DA Den Europæiske Unions Tidende C 220/27

Sag anlagt den 15. juli 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-267/09)

2009/C 220/52

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og G. Braga da Cruz, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 18 EF og 56 EF samt de tilsvarende artikler i EØS-aftalen, idet den har udstedt og opretholdt retsforskrifter, indeholdt i artikel 130 i Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares (CIRS) (lov om beskatning af fysiske personers indkomst), hvorefter ikke-hjemmehørende skattepligtige er forpligtet til at udpege en person til at repræsentere sig over for skattemyndighederne.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen finder, at artikel 130 CIRS fastsætter en generel forpligtelse for ikke-hjemmehørende skattepligtige til at udpege en repræsentant over for skattemyndighederne, der er bosiddende i Portugal, som er i strid med artikel 18 EF og 56 EF samt de tilsvarende artikler i EØS-aftalen:

a) Dels en forpligtelse for ikke-hjemmehørende skattepligtige, der udelukkende har oppebåret indtægter, der er endeligt beskattet ved kilden, til at udpege en repræsentant over for skattemyndighederne, der er bosiddende i Portugal.

b) Dels en forpligtelse for ikke-hjemmehørende skattepligtige, der har oppebåret indtægter, for hvilke der skal indgives en skatteangivelse, til at udpege en repræsentant over for skattemyndighederne, der er bosiddende i Portugal.

Efter Kommissionens opfattelse er en generel forpligtelse som den, der er fastsat i artikel 130 CIRS, i strid med den frie bevægelighed for personer og kapital, som er fastslået i artikel 18 EF og 56 EF samt de tilsvarende artikler i EØS-aftalen, eftersom den er diskriminerende (over for ikke-hjemmehørende) og samtidig ikke står i forhold til det forfulgte formål.

Den er diskriminerende, for så vidt som den i praksis indebærer en økonomisk byrde for ikke-hjemmehørende, eftersom sådanne repræsentanters ydelser i de fleste tilfælde ikke er gratis. Desuden udgør den omstændighed i sig selv, at der består en sådan forpligtelse, en hindring for den frie bevægelighed for personer og kapital, også selv om repræsentantens ydelser er gratis, og for at denne hindring ikke skal eksistere, skal det være den skattepligtige selv, der afgør, om han ønsker at udpege en repræsentant over for skattemyndighederne.

Desuden er den omstændighed i sig selv, at udpegning af en repræsentant over for skattemyndighederne er obligatorisk, som sådan — også selv om repræsentanten ikke har nogen forpligtelser eller noget ansvar i forbindelse med betalingen af skatten og udelukkende skal opfylde forpligtelser af formel karakter — en hindring for den frie bevægelighed for personer og kapital, og for at denne hindring ikke skal eksistere, skal det være den skattepligtige selv, der afgør, om han ønsker at udpege en repræsentant over for skattemyndighederne.

Den omhandlede forpligtelse er desuden uforholdsmæssig, eftersom det forfulgte lovlige formål — at sikre en effektiv skattekontrol og bekæmpe skatteunddragelse — kan opnås ved anvendelse af mindre restriktive metoder.

Dels foreskriver Rådets direktiv 2008/55/EF (1) af 26. maj 2008 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger — som er en kodificering af Rådets direktiv 76/308/EØF af 15. marts 1976 — at der ydes gensidig bistand ved inddrivelse af skatter og dermed indkomstskatter [jf. direktivets artikel 2, litra g)] som IRS (skat af fysiske personers indkomst). Dels kan den kompetente myndighed i en medlemsstat i henhold til Rådets direktiv 77/799/EØF (2) af 19. december 1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter til enhver tid anmode den kompetente myndighed i en anden medlemsstat om at meddele de nødvendige oplysninger med henblik på at bekæmpe skatteunddragelse.

(1) EUT L 150, s. 28.

(2) EFT L 336, s. 15.