KENDELSE AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FEMTE AFDELING) DEN 25. FEBRUAR 1992. - ANTONIO MARCATO MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - AFVISNING. - SAG T-64/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-00243



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - soegsmaal - erstatningssoegsmaal uden gennemfoerelse af forudgaaende administrativ procedure i overensstemmelse med vedtaegten - afvisning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemaend - soegsmaal - forudgaaende administrativ klage - forskel fra en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1 - forskel omfattet af den retlige proevelse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90, stk. 1 og 2)

Sammendrag

1. Efter den klage- og soegsmaalsordning, som gaelder ifoelge tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91, kan et erstatningssoegsmaal, som udgoer et selvstaendigt retsmiddel i forhold til et annullationssoegsmaal, kun antages til realitetsbehandling, saafremt der har fundet en forudgaaende administrativ procedure sted i overensstemmelse med vedtaegtens bestemmelser. Denne procedure er forskellig afhaengig af, om det tab, som kraeves erstattet, beror paa en akt, der indeholder et klagepunkt ifoelge vedtaegtens artikel 90, stk. 2, eller om den beror paa handlinger fra administrationens side, som ikke har karakter af afgoerelser.

I det foerste tilfaelde maa den paagaeldende indgive en klage til ansaettelsesmyndigheden over den omhandlede akt inden for de fastsatte frister. I det andet tilfaelde maa den administrative procedure derimod indledes med indgivelsen af en ansoegning om erstatning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Det er alene det udtrykkelige eller stiltiende afslag paa ansoegningen, som er en afgoerelse, der indeholder et klagepunkt, og som der kan klages over, og foerst naar denne klage er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist, kan der anlaegges erstatningssag ved Retten.

2. Ved bedoemmelsen af, om en skrivelse fra en tjenestemand til ansaettelsesmyndigheden skal betragtes som en ansoegning efter vedtaegtens artikel 90, stk. 1, eller en klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, er Retten ikke bundet af parternes hensigter.

Naar det ved en gennemgang af sagens omstaendigheder fremgaar, at den skrivelse, sagsoegeren har betegnet som en klage, indeholder en opfordring til ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en afgoerelse, og ikke kan betragtes som nogen anfaegtelse af en udtrykkelig eller stiltiende afgoerelse, der indeholder et klagepunkt for den paagaeldende, maa skrivelsen betragtes som en ansoegning.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder, retsforhandlinger og paastande

1 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. september 1991 har Antonio Marcato, forhenvaerende tjenestemand ved Kommissionen, anlagt sag med paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale ham et beloeb paa 1 470 000 BFR som erstatning for det tab, han har lidt ved efter eget udsagn at vaere blevet tvunget til at ansoege om foertidspension, samt et beloeb paa 1 000 000 BFR i godtgoerelse for de ydmygelser og den chikane, han har vaeret udsat for.

2 Sagsoegeren, som er foedt i 1928, var tjenestemand i loenklasse B3 ved Kommissionens Generaldirektorat XIX og blev efter ansoegning herom foertidspensioneret med virkning fra den 1. maj 1990.

3 Da sagsoegeren ikke blev optaget paa listen over de tjenestemaend, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988, anlagde han to sager ved Domstolen med paastand om annullation af denne liste (sag 317/88, aendret til sag T-47/89 efter henvisningen af sagen til Retten, og sag 115/89, aendret til sag T-82/89). Retten afviste sag T-47/89 (dom af 20.6.1990, forenede sager T-47/89 og sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231), men annullerede afslaget paa at opfoere sagsoegeren paa den naevnte liste (dom af 5.12.1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735). Annullationen begrundedes med, at det anfaegtede afslag var baseret paa de mundtlige udtalelser, som sekretaeren for GD XIX' s generaldirektoer havde fremsat i Forfremmelsesudvalget. Disse udtalelser var hverken optegnet skriftligt eller indsat i akterne vedroerende sagsoegeren, hvilken fremgangsmaade fandtes at vaere i strid med artikel 26 i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Sagsoegeren var dermed, i strid med kontradiktionsprincippet, blevet afskaaret fra at udtale sig derom. I dommen fastslog Retten endvidere, at sagsoegeren ikke havde fortabt sin retlige interesse i at faa det omhandlede afslag annulleret, selv om han var pensioneret, isaer fordi han bevarede adgangen til at kraeve det tab erstattet, som han maatte have lidt paa grund af den omtvistede retsakt (jf. dommens praemis 54). De to domme har opnaaet retskraft.

4 Referatet af de moeder i Forfremmelsesudvalget den 15. og 16. juni 1988, hvorunder generaldirektoerens sekretaer havde fremsat de omhandlede udtalelser, er gengivet i Rettens dom af 5. december 1990 (jf. praemis 7) og lyder saaledes:

"Udvalget har taget den detaljerede forklaring til efterretning, som GD XIX' s repraesentant har afgivet vedroerende Mercato' s forhold (sic). Udvalget maa konstatere, at forklaringen ligger paa linje med de forklaringer, der er blevet afgivet i de foregaaende regnskabsaar af andre repraesentanter for GD XIX og findes derfor bekraeftet. Da de bedoemmelser, som er udfaerdiget vedroerende Mercato, imidlertid afviger noget indbyrdes, finder udvalget, at Mercato' s overordnede boer fastlaegge en klar linje vedroerende hans forhold."

5 I bilaget til duplikken i sag 317/88 (senere sag T-47/89) fremlagde Kommissionen to referater af samtaler, som sagsoegeren havde haft med sine overordnede i april og juni 1989. Disse referater udskilte Retten imidlertid fra sagens akter ved kendelse af 6. december 1989. Herefter anlagde sagsoegeren en ny sag, hvis formaal i det vaesentlige var at faa referaterne annulleret og at faa tildelt én ECU i symbolsk godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, som sagsoegeren mente at have lidt. Denne sag blev afvist ved Rettens dom af 25. september 1991 (sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731) med den begrundelse, at der ikke havde fundet en forudgaaende klageprocedure sted i henhold til vedtaegtens artikel 90 og 91. Ogsaa denne dom har opnaaet retskraft.

6 Den 6. februar 1991 indleverede sagsoegeren en skrivelse til Kommissionen, som var benaevnt "klage", og som anfoertes at indeholde en "klage i henhold til vedtaegtens artikel 90". I den formular, som Kommissionens administration anvender ved registrering af ansoegninger og klager, og hvortil overskriften lyder: "Ansoegning/klage", er ingen af disse to ord overstreget. I skrivelsen rejste sagsoegeren krav

- dels om erstatning af det oekonomiske tab paa 42 000 BFR pr. maaned i 35 maaneder - dvs. i alt 1 470 000 BFR - som han havde lidt ved at vaere blevet tvunget til at ansoege om foertidspension,

- dels om en godtgoerelse paa 1 000 000 BFR for de ydmygelser og den chikane, som han havde vaeret udsat for igennem laengere tid, og som havde medfoert en forringelse af hans helbred.

7 Til stoette for disse krav gjorde sagsoegeren hovedsagelig gaeldende, at der var blevet foert en bagvaskelseskampagne mod ham af to sekretaerer, som arbejdede successivt for GD XIX' s generaldirektoer, Leygues og Bruechert, og af sagsoegerens umiddelbart overordnede, Lemoine, som alle tre havde modsat sig en forfremmelse af ham ved at kritisere ham i Forfremmelsesudvalget. Da sagsoegeren foerste gang var blevet gjort opmaerksom af personalerepraesentanterne i Forfremmelsesudvalget paa Lemoine' s kritik af ham, talte han i juli 1985 med Lemoine herom. Det var efter denne samtale, at han begyndte at faa vanskeligheder paa sit arbejde, og at han fik overdraget andre arbejdsopgaver, som efter hans opfattelse foerte til, at han blev sat i en slags "aktiv uvirksomhed, som i realiteten indebar, at han var 'rangeret ind paa et sidespor' ". Han var blevet forbitret over den situation, som Leygues, Bruechert og Lemoine derved havde bragt ham i, og som havde medfoert en psykisk og fysisk udmattelse af ham, der havde medfoert, at han var blevet tvunget til at ansoege om foertidspension tre aar tidligere end forudset.

8 Den 15. februar 1991 tilsendte Kommissionen sagsoegeren en notits, som anfoertes at vedroere "Deres klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2 ...", og hvorved sagsoegeren paa en standardskrivelse modtog meddelelse om, hvilken afdeling og hvilken person, der ville behandle klagen, samt blev tilbudt en samtale. Ved telefax af 29. maj 1991 blev sagsoegeren dog efterfoelgende underrettet om, at hans "ansoegning nr. 20/91 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1," ville blive behandlet i Kommissionens Faellesgruppe vedroerende Klager den 5. juni 1991, ligesom man henledte hans opmaerksomhed paa, at "reglerne ... om behandling af klager ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde". Endelig blev sagsoegeren anmodet om ved telefax at bekraefte skrivelsen over for Kommissionen.

9 Sagsoegeren svarede herpaa ved telefax af 30. maj 1991, hvori det bl.a. hedder:

"Tak for Deres opfordring som foelge (sic) af den af mig den 6. februar 1991 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, indgivne klage ..."

10 Moedet i Kommissionens Faellesgruppe vedroerende Klager fandt sted den 5. juni 1991. Sagsoegeren modtog dog ikke efterfoelgende noget udtrykkeligt svar fra administrationen.

11 Sagsoegeren har herefter anlagt naervaerende sag, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 4. september 1991.

12 Ved et processkrift af 8. oktober 1991 har Kommissionen under henvisning til artikel 114 i Rettens procesreglement nedlagt paastand om, at sagen afvises, og at afgoerelsen om formaliteten traeffes inden behandlingen af sagens realitet. Sagsoegeren har fremsat sine bemaerkninger vedroerende afvisningspaastanden i et processkrift, indleveret til Rettens Justitskontor den 4. december 1991.

13 Under behandlingen af formalitetsspoergsmaalet har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:

- Sagen afvises.

- Afgoerelsen om sagens omkostninger traeffes i overensstemmelse med gaeldende regler.

Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen fremmes til realitetsbehandling, idet Kommissionens afvisningspaastand ikke tages til foelge.

- Behandlingen af sagens formalitet foretages under alle omstaendigheder samtidig med sagens realitet, hvorfor sagens behandling fortsaettes med henblik herpaa.

- Kommissionen tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.

14 Ifoelge artikel 114, stk. 3, i Rettens procesreglement forhandles der mundtligt om formalitetsindsigelsen, medmindre Retten bestemmer andet. Da Retten (Femte Afdeling) har fundet, at den ved sin gennemgang af akterne er tilstraekkeligt oplyst om sagen, findes det ufornoedent at afholde mundtlig forhandling i sagen.

Formaliteten

15 Kommissionen har indledningsvis fremhaevet, at Rettens omtale i dommen af 5. december 1990 af sagsoegerens mulighed for at anlaegge erstatningssag angik det tab, sagsoegeren eventuelt havde lidt ved ikke at vaere blevet optaget paa listen over de tjenestemaend, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse i 1988. Det tab, der paastaas erstattet i den foreliggende sag, vedroerer derimod andre omstaendigheder.

16 Til stoette for paastanden om sagens afvisning har Kommissionen anfoert, at der ikke har vaeret gennemfoert nogen klageprocedure i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90 og 91. Den skrivelse, som sagsoegeren fremsendte den 6. februar 1991, og som var benaevnt "klage", maa efter Kommissionens opfattelse anses for en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, der blev stiltiende afvist den 6. juni 1991, og denne afvisning udgjorde en "retsakt, der indeholder et klagepunkt imod ham (sagsoegeren)". Da sagsoegeren ikke i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, indgav nogen klage over den stiltiende afvisning, er vedtaegtens artikel 91, stk. 2, efter Kommissionens opfattelse til hinder for at fremme sagen til realitetsbehandling.

17 Kommissionen anfoerer, at det i denne forbindelse er uden betydning, at der er tale om et erstatningssoegsmaal. Erstatningssoegsmaal, som udspringer af tjenestemandens ansaettelse i en EF-institution, er nemlig ikke omfattet af EOEF-Traktatens artikel 178 og 215, men af Traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91. Forudsaetningen for at realitetsbehandle et saadant erstatningssoegsmaal er derfor, at der foreligger en akt med et klagepunkt, og at der er indgivet en klage over denne akt, som er blevet afvist. Til stoette herfor henviser Kommissionen til dom af 10. december 1969 i sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen (Sml. 1969, s. 141; org. ref.: Rec. s. 505, paa s. 511), hvorefter EF' s domsmyndighed kun har fuld proevelsesret i henhold til vedtaegtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, saafremt der foreligger en tvist vedroerende lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt i den betydning, som er forudsat i artikel 91, stk. 1, foerste punktum. Retten er ifoelge sagsoegte ikke kompetent til at paakende et erstatningssoegsmaal, medmindre der er nedlagt paastand om annullation af en saadan akt.

18 Endvidere henviser Kommissionen til Rettens dom af 25. september 1991 (sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731), hvori Retten fastslog, at hvis formaalet med soegsmaalet er at opnaa erstatning for et tab, som haevdes at vaere forvoldt ved handlinger, der ikke har nogen retsvirkning, skal den administrative procedure i henhold til artikel 90, stk. 1, paabegyndes ved, at den paagaeldende forelaegger ansaettelsesmyndigheden en ansoegning om erstatning af tabet. Foerst naar denne ansoegning er blevet afslaaet, kan den paagaeldende indgive en klage over afslaget i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2.

19 Videre erkender Kommissionen, at sagsoegeren ganske vist selv har gjort gaeldende, at han indgav en klage og ikke nogen ansoegning, saaledes som det bekraeftes af hans telefax af 30. maj 1991. Kommissionen laegger dog vaegt paa, at de handlinger, som tilskrives Bruechert, Leygues og Lemoine, og som klagen vedroerte, ikke udgjorde akter, som indeholder et klagepunkt, da de ikke havde karakter af afgoerelser. Uanset om disse handlinger maatte anses for akter, der indeholder et klagepunkt, var sagsoegerens klage over dem under alle omstaendigheder indgivet for sent, da handlingerne laa flere aar forud for datoen for klagens indgivelse.

20 Efter Kommissionens opfattelse er det tillige uden betydning, at sagsoegeren, som anfoert i staevningen, indgav klagen inden tre maaneder efter Rettens dom af 5. december 1990. Kommissionen forstaar ikke, hvorledes sagsoegeren kan mene, at dommen (som gav ham medhold) var en akt, der ifoelge vedtaegten udloeste en frist for at indgive klage i lighed med, hvad der gaelder for en akt, som indeholder et klagepunkt.

21 Af disse grunde boer sagen efter Kommissionens opfattelse afvises, uanset hvilken retlig karakter skrivelsen af 6. februar 1991 i oevrigt maa antages at have (altsaa om den er en ansoegning eller en klage).

22 Sagsoegeren har i staevningen anfoert, at han i overensstemmelse med vedtaegtens bestemmelser har udtoemt den administrative procedure, idet han indgav klage inden for fristen paa tre maaneder efter dommen af 5. december 1990, og at denne klage blev stiltiende afvist den 6. juni 1991. Han anfoerer, at han ikke kan frakendes retlig interesse i at faa erstattet det tab, han har lidt, og at de aerekraenkende udtalelser om ham udgoer akter, der indeholder et klagepunkt.

23 I sine bemaerkninger om Kommissionens afvisningspaastand har sagsoegeren anfoert, at den foreliggende sag ikke vedroerer de foranstaltninger, som Kommissionen har truffet til opfyldelse af Rettens dom af 5. december 1990 (foernaevnte sag T-82/89, Marcato), men angaar et selvstaendigt og supplerende erstatningskrav i forhold til den erstatning, sagsoegeren eventuelt har ret til som foelge af naevnte dom.

24 Vedroerende formalitetsspoergsmaalet henviser sagsoegeren for det foerste til vedtaegtens artikel 91, stk. 1, sidste punktum, hvorefter EF' s domsmyndighed har fuld proevelsesret i tvister angaaende pengebeloeb. Foelgelig maa sagsoegeren vaere berettiget til at rejse selvstaendigt krav om erstatning af sit tab, forudsat han har udtoemt den forudgaaende administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90.

25 Hvad angaar erstatningssoegsmaal maa artikel 90 efter sagsoegerens opfattelse fortolkes paa baggrund af denne vedtaegtsbestemmelses vigtigste funktion, som er at give ansaettelsesmyndigheden kendskab til de erstatningskrav, som den paagaeldende tjenestemand oensker at goere gaeldende, foer han i givet fald anlaegger sag ved Retten. Sagsoegeren henviser i den forbindelse til, at den afgoerende materielle betingelse for at anlaegge sag er, at der er begaaet en tjenstlig fejl, og at en saadan fejl kan bero paa en afgoerelse, men ogsaa paa blotte handlinger. Foelgelig er der ikke noget til hinder for at klage over retsstridige handlinger, som har medfoert et tab, uanset om disse akter har karakter af en afgoerelse eller ej.

26 Sagsoegeren anfoerer, at de retsstridige handlinger i den foreliggende sag beror paa de aerekraenkende udtalelser, som blev fremsat, og som ikke er akter med karakter af en afgoerelse, men tilkendegivelser, der er fremsat med forsaet til at volde skade og derfor kan medfoere et erstatningsansvar.

27 Sagsoegeren finder det helt urimeligt at rejse krav om, at han i det foreliggende tilfaelde skal have indgivet en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, for at udvirke, at ansaettelsesmyndigheden traeffer afgoerelse om hans erstatningskrav. Der var i det foreliggende tilfaelde intet at ansoege ansaettelsesmyndigheden om i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og det er ikke noedvendigt at anvende proceduren efter denne bestemmelse, medmindre tjenestemanden oensker en stillingtagen fra ansaettelsesmyndigheden, som kan medfoere vedtagelse af en akt, der indeholder et klagepunkt.

28 Sagsoegeren tilfoejer, at de retsstridige handlinger, som tabet beror paa, blev fastslaaet ved Rettens dom af 5. december 1990. Under disse omstaendigheder var sagsoegeren, i overensstemmelse med princippet om, at administrationen foerst skal have kendskab til de forhold, som den paagaeldende anfaegter, foer sagen indbringes for den kompetente domsmyndighed, berettiget til inden tre maaneder efter dommens afsigelse at indgive en klage over de retsstridige handlinger, som indeholdt et klagepunkt for ham.

29 Endelig bestrider sagsoegeren den af Kommissionen fremfoerte opfattelse, hvorefter erstatningskravet maa anses for subsidiaert i forhold til annullationspaastanden. Han anfoerer i den forbindelse, at dommen af 10. december 1969 i Grasselli-sagen (foernaevnte sag 32/68), som Kommissionen har paaberaabt sig, blot skal forstaas paa den maade, at der skal foreligge en reel tvist mellem tjenestemanden og institutionen, og at tvisten ikke maa forelaegges Domstolen, foer den forudgaaende administrative procedure er udtoemt. Der er ingen af de fortolkningselementer, som kan uddrages af de for den foreliggende sag relevante tekster, der giver stoette for det synspunkt, at princippet om erstatningssoegsmaalets selvstaendige karakter, som Domstolen har fastslaaet i sin praksis vedroerende EOEF-Traktatens artikel 178 og 215, ikke ogsaa finder anvendelse i tvister om EF-institutionernes tjenestemaend. Herfra boer alene goeres undtagelse i det saerlige tilfaelde, hvor erstatningssoegsmaalet er anlagt med henblik paa betaling af et beloeb, som fuldstaendig svarer til den fordel, sagsoegeren ville kunne opnaa ved annullation af en individuel afgoerelse, hvilket ikke er tilfaeldet i denne sag.

30 Vedroerende det anfoerte skal Retten foerst bemaerke, at der ikke kan gives Kommissionen medhold i den opfattelse, som den har gjort gaeldende med henvisning til dommen af 10. december 1969 i sag 32/68, Grasselli, og hvorefter et erstatningssoegsmaal i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte, alene kan fremmes til realitetsbehandling, saafremt det anlaegges i tilslutning til et annullationssoegsmaal. Som Domstolen senere har fastslaaet, navnlig i dommen af 22. oktober 1975 (sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, paa s. 1181), er annullationssoegsmaalet og erstatningssoegsmaalet selvstaendige retsmidler, ikke blot i sager anlagt i henhold til EOEF-Traktatens artikel 173 og 178, men ogsaa i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte, jf. Traktatens artikel 179. En sagsoeger kan derfor vaelge at benytte et af disse to retsmidler eller dem begge i forening, forudsat proceduren efter vedtaegtens artikel 90 og 91 er overholdt.

31 Fremme af det foreliggende erstatningssoegsmaal til realitetsbehandling afhaenger herefter af, om der har fundet en forudgaaende administrativ procedure sted i henhold til vedtaegtens artikel 90 og 91.

32 I den forbindelse bemaerkes, at der er forskel paa den forudgaaende administrative procedure, som skal foelges efter vedtaegten, naar det tab, som kraeves erstattet, anfoeres at bero paa en akt, der indeholder et klagepunkt ifoelge vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og den procedure, som skal foelges, naar tabet anfoeres at bero paa handlinger, som ikke har karakter af afgoerelser.

33 I det foerste tilfaelde er det en betingelse for at fremme erstatningssoegsmaalet til realitetsbehandling, at den paagaeldende inden for de fastsatte frister har indgivet en klage til ansaettelsesmyndigheden over den akt, som har forvoldt ham det paastaaede tab, og har anlagt sag inden en frist paa tre maaneder efter det tidspunkt, da klagen er blevet afvist (jf. foernaevnte dom af 22.10.1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt, jf. Sml. s. 1182 ff.). I det andet tilfaelde derimod skal den administrative procedure, som skal foelges forud for erstatningssoegsmaalet, ifoelge vedtaegtens artikel 90 og 91 indeholde to etaper. For det foerste skal den paagaeldende forelaegge ansaettelsesmyndigheden en ansoegning om erstatning. Det er alene det udtrykkelige eller stiltiende afslag paa ansoegningen, som er en afgoerelse, der indeholder et klagepunkt, og som der kan klages over, og foerst naar denne klage er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist, kan der anlaegges erstatningssag ved Retten (jf. Rettens dom af 25.9.1991 i foernaevnte sag T-5/90, Marcato, praemis 50 ff., og Domstolens dom af 27.6.1989, sag 200/87, Giordani, Sml. s. 1877, paa s. 1901).

34 Sagsoegeren har anfaegtet betingelsen om, at den forudgaaende administrative procedure skal gennemfoeres i to etaper under henvisning til, at det er tilstraekkeligt for at opfylde formaalet med vedtaegtens artikel 91, stk. 2 - som er at goere ansaettelsesmyndigheden bekendt med tjenestemandens klagepunkter for at tilvejebringe eller fremme mulighederne for at opnaa en mindelig bilaeggelse af tvisten - at der, foer der anlaegges erstatningssoegsmaal, indgives en klage over de handlinger, som paastaas at udgoere skadegoerende tjenstlige fejl, uden at disse handlinger har nogen retsvirkninger. Den anfoerte opfattelse er imidlertid i strid med de paagaeldende vedtaegtsbestemmelsers ordlyd og endvidere uforenelig med den klage- og soegsmaalsadgang, som er foreskrevet i vedtaegtens artikel 90 og 91. Efter denne ordning kan der nemlig ikke anlaegges sag ved EF' s domsmyndighed, medmindre der foreligger en akt, der har visse retsvirkninger - hvilken akt i givet fald ogsaa kan taenkes at bestaa i et stiltiende afslag paa en ansoegning - og medmindre den paagaeldendes klage over denne akt er blevet afvist. Foreligger der derimod ikke en saadan akt, er det ikke tilstraekkeligt, at tjenestemanden foerst rejste sit erstatningskrav i en klage (jf. Domstolens dom af 27.6.1989 i foernaevnte sag 200/87, Giordani).

35 Det tilfoejes, at hvad angaar skadegoerende handlinger er sagsoegerens fortolkning af vedtaegten uforenelig med fristreglen i artikel 90. Tidspunktet for klagefristens begyndelse er nemlig praecist fastlagt i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, for forskellige grupper af tilfaelde. Det gaelder datoen for aktens offentliggoerelse, afgoerelsens meddelelse til modtageren, den paagaeldendes erhvervelse af kendskab dertil samt datoen for svarfristens udloeb, som alle vedroerer praecist definerede begivenheder, der goer det muligt at fastslaa med sikkerhed, fra hvilket tidspunkt fristen loeber. Naar der er tale om skadegoerende handlinger, er det derimod ikke muligt at fastslaa dette tidspunkt med sikkerhed. Af retssikkerhedsgrunde er det derfor noedvendigt, at der i saadanne tilfaelde indgives en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1.

36 Sagsoegeren har anfoert, at fristen i den foreliggende sag, som ogsaa vedroerer handlinger, der efter sagsoegerens opfattelse har karakter af skadegoerende tjenstlige fejl, loeber fra den dato, da Retten afsagde dommen i foernaevnte sag T-82/89, Marcato, dvs. fra den 5. december 1990. Herom bemaerkes, at vedtaegten ikke indeholder nogen bestemmelser, hvorefter datoen for afsigelsen af en dom kan laegges til grund som tidspunktet for begyndelsen af en klagefrist. Sagsoegeren er derfor ikke paa grund af afsigelsen af foernaevnte dom blevet fritaget for at foelge den forudgaaende administrative procedure, som er foreskrevet i vedtaegtens bestemmelser.

37 Sagsoegeren kan heller ikke, som haevdet, antages at vaere blevet gjort bekendt med de anfoerte omstaendigheder paa datoen for afsigelsen af foernaevnte dom. I den forbindelse bemaerkes, at Retten i praemis 7 i dommen af 5. december 1990, som sagsoegeren har paaberaabt sig, blot har citeret et uddrag af moedeprotokollen for moederne i Forfremmelsesudvalget den 15. og 16. juni 1988. Denne moedeprotokol fandtes imidlertid allerede i bilaget til det svarskrift af 28. marts 1989, som Kommissionen havde indgivet i sag 317/88 (den senere sag T-47/89). Sagsoegeren var altsaa blevet bekendt med de omhandlede omstaendigheder, laenge foer Retten afsagde dommen af 5. december 1990.

38 Der kan derfor ikke gives sagsoegeren medhold i den opfattelse, at der, inden en erstatningssag anlaegges, kan indgives en klage over enhver handling, som udgoer en tjenstlig fejl, uanset om denne har karakter af en afgoerelse eller blot er en handling.

39 Der maa herefter tages stilling til, om de skadegoerende handlinger, som ifoelge sagsoegeren ligger til grund for det tab, han paastaar erstattet, er akter, som indeholder et klagepunkt.

40 Sagsoegeren goer i den forbindelse gaeldende, at den skade, han er blevet paafoert, skyldes dels de aerekraenkende udtalelser, som er blevet fremsat om ham i Forfremmelsesudvalgene i de omhandlede regnskabsaar, dels de "ydmygelser og den chikane", han er blevet udsat for. Herom bemaerkes, som sagsoegeren selv har erkendt, at en saadan adfaerd udelukkende har karakter af faktiske handlinger, som ikke rummer noget som helst element af afgoerelse. Den kunne derfor ikke paavirke sagsoegerens retsstilling.

41 Det anfoerte beroeres ikke af, at den foreliggende erstatningssag blev foranlediget af Rettens dom af 5. december 1990 i sag T-82/89. Sagsoegeren har paaberaabt sig denne dom til godtgoerelse af sine paastande om, at der blev begaaet visse tjenstlige fejl forud for den afgoerelse, som anfaegtedes under sag T-82/89, og at disse tjenstlige fejl ikke blot gjorde den anfaegtede afgoerelse ulovlig, men tillige paafoerte ham et tab, som gik videre end selve foelgerne af afgoerelsen. Hertil bemaerkes, at den omstaendighed, at Retten i foernaevnte dom antog, at der havde fundet saadanne handlinger sted, da den konstaterede, at den afgoerelse, hvortil disse handlinger udgjorde et forberedende led, var behaeftet med en mangel, ikke indebaerer, at handlingerne kan antages at have karakter af afgoerelser. Det tab, som sagsoegeren haevder at have lidt, beror derfor ikke paa akter, som indeholder et klagepunkt i den betydning, der er forudsat i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, hvorfor det efter vedtaegten var noedvendigt, at der i det foreliggende tilfaelde blev gennemfoert en forudgaaende administrativ procedure i to etaper.

42 Sagsoegeren var altsaa forpligtet til i foerste omgang at indgive en ansoegning om erstatning af det tab, som han haevder at have lidt.

43 Den 6. februar 1991 sendte sagsoegeren Kommissionen en skrivelse, som var benaevnt "klage". I sin telefax af 30. maj 1991 bekraeftede han, at han med denne skrivelse havde haft til hensigt at forelaegge ansaettelsesmyndigheden en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Uanset om sagsoegerens hensigt altsaa ikke var at indgive en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, bemaerkes, at Retten ikke er bundet af parternes hensigter hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt en af sagsoegeren indgivet skrivelse skal betragtes som en "ansoegning" eller en "klage" (jf. herom Rettens kendelse af 1.10.1991, sag T-38/91, Coussios mod Kommissionen, Sml. II, s. 763, praemis 25).

44 I den forbindelse er der grund til at fremhaeve, at den skrivelse, som sagsoegeren indgav, og som bar overskriften "klage i henhold til vedtaegtens artikel 90", indeholdt en raekke elementer, der snarere gjorde skrivelsen til en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, end til en klage i henhold til artikel 90, stk. 2. Sagsoegerens formaal var nemlig at faa udbetalt et beloeb paa 2 470 000 BFR, idet han ved skrivelsen opfordrede ansaettelsesmyndigheden til at traeffe beslutning om at tildele ham dette beloeb. En ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, indeholder netop typisk en opfordring til ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning. I en klage fremsaettes der derimod typisk krav om, at ansaettelsesmyndigheden annullerer en udtrykkelig eller stiltiende afgoerelse, som den har truffet vedroerende en tjenestemand, og sagsoegeren opfordrede ikke i den omhandlede skrivelse ansaettelsesmyndigheden til at aendre en foranstaltning vedroerende ham, som den tidligere havde truffet. Omstaendighederne i den foreliggende sag adskiller sig derfor saavel fra den situation, hvor der rejses krav dels om erstatning, dels om annullation af en akt, der indeholder et klagepunkt (jf. herom f.eks. Domstolens dom af 27.6.1989 i foernaevnte sag 200/87, Giordani), som fra den situation, hvor en tjenestemand rejser krav om, at ansaettelsesmyndigheden annullerer en angiveligt foreliggende beslutning, som reelt ikke indeholder noget klagepunkt (jf. herom f.eks. Rettens dom af 25.9.1991 i foernaevnte sag T-5/90, Marcato). I begge de anfoerte situationer kan det dokument, tjenestemanden indgiver, nemlig betegnes som en klage, uanset om den i givet fald vil kunne afvises af formelle grunde. I den foreliggende sag havde indholdet af sagsoegerens skrivelse imidlertid ikke en saadan karakter, at skrivelsen kunne betegnes som en klage.

45 Af samtlige de anfoerte betragtninger foelger, at skrivelsen af 6. februar 1991 reelt var en ansoegning ifoelge vedtaegtens artikel 90, stk. 1, selv om sagsoegeren havde betegnet den som en "klage". Det tilfoejes, at sagsoegeren blev informeret herom ved Kommissionens telefax af 29. maj 1991, om end ogsaa Kommissionen i sin notits af 15. februar 1991 betegnede skrivelsen som en klage.

46 Ifoelge vedtaegtens artikel 90, stk. 1, maatte ansoegningen anses for stiltiende afslaaet den 6. juni 1991. Da sagsoegeren ikke indgav nogen klage over dette afslag i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, fandt der ikke en forudgaaende administrativ procedure sted, som det kraeves efter vedtaegtens artikel 90 og 91. Som foelge heraf maa det foreliggende erstatningssoegsmaal afvises fra realitetsbehandling.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

47 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til samme procesreglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Femte Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Hver part betaler sine egne omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg, den 25. februar 1992.