Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 16. september 1998. - International Express Carriers Conference (IECC) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - 'Remail' - Annullationssøgsmål - Delvis forkastelse af klage - Fællesskabets interesse. - Sag T-110/95.



Samling af Afgørelser 1998 side II-03605



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - Faellesskabets retsinstansers kompetence - paastand om, at det paalaegges sagsoegte at traeffe foranstaltninger til opfyldelse af en dom om annullation af en beslutning - afvisning

(EF-traktaten, art. 173 og 176)

2 Konkurrence - administrativ procedure - undersoegelse af klager - pligt for Kommissionen til at traeffe afgoerelse om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse - ingen pligt - hensyntagen til Faellesskabets interesse i at behandle en sag - bedoemmelseskriterier - opfordring til de beroerte virksomheder om at aendre den paaklagede adfaerd foretrukket

[EF-traktaten, art. 3, litra g), art. 85 og 86, art. 89, stk. 1, art. 155 og 189; Raadets forordning nr. 17, art. 3]

3 Konkurrence - administrativ procedure - undersoegelse af klager - hensyntagen til Faellesskabets interesse i at behandle en sag - domstolskontrol - graenser

(EF-traktaten, art. 85 og 86; Raadets forordning nr. 17, art. 3)

4 Annullationssoegsmaal - anbringender - magtfordrejning - begreb

(EF-traktaten, art. 173)

5 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190)

Sammendrag

1 En paastand, der nedlaegges under et annullationssoegsmaal, og som gaar ud paa, at Kommissionen paalaegges at traeffe de foranstaltninger, som er noedvendige med henblik paa at overholde forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 176, maa afvises. Det paahviler i henhold til denne bestemmelse den paagaeldende institution at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom i et annullationssoegsmaal, men Faellesskabets retsinstanser kan ikke rette paabud til institutionerne eller traeffe afgoerelser paa disses vegne i forbindelse med den legalitetskontrol, de foretager.

2 Artikel 3 i forordning nr. 17 giver ikke den, der har fremsat en begaering i henhold til denne bestemmelse, krav paa, at Kommissionen traeffer en beslutning efter EF-traktatens artikel 189 om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller artikel 86. Endvidere er Kommissionen berettiget til at afvise en klage, saafremt den, enten inden den har indledt en behandling af sagen, eller efter at den har foretaget visse undersoegelser, konstaterer, at sagen ikke har tilstraekkelig interesse for Faellesskabet til, at det kan begrunde en videre behandling af sagen.

Ved vurderingen af Faellesskabets interesse i at fortsaette undersoegelsen af en sag skal Kommissionen tage hensyn til den konkrete sags omstaendigheder og navnlig de faktiske og retlige forhold, der er blevet fremfoert i klagen. Det paahviler den bl.a., naar den har foretaget den noedvendige undersoegelse af de faktiske og retlige forhold, som klageren har fremfoert, at afveje den paastaaede overtraedelses betydning for det faelles marked, sandsynligheden for at kunne godtgoere dens eksistens og raekkevidden af de noedvendige undersoegelsesforanstaltninger med henblik paa bedst muligt at opfylde dens opgave med at overvaage overholdelsen af traktatens artikel 85 og 86. Da vurderingen af Faellesskabets interesse noedvendigvis maa foretages paa grundlag af en undersoegelse af omstaendighederne i hver enkelt sag, kan den imidlertid i denne vurdering inddrage andre relevante forhold.

Naar henses til det almindelige maal for Faellesskabets virksomhed, som omhandles i traktatens artikel 3, litra g), nemlig at der skal gennemfoeres en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes, og til den tilsynsfunktion, som er tillagt Kommissionen ved traktaten artikel 89 og 155, kan den, saafremt den begrunder dette, beslutte, at det ikke er hensigtsmaessigt at imoedekomme en klage over en praksis, som er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, naar den paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, der foreligger til undersoegelse, med foeje kan gaa ud fra, at de paagaeldende virksomheders adfaerd vil blive aendret i en retning, som er i almenvellets interesse.

Det tilkommer i saa fald Kommissionen som led i den funktion, den er tillagt med hensyn til at foere tilsyn med, at traktaten anvendes korrekt, at beslutte, om det er i Faellesskabets interesse at opfordre de virksomheder, som er genstand for en administrativ procedure, til at aendre deres adfaerd, saaledes at der tages hensyn til klagepunkterne mod virksomhederne, og kraeve sikkerhed for, at de faktisk aendrer deres adfaerd i den af Kommissionen oenskede retning, i stedet for i en formel beslutning at fastslaa, at virksomhedernes adfaerd er i strid med traktatens konkurrenceregler.

3 Naar Kommissionen forkaster en begaering i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 om, at der fastslaas en overtraedelse, paa grund af manglende interesse fra Faellesskabets side, begraenser Faellesskabets retsinstansers legalitetskontrol sig til en undersoegelse af, om den anfaegtede beslutning hviler paa materielt urigtige omstaendigheder, og hverken er behaeftet med en retlig fejl, et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning.

4 En beslutning er kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet.

5 Begrundelsen for en individuel beslutning skal dels goere det muligt for den beroerte part at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol.

Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget. Begrundelsespligten i traktatens artikel 190 er et vigtigt middel i den retslige efterproevelse af Kommissionens brug af begrebet Faellesskabets interesse i forbindelse med forkastelse af visse klager.

Naar henses til den begrundelsespligt, der paahviler Kommissionen i forbindelse med en undersoegelse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, er klagernes berettigede interesser fuldt ud varetaget, dersom de holdes underrettet om udfaldet af de fortrolige forhandlinger, der foeres mellem de af klagen omfattede virksomheder og Kommissionen med henblik paa at naa frem til saadanne aendringer, at Kommissionens klagepunkter kan anses for imoedekommet, og klagerne har ikke i denne anledning krav paa indsigt i dokumenter, som er indgaaet i forhandlingerne.

Parter

I sag T-110/95,

International Express Carriers Conference (IECC), Genève (Schweiz), ved advokaterne Éric Morgan de Rivery, Paris, og Jacques Derenne, Bruxelles og Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Alex Schmitt, 62, avenue Guillaume,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, foerst ved Francisco Enrique González Díaz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Rosemary Caudwell, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, og derefter ved Rosemary Caudwell og Fabiola Mascardi, der er udstationeret som national eksport ved Kommissionen, som befuldmaegtigede, bistaaet af barrister Nicholas Forwood, QC, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

stoettet af

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, og under den mundtlige forhandling ligeledes ved barrister Nicholas Green, QC, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg paa Det Forenede Kongeriges Ambassade, 14, boulevard Roosevelt,

La Poste ved advokaterne Hervé Lehman og Sylvain Rieuneau, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Aloyse May, 31, Grand-rue,

og

Post Office ved solicitor of the Supreme Court of England and Wales, Ulick Bourke, og under den mundtlige forhandling ligeledes ved barristers Stuart Isaacs, QC, og Sarah Moore, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,

intervenienter,

angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 17. februar 1995, hvorved den endeligt forkastede den del af sagsoegerens klage af 13. juli 1988, der vedroerte en aftale om fastsaettelse af priser, indgaaet i oktober 1987 mellem en raekke offentlige posttjenester,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af praesidenten, B. Vesterdorf, og dommerne C.P. Briët, P. Lindh, A. Potocki og J.D. Cooke,

justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 13. maj 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

International Express Carriers Conference (IECC) og remail

1 International Express Carriers Conference (IECC) er en organisation, som varetager interesserne for en raekke virksomheder, som udfoerer ekspresbesoergelse af post. Organisationens medlemmer tilbyder bl.a. saakaldt »remail«, som bestaar i at befordre post fra et land A til et andet land B, hvor posten overgives til den lokale offentlige posttjeneste med henblik paa forsendelse paa dens eget omraade eller til et andet land A eller C.

2 Normalt sondres der mellem tre former for remail:

- »remail ABC«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa forsendelse gennem det klassiske internationale postsystem til et land C, hvor den endelige postmodtager bor

- »remail ABB«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa forsendelse til den endelige postmodtager, som ligeledes bor i land B

- »remail ABA«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa tilbagesendelse gennem det klassiske internationale postsystem til land A, hvor den endelige postmodtager bor.

3 Ud over disse tre former for remail findes ligeledes den saakaldte »ikke-fysiske remail«. Situationen er her den, at oplysninger fra et land A elektronisk forsendes til et andet land B, hvor de i den foreliggende form eller i aendret form udskives paa papir og derefter befordres og overgives til postsystemet i land B eller et andet land C med henblik paa forsendelse gennem det klassiske internationale postsystem til et land A, B eller C, hvor den endelige postmodtager bor.

Terminalafgifter og Verdenspostforeningens konvention

4 Verdenspostforeningens (UPU) konvention (»verdenspostkonventionen«), som blev vedtaget den 10. juli 1964 inden for rammerne af De Forenede Nationer, og som alle Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater har tiltraadt, udgoer grundlaget for forholdet mellem postvaesener i hele verden. Som led i konventionen er oprettet Den Europaeiske Konference af Post- og Teleadministrationer (herefter »CEPT«), som alle de europaeiske postvaesener, der er omfattet af sagsoegerens klage, er tilsluttet.

5 I postsystemerne medfoerer sorteringen af »indgaaende« post og udleveringen heraf til de endelige modtagere store omkostninger for de offentlige posttjenester. Verdenspostforeningens medlemsstater vedtog derfor i 1969 en ordning med faste udligningstakster for forskellige typer post, benaevnt »terminalafgifter«. Herved aendrede man den ordning, som havde vaeret gaeldende siden oprettelsen af Verdenspostforeningen, og hvorefter de respektive offentlige posttjenester afholdt udgifterne ved sortering og udlevering af indgaaende post og ikke fakturerede de offentlige posttjenester i oprindelseslandene disse udgifter. Den oekonomiske vaerdi af den tjenesteydelse, som blev praesteret af de nationale postvaesener, deres omkostningsstruktur og de beloeb, som blev faktureret kunderne, kunne variere meget. Forskellen mellem prisen for forsendelse af indenlandsk og udenlandsk post i de forskellige medlemsstater og stoerrelsen af »terminalafgifterne« i forhold til de forskellige priser, som gaelder paa nationalt plan, er blandt de afgoerende forhold, som ligger til grund for fremkomsten af remail. De virksomheder, som forestaar remail, oensker bl.a. at opnaa fordele ved prisforskellene ved at tilbyde erhvervsvirksomheder at befordre deres post til de offentlige posttjenester, som tilbyder det bedste forhold mellem kvalitet og pris for en bestemt destination.

6 Det bestemmes i artikel 23 i verdenspostkonventionen fra 1984, der svarer til artikel 25 i verdenspostkonventionen fra 1989 (som oversat i bilag 6 til Kommissionens groenbog om udvikling af det indre marked for posttjenester):

»1. Intet medlemsland er forpligtet til at befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere, der er bosiddende paa dets territorium, afgiver eller lader afgive til postbesoergelse i et andet land for at drage fordel af de dér gaeldende lavere takster. Dette gaelder ligeledes forsendelser af den omhandlede art, som indleveres i stort antal, hvad enten indleveringen er foretaget for at drage fordel af lavere takster eller ej.

2. Stk. 1 finder anvendelse uden forskel saavel med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i det land, i hvilket afsenderen bor, og derefter er bragt over graensen, som med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i et andet land.

3. Vedkommende poststyrelse har ret til enten at tilbagesende de omhandlede forsendelser til afsendelsesstedet eller til at opkraeve sin indenrigske porto for dem. Hvis afsenderen naegter at betale denne porto, kan forsendelserne behandles i overensstemmelse med den paagaeldende poststyrelses nationale lovgivning.

4. Intet medlemsland er forpligtet til at modtage, befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere afgiver eller lader afgive til postbesoergelse i store maengder i et andet land end det, hvori de er bosiddende. Den paagaeldende poststyrelse kan tilbagesende saadanne forsendelser til afsendelsesstedet eller tilbagesende dem til afsenderne uden at tilbagebetale forudbetalt porto.«

IECC's klage og CEPT-aftalen fra 1987

7 Den 13. juli 1988 indgav IECC en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«). Klageren anfoerte i det vaesentlige, at visse offentlige posttjenester i Det Europaeiske Faellesskab og tredjelande i oktober 1987 havde indgaaet en aftale i Bern om fastsaettelse af priser i forbindelse med terminalafgifter (herefter »CEPT-aftalen«), og at visse offentlige posttjenester tilstraebte at anvende en aftale om opdeling af markederne ved med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 23 at naegte at omdele post, som indleveres af en kunde til en offentlig posttjeneste i en andet land end det land, hvori afsenderen er bosiddende.

8 I den del af klagen, som angaar CEPT-aftalen, anfoerte IECC naermere, at en lang raekke offentlige posttjenester i Faellesskabet ved et moede i Det Forenede Kongerige i april 1987 havde overvejet, om det ville vaere hensigtsmaessigt at vedtage en faelles politik for at imoedegaa konkurrencen fra private virksomheder, som udfoerer remail. En arbejdsgruppe, som var blevet nedsat under CEPT, havde senere i det vaesentlige foreslaaet en stigning i terminalafgifterne, vedtagelse af en faelles adfaerdskodeks og en forbedring af servicen over for kunderne. I oktober 1987 vedtog arbejdsgruppen nye regler om terminalafgifter, CEPT-aftalen, indeholdende en ny fast takst, som i virkeligheden var hoejere end den tidligere gaeldende.

9 Det er endvidere ubestridt, at 14 offentlige posttjenester, herunder 12 tjenester i Det Europaeiske Faellesskab, den 17. januar 1995 undertegnede en foreloebig aftale om terminalafgifter, der skulle traede i stedet for CEPT-aftalen fra 1987. Ved aftalen, som betegnes »REIMS-aftalen« (System for the Remuneration of Exchanges of International Mails between Public Postal Operators with a Universal Service Obligation - system for godtgoerelse for obligatorisk besoergelse af international post), indfoeres i det vaesentlige et system, hvorefter postvaesenet paa bestemmelsesstedet over for postvaesenet paa afsendelsesstedet anvender en fast procent af sin indenrigstakst for al post, det modtager. En endelig udgave af aftalen blev undertegnet den 13. december 1995 og anmeldt til Kommissionen den 19. januar 1996 (EFT 1996 C 42, s. 7).

Kommissionens behandling af klagen

10 De offentlige posttjenester, som er naevnt i sagsoegerens klage, indgav i november 1988 deres svar paa de spoergsmaal, Kommissionen havde stillet. I perioden fra juni 1989 til februar 1991 blev der foert en omfattende korrespondance mellem dels IECC, dels tjenestemaend i Generaldirektoratet for Konkurrence (GD IV) og kommissionsmedlemmerne M. Bangemann's og Sir Leon Brittan's kabinetter.

11 Den 18. april 1991 meddelte Kommissionen IECC, at den »havde besluttet at indlede en procedure i henhold til bestemmelserne i Raadets forordning nr. 17 ... paa grundlag af EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86«.

12 Den 7. april 1993 meddelte Kommissionen IECC, at den den 5. april 1993 havde vedtaget en meddelelse om klagepunkter, som skulle fremsendes til de beroerte offentlige posttjenester.

13 Den 26. juli 1994 opfordrede IECC i medfoer af EF-traktatens artikel 175 Kommissionen til at fremsende en skrivelse i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«) til organisationen, saafremt den fandt, at det ikke var noedvendigt at vedtage et forbud over for de offentlige posttjenester.

14 Den 23. september 1994 fremsendte Kommissionen en skrivelse til IECC, hvori den meddelte, at den havde til hensigt at forkaste den del af klagen, som vedroerte anvendelsen af traktatens artikel 85 paa CEPT-aftalen, og anmodede i overensstemmelse med artikel 6 i forordning nr. 99/63 organisationen om at fremsaette sine bemaerkninger.

15 Ved skrivelse af 23. november 1994 fremsatte IECC sine bemaerkninger til Kommissionens skrivelse og opfordrede den samtidig til at tage stilling til klagen.

16 Den 15. februar 1995 anlagde IECC, der fandt, at Kommissionen ikke have taget stilling i overensstemmelse med traktatens artikel 175, et passivitetssoegsmaal, som er registreret under nummer T-28/95. To dage senere, den 17. februar 1995, fremsendte Kommissionen til IECC den endelige beslutning om forkastelse af klagen for saa vidt angaar anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 paa CEPT-aftalen. Denne beslutning er genstand for naervaerende sag (herefter »beslutningen af 17. februar 1995«).

17 I beslutningen af 17. februar 1995 anfoerte Kommissionen:

»5. ... Vores vaesentligste indvending mod systemet med terminalafgifter i CEPT-aftalen fra 1987 var, at dette system ikke byggede paa de omkostninger, posttjenesterne havde i forbindelse med behandlingen af indgaaende international post ... I meddelelsen af klagepunkter understregedes det derfor, at den porto, som opkraeves af posttjenesterne for behandling af indgaaende international post, boer svare til de omkostninger, tjenesterne afholder.

6. Kommissionen indroemmede, at det kunne vaere vanskeligt praecist at beregne disse omkostninger, og anfoerte, at de indenrigske takster kunne anses for at vaere en passende indikation heraf ...

8. ... Kommissionen er blevet holdt loebende orienteret om udviklingen i forhandlingerne om det foreslaaede 'REIMS-system'. Den 17. januar 1995 undertegnede fjorten offentlige virksomheder ... en foreloebig aftale om terminalafgifter med henblik paa gennemfoerelse med virkning fra den 1. januar 1996. Ifoelge oplysninger, som uformelt er meddelt af International Post Corporation, indfoeres der ved den nyligt undertegnede aftale et system, hvorefter den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet over for den offentlige posttjeneste i afsendelseslandet fakturerer en fast procentsats af sin indenrigstakst for al post, der modtages.

9. Kommissionen har noteret sig, at de offentlige posttjenester aktivt forsoeger at udarbejde et system med nye takster, og finder paa nuvaerende tidspunkt, at parterne soeger at imoedegaa Kommissionens indvendinger med hensyn til konkurrencereglerne, som ogsaa er kommet til udtryk i Deres klage vedroerende det tidligere gaeldende system. Det er naeppe sandsynligt, at en fortsaettelse af den procedure, der blev indledt med henblik paa at undersoege, om CEPT-systemet fra 1987, som snart ikke laengere vil vaere gaeldende, udgoer en overtraedelse, vil foere til et for Deres kunder mere gunstigt resultat. En beslutning, hvorved der fastslaas en overtraedelse, vil sandsynligvis kun forsinke reformen og den grundlaeggende omstrukturering af terminafgiftssystemet, som er undervejs, mens den aendrede ordning forventes gennemfoert snarest. Naar henses til dommen ... i Automec II-sagen, finder Kommissionen, at det ikke vil vaere i Faellesskabets interesse, at Kommissionen paa nuvaerende tidspunkt anvender sine begraensede ressourcer paa at afslutte behandlingen af den del af Deres klage, som vedroerer terminalafgifter, ved en forbudsbeslutning.

...

12. REIMS-systemet synes imidlertid - i hvert fald i en overgangsperiode - at udgoere et alternativ til de tidligere restriktive bestemmelser, som Kommissionen fandt betaenkelige. Selv om REIMS-systemet muligvis ikke er perfekt, sikrer det dog et forhold mellem terminalafgifterne og den indenrigske portostruktur ...

13. Kommissionen forsikrer, at den vil undersoege det fremtidige REIMS-system og gennemfoerelsen heraf grundigt i relation til konkurrencereglerne. Den vil navnlig undersoege spoergsmaalet om Faellesskabets interesse, baade hvad angaar reformernes materielle indhold og gennemfoerelsen heraf ...«

18 Den 6. april 1995 fremsendte Kommissionen en beslutning til sagsoegeren, hvorved den anden del af klagen blev forkastet, for saa vidt denne vedroerer forsoegene paa at imoedegaa ABA-remail. Denne beslutning er genstand for sag T-133/95.

19 Den 14. august 1995 vedtog Kommissionen en beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne paa udnyttelsen af verdenspostkonventionens artikel 23 med henblik paa imoedegaaelse af ABC-remail. Denne beslutning er genstand for sag T-204/95.

Retsforhandlinger

20 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. april 1995 har sagsoegeren anlagt naervaerende sag.

21 Ved kendelse af 6. februar 1996 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling givet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Post Office og La Poste tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for Kommissionens paastande.

22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Som led i foranstaltningerne med henblik paa sagens tilrettelaeggelse har Retten opfordret visse af parterne til at fremlaegge dokumenter og besvare spoergsmaal, enten skriftligt eller mundtligt i retsmoedet. Parterne har efterkommet disse opfordringer.

23 Ved kendelse afsagt af formanden for Tredje Udvidede Afdeling den 12. marts 1997 er sagerne T-28/95, T-110/95, T-133/95 og T-204/95, der er anlagt af den samme sagsoeger, og som med hensyn til genstanden har forbindelse med hinanden, blevet forenet med henblik paa den mundtlige forhandling, jf. procesreglementets artikel 50.

24 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 13. maj 1997.

25 Den 26. september 1997 anmodede sagsoegeren i henhold til procesreglementets artikel 62 om genaabning af den mundtlige forhandling. Paa forespoergsel fra Retten har Kommissionen, Post Office og La Poste meddelt, at de ikke finder grundlag for at genaabne den mundtlige forhandling. Den 26. februar 1998 har sagsoegeren paa ny anmodet om genaabning af den mundtlige forhandling. Retten finder, at naar henses til de dokumenter, sagsoegeren har fremlagt, er der ikke grundlag for at imoedekomme anmodningerne. De nye oplysninger, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette herfor, indeholder ikke nye forhold af betydning for sagens afgoerelse eller henviser kun til faktiske omstaendigheder, som aabenbart ligger efter vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, og som derfor ikke kan paavirke gyldigheden heraf.

Parternes paastande

26 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Beslutningen af 17. februar 1995 annulleres.

- Der traeffes saadanne andre foranstaltninger, som Retten finder hensigtsmaessige med henblik paa at sikre, at Kommissionen overholder traktatens artikel 176.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

27 I bemaerkningerne til interventionsindlaeggene har sagsoegeren endvidere nedlagt foelgende paastande:

- Postoffice's interventionsindlaeg afvises.

- Intervenienterne tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen.

- Der traeffes afgoerelse om, at den foreloebige REIMS-aftale skal fremlaegges.

28 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

29 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Post Office har nedlagt paastand om, at Kommissionen frifindes.

30 La Poste har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionen frifindes.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med La Poste's intervention.

Spoergsmaalet om, hvorvidt Post Office's interventionsindlaeg skal admitteres

31 Sagsoegeren har anfoert, at Post Office's interventionsindlaeg ikke opfylder kravene i procesreglementets artikel 116, stk. 4, litra a), idet det ikke er angivet, til stoette for hvilken part indlaegget er indgivet, og det boer derfor afvises.

32 I henhold til artikel 37, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen og artikel 116, stk. 4, litra a), i Rettens procesreglement kan paastandene i et interventionsindlaeg kun gaa ud paa at understoette sagsoegerens eller sagsoegtes paastande. Det fremgaar af Post Office's interventionsindlaeg, at formaalet med interventionen var at understoette Kommissionens paastande, selv om der ikke nedlaegges en udtrykkelig paastand herom. Sagsoegeren kan derfor ikke reelt have vaeret i tvivl om betydningen af og formaalet med interventionsindlaegget. Endvidere bemaerkes, at Post Office's interventionsbegaering i overensstemmelse med procesreglementets artikel 115, stk. 2, litra e), indeholdt en angivelse af de paastande, Post Office oenskede at intervenere til stoette for, og i kendelsen af 6. februar 1996 anfoeres det i punkt 1 i konklusionen, at det tillades Post Office at indtraede »til stoette for sagsoegtes paastande«. Denne del af sagsoegerens paastande kan derfor ikke tages til foelge.

Spoergsmaalet om, hvorvidt paastanden om, at Retten paalaegger Kommissionen at traeffe de foranstaltninger, som er noedvendige med henblik paa at overholde forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 176, skal antages til realitetsbehandling

33 Det fremgaar af fast retspraksis, at Faellesskabets retsinstanser ikke kan rette paabud til institutionerne eller traeffe afgoerelser paa disses vegne i forbindelse med den legalitetskontrol, de foretager. Det paahviler i henhold til traktatens artikel 176 den paagaeldende institution at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom i et annullationssoegsmaal.

34 Denne paastand maa derfor afvises.

Realiteten

35 Til stoette for annullationspaastanden har IECC fremfoert seks anbringender: Det foerste stoettes paa en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, det andet paa en tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 og traktatens artikel 85, stk. 3, det tredje paa en forkert retsanvendelse og et aabenbart urigtigt skoen i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstaendigheder, det fjerde paa magtfordrejning, det femte paa en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190, og endelig stoettes det sjette anbringende paa en tilsidesaettelse af visse almindelige retsgrundsaetninger.

36 Sagsoegerens tredje anbringende findes at burde behandles foerst.

Det tredje anbringende om en forkert retsanvendelse eller et aabenbart urigtigt skoen i forbindelse med Kommissionens vurdering af Faellesskabets interesse i sagen

Parternes argumenter

37 Det foerste led i dette anbringende gaar ud paa, at Kommissionen ifoelge sagsoegeren ikke til stoette for at forkaste klagen kunne paaberaabe sig manglende »interesse« fra Faellesskabets side, idet klagen allerede var endeligt undersoegt, og Kommissionen havde erkendt, at der forelaa en overtraedelse af traktatens artikel 85 (det af dommer D.A.O. Edward som fungerende generaladvokat fremsatte forslag til afgoerelse i sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Rettens dom af 18.9.1992, Sml. II, s. 2223, herefter »Automec II-dommen«, forslagets punkt 105). Kommissionen kan saaledes kun i to tilfaelde undlade at foretage en fuldstaendig undersoegelse af en sag, nemlig dels naar den finder, at artikel 85 og 86 ikke er tilsidesat, dels naar den efter en indledende undersoegelse finder, at sagen ikke boer tillaegges prioritet paa grund af manglende interesse fra Faellesskabets side (Rettens dom af 24.1.1995, sag T-114/92, BEMIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 147). Naar de indledende faser i sagsbehandlingen er gennemfoert, kan Kommissionen ikke laengere paaberaabe sig begrebet Faellesskabets interesse.

38 Med anbringendets andet led goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har anvendt gaeldende ret forkert og anlagt et aabenbart urigtigt skoen i forbindelse med vurderingen af Faellesskabets interesse. Ifoelge sagsoegeren havde Faellesskabet i dette tilfaelde interesse i at undersoege sagen yderligere paa grund af den paastaaede overtraedelses betydning for det faelles marked, sandsynligheden for at kunne godtgoere dens eksistens og raekkevidden af de noedvendige undersoegelsesforanstaltninger (Automec II-dommen, praemis 86). Endvidere er der ikke nogen alternativer til, at Kommissionen traeffer en beslutning om forbud, idet det paa grund af CEPT-aftalens internationale karakter er uhensigtsmaessigt at traeffe retslige skridt paa nationalt plan. En forkastelse af klagen indebaerer saaledes en afskaering af alle retsmidler. Endelig har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter til de offentlige posttjenester anfoerte, at der var »en reel fare for genoptagelse af den praksis, som med den paatagne forpligtelse var bragt til ophoer, og det derfor [var] noedvendigt at afklare retsstillingen«. Kommissionen burde paa denne baggrund have vedtaget en beslutning om, at der forelaa en overtraedelse af konkurrencereglerne, navnlig da denne overtraedelse endnu ikke var bragt til ophoer.

39 Med anbringendets tredje led goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har anvendt gaeldende ret forkert og anlagt et aabenbart urigtigt skoen i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstaendigheder, idet den med henvisning til udkastet til REIMS-aftalen forkastede klagen.

40 Ifoelge sagsoegeren anvendte Kommissionen for det foerste gaeldende ret forkert, da den afslog at vedtage en beslutning om forbud mod anvendelse af CEPT-aftalen med henvisning til, at der forelaa et udkast til aftale, som skulle traede i stedet for denne aftale. Endvidere var der tale om et aabenbart urigtigt skoen, da Kommissionen udtalte, at en beslutning om forbud mod CEPT-aftalen »kun [ville] forsinke reformen og den grundlaeggende omstrukturering af terminafgiftssystemet«, selv om det fremgaar af sagen, at de offentlige posttjenester kun efter pres fra Kommissionen accepterede at aendre CEPT-systemet. En beslutning om forbud ville saaledes have tvunget de offentlige posttjenester til straks at vedtage et nyt system.

41 Endvidere er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen har vurderet udkastet til REIMS-aftalen forkert, idet aftalen paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen endnu ikke var faerdigforhandlet eller underskrevet af parterne, og i pressen blev det naevnt, at nogle af parterne ikke agtede at undertegne aftalen. Kommissionen anlagde derved et aabenbart urigtigt skoen i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstaendigheder (jf. i denne retning Rettens dom af 18.5.1994, sag T-37/92, BEUC og NCC mod Kommissionen, Sml. II, s. 285, praemis 59), idet den ikke godtgjorde, at udkastet til REIMS-aftalen noedvendigvis ville bringe den fastslaaede overtraedelse til ophoer.

42 Endelig har sagsoegeren anfoert, at REIMS-aftalen indeholdt bestemmelser om en for lang overgangsperiode og paa visse punkter kunne foere til forskelsbehandling. Herudover opretholdtes en raekke af de ulovlige bestemmelser i CEPT-aftalen, og de i klagen rejste problemer blev ikke loest (dommen i sagen BEUC og NCC mod Kommissionen, praemis 54).

43 Kommissionen har med hensyn til anbringendets foerste led anfoert, at den efter Rettens dom af 24. januar 1995, sag T-5/93, Tremblay m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 185), ikke er forpligtet til at vedtage en beslutning om forbud, selv om den har fastslaaet, at en adfaerd er i strid med konkurrencereglerne.

44 Med hensyn til det andet led har Kommissionen anfoert, at opregningen af kriterier i praemis 86 i Automec II-dommen ikke er udtoemmende, og den kunne tage hensyn til, at de offentlige posttjenester havde udtrykt oenske om at anvende REIMS-systemet.

45 Endelig har Kommissionen bestridt at have anlagt et urigtigt skoen eller anvendt gaeldende ret forkert i forbindelse med vurderingen af REIMS-aftalen.

Rettens bemaerkninger

46 Efter fast retspraksis giver artikel 3 i forordning nr. 17 ikke den, der har fremsat en begaering i henhold til denne bestemmelse, krav paa, at Kommissionen traeffer en beslutning efter EF-traktatens artikel 189 om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller artikel 86 (jf. bl.a. dommen i sagen BEMIM mod Kommissionen, praemis 62). Endvidere er Kommissionen berettiget til at afvise en klage, saafremt den konstaterer, at sagen ikke har tilstraekkelig interesse for Faellesskabet til, at det kan begrunde en videre behandling af sagen (dommen i sagen BEMIM mod Kommissionen, praemis 80).

47 Naar Kommissionen forkaster en klage paa grund af manglende interesse fra Faellesskabets side, begraenser Rettens legalitetskontrol sig til en undersoegelse af, om den anfaegtede beslutning hviler paa materielt urigtige omstaendigheder, og hverken er behaeftet med en retlig fejl, et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning (Automec II-dommen, praemis 80).

48 I naervaerende sag har sagsoegeren med anbringendets foerste led gjort gaeldende, at Kommissionen ikke kunne forkaste klagen med henvisning til, at Faellesskabet ikke havde fornoeden interesse i at forfoelge sagen, uden dermed at begaa en retlig fejl, naar henses til, hvor langt man var kommet i sagsbehandlingen. Denne argumentation kan ikke tiltraedes.

49 En saadan fortolkning ville ikke blot vaere i strid med selve ordlyden af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, hvorefter Kommissionen »kan« vedtage en beslutning om, at der foreligger en overtraedelse, men ville ogsaa vaere i strid med fast retspraksis (jf. bl.a. Domstolens dom af 18.10.1979, sag 125/78, GEMA mod Kommissionen, Sml. s. 3173, praemis 17), hvorefter den, der har fremsat en klage, ikke har krav paa, at Kommissionen udsteder en beslutning efter traktatens artikel 189. Det bemaerkes i denne forbindelse, at det blev fastslaaet i dommen i sagen BEMIM mod Kommissionen, at Kommissionen kan beslutte at henlaegge en klagesag med den begrundelse, at den ikke har tilstraekkelig interesse for Faellesskabet, ikke blot inden den har indledt en behandling af sagen, men ogsaa efter at den har foretaget visse undersoegelser, saafremt sagens manglende interesse for Faellesskabet konstateres paa dette trin i sagen (praemis 81).

50 Med anbringendets andet led har sagsoegeren i det vaesentlige anfoert, at Kommissionen har tilsidesat retsreglerne om vurdering af Faellesskabets interesse.

51 Ved vurderingen af Faellesskabets interesse i at fortsaette undersoegelsen af en sag skal Kommissionen tage hensyn til den konkrete sags omstaendigheder og navnlig de faktiske og retlige forhold, der er blevet fremfoert i klagen. Det paahviler den bl.a., naar den har foretaget den noedvendige undersoegelse af de faktiske og retlige forhold, som klageren har fremfoert, at afveje den paastaaede overtraedelses betydning for det faelles marked, sandsynligheden for at kunne godtgoere dens eksistens og raekkevidden af de noedvendige undersoegelsesforanstaltninger med henblik paa bedst muligt at opfylde dens opgave med at overvaage overholdelsen af traktatens artikel 85 og 86 (Automec II-dommen, praemis 86).

52 Kommissionen er derimod ikke i sin vurdering af Faellesskabets interesse forpligtet til kun at foretage en afvejning mellem de forhold, som Retten har opregnet i Automec II-dommen. Den kan derfor i forbindelse med denne afvejning inddrage andre relevante forhold. Vurderingen af Faellesskabets interesse maa saaledes foretages paa grundlag af en undersoegelse af omstaendighederne i hver enkelt sag, som efterfoelgende kan vaere genstand for Rettens kontrol.

53 I naervaerende sag fremgaar det af den anfaegtede beslutning set under ét, at Kommissionen for saa vidt angaar den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, har forkastet klagen paa grund af manglende interesse fra Faellesskabets side med henvisning til, at de i klagen naevnte virksomheder maatte forventes at aendre den paaklagede adfaerd i den retning, klageren oenskede.

54 Det bemaerkes i denne forbindelse, at omfanget af Kommissionens forpligtelser paa konkurrencerettens omraade maa vurderes paa grundlag af traktatens artikel 89, stk. 1, der specifikt for dette omraade fastslaar den tilsynsfunktion, som i henhold til EF-traktatens artikel 155 generelt er tillagt Kommissionen (Rettens dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, praemis 63).

55 Den tilsynsfunktion, som Kommissionen er tillagt inden for konkurrencerettens omraade, indebaerer ikke blot, at individuelle overtraedelser skal efterforskes og forfoelges, men ogsaa en pligt til at foere en generel politik med det formaal, at der paa konkurrenceomraadet anvendes de i traktaten fastlagte principper, og at virksomhedernes adfaerd paavirkes i denne retning (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 105).

56 Endvidere er traktatens artikel 85 et konkret udtryk for det almindelige maal for Faellesskabets virksomhed, som omhandles i traktatens artikel 3, litra g), nemlig at der skal gennemfoeres en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes (jf. i denne retning Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, praemis 38).

57 Naar henses til dette generelle maal og den funktion, der er tillagt Kommissionen, finder Retten, at saafremt Kommissionen begrunder dette, kan den beslutte, at det ikke er hensigtsmaessigt at imoedekomme en klage over en praksis, som er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, naar den paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, der foreligger til undersoegelse, med foeje kan gaa ud fra, at de paagaeldende virksomheders adfaerd vil blive aendret i en retning, som er i almenvellets interesse.

58 Det tilkommer i saa fald Kommissionen som led i den funktion, den er tillagt med hensyn til at foere tilsyn med, at traktaten anvendes korrekt, at beslutte, om det er i Faellesskabets interesse at opfordre de virksomheder, som er genstand for en administrativ procedure, til at aendre deres adfaerd, saaledes at der tages hensyn til klagepunkterne mod virksomhederne (jf. i denne retning Domstolens dom af 8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ mod Kommissionen, Sml. s. 3369, praemis 15), og kraeve sikkerhed for, at de faktisk aendrer deres adfaerd i den af Kommissionen oenskede retning, i stedet for i en formel beslutning at fastslaa, at virksomhedernes adfaerd er i strid med traktatens konkurrenceregler.

59 Kommissionen var derfor berettiget til under de foreliggende omstaendigheder at fastslaa, at det under hensyn til dens begraensede ressourcer var mere hensigtsmaessigt at fremme den igangvaerende reform af terminalafgiftssystemet end at paalaegge sanktioner for det gaeldende terminalafgiftssystem ved en beslutning, hvorved CEPT-aftalen blev forbudt.

60 Hvad angaar den paastaaede modstrid mellem meddelelsen af klagepunkter og beslutningen af 17. februar 1995 med hensyn til risikoen for, at de offentlige posttjenester paa ny skulle begaa et ulovligt forhold, bemaerkes, at den udtalelse fra Kommissionen, hvortil sagsoegeren har henvist (jf. ovenfor, praemis 38), vedroerer den praksis med hensyn til at forsoege at imoedegaa remail, som de offentlige posttjenester havde udviklet paa grundlag af verdenspostkonventionens artikel 23, og som er genstand for sag T-133/95 og T-204/95. Argumentet kan derfor ikke tillaegges betydning i forbindelse med naervaerende sag.

61 Sagsoegeren kan ikke over for Kommissionens beslutning om at opfordre de beroerte virksomheder til at aendre den anfaegtede adfaerd i den retning, Kommissionen foreslog i meddelelsen af klagepunkter, paaberaabe sig, at der ikke findes nationale retslige alternativer til vedtagelsen af en beslutning om forbud, idet Kommissionen ved denne fremgangsmaade, der er i overensstemmelse med dens politik inden for postsektoren, ligeledes har besvaret de klagepunkter, sagsoegeren fremsatte i klagen og i den senere korrespondance vedroerende det gamle afgiftssystem.

62 Endelig har sagsoegeren som anbringendets tredje led gjort gaeldende, at Kommissionen anlagde et aabenbart urigtigt skoen, da den forkastede klagen med henvisning til udkastet til REIMS-aftalen.

63 Dette kan ikke tiltraedes. Kommissionen begik ikke nogen fejl ved at laegge til grund, at udkastet til REIMS-aftalen paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen indebar tilstraekkelig garanti for, at forhandlingerne mellem de offentlige posttjenester globalt ville foere til et positivt resultat, saaledes at der ville blive gennemfoert et system baseret paa tjenesternes reelle omkostninger ved postbehandlingen paa nationalt plan. Selv om det udkast til aftale, Kommissionen har henvist til i den anfaegtede beslutning, kun var en overgangsordning og muligvis ikke var fuldstaendigt, hvilket Kommissionen i oevrigt har erkendt, indeholdt dokumentet en detaljeret beskrivelse af det nye system, som var baseret paa de nationale posttakster, og som skulle vaere gaeldende fra den 1. januar 1996. Dokumentet var udtryk for, at forhandlingerne mellem alle de beroerte offentlige posttjenester var naaet til et foreloebigt, men dog sikkert resultat. Det maa i denne forbindelse understreges, at Kommissionen aldrig har paastaaet, at udkastet til REIMS-aftalen i sig selv ville bringe de af klageren paapegede konkurrenceforvridende aspekter i CEPT-aftalen til ophoer.

64 Endvidere kan sagsoegerens argumenter om, at den foreloebige REIMS-aftale foreskrev en for lang overgangsperiode og indeholdt aspekter, som kunne udgoere forskelsbehandling, ikke paavirke lovligheden af den anfaegtede beslutning. Retten kan saaledes ikke i detaljer undersoege alle bestemmelserne i den foreloebige REIMS-aftale, der efterfoelgende er anmeldt til Kommissionen, uden derved at foregribe den undersoegelse, Kommissionen i anledning af anmeldelsen skal foretage af aftalen i henhold traktatens artikel 85, stk. 1 og 3.

65 Endvidere er de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for naervaerende sag, forskellige fra dem, der forelaa i den naevnte sag BEUC og NCC mod Kommissionen. I denne dom annullerede Retten Kommissionens beslutning paa grund af en fejl i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstaendigheder vedroerende overtraedelsens ophoer. Vurderingen af de faktiske omstaendigheder, der konkret angik denne sag, kan ikke overfoeres til naervaerende sag. Hertil kommer som allerede anfoert ovenfor i praemis 63, at Kommissionen paa ingen maade i den anfaegtede beslutning har gjort gaeldende, at den foreloebige REIMS-aftale i sig selv bragte CEPT-aftalen til ophoer.

66 For saa vidt angaar sagsoegerens argument om, at Kommissionen begik en fejl, da den lagde til grund, at vedtagelsen af en beslutning om forbud kunne forsinke forhandlingerne om den foreloebige REIMS-aftale, bemaerkes, at Retten efter fast retspraksis i forbindelse med efterproevelsen af de konklusioner, Kommissionen drager paa grundlag af de foreliggende faktiske omstaendigheder, skal begraense sig til at undersoege, om der er anlagt et aabenbart urigtigt skoen (dommen i sagen BEMIM mod Kommissionen, praemis 72). Retten maa ikke i forbindelse med denne efterproevelse erstatte Kommissionens vurdering af, hvilken betydning de komplekse faktiske omstaendigheder i den konkrete sag praecist har, med sin egen vurdering (Domstolens dom af 18.3.1975, sag 78/74, Deuka, Sml. s. 421, praemis 9 og 10). Kommissionen kunne i denne sag med rimelighed laegge til grund, at vedtagelsen af en beslutning om forbud i vaesentlig grad ville vanskeliggoere vedtagelsen af den foreloebige REIMS-aftale. Kommissionen har derfor ikke anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved vurderingen af konsekvenserne af en eventuel vedtagelse af en beslutning om forbud. Sagsoegerens argument om, at de offentlige posttjenester tidligere kun havde aendret deres opfattelse af remail efter pres fra Kommissionen, aendrer ikke ved, at denne vurdering var rimelig.

67 Sagsoegerens argument om, at der ved den foreloebige REIMS-aftale blev opretholdt visse ulovlige bestemmelser i CEPT-aftalen, selv om det i praemis 54 i dommen i sagen BEUC og NCC mod Kommissionen blev fastslaaet, at det ikke var tilladt at forlaenge en tilsvarende konkurrencebegraensende aftale, maa ligeledes forkastes. I den naevnte sag indebar forlaengelsen af den omhandlede, uformelle aftale, at den fortsat bestod uaendret uden nogen senere kontrol fra Kommissionens side, mens udkastet til REIMS-aftalen, som formelt er underskrevet af de offentlige posttjenester, og hvorved den bestaaende situation vaesentligt aendres, i anledning af den foretagne anmeldelse er genstand for en detaljeret vurdering fra Kommissionens side med hensyn til, om den er forenelig med traktatens artikel 85.

68 Hvad angaar argumentet om, at de offentlige posttjenesters svar paa meddelelsen af klagepunkter maa betragtes som et afslag fra deres side paa at efterkomme Kommissionens oensker, bemaerkes, at det ikke kan kraeves af en virksomhed, som er adressat for en meddelelse af klagepunkter, at den ved besvarelsen heraf alene erklaerer at ville foelge Kommissionens opfattelse. Virksomheden maa saaledes kunne anfaegte Kommissionens juridiske og faktuelle paastande. En modsat fortolkning ville indebaere, at den ret til at besvare meddelelsen af klagepunkter, der foelger af artikel 3 i forordning nr. 99/63, ville miste enhver betydning (Rettens dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, praemis 35).

69 Anbringendet maa herefter i det hele forkastes.

Det foerste og det andet anbringende om dels en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, dels en tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 og traktatens artikel 85, stk. 3

Parternes argumenter

70 Til stoette for det foerste anbringende har sagsoegeren i det vaesentlige anfoert, at Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter og efterfoelgende i beslutningen af 17. februar 1995 har godtgjort, at CEPT-aftalen var i strid med traktatens artikel 85. Kommissionen har derfor tilsidesat denne bestemmelse, idet den ikke paalagde de beroerte offentlige posttjenester sanktioner, men forkastede sagsoegerens klage. Sagsoegeren har i denne forbindelse henvist til Domstolens dom af 11. april 1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebuero (Sml. s. 803, praemis 51 og 52), hvori Domstolen fastslog, at det ikke er tilladt for Faellesskabets institutioner at fremme indgaaelsen af aftaler og samordning af praksis i strid med konkurrenceretten.

71 Til stoette for det andet anbringende har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ved ikke at paalaegge de offentlige posttjenester at bringe CEPT-aftalen til ophoer, selv om den havde erkendt, at denne aftale var konkurrencebegraensende, de facto har indroemmet en fritagelse for denne aftale til trods for, at der ikke var indgivet en forudgaaende anmeldelse, og at de materielle betingelser i artikel 85, stk. 3, ikke er opfyldt. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ikke i beslutningen om at forkaste klagen kan henvise til, at sagen er kompleks, og paa denne baggrund undlade at paalaegge sanktioner for de af de offentlige posttjenester begaaede overtraedelser af konkurrencereglerne.

72 Kommissionen har anfoert, at det fremgaar af artikel 3 i forordning nr. 17, at en klager ikke har krav paa, at der traeffes en beslutning, hvorved der fastslaas en overtraedelse, og at Kommissionen ikke er forpligtet til at fremme sagen til vedtagelse af en endelig beslutning.

73 Ifoelge Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland er det forhold, at der eventuelt maatte vaere begaaet en retlig fejl ved fortolkningen af traktatens artikel 85, stk. 1, under alle omstaendigheder uden betydning for, om den anfaegtede beslutning er lovlig, idet beslutningen ikke er baseret paa, at der foreligger en eventuel overtraedelse af denne bestemmelse.

Rettens bemaerkninger

74 Sagsoegerens foerste og andet anbringende bygger i det vaesentlige paa den forudsaetning, at Kommissionen i beslutningen af 17. februar 1995 har godtgjort, at CEPT-aftalen er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Dette er imidlertid ikke tilstraekkeligt til at fastslaa, at Kommissionen begik en retlig fejl ved ikke i en formel beslutning af forbyde denne praksis. Det fremgaar saaledes af gennemgangen af det foregaaende anbringende, at selv om det antages, at Kommissionen anser betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, for opfyldt, er den ikke forpligtet til at traeffe en beslutning, hvorved der fastslaas en overtraedelse, og kan i en beslutning, hvorved den klage, der ligger til grund for undersoegelsen, forkastes, konstatere, at Faellesskabet ikke har nogen interesse i at fastslaa overtraedelsen.

75 Endvidere maa sagsoegerens argumentation, hvorefter Kommissionen ved beslutningen om at forkaste klagen har »fremmet« vedtagelsen eller opretholdelsen af en konkurrencebegraensende aftale som omhandlet i dommen i sagen Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebuero, forkastes. Man kan saaledes ikke sidestille afslaget paa en klage, som i det vaesentlige bygger paa, at REIMS-aftalen, der imoedekommer de vaesentligste af Kommissionens og klagerens indsigelser, er blevet vedtaget, med en »begunstigelse«, som Kommissionen skulle have indroemmet i forhold til CEPT-aftalen, som herved er blevet erstattet af en anden aftale.

76 Sagsoegerens argument om, at Kommissionen ikke kan paaberaabe sig, at en konkurrencebegraensende praksis er kompleks, til stoette for at forkaste en klage, er uden betydning for sagens afgoerelse. Det bemaerkes i denne forbindelse, at Kommissionen retmaessigt har paaberaabt sig sagens komplekse karakter i punkt 6 og 10 i beslutningen af 17. februar 1995, men kun som forklaring paa, at den fandt, at problemerne vedroerende CEPT-aftalen bedre kunne loeses ved den foreloebige REIMS-aftale end ved en beslutning om forbud. Den anfaegtede beslutning kan derfor paa ingen maade fortolkes saaledes, at forkastelsen af sagsoegerens klage alene er baseret paa sagens komplekse karakter.

77 Det foerste og det andet anbringende maa herefter i det hele forkastes.

Det fjerde anbringende om magtfordrejning

Parternes argumenter

78 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning ved at benytte sin kompetence paa konkurrenceomraadet med henblik paa at gennemfoere maal af politisk karakter, naermere bestemt »at sikre et godt politisk klima i forholdet mellem Kommissionen og postvaesenerne og dermed deres medlemsstater«.

79 Sagsoegeren har henvist til, at organisationen har vaeret noedsaget til flere gange at opfordre Kommissionen til at handle i overensstemmelse med traktatens artikel 175, og da Kommissionen ikke foretog sig noget, maatte organisationen fremsende et stoerre antal skrivelser til flere af dens ledende medarbejdere. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at det bl.a. fremgaar af det tyske postvaesens svar paa meddelelsen af klagepunkter, at der var et politisk pres, idet det heri anfoeres, at »klagen falder daarligt i traad med den konstruktive samarbejdsaand, der er mellem postvaesenerne og Kommissionen. For at formindske skaden paa det politiske plan foreslaar vi, at sagens behandling udsaettes paa kort sigt«. Kontrasten mellem forskellige offentlige udtalelser fra ledende medarbejdere i Kommissionen, hvorefter konkurrencereglerne skulle anvendes strikte, den vaesentlige forsinkelse, som indtraadte i Kommissionens behandling af denne sag, og en anonym udtalelse fra en ledende medarbejder i Kommissionen, som blev offentliggjort i tidsskriftet The Economist, om, at »ingen tager sig af denne sag«, viser ligeledes, at der var et politisk pres.

80 Efter sagsoegerens opfattelse er det ligeledes af politiske grunde, at Kommissionen har oensket at samordne behandlingen af klagen og vedtagelsen af groenbogen om posttjenester i 1992.

81 Endelig har sagsoegeren anfoert, at Kommissionens adfaerd i denne sag, som er i strid med dens faste praksis med at gribe ind over for aftaler om prisfastsaettelse, kun kan forklares med det betydelige politiske pres, den var underlagt.

82 Kommissionen har bestridt, at klagen er blevet forkastet af politiske grunde, og har anfoert, at sagsoegeren ikke har foert noget konkret bevis for magtfordrejning.

Rettens bemaerkninger

83 Ifoelge fast retspraksis er en beslutning kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet (Domstolens dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 69, og dommen i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, praemis 87 ff.).

84 Det fremgaar hverken af de faktiske omstaendigheder eller de fremlagte dokumenter eller af de af sagsoegeren fremfoerte argumenter, at Kommissionen ved sagsbehandlingen handlede med et andet maal for oeje end det angivne, saaledes som dette fremgaar af beslutningen af 17. februar 1995.

85 Den forholdsvis lange tid, der medgik til vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 1995 om at forkaste klagen, og den forudgaaende periode, der medgik til udarbejdelsen af meddelelsen af klagepunkter fra 1993, kan i vaesentligt omfang begrundes med kompleksiteten i de oekonomiske aspekter, sagen rejste, antallet af offentlige posttjenester, som deltog i forhandlingerne om den foreloebige REIMS-aftale, den samtidige vedtagelse af groenbogen om posttjenester og den tid, der noedvendigvis medgik til gennemfoerelsen af et nyt system, i dette tilfaelde den foreloebige REIMS-aftale.

86 Hvad angaar de opfordringer til at handle, som sagsoegeren fremsendte til Kommissionen, bemaerkes, at opfordringerne enten blev fulgt op af en stillingtagen fra Kommissionens side i overensstemmelse med traktatens artikel 175 eller ikke er blevet fulgt op af et passivitetssoegsmaal fra sagsoegerens side.

87 De anonyme udtalelser, der angiveligt kommer fra tjenestemaend ved Faellesskabet, og som er offentliggjort i tidsskriftet The Economist, maa betragtes som rene paastande og ikke som bevis eller forsoeg paa bevis for magtfordrejning.

88 Da det fremgaar af den undersoegelse, Retten har foretaget, at Kommissionen korrekt vurderede, at Faellesskabet ikke havde tilstraekkelig interesse i at forfoelge sagen, er der ikke grundlag for at fastslaa, at Kommissionen uretmaessigt skulle have begunstiget udarbejdelsen af et regelsaet i strid med konkurrencereglerne. Endelig bemaerkes, at der i den anfaegtede beslutning kun henvises til groenbogen om posttjenester som et forhold, der viser, at den foreloebige REIMS-aftale imoedegaar de indvendinger, der var rejst mod CEPT-aftalen, og klagen forkastes ikke alene paa grund af vedtagelsen af groenbogen.

89 Anbringendet maa herefter forkastes.

Det femte anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

Parternes anbringender

90 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen efter naesten syv aars sagsbehandling, som omfattede vedtagelsen af en meddelelse af klagepunkter, var forpligtet til saerlig omhyggeligt og grundigt at behandle de punkter, organisationen havde rejst over for den. Den anfaegtede beslutning opfylder imidlertid ikke disse krav. Det anfoeres ikke, hvorfor Faellesskabet ikke havde interesse i vedtagelsen af en beslutning om forbud, hvorfor de positive virkninger af REIMS-aftalen ville kunne paavirkes af vedtagelsen af en beslutning om forbud, og hvorfor der noedvendigvis maatte henvises til REIMS-aftalen for at loese de i klagen rejste problemer. Sagsoegeren har i denne forbindelse henvist til, at saafremt en beslutning fraviger en tidligere beslutningspraksis, er det ikke tilstraekkeligt, at Kommissionen vedtager en summarisk beslutning, men den skal udtrykkeligt redegoere for sin begrundelse (Domstolens dom af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487, praemis 71).

91 Endvidere har sagsoegeren henvist til praemis 86 i Automec II-dommen og anfoert, at Kommissionen ikke har begrundet sin vurdering af Faellesskabets interesse ud fra nogen af de i denne dom naevnte kriterier.

92 Endelig har sagsoegeren anfoert, at organisationen ikke kunne anses for at have faaet tilstraekkelige oplysninger om grundene til vedtagelsen heraf, idet den kun modtog en kopi af den foreloebige sammenfattende rapport om REIMS-aftalen af 4. februar 1994 og ikke en kopi af den foreloebige aftale, som blev undertegnet den 17. januar 1995.

93 Kommissionen har anfoert, at den i tilstraekkeligt omfang har begrundet beslutningen om at forkaste klagen, idet det klart fremgaar af beslutningen, at dens vaesentligste indvending mod CEPT-aftalen var, at denne ikke var baseret paa de offentlige posttjenesters reelle omkostninger, og formaalet med REIMS-aftalen var netop at skabe en forbindelse mellem terminalafgifterne og den nationale portostruktur.

Rettens bemaerkninger

94 Det fremgaar af fast retspraksis, at begrundelsen for en individuel beslutning dels skal goere det muligt for den beroerte part at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels skal goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol (jf. Rettens dom i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, praemis 29, Rettens dom af 12.1.1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, praemis 75 og 76, og af 18.9.1996, sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, praemis 103 og 104).

95 Endvidere fremgaar det af retspraksis, at omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (Domstolens dom af 14.1.1981, sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 21, praemis 19). Retten har i praemis 85 i Automec II-dommen naermere praeciseret, at begrundelsespligten i traktatens artikel 190 er et vigtigt middel i den retslige efterproevelse af Kommissionens brug af begrebet Faellesskabets interesse i forbindelse med forkastelse af visse klager.

96 Retten finder, at Kommissionen i dette tilfaelde har overholdt begrundelsespligten. Der redegoeres i beslutningen af 17. februar 1995 indgaaende for de konkrete grunde til, at klagen forkastes, og der henvises noeje til sagens sammenhaeng. Der henvises paa ingen maade abstrakt til begrebet Faellesskabets interesse, men det fremgaar derimod klart af punkt 12, at klagen maa forkastes, fordi den foreloebige REIMS-aftale imoedegaar Kommissionens vaesentligste indsigelse mod CEPT-aftalen.

97 Argumentet om, at Kommissionen ikke har begrundet beslutningen med et af de tre kriterier, der er naevnt i praemis 86 i Automec II-dommen, maa ligeledes forkastes. Det er fastslaaet ovenfor i forbindelse med gennemgangen af det tredje anbringende, at Kommissionen ikke var forpligtet til kun at vurdere, om klagen skulle forkastes ud fra disse kriterier. Den kan derfor heller ikke vaere forpligtet til at begrunde afslaget med henvisning alene til disse kriterier.

98 Endvidere udtalte Domstolen i dommen i sagen BAT og Reynolds mod Kommissionen (praemis 23 og 24), at den administrative procedure bl.a. skal give de beroerte virksomheder en mulighed for at tilpasse de paatalte aftaler og fremgangsmaader til traktatens bestemmelser, og at det er en forudsaetning for en saadan ordning, at virksomhederne og Kommissionen uhindret kan indlede fortrolige forhandlinger med henblik paa at naa frem til saadanne aendringer, at Kommissionens klagepunkter kan anses for imoedekommet. Klagernes berettigede interesser er fuldt ud varetaget, dersom de holdes underrettet om udfaldet af forhandlingerne, der danner baggrund for, at Kommissionen vil henlaegge sagen, og de har ikke i denne anledning krav paa indsigt i dokumenter, som er indgaaet i forhandlingerne. Sagsoegeren har under alle omstaendigheder mulighed for at fremfoere sine bemaerkninger til den foreloebige REIMS-aftale i forbindelse med den undersoegelse af denne aftale i relation til traktatens artikel 85, stk. 1 og 3, som skal finde sted i anledning af den omtalte anmeldelse heraf.

99 Da Kommissionen korrekt har begrundet sin beslutning for saa vidt angaar grundene til, at den foreloebige REIMS-aftale medfoerte, at Faellesskabet ikke havde interesse i at fortsaette undersoegelsen, finder Retten, at Kommissionen ligeledes i tilstraekkeligt omfang har redegjort for, paa hvilken maade vedtagelsen af en beslutning om forbud ville have svaekket de offentlige posttjenesters tilboejelighed til at deltage i forhandlingerne om den foreloebige REIMS-aftale.

100 Endvidere gives der i punkt 12 i den anfaegtede beslutning en tilstraekkelig begrundelse for saa vidt angaar den spekulative karakter af visse oplysninger vedroerende den foreloebige REIMS-aftale, som Kommissionen var i besiddelse af. Det er i forbindelse med det tredje anbringende, som allerede er forkastet, vurderet, i hvilket omfang Kommissionen lovligt kunne paaberaabe sig oplysninger, som angiveligt skulle vaere spekulative.

101 Af de anfoerte grunde maa det femte anbringende forkastes.

Det sjette anbringende om tilsidesaettelse af visse almindelige retsgrundsaetninger

Parternes argumenter

102 Sagsoegeren har som foerste led i dette anbringende anfoert, at Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den ikke - til trods for, at den havde indtryk heraf - sikrede, at konkurrencereglerne blev overholdt. Sagsoegeren har henvist til, at Kommissionen i den sag, der foerte frem til Rettens dom af 6. oktober 1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen (Sml. II, s. 755, praemis 29), anfoerte, at »ingen med rette kan forvente at unddrage sig konsekvenserne af sine handlinger blot ved at aendre sin fremtidige adfaerd«.

103 Som andet led i anbringendet har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen tilsidesatte proportionalitetsprincippet, da den henlagde sagen. Naar henses til, at de gennemfoerte foranstaltninger var ubetydelige, og at REIMS-aftalen var usikker, staar foranstaltningerne og aftalen ikke i rimeligt forhold til den aabenbare overtraedelse af konkurrencereglerne, som CEPT-aftalen er udtryk for.

104 Som tredje led i anbringendet har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen har tilsidesat lighedsgrundsaetningen, idet organisationens klage er blevet behandlet anderledes end andre sager, som rejser lignende problemer.

105 Endelig har sagsoegeren som fjerde led i anbringendet anfoert, at Kommissionen har tilsidesat god forvaltningsskik, idet den i flere tilfaelde har tvunget organisationen til at bringe de til raadighed staaende retsmidler i anvendelse.

106 Kommissionen har alene henvist til, at det fremgaar af dommen i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, at en klager ikke har krav paa, at der traeffes en beslutning, hvorved der fastslaas en overtraedelse, og der kan derfor ikke hos klageren skabes en berettiget forventning om, at der vil blive truffet en saadan beslutning. Endvidere bestrider Kommissionen at have tilsidesat de almindelige retsgrundsaetninger, som sagsoegeren har paaberaabt sig.

Rettens bemaerkninger

107 For saa vidt angaar anbringendets foerste led bemaerkes, at der ikke er grundlag for at antage, at Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet en klager, saaledes som det fremgaar af den af Kommissionen paaberaabte retspraksis, ikke kan anses for at have krav paa, at Kommissionen traeffer en beslutning om, at der foreligger en overtraedelse. Det fremgaar endvidere af Rettens vurdering af det tredje anbringende, at det var lovligt for Kommissionen ved vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 1995 at henvise til begrebet Faellesskabets interesse som begrundelse for at forkaste klagen, og Kommissionen har ikke herved tilsidesat sin skoensmaessige kompetence.

108 Den kritik, som kommer til udtryk i anbringendets andet led, angaar i virkeligheden spoergsmaalet om, i hvilket omfang Kommissionen havde ret til at paaberaabe sig den foreloebige REIMS-aftale som begrundelse for at forkaste beslutningen. Denne kritik maa derfor forkastes af de samme grunde, som ovenfor er anfoert i forbindelse med vurderingen af tredje anbringendes tredje led.

109 For saa vidt angaar naervaerende anbringendes tredje led bemaerkes, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at Kommissionen i et tilfaelde som det foreliggende skulle have paalagt de paagaeldende virksomheder sanktioner i modsaetning til, hvad der er sket i naervaerende sag. Sagsoegeren har derfor ikke paavist, at lighedsgrundsaetningen skulle vaere tilsidesat.

110 Endelig fremgaar det af det anfoerte og af det forhold, at Kommissionen lovligt har henvist til Faellesskabets manglende interesse, at den ikke har tilsidesat god forvaltningsskik.

111 Af de anfoerte grunde maa det sjette anbringende forkastes.

Paastanden om fremlaeggelse af dokumenter

112 I bemaerkningerne til interventionsindlaeggene har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Retten traeffer afgoerelse om, at den foreloebige REIMS-aftale skal fremlaegges.

113 Som led i foranstaltningerne med henblik paa sagens tilrettelaeggelse har Retten anmodet om fremlaeggelse af dette dokument. Anmodningen er blevet efterkommet.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

114 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen, og i overensstemmelse med Kommissionens og intervenienten La Poste's paastande herom doemmes sagsoegeren derfor til at betale sagens omkostninger. Post Office har ikke nedlagt en omkostningspaastand og maa derfor baere sine egne omkostninger.

115 Det Forenede Kongerige baerer sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 87, stk. 4, foerste afsnit.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Tredje Udvidede Afdeling)

116 Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes for annullationspaastanden.

117 Sagsoegeren baerer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens og La Poste's omkostninger.

118 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Post Office baerer deres egne omkostninger.