Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 20. marts 1997. - Bayerische Hypotheken- und Wechselbank AG mod Edgard Dietzinger. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted - Kaution. - Sag C-45/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-01199



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Spoergsmaalet i denne sag, som er forelagt af Bundesgerichtshof, er naermere bestemt, om en kautionsaftale, der er indgaaet mellem et kreditinstitut og en fysisk person, der ikke handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed, og hvorved kreditinstituttets tilgodehavende mod tredjemand, der handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed, sikres, falder ind under anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted (herefter »direktivet«) (1).

Sagens faktiske omstaendigheder

2 Sagsoegtes far drev et byggefirma, som den sagsoegende bank havde indroemmet en kassekredit. Sagsoegtes foraeldre fik besoeg af en ansat fra banken, og under dette besoeg afgav sagsoegte et skriftligt kautionsloefte, i henhold til hvilket han forpligtede sig til at indestaa for sine foraeldres forpligtelser over for banken for et beloeb paa hoejst 100 000 DEM. Sagsoegte blev ikke oplyst om sin ret til at opsige aftalen. Banken opsagde efterfoelgende laanet, som var givet sagsoegtes foraeldre, og som androg over 1,6 mio. DEM, og afkraevede sagsoegte 50 000 DEM i henhold til kautionsloeftet.

3 Sagsoegte forsoegte at traede tilbage fra sit loefte i henhold til Gesetz ueber den Widerruf von Haustuergeschaeften und aehnlichen Geschaeften af 16. januar 1986 (den tyske »doersalgslov«, herefter »1986-loven«). Spoergsmaalet blev underkastet retlig vurdering, og sagen blev indbragt for Bundesgerichtshof, som forelagde Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:

»Er en kautionsaftale efter tysk ret, der er indgaaet mellem et kreditinstitut og en fysisk person, der i denne forbindelse ikke handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed, og hvorved kreditinstituttets tilgodehavende mod tredjemand sikres, en '(aftale) indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger' (artikel 1, stk. 1, i Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20.12.1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted)?«

4 Det nationale retlige problem synes at vaere, om en kaution er en aftale om levering af varer eller tjenesteydelser mod vederlag i henhold til 1986-loven. Forelaeggelseskendelsen angiver argumenter baade for og imod, der synes at dreje sig om begrebet modydelse i henhold til national ret. Endvidere synes der at vaere en divergens mellem opfattelsen hos niende og ellevte afdeling i Bundesgerichtshof om, hvorvidt det er noedvendigt, at der foreligger et vederlag, for at en aftale er omfattet af 1986-loven. Under alle omstaendigheder maa det antages, at saafremt kautionen er omfattet af loven, er sagsoegte berettiget til at opsige den.

5 1986-loven blev udstedt til gennemfoerelse af direktivet. Hvis kautioner som den, der er genstand for hovedsagen, er omfattet af udtrykket »aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger«, i den forstand, hvori udtrykket anvendes i direktivets artikel 1, stk. 1, maa 1986-loven fortolkes saaledes, at kautionen er omfattet af loven (2).

6 Der er indgivet skriftlige indlaeg af sagsoegte, den belgiske, den finske, den franske og den tyske regering samt af Kommissionen, hvoraf alle undtagen den belgiske regering ogsaa var repraesenteret under den mundtlige forhandling.

Direktivet

7 Direktivets formaal er i de tilfaelde, det finder anvendelse paa, at sikre forbrugeren en betaenkningstid paa mindst syv dage, i hvilken periode han kan traede tilbage fra aftalen (3).

8 Direktivet er vedtaget i henhold til traktatens artikel 100. Praeamblen anfoerer foelgende:

»[Foerste betragtning] Indgaaelse af aftaler eller ensidige forpligtelser mellem erhvervsdrivende og forbrugere uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted er almindeligt forekommende i medlemsstaterne, og de enkelte medlemsstater har forskellig lovgivning herom;

...

[tredje betragtning] i henhold til Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs foerste program for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning, navnlig punkt 24 og 25, skal der traeffes egnede foranstaltninger til beskyttelse af forbrugerne imod urimelige forretningsmetoder ved doersalg; i Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs andet program for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning bekraeftes det, at de foranstaltninger og prioriterede opgaver, der er paabegyndt i henhold til foerste program, boer viderefoeres;

[fjerde betragtning] det er et typisk traek ved aftaler, der indgaas uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, at det som regel er den erhvervsdrivende, der tager initiativet til forhandlingerne, og at forbrugeren slet ikke er forberedt paa disse forhandlinger og bliver overrumplet; ofte kan forbrugeren ikke sammenligne tilbudets kvalitet og pris med andre tilbud; dette overraskelsesmoment goer sig i almindelighed gaeldende ikke alene i forbindelse med aftaler, der indgaas ved doeren, men ogsaa ved andre former for aftaler, som den erhvervsdrivende indgaar uden for sit faste forretningssted;

...

[syvende betragtning] medlemsstaterne skal frit kunne opretholde eller indfoere fuldstaendigt eller delvist forbud mod indgaaelse af aftaler uden for fast forretningssted, saafremt de finder, at dette er i forbrugernes interesse ...«

9 Artikel 1 bestemmer foelgende:

»1. Dette direktiv gaelder for aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger:

- under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted, eller

- i forbindelse med den erhvervsdrivendes besoeg:

i) hos forbrugeren eller en anden forbruger

ii) paa forbrugerens arbejdsplads,

saafremt besoeget ikke sker efter udtrykkelig anmodning fra forbrugeren.

2. Dette direktiv gaelder ligeledes for aftaler om levering af en anden vare eller tjenesteydelse end den, i anledning af hvilken forbrugeren har anmodet om den erhvervsdrivendes besoeg, medmindre forbrugeren, da han anmodede om besoeget, vidste eller med rimelighed kunne vide, at leveringen af denne anden vare eller tjenesteydelse er en del af den erhvervsdrivendes handels- eller erhvervsvirksomhed.

3. Dette direktiv gaelder endvidere for aftaler, saafremt der af forbrugeren er fremsat tilbud under omstaendigheder, som svarer til de i stk. 1 eller stk. 2 beskrevne, selv om forbrugeren ikke er bundet af dette tilbud, foer den erhvervsdrivende har accepteret det.

4. Endelig gaelder dette direktiv ogsaa for tilbud, som forbrugeren har fremsat i kontraktforhold under omstaendigheder, som svarer til de i stk. 1 eller stk. 2 beskrevne, saafremt forbrugeren er bundet af sit tilbud.«

10 »Forbruger« er defineret som »en fysisk person, der ved en retshandel, som er omfattet af dette direktiv, optraeder med et formaal, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt«. »Erhvervsdrivende« er defineret som »en fysisk eller juridisk person, der ved indgaaelsen af den paagaeldende retshandel optraeder i sin egenskab af handlende eller erhvervsdrivende, samt enhver anden person, der optraeder i en erhvervsdrivendes navn eller for dennes regning« (4).

11 Begrebet »aftale« er ikke defineret i direktivet.

12 Det bemaerkes indledningsvis, at forudsat, at kautionen ikke blev indgaaet paa sagsoegtes bopael, og at sagsoegtes foraeldre ikke var »forbrugere« med hensyn til den omtvistede disposition, ville kautionen under alle omstaendigheder ikke falde ind under direktivets artikel 1, stk. 1, idet aftalen ikke blev indgaaet under en erhvervsdrivendes besoeg hos en forbruger, paa forbrugerens arbejdsplads eller under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted. Ordlyden af artikel 1, stk. 1, er overraskende begraenset, naar der henses til direktivets praeambel, som angiver, at det afgoerende element ved afgoerelsen af, om direktivet finder anvendelse, er, om den paagaeldende aftale blev indgaaet uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted (5). I sin tidligere afgoerelse om direktivet i Faccini Dori-sagen (6) blev Domstolen ikke anmodet om at tage stilling til dette problem, selv om det ikke med klarhed fremgik af forelaeggelseskendelsen i sagen, at sagens faktiske omstaendigheder faldt ind under artikel 1, stk. 1 (7). Domstolen begraensede sig til over for den nationale ret at fremhaeve behovet for at undersoege, om aftalen var indgaaet under de omstaendigheder, der er beskrevet af direktivet (8). I denne sag har den nationale ret formuleret sit spoergsmaal paa en saadan maade, at Domstolen i alle tilfaelde baade kan og boer fremkomme med et svar.

13 Den omtvistede disposition i denne sag er en kaution, i henhold til hvilken sagsoegte, der ikke handlede under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed, paatog sig over for banken, der handlede under udoevelse af sin virksomhed, at indestaa for det laan, som banken ydede sagsoegtes foraeldre, der ligeledes handlede under udoevelse af deres erhverv. Den nationale ret har spurgt, om en kaution som den beskrevne er en aftale, der falder ind under direktivets anvendelsesomraade.

14 Den belgiske, den finske, den franske og den tyske regering har alle gjort gaeldende, at kautionen ikke er omfattet af direktivet. Der er tre forskellige, om end overlappende, hovedanbringender til stoette herfor. For det foerste er det gjort gaeldende, at en kaution generelt ikke er en aftale i den forstand, hvori udtrykket anvendes i direktivet, idet forbrugeren ikke modtager nogen modydelse, eller, med andre ord, idet kautionen ikke er en gensidigt bebyrdende aftale - hvilket vil sige en aftale mellem to parter indebaerende gensidige og reciprokke forpligtelser eller byrder - men at den derimod set ud fra kautionistens synspunkt er et ensidigt loefte. For det andet er det mere konkret gjort gaeldende, at kautionen ikke er en aftale som defineret i artikel 1, stk. 1, idet der ikke bliver leveret nogen varer eller tjenesteydelser fra den erhvervsdrivende til forbrugeren. For det tredje er det gjort gaeldende, at en kautionist ikke kan betegnes som forbruger.

15 Sagsoegte og Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at kautionen er en aftale, idet det generelt er alle aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger (inklusive ensidige loefter, som en forbruger afgiver over for en erhvervsdrivende), der er omfattet, og fordi det mere konkret gaelder, at aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger er omfattet.

16 I overensstemmelse med Domstolen fremgangsmaade ved fortolkningen af faellesskabsretten vil jeg gennemgaa direktivets ordlyd, opbygning og formaal med henblik paa at afgoere, om en kaution af den naevnte art falder ind under direktivets anvendelsesomraade.

Direktivets ordlyd

17 Den engelske version af direktivet antyder, at der ikke er nogen mulighed for, at direktivet kan finde anvendelse paa en disposition som den i hovedsagen omtvistede kaution, eftersom dispositionen ikke er en aftale »under which a trader supplies goods or services to a consumer« i den forstand, udtrykket anvendes i artikel 1, stk. 1. De fleste andre sprogversioner er imidlertid formuleret i bredere vendinger og har mere eller mindre det samme indhold som den franske: »Contrats conclus entre un commerçant fournissant des biens ou des services et un consommateur«. Laeses disse versioner bogstaveligt, er det ikke en forudsaetning for, at direktivet kan finde anvendelse, at de paagaeldende varer eller tjenesteydelser leveres i henhold til den paagaeldende aftale; det er tilstraekkeligt, at en af parterne er leverandoer af varer eller tjenesteydelser. Selv om man kunne mene, at den sproglige forskel er lille, og at den affattelse, der bruges i et flertal af sprogversionerne, meget vel kan vaere tiltaenkt at have samme betydning og virkning som mindretallets, kan forskellen vaere afgoerende i denne sag: Den paagaeldende kaution blev indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, nemlig den sagsoegende bank, og en forbruger, nemlig sagsoegte, og ved en ordlydsfortolkning af flertallets version maa det antages at vaere irrelevant, om varerne eller tjenesteydelserne blev leveret til den anden part i henhold til den paagaeldende aftale eller til en anden part i forbindelse med en saerskilt disposition. Jeg maa derfor antage, at sagen ikke kan afgoeres ud fra det forhold, at den paagaeldende aftale ikke er daekket af ordlyden af den engelske version af artikel 1, stk. 1.

18 Det er min opfattelse, at direktivet - uanset ordlyden af flertallet af versionerne af artikel 1, stk. 1 - alene finder anvendelse paa aftaler, i henhold til hvilke en erhvervsdrivende leverer varer eller tjenesteydelser til en forbruger.

19 Som den belgiske regering har gjort gaeldende, boer artikel 1, stk. 1, laeses i sammenhaeng med resten af bestemmelsen, selv om ordlyden (af den franske version) er bredt formuleret. Det fremgaar klart af artikel 1 som helhed - og efter min opfattelse saerlig af artikel 1, stk. 2 - at de aftaler, der er omfattet, er aftaler, i henhold til hvilke en erhvervsdrivende leverer varer eller tjenesteydelser til en forbruger.

20 Kommissionen har anfoert, at det forhold, at der i artikel 1, stk. 1, er angivet »varer eller tjenesteydelser«, alene er for at goere det klart, at direktivet ikke er begraenset til at omfatte erhvervsdrivende, der leverer varer. Under den mundtlige forhandling forelagde Kommissionen ordlyden af artikel 1 i det oprindelige forslag (9), som kun omfattede »aftaler, der indgaas mellem en forbruger og en naeringsdrivende, samt ... ensidige forpligtelser, som en forbruger paatager sig over for en naeringsdrivende ...«. Kommissionen har gjort gaeldende, at tilfoejelsen af »varer eller tjenesteydelser« blev foretaget for at vise, at alle typer aftaler var omfattet af direktivet. Det ville imidlertid vaere ejendommeligt, at lovgiver soegte at udvide betydningen af et ord, der i forvejen er generelt og ikke naermere bestemt (»aftaler«), ved at tilfoeje en modifikation, der begraensede indholdet af aftalen til varer og tjenesteydelser. Det er min opfattelse, at den seneste tilfoejelse af varer eller tjenesteydelser til artikel 1, stk. 1, ikke paa nogen maade udvidede begrebet, men derimod skulle give dets raekkevidde en utvetydig afgraensning.

21 Endvidere er Kommissionens anbringende om, at det oprindelige forslag til direktivet ikke var begraenset til aftaler om levering af varer og tjenesteydelser, ikke i overensstemmelse med forslagets opbygning og indhold. Jeg oensker ikke at dvaele ved detaljerne ved et forslag, der for laengst er afloest af den endelige version, men da Kommissionen har paaberaabt sig dokumentet til stoette for sit standpunkt, vil jeg henvise til to bestemmelser i forslaget, som efter min mening utvetydigt viser, at det var tiltaenkt alene at gaelde for gensidigt bebyrdende aftaler om levering af varer eller tjenesteydelser til en forbruger.

22 Forslagets artikel 3, stk. 2, bestemte, at aftalen (der benaevntes »doersalgskontrakten«) navnlig skulle indeholde:

»...

- en beskrivelse af de varer eller tjenesteydelser, der er genstand for aftalen

- leveringsfrist for varerne eller tjenesteydelsen

- pris

- betalingsvilkaar

...«.

23 Endvidere fandtes der til forslaget et bilag med en formular til forbrugerens udoevelse af sin tilbagetraedelsesret. Formularen loed som foelger:

»Jeg erklaerer herved, at jeg traeder tilbage fra den aftale

vedroerende ..................................................................................

(beskrivelse af varerne eller tjenesteydelsen)

til et beloeb af ................................................................................

(pris)

som blev underskrevet den .......................................................

(dato) $Navn:............................................................................................. $Adresse:........................................................................................ $Dato:..............................................................................................«

24 Jeg kan derfor ikke tiltraede Kommissionens synspunkt om, at forslaget var tiltaenkt at daekke en bredere kategori af dispositioner end gensidigt bebyrdende aftaler om levering af varer eller tjenesteydelser.

25 Under den mundtlige forhandling fremkom Kommissionen med yderligere et anbringende paa grundlag af direktivets ordlyd. Den henviste til artikel 3, stk. 2, litra a), som bestemmer, at direktivet bl.a. ikke gaelder for »aftaler om opfoerelse, salg eller udlejning af fast ejendom eller aftaler om stiftelse af andre rettigheder over fast ejendom«. Kommissionen har anfoert, at det sidste led f.eks. omfatter kautioner, og har konkluderet, at kautioner derfor generelt maa vaere omfattet af direktivet, idet der ellers ikke havde vaeret behov for denne specielle undtagelse. Der staar imidlertid ikke klart for mig, at »andre rettigheder« noedvendigvis skulle omfatte kautioner. De eksempler paa saadanne andre rettigheder, der er angivet i Kommissionens forklarende bemaerkninger (10) til det oprindelige forslag, er »anmodning om optagelse af eller overfoersel af et prioritetslaan, indroemmelse af faerdselsservitut« (11).

Direktivets opbygning

26 Som den franske regering har fremhaevet, ville det - hvis en kaution skulle vaere omfattet af direktivet, saaledes at kautionisten havde mulighed for at traede tilbage fra kautionsaftalen inden for et givent tidsrum - vaere noedvendigt at indfoere bestemmelser om, hvorledes der skulle forholdes med hovedaftalen inden for denne periode. Det forhold, at der ikke foreligger en saadan bestemmelse, stoetter standpunktet om, at direktivet ikke var tiltaenkt ogsaa at gaelde for saadanne dispositioner. Det er interessant at bemaerke, at Kommissionens oprindelige forslag til direktivet saerlig forboed den erhvervsdrivende at afkraeve forbrugeren en sikkerhed for betalingen af prisen i henhold til aftalen foer udloebet af betaenkningstiden (12). Bestemmelsen havde »til formaal saa vidt muligt at hindre, at der opstaar en fuldbyrdet kendsgerning inden udloebet af betaenkningstiden« (13). Det indgaar ikke i den endelige udgave af direktivet, og det overlades saaledes til national ret at bestemme de retlige virkninger af tilbagetraedelse. (14)

27 Den belgiske regering har gjort gaeldende, at en kaution ikke kan anses for at falde ind under begrebet »aftale« i direktivets artikel 1, stk. 1. Kautionen er en ikke-gensidigt bebyrdende aftale, i henhold til hvilken alene én af parterne, kautionisten, paatager sig en forpligtelse over for den anden part. Efter min opfattelse har dette anbringende en vis vaegt. Endvidere kan jeg ikke godtage Kommissionens anbringende om, at henvisningen til de ensidige forpligtelser i direktivets praeambel indebaerer, at kautioner er omfattet. Kommissionen henviste under den mundtlige forhandling til foerste betragtning i direktivets praeambel, der anfoerer foelgende:

»Indgaaelse af aftaler eller ensidige forpligtelser mellem erhvervsdrivende og forbrugere uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted er almindeligt forekommende i medlemsstaterne ...«

Kommissionen rejste spoergsmaalet om, hvilke andre konsekvenser der kunne drages af denne henvisning i praeamblen end den, at direktivet omfatter ensidige forpligtelser som den omtvistede kaution.

28 Svaret paa dette spoergsmaal skal efter min opfattelse findes i direktivets forarbejder og saerligt i Kommissionens egne kommentarer til det oprindelige forslag til direktivet. I dette forslag bestemte artikel 1, stk. 1, at direktivet fandt anvendelse paa »aftaler, der indgaas mellem en forbruger og en naeringsdrivende, samt paa ensidige forpligtelser, som en forbruger paatager sig over for en naeringsdrivende«. Denne formulering blev aendret mellem det aendrede forslag i januar 1978 (15) og den endelige ordlyd.

29 Som den tyske regering har fremhaevet, var der formentlig med denne henvisning til »ensidige forpligtelser« taenkt paa en forbrugers tilbud under omstaendigheder, hvor tilbuddet bliver bindende enten ved afgivelsen eller ved den erhvervsdrivendes accept. Denne fortolkning er i overensstemmelse med de forklarende bemaerkninger til det oprindelige forslag (16), i hvilket Kommissionen anfoerte:

»Dette direktiv finder ligeledes anvendelse i de tilfaelde, hvor forbrugeren selv indgaar en ensidig forpligtelse uden en tilsvarende forpligtelse fra den naeringsdrivendes side, f.eks. naar vedkommende bestiller en elektrisk artikel, eller naar han binder sig ensidigt til at modtage varer eller tjenesteydelser. Selv naar der endnu ikke er indgaaet en aftale i disse tilfaelde, er det noedvendigt at beskytte forbrugeren, eftersom den ensidige forpligtelse allerede kan paavirke hans interesser.«

30 Uden nogen udtrykkelig bestemmelse ville en forbruger, der gav et tilbud uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, ikke kunne drage nytte af direktivet, selv om han i realiteten havde gjort, hvad direktivet oensker at hindre, nemlig bundet sig til en disposition uden for den erhvervsdrivendes forretningssted uden nogen betaenkningstid. Udvidelsen af direktivet til ogsaa at omfatte saadanne omstaendigheder blev oprindeligt opnaaet ved den udtrykkelige henvisning i artikel 1, stk. 1, til ensidige forpligtelser. I den endelige tekst er dette opnaaet med artikel 1, stk. 3 og 4, og det er formentlig af denne grund, at henvisningen i artikel 1, stk. 1, udgik. Denne fortolkning er i overensstemmelse med bibeholdelsen af henvisningen i praeamblen til ensidige forpligtelser.

31 Det maa derfor konkluderes, at direktivet var tiltaenkt at finde anvendelse paa ensidige forpligtelser af de angivne typer, men ikke noedvendigvis alle ensidige forpligtelser.

32 Endelig har den belgiske, den finske og den tyske regering gjort gaeldende, at sagsoegte ikke var »forbruger« i direktivets forstand, idet begrebet »forbruger« omfatter modtageren af varerne eller tjenesteydelsen, der leveres i henhold til den paagaeldende aftale. Der er efter min opfattelse en vis styrke i dette anbringende. Kautionen kan klart adskilles fra hovedaftalen (nemlig ydelsen af kreditten), og med hensyn til kautionen er det kautionisten, der er leverandoer af tjenesteydelser, og banken, der er modtageren. Den tyske regering har heraf konkluderet, at direktivet ikke er anvendeligt, da forbrugeren er leverandoeren. Jeg foretraekker at vende denne analyse om og fremhaeve de vanskeligheder, der er forbundet med at identificere kautionisten som forbruger i nogen egentlig forstand.

Direktivets formaal

33 Flere af parterne har henvist til direktivets formaal til stoette for deres standpunkt om, hvorvidt direktivet gaelder for kautioner af den type, som er genstand for hovedsagen.

34 Sagsoegte har henvist til direktivets formaal om forbrugerbeskyttelse. Efter hans opfattelse tilsigter direktivet at skabe en saa omfattende forbrugerbeskyttelse som muligt.

35 Kommissionen har henvist til tredje og fjerde betragtning i praeamblen som naevnt ovenfor (17) og til de forklarende bemaerkninger til det oprindelige forslag til direktivet (18), i hvilke det anfoertes, at det foreslaaede direktiv skulle have saa bredt et anvendelsesomraade som muligt (19).

36 Den tyske regering har gjort gaeldende, at formaalet med direktivet ikke er at give borgerne en generel beskyttelse mod enhver form for disposition, som de traeffer uden at have forberedt sig, men snarere at beskytte dem som forbrugere over for saerlige og specificerede typer aftaler. I tilfaelde af en kaution er der ikke tale om opfyldelse af kautionistens personlige behov som forudset af direktivet: En kautionist ved, at han ikke underskriver en forbrugeraftale. Dette argument gaelder saa meget desto mere, hvor kreditgivningen, for hvilken der stilles kaution, som her sker som en erhvervsmaessig disposition for begge parter, og kautionen vedroerer den oekonomiske situation for en af de handlende parter. Under disse omstaendigheder er kautionisten ikke berettiget til at have de rettigheder, som gives forbrugere, der udelukkende handler som private.

37 Den belgiske regering har gjort gaeldende, at direktivets formaal om beskyttelse, som opnaas ved at give forbrugeren ret til at traede tilbage, forfoelges over for de farer, der opstaar ved den specielle form for salg, der bestaar i direkte forhandling (begraensning af forbrugerens valgfrihed, manglende initiativ fra forbrugerens side, ingen mulighed for at sammenligne priser eller kvalitet). De farer, der goer sig gaeldende for en kautionist, opstaar imidlertid ikke fra den erhvervsdrivendes side, men snarere fra hovedskyldneren.

38 Efter min opfattelse stoetter direktivets forarbejder og den sammenhaeng, det indgaar i, regeringernes synspunkt om, at det ikke var tiltaenkt ogsaa at omfatte kautioner af den type, som er genstand for hovedsagen.

39 Det er naturligvis indiskutabelt, at direktivet skal beskytte forbrugerne. Det foelger imidlertid ikke af denne forudsaetning, at alle forbrugere under enhver omstaendighed er beskyttet af direktivet. Som andre direktiver, der har forbrugerbeskyttelse som formaal, gaelder direktivet kun for visse dispositioner (20).

40 Den tredje betragtning i praeamblen, som jeg tidligere har naevnt, og som Kommissionen har paaberaabt sig til stoette for sit anbringende om en vid fortolkning, henviser til Faellesskabets foerste og andet program for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning. Disse to programmer angiver, at formaalet (ifoelge ordlyden af det foerste program) var at beskytte koebere af varer eller tjenesteydelser mod misbrug af saelgers staerkere stilling, herunder isaer mod aggressive salgsmetoder (21), og (ifoelge ordlyden af det andet program) at beskytte koebere af varer eller tjenesteydelser mod visse urimelige salgsmetoder og aggressive salgsmetoder (22).

41 Det maa medgives, at det i de forklarende bemaerkninger til det oprindelige forslag til direktiv er anfoert, at »behovet for beskyttelse af forbrugeren er ikke begraenset til en bestemt kontrakttype, f.eks. kontrakter om levering af varer, men omfatter alle kontrakter, hvortil initiativet tages af en naeringsdrivende uden for forretningslokalerne« (23). Denne udtalelse maa imidlertid ses i sin sammenhaeng: De forklarende bemaerkninger indledes med forudsaetningen »i de tilfaelde, hvor initiativet til indgaaelse af aftaler om varer og tjenesteydelser tages uden for en naeringsdrivendes forretningslokaler, har forbrugeren almindeligvis behov for saerlig beskyttelse«. Der gives eksempler paa »visse kontrakttyper ... [hvor der] kan ... vaere behov for en saerlig forbrugerbeskyttelse«: »isaer forsikringskontrakter, aftaler om forbrugerkredit, aftaler i forbindelse med salg af aktier, investeringsfondsandele osv. eller aftaler om fjernundervisning« (24). Alle disse kontrakter har to parter og er gensidigt bebyrdende aftaler om en erhvervsdrivendes levering af varer eller tjenesteydelser til en forbruger. Det samme er tilfaeldet for alle de andre eksempler, der gives i de forklarende bemaerkninger paa dispositioner, som det foreslaaede direktiv finder anvendelse paa, eller i mangel af en saerlig undtagelse vil finde anvendelse paa, nemlig en bestilling af en elektrisk artikel, en ensidig forpligtelse til at modtage varer eller tjenesteydelser, aftaler om installation af et varmeanlaeg, vedligeholdelse af en tank til fyringsolie, reparation af et tag og smaa daglige doersalg af f.eks. maelk og broed.

42 Jeg er derfor ikke overbevist om, at direktivet, som efter min opfattelse sigter mod at beskytte forbrugerparten i kontraktforhold om levering af varer eller tjenesteydelser indgaaet uden for fast forretningssted, ogsaa omfatter beskyttelse af en kautionist under de omstaendigheder, der foreligger i hovedsagen.

43 Jeg maa imidlertid fremhaeve, at det ikke foelger af denne konklusion, at medlemsstaterne ikke kan beskytte en kautionist under saadanne omstaendigheder i henhold til national ret. Direktivets artikel 8 tillader medlemsstaterne at vedtage eller opretholde endnu gunstigere forbrugerbeskyttende bestemmelser paa det af direktivet omfattede omraade. Det vil derfor ikke vaere i strid med direktivet, hvis den nationale ret i denne sag skulle finde, at det i henhold til tysk ret gaelder, at kautionen falder ind under 1986-loven. Hvis det - som det er anfoert i flere af de indlaeg, der er afgivet over for Domstolen - er korrekt, at sagsoegte ikke paa nogen maade var oplyst om karakteren af den forpligtelse, som han paatog sig, og at han endda blev presset til at underskrive, er det muligt, at der kan anvendes andre ugyldighedsgrunde i henhold til national ret paa omraaderne for svig eller ulovlig tvang.

Forslag til afgoerelse

44 Paa dette grundlag forslaar jeg, at det af Bundesgerichtshof forelagte spoergsmaal besvares saaledes:

»En kaution, der gives til en finansiel institution af en person, der ikke handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed, for at sikre et laan, som institutionen har ydet til tredjemand, falder ikke ind under anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted.«

(1) - EFT L 372, s. 31.

(2) - Sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. 1984, s. 1891.

(3) - Artikel 4 og 5.

(4) - Artikel 2.

(5) - Jf. foerste, fjerde og syvende betragtning i praeamblen, som angivet i punkt 8. Artikel 1, stk. 1, i Kommissionens oprindelige forslag til et raadsdirektiv om at forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler, der indgaas uden for forretningslokaler (EFT 1977 C 22, s. 6), bestemte, at direktivet gjaldt for aftaler, »hvor initiativet til optagelse af forhandlinger om aftalens indgaaelse er taget uden for forretningslokaler«.

(6) - Dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Sml. I, s. 3325.

(7) - Jf. praemis 3 i dommen og punkt 3 i generaladvokat Carl Otto Lenz' forslag til afgoerelse.

(8) - Dommens praemis 14. Jf. ogsaa punkt 26 i generaladvokat Carl Otto Lenz' forslag til afgoerelse.

(9) - Anfoert i fodnote 5.

(10) - KOM(76) 544 endelig udg. af 12.1.1977.

(11) - Bemaerkninger til artikel 2, litra d).

(12) - Artikel 9.

(13) - De forklarende bemaerkninger.

(14) - Artikel 7.

(15) - AEndret forslag til Raadets direktiv om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler, der indgaas uden for forretningslokaler (EFT 1978 C 127, s. 6).

(16) - Naevnt i fodnote 10, bemaerkninger til artikel 1.

(17) - Jf. punkt 8.

(18) - Naevnt i fodnote 10.

(19) - Bemaerkninger til artikel 1.

(20) - Jf. f.eks. Raadets direktiv 84/450/EOEF af 10.9.1984 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (EFT L 250, s. 17), Raadets direktiv 87/102/EOEF af 22.12.1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT 1987 L 42, s. 48), Raadets direktiv 93/13/EOEF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkaar i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29) og senest Europa-Parlamentets og Raadets forslag til direktiv om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedroerende fjernsalg.

(21) - Raadets resolution af 14.4.1975 om Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs foerste program for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning [EFT C 92, s. 1, punkt 19, nr. i), i bilaget].

(22) - Raadets resolution af 19.5.1981 om Det Europaeiske Faellesskabs andet program for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning (EFT C 133, s. 1, punkt 28, nr. 1, i bilaget).

(23) - Afsnit I.2.

(24) - Afsnit I.3.