S.A., Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen tages til følge

— Den appellerede dom ophæves.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende: Retten fejlanvendte artikel 277 TEUF, idet den ikke anerkendte, at den ulovlighedsindsigelse, der var rejst mod Kommissionens afgørelse af 30. januar 2014 om udstedelse af markedsføringstilladelse for lægemidlet Tecfidera, måtte afvises, idet Polpharma kunne have anfægtet denne afgørelse under direkte søgsmål, da den er en regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og som Polpharma er umiddelbart berørt af.

Andet appelanbringende: I sin bedømmelse af ulovlighedsindsigelsen fejlfortolkede og fejlanvendte Retten begrebet samlet markedsføringstilladelse i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83/EF (1).

Tredje appelanbringende: Retten fejlfortolkede de lovgivningsmæssige krav for godkendelse af kombinerede lægemidler i 1994 og anerkendte ikke fornyelsen af Fumaderm-tilladelsen i 2013 i dens bedømmelse af spørgsmålet.

Fjerde appelanbringende: Retten fejlfortolkede og fejlanvendte princippet om gensidig anerkendelse af vurderinger og afgørelser foretaget og truffet af nationale myndigheder ved at konkludere, at dette princip i den foreliggende sag ikke fandt anvendelse på EMA og Kommissionen.

Femte appelanbringende: Retten fejlanvendte den gældende standard for domstolsprøvelse med hensyn til videnskabelige vurderinger og videnskabelig dokumentation ved at foretage sin egen vurdering af de videnskabelige data i sagen.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67).
2.

EMA har med det andet appelanbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, for så vidt som den fandt, at EMA og Kommissionen varetager en særlig funktion, som forpligtede Kommissionen til at kontrollere den terapeutiske virkning af et af de virksomme stoffer i et nationalt godkendt kombineret lægemiddel ved vurderingen af databeskyttelsesrettighederne for et centralt godkendt monoterapiprodukt, der indeholder et af de virksomme stoffer i det kombinerede lægemiddel.
3.

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 2 i aftale af 21. juni 1999 (2) mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart den med afgørelse nr. 1/2006 truffet af Luftfartsudvalget Fællesskabet/Schweiz af 18. oktober 2006 (3) i bilaget til aftalen indsatte henvisning til forordning (EF) nr. 261/2004 fortolkes således, at forordningen også gælder for passagerer, som påbegynder en flyvning til et tredjeland i lufthavne på schweizisk område?
1.

Skal artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) fortolkes således, at en fysisk person, der er mekanisk ingeniør specialiseret i hydrauliske og pneumatiske maskiner (og som ikke erhvervsmæssigt udøver handelsvirksomhed og navnlig ikke køber varer og tjenesteydelser med henblik på videresalg og/eller formidling), og som med et kommercielt selskab (en erhvervsdrivende) har indgået en standardkontrakt, i kraft af hvilken denne fysiske person har ret til at deltage i den af det nævnte selskab oprettede indkøbsforening i form af Lyoness-ordningen (en ordning, hvor medlemmerne stilles i udsigt at opnå indtjening i form af cashback på køb, provisioner og andre kampagnemæssige fordele), at købe varer og tjenesteydelser hos de erhvervsdrivende, der har et aftaleforhold med det nævnte selskab (betegnet som Lyoness-loyalitetspartnere), og at udføre formidling af andre personer inden for Lyoness-ordningen (de såkaldte potentielle loyalitetskunder), med henblik på en effektiv forbrugerbeskyttelse kan anses for »forbruger« i denne bestemmelses forstand, til trods for det kontraktvilkår, ifølge hvilket aftaleforholdet mellem Lyoness og kunden udelukkende er omfattet af schweizisk ret uafhængigt af, hvor kunden har sit sædvanlige opholdssted?
I)

Skal artikel 70, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 1083/2006 (1), artikel 27, litra c), i forordning (EF) nr. 1828/2006 (2), artikel 1 i BFI-konventionen — Rådets retsakt af 26. juli 1995, artikel 1, stk. 2, i forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 (3) og artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv (EU) 2017/1371 (4) fortolkes således, at former for adfærd, som på et abstrakt plan kan begunstige en økonomisk aktør under en udbudsprocedure, altid er omfattet af begrebet »uregelmæssigheder« eller »svig« og derfor udgør retsgrundlaget for tilbagesøgning af støtten, selv når der ikke foreligger fuldstændige beviser på, at den konkrete adfærd reelt er blevet udvist, eller der ikke foreligger fuldstændige beviser på, at den konkrete adfærd har været afgørende ved valget af støttemodtageren?
1)

Skal artikel 5 og 11 i direktiv 2008/115/EF (1) og artikel 20 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 7, 20, 24 og 47, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en medlemsstats praksis, der udvider anvendelsen af en lovændring til også at omfatte nye procedurer, der indledes ved en retskendelse, som er afsagt i tidligere procedurer, hvilken lovændring indebærer, at en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, underkastes en langt mere ugunstig processuel ordning, således at den pågældende mister den status som person, som ikke kan tilbagesendes, ej heller af hensyn til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed, som vedkommende havde opnået i kraft af varigheden af sit ophold indtil da,; idet den pågældendes ansøgning om et tidsubegrænset opholdskort nu afslås på grundlag af samme faktiske situation og af hensyn til den nationale sikkerhed; idet den pågældende fratages det til vedkommende udstedte opholdskort, og idet den pågældende efterfølgende pålægges et forbud mod indrejse og ophold, uden at der tages hensyn til vedkommendes personlige og familiemæssige forhold i nogen af procedurerne — i denne forbindelse navnlig den omstændighed, at vedkommende også har forsørgelsespligt for en mindreårig ungarsk statsborger — hvilke afgørelser indebærer enten et opbrud af familieenheden, eller at unionsborgere, der er familiemedlemmer til tredjelandsstatsborgeren, herunder den pågældendes mindreårige barn, er nødsaget til at forlade medlemsstatens område?
2.

Skal databeskyttelsesforordningens artikel 15, stk. 3, første punktum, hvorefter »(d)en dataansvarlige udleverer en kopi af de personoplysninger, der behandles«, fortolkes således, at bestemmelsen indeholder en generel ret for en registreret til at få udleveret en kopi — også — af hele dokumenter, hvori den registreredes personoplysninger behandles henholdsvis til at få udleveret en kopi af et uddrag af en database i tilfælde af, at personoplysningerne behandles i en sådan, eller giver bestemmelsen — kun — den registrerede ret til en uændret reproduktion af de personoplysninger, hvortil der i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 15, stk. 1, skal gives adgang?
1.

Med det første appelanbringende gøres det gældende, at Retten foretog en åbenbar urigtig gengivelse og fordrejning af de faktiske omstændigheder og de indhentede beviser, at den undlod at undersøge en afgørende omstændighed, samt at begrundelsen savner logik og er urigtig. Ifølge Retten var der ikke tilstrækkelige beviser i sagen til at godtgøre, at de italienske myndigheders afgørelse på afgørende måde var betinget af Kommissionen, og til at godtgøre, at myndighederne ikke traf afgørelsen selvstændigt på grundlag af deres egne vurderinger vedrørende tid, måde og budget for opløsningen af Banca delle Marche. Det var kort sagt Rettens opfattelse, at de italienske myndigheders opløsning af Banca delle Marche i det væsentlige skyldtes, at denne bank var kriseramt. Derfor kunne Kommissionen, selv om den hindrede/forbød, at Fondo Interbancario italiano per Tutela dei Depositi (FITD) foretog et redningsindgreb, ikke anses for ansvarlig for beslutningen om at opløse Banca delle Marche. Denne gengivelse udgør en åbenbart urigtig gengivelse af beviserne. Alle faktiske forhold, de foreliggende omstændigheder, indicierne og de fortrolige dokumenter, der blev indhentet under sagen, er utvetydige: de italienske myndigheder har hele tiden anført, at instrukserne fra Kommissionen udgjorde en faktisk og ufravigelig forudsætning. Følgende fremgår nemlig med sikkerhed af sagsakterne for Retten: (i) de italienske myndigheder forfulgte enhver mulig alternativ løsning til opløsningen af Banca delle Marche, og Kommissionens indsigelser umuliggjorde dette, og (ii) disse alternative løsninger ville have medført en betydelig begrænsning af de skadelige virkninger for aktionærerne og obligationsindehaverne.
1.

Skal artikel 57, stk. 4, litra d), i direktiv 2014/24/EU (1) fortolkes således, at den ordregivende myndighed skal have tilstrækkelig plausible indikationer til at konkludere, at de økonomiske aktører har overtrådt artikel 101 TEUF?
—

Det fastslås, at sagen ikke er moden til påkendelse for så vidt angår realiteten og sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse for så vidt angår realiteten.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 31. maj 2021 — Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid mod S.S., N.Z. og S.S.

(Sag C-338/21)

(2021/C 431/04)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Sagsøgte: S.S., N.Z. og S.S.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27, stk. 3, og artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180 (1)) fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national ordning som den her omhandlede, hvorefter en medlemsstat ikke blot har valgt at gennemføre artikel 27, stk. 3, litra c), men også ved gennemførelsen af en afgørelse om overførsel at give opsættende virkning til en klage eller et søgsmål indgivet til prøvelse af en afgørelse i en procedure om ansøgning om opholdstilladelse på grund af menneskehandel, hvor det ikke drejer sig om en afgørelse om overførsel, men hvorved den faktiske overførsel midlertidigt forhindres?

(1) S. 31.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 11. august 2021 — Eircom Limited mod Commission for Communications Regulation

(Sag C-494/21)

(2021/C 431/08)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eircom Limited

Sagsøgt: Commission for Communications Regulation

Procesdeltagere: Vodafone Ireland Limited, Three Ireland (Hutchinson) Limited og Three Ireland Services (Hutchinson) Limited

Præjudicielle spørgsmål

1. telekommunikationsmarkedet er blevet liberaliseret, og der er flere udbydere af telekommunikationstjenester på markedet,

2. den nationale tilsynsmyndighed har valgt én udbyder (herefter »den befordringspligtige virksomhed«) til at udføre forsyningspligten,

3. den nationale tilsynsmyndighed har afgjort, at der er positive nettoomkostninger forbundet med udførelsen af forsyningspligten (herefter »nettoomkostningerne ved forsyningspligten«), og

4. den nationale tilsynsmyndighed har afgjort, at nettoomkostningerne ved forsyningspligten er væsentlige sammenlignet med de administrative omkostninger forbundet med oprettelsen af en deleordning blandt markedsdeltagerne med hensyn til nettoomkostningerne ved forsyningspligten:

Hvis den nationale tilsynsmyndighed i henhold til sine forpligtelser i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22 (1) er forpligtet til at overveje, om nettoomkostningerne ved forsyningspligten er urimeligt høje i betragtning af den befordringspligtige virksomheds evne til at afholde dem under hensyntagen til den befordringspligtige virksomheds kendetegn, navnlig kvaliteten af dens udstyr, dens økonomiske og finansielle situation og dens markedsandel (som henvist til i Base-dommens præmis 42), er det da ifølge direktiverne tilladt, at den nationale tilsynsmyndighed foretager denne vurdering ved udelukkende at tage hensyn til den befordringspligtige virksomheds kendetegn/situation, eller er den forpligtet til at vurdere den befordringspligtige virksomheds kendetegn/situation i forhold til dens konkurrenter på det relevante marked?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7.3.2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT 2002, L 108, s. 51).
3)

Er EU-retten, navnlig artikel 267 TEUF sammenholdt med artikel 19, stk. 1, TEU og chartrets artikel 47, til hinder for tyske bestemmelser som § 348, stk. 3, i [Zivilprozessordnung, civil retsplejelov, ZPO] og retspraksis desangående, for så vidt som disse bestemmelser vanskeliggør, forsinker eller hindrer en forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for Den Europæiske Unions Domstol? Gælder dette også for inhabilitetsbestemmelserne i tysk ret såsom ZPO’s § 42?
1)

Skal artikel 15, stk. 3 og 1, sammenholdt med artikel 14, i direktiv (EU) 2016/680 (1), set i lyset af artikel 54 i samme direktiv, fortolkes således, at denne bestemmelse tillader en national ordning, a) hvorefter det i tilfælde af et fælles ansvar for en databehandling ikke er et krav, at der oplyses om det organ, som er den egentlige dataansvarlige for de opbevarede oplysninger, og b) som desuden tillader, at en ret ikke gives nogen materiel begrundelse for afslaget på indsigt?
1)

Skal bestemmelserne i databeskyttelsesforordningens (1) artikel 6, stk. 1, litra a) og b), fortolkes således, at lovligheden af kontraktbestemmelser i almindelige tjenestevilkår vedrørende platformskontrakter som de i sagen omhandlede (navnlig kontraktbestemmelser som: »I stedet for at betale […] ved at bruge de Facebook-produkter, der er dækket af disse vilkår, accepterer du, at vi kan vise dig annoncer […] Vi bruger dine personoplysninger […] til at vise dig annoncer, der er mere relevante for dig.«), som omfatter behandling af personoplysninger til indsamling og analyse af oplysninger med henblik på personaliseret reklame, skal vurderes på grundlag af kravene i databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra a), sammenholdt med samme forordnings artikel 7, som ikke kan erstattes med henvisning til artikel 6, stk. 1, litra b)?
1)

Skal begrebet »overføring til almenheden« i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29/EF (1) fortolkes således, at denne foretages af den (i dette tilfælde ikke i Den Europæiske Union hjemmehørende) direkte operatør af en streamingplatform, som — alene træffer afgørelse om indholdet og blokering af TV-programmer, som denne spreder, og gennemfører denne på det tekniske plan, — som har eneadministratorrettigheder til streamingplatformen, — kan øve indflydelse på, hvilke tv-programmer der kan modtages af slutbrugeren via tjenesten, dog uden at kunne øve indflydelse på programmernes indhold, — og er den eneste, der kontrollerer, hvilke programmer og hvilket indhold der kan ses hvornår på hvilke territorier, når der i den forbindelse — gives brugeren adgang ikke blot til indhold af programmer, som de pågældende rettighedshavere har givet tilladelse til at anvende online, men også til sådant beskyttet indhold, for hvilket der ikke er sikret et tilsvarende samtykke vedrørende rettigheder, og — den direkte operatør af streamingplatformen ved, at hans tjeneste ligeledes gør det muligt at modtage beskyttet indhold af programmer uden rettighedshavernes samtykke, ved at slutkunderne anvender VPN-tjenester, som efterlader det indtryk, at slutkundernes IP-adressse og enhed befinder sig i områder, for hvilke der foreligger samtykke fra rettighedshaveren, men — modtagelse af beskyttet indhold af programmer via streamingplatformen uden rettighedshavernes samtykke faktisk var mulig i flere uger også uden en VPN-tunnel.
C 422/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 16. juli 2021 — Agenzia delle Entrate mod Contship Italia SpA

(Sag C-433/21)

(2021/C 422/05)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: Agenzia delle Entrate

Kassationsindstævnt og kontraappellant: Contship Italia SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 18 TEUF (tidligere artikel 12 EF) og artikel 49 TEUF (tidligere artikel 43 EF) til hinder for en national ordning som den i artikel 30, stk. 1, nr. 5, i lov nr. 724 af 23. december 1994, i den affattelse, der finder anvendelse ratione temporis, dvs. inden ændring ved lov nr. 269 af 27. december 2006, hvorefter kun selskaber og enheder, hvis værdipapirer er optaget til handel på italienske regulerede markeder, men ikke selskaber og enheder, hvis værdipapirer er optaget til handel på udenlandske regulerede markeder, samt selskaber, som — herunder indirekte — kontrollerer eller kontrolleres af de nævnte noterede selskaber og enheder, er undtaget fra ordningen mod skatteomgåelse med hensyn til ikke operative selskaber, som er baseret på fastsættelsen af mindstestandarder for indtægter og provenuer som er knyttet til værdien af bestemte virksomhedsmæssige aktiver, idet manglende opnåelse af disse standarder tyder på, at selskabet ikke er operativt, og indebærer en skønsmæssig opgørelse af den skattepligtige indkomst(?).
C 422/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 16. juli 2021 — Agenzia delle Entrate mod Contship Italia SpA

(Sag C-434/21)

(2021/C 422/06)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenzia delle Entrate

Indstævnt og kontraappellant: Contship Italia SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 18 TEUF (tidligere artikel 12 EF) og artikel 49 TEUF (tidligere artikel 43 EF) til hinder for en national ordning som den i artikel 30, stk. 1, nr. 5, i lov nr. 724 af 23. december 1994, i den affattelse, der finder anvendelse ratione temporis, dvs. inden ændring ved lov nr. 269 af 27. december 2006, hvorefter kun selskaber og enheder, hvis værdipapirer er optaget til handel på italienske regulerede markeder, men ikke selskaber og enheder, hvis værdipapirer er optaget til handel på udenlandske regulerede markeder, samt selskaber, som — herunder indirekte — kontrollerer eller kontrolleres af de nævnte noterede selskaber og enheder, er undtaget fra ordningen mod skatteomgåelse med hensyn til ikke operative selskaber, som er baseret på fastsættelsen af mindstestandarder for indtægter og provenuer som er knyttet til værdien af bestemte virksomhedsmæssige aktiver, idet manglende opnåelse af disse standarder tyder på, at selskabet ikke er operativt, og indebærer en skønsmæssig opgørelse af den skattepligtige indkomst?
C 462/24

Appel iværksat den 31. marts 2021 af 12seasons GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 20. januar 2021 i sag T-329/19 — 12seasons mod EUIPO — Société immobilière et mobilière de Montagny – (BE EDGY BERLIN)

(Sag C-211/21 P)

(2021/C 462/26)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: 12seasons GmbH (ved Rechtsanwalt M. Gail)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Société immobilière et mobilière de Montagny

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 1. september 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at 12seasons GmbH bærer sine egne omkostninger.
C 462/24

Appel iværksat den 8. februar 2021 af Likvidacijska masa iza Mesoprodukt d.o.o. og Gojko Čuljak til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 28. januar 2021 i sag T-603/20, Likvidacijska masa iza Mesoprodukt d.o.o. og Gojko Čuljak mod Europa-Kommissionen

(Sag C-171/21 P)

(2021/C 462/25)

Processprog: kroatisk

Parter

Appellanter: Likvidacijska masa iza Mesoprodukt d.o.o. og Gojko Čuljak (ved odvjetnik I. Žalac)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Ved kendelse af 1. september 2021 har Domstolen (Niende Afdeling) fastslået, at appellen skal forkastes som åbenbart ugrundet, at den af Likvidacijska masa iza Mesoprodukt d.o.o. og de M. Gojko Čuljak fremsatte ansøgning om retshjælp skal afslås, og at sidstnævnte bærer deres egne omkostninger.
C 462/25

Appel iværksat den 14. juni 2021 af Apologistics GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 21. april 2021 i sag T-282/20 — Apologistics GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-369/21 P)

(2021/C 462/28)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Apologistics GmbH (ved Rechtsanwalt H. Hug)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Markus Kerckhoff

Ved kendelse af 22. september 2021, har Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) fastslået at appellen ikke admitteres og at Apologistics GmbH bærer sine egne omkostninger.
—

Med det første led gøres følgende gældende: I dommens præmis 162-251 begik Retten en fejl, da den forkastede afgørelsens funktionelle analyse af Amazon Europe Technologies SCS (herefter »LuxSCS«) og dens valg af LuxSCS som den testede part på det grundlag, at LuxSCS havde det juridiske ejerskab over immaterielle aktiver, stillede dem til rådighed for Amazon EU S.à.r.l (»LuxOpCo«), og bidrog økonomisk til deres udvikling. Herved fortolkede og anvendte den armslængdeprincippet ukorrekt, hvilket udgør en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF vedrørende betingelsen om en fordel, og undlod at give en begrundelse, idet begrundelsen var selvmodsigende og utilstrækkelig. Retten anvendte også med urette af egen drift argumenter for at forkaste afgørelsens valg af LuxSCS som den testede part under henvisning til, at der ikke var sammenlignelige uafhængige virksomheder, hvormed den transaktionsbestemte nettoavancemetode (»TNMM«) kunne anvendes på LuxSCS. Herved overskred Retten sin beføjelse til domstolsprøvelse, hvilket udgør en overtrædelse af processuelle bestemmelser og en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar, og gengav afgørelsen ukorrekt.
II.

Skal direktivets artikel 73, stk. 1, fortolkes således, at: II.I. det, med forbehold for det, der er fastsat i artikel 71, eller en rimelig mistanke om svig, som er rapporteret forskriftsmæssigt, er tilstrækkeligt, at det blot meddeles, at der ikke er givet autorisation til en betalingstransaktion, uden at denne meddelelse ledsages af beviser, for at der opstår en forpligtelse (hos betalingstjenesteudbyderen) til at foretage tilbagebetaling (til betaleren)? II.II. Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, kan den regel, hvorefter det er tilstrækkeligt, at betaleren blot giver meddelelse, da udelukkes som følge af den manglende anvendelse af reglerne om bevisbyrde i direktivets artikel 72 i kraft af en aftale mellem parterne (betaler og tjenesteudbyder), således som direktivets artikel 61, stk. 1, tillader? II.III. Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, er betalingstjenesteudbyderen da kun forpligtet til omgående at tilbagebetale betaleren, hvis sidstnævnte beviser, at transaktionen ikke var autoriseret, når de gældende retsregler eller aftaleregler, idet anvendelsen af direktivets artikel 72 er udelukket, kræver, at betaleren fremlægger et sådant bevis?