ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mange økonomiske aktører, og ikke mindst [små og mellemstore virksomheder (SMV’er)], anser administrative byrder som følge af kravet om at fremlægge et stort antal certifikater og andre dokumenter forbundet med udelukkelses- og udvælgelseskriterierne for at være en væsentlig hindring for deres deltagelse i offentlige udbud. Begrænsning af sådanne krav, eksempelvis gennem anvendelse af et fælles europæisk udbudsdokument (ESPD) bestående af en ajourført egenerklæring, kan resultere i betydelig forenkling til fordel for både ordregivende myndigheder og økonomiske aktører.

Den tilbudsgiver, som det er besluttet at tildele kontrakten, bør imidlertid fremlægge de relevante beviser, og de ordregivende myndigheder bør ikke indgå kontrakter med tilbudsgivere, der ikke kan gøre dette. Ordregivende myndigheder bør også have ret til at anmode om alle eller en del af de supplerende dokumenter, når som helst de måtte anse det for nødvendigt for at sikre, at proceduren gennemføres korrekt. Dette kan især være tilfældet i procedurer med to faser – begrænsede udbud, udbud med forhandling, konkurrencepræget dialog og innovationspartnerskaber – hvor de ordregivende myndigheder gør brug af muligheden for at begrænse antallet af ansøgere, der opfordres til at indgive tilbud. Et krav om indsendelse af supplerende dokumenter i forbindelse med udvælgelsen af ansøgere, som opfordres til at deltage, kan begrundes med, at det bør undgås, at de ordregivende myndigheder opfordrer ansøgere til at deltage, som senere viser sig ikke at være i stand til at indsende de supplerende dokumenter i tildelingsfasen, og dermed forhindrer andre i øvrigt kvalificerede ansøgere i at deltage.

Det bør udtrykkeligt præciseres, at ESPD også bør indeholde relevante oplysninger om enheder, hvis kapacitet en økonomisk aktør baserer sig på, så oplysninger om sådanne enheder kan verificeres samtidig med og på samme vilkår som verifikationen af den økonomiske hovedaktør.
29

For det andet og i medfør af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 forudsætter erhvervelsen af en selvstændig ret til adgang til arbejdsmarkedet i denne bestemmelses forstand, at tre kumulative betingelser er opfyldt, nemlig for det første, at den pågældende person anses for at være familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, der har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i værtsmedlemsstaten, for det andet, at den pågældende person har fået tilladelse af de kompetente myndigheder i denne medlemsstat til at slutte sig til nævnte arbejdstager, og for det tredje, at personen har haft lovlig bopæl af en vis varighed på nævnte værtsmedlemsstats område (jf. i denne retning dom af 19.7.2012, Dülger, C-451/11, EU:C:2012:504, præmis 29).
46

Det skal i denne forbindelse indledningsvis bemærkes, at ifølge Domstolens faste praksis tilkommer det inden for rammerne af proceduren i artikel 267 TEUF udelukkende den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. i denne retning dom af 26.2.2013, Melloni, C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 28 og 29 og den deri nævnte retspraksis).
3

3.-5. og 15. betragtning til forordning nr. 1215/2012 har følgende ordlyd: »(3) [Den Europæiske Union] har sat sig som mål at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, bl.a. ved at lette adgangen til domstolene, navnlig på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og udenretslige afgørelser om civilretlige spørgsmål. Med henblik på gradvis at indføre et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, navnlig når de er nødvendige for det indre markeds funktion. (4) Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at have bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og sikre hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat. (5) Sådanne bestemmelser falder ind under samarbejdet om civilretlige spørgsmål efter artikel 81 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). […] (15) Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium. Dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af tvistens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres selvstændigt.«
3

Det fremgår af artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9), at dette direktivs formål er at fastsætte standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse.
43

Det bemærkes i denne henseende, at når en national regel, der pålægger den solidarisk hæftende skyldner at betale morarenter af hovedgælden, gør det muligt at bekæmpe misbrug på momsområdet, bidrager den til at opfylde formålet om at sikre statskassen en effektiv opkrævning af momsen, som forfølges med artikel 205 i direktiv 2006/112. Eftersom anvendelsen af en sådan regel forudsætter, at det godtgøres, at medkontrahenten til den person, der er betalingspligtig for momsen, vidste eller burde have vidst, at denne sidstnævnte ikke ville betale denne afgift, samtidig med at vedkommende selv udøver sin fradragsret, synes det både at være forholdsmæssigt og i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, at der foreligger en forpligtelse for en sådan medkontrahent, som i kraft af sin frivillige deltagelse i et momsmisbrug anses for fra begyndelsen at have samtykket til den betalingspligtige persons ulovlige hensigt om ikke at betale den nævnte afgift, til at afhjælpe virkningerne af den forsinkede betaling heraf, for hvilket også medkontrahenten har et ansvar.
Samme direktivs artikel 46, der har overskriften »Retten til at udøve det pågældende erhverv«, har følgende ordlyd:

»Økonomiske aktører, der ønsker at deltage i en offentlig kontrakt, kan anmodes om at godtgøre, at de er optaget i det faglige register eller handelsregistret, eller om at afgive en erklæring under ed eller at fremlægge en attest som angivet i bilag IX A for offentlige bygge- og anlægskontrakter, i bilag IX B for offentlige vareindkøbskontrakter og i bilag IX C for offentlige tjenesteydelseskontrakter, og som foreskrevet i den medlemsstat, hvor de er etableret.

Hvis ansøgere eller tilbudsgivere i forbindelse med indgåelsen af offentlige tjenesteydelseskontrakter skal have en bestemt autorisation eller være medlem af en bestemt organisation for i deres hjemland at kunne udføre den pågældende tjenesteydelse, kan den ordregivende myndighed kræve bevis for denne autorisation eller dette medlemskab.«
49

Denne samlede vurdering af fremstillingsprocessen for solcellemoduler og ‑paneler samt af den sammenlignende betydning af de forskellige faser, som den indebærer, forekommer ikke åbenbart fejlagtig, henset til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 38. De to elementer, som den er baseret på, dvs. evnen til at fange solenergi og derefter omdanne den til elektricitet, kan nemlig anses for dels at udgøre solcellers, solcellemodulers og ‑panelers væsentlige egenskaber, dels for at være afgørende for disse forskellige produktkategoriers endelige bestemmelse. Disse to elementer set under ét gør det desuden muligt at antage, at forarbejdningen af wafere af silicium til solceller har en både væsentlig betydning og en større betydning end de forbedringer, der bliver foretaget under den senere fase i fremstillingsprocessen, hvorunder et større eller mindre antal solceller samles i solcellemoduler eller ‑paneler.
34

I denne sammenhæng bemærkes, at der med direktiv 2005/29 foretages en fuldstændig harmonisering på EU-plan af bestemmelserne om virksomheders urimelig handelspraksis over for forbrugerne, og at direktivets bilag I indeholder en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, som i henhold til direktivets artikel 5, stk. 5, bliver betragtet som urimelige »under alle omstændigheder«. Som det udtrykkeligt præciseres i 17. betragtning til direktivet, er disse former for handelspraksis derfor de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i samme direktivs artikel 5-9 (jf. i denne retning dom af 10.7.2014, Kommissionen mod Belgien, C-421/12, EU:C:2014:2064, præmis 55 og 56 og den deri nævnte retspraksis).
Lovdekretets artikel 13 bestemmer:

»1. Inden for en frist på fem dage efter den i artikel 4, stk. 4, omhandlede underretning kan den mistænkte og dennes advokat til forundersøgelsesdommeren gøre indsigelse mod afgørelsen om anerkendelse.

2. Forundersøgelsesdommeren træffer afgørelse ved kendelse efter at have hørt den offentlige anklager. Kendelsen meddeles den offentlige anklager og forkyndes for den pågældende.

3. Den offentlige anklager underretter straks udstedelsesmyndigheden. Såfremt indsigelsen tages til følge, ophæves afgørelsen om anerkendelse.

4. Indsigelsen har ikke opsættende virkning for fuldbyrdelsen af efterforskningskendelsen og for fremsendelsen af resultaterne af de foretagne foranstaltninger. Under alle omstændigheder kan den offentlige anklager undlade at fremsende resultaterne af de foretagne foranstaltninger, hvis der er risiko for et alvorligt og uopretteligt tab for den mistænkte, tiltalte eller enhver person, der i øvrigt er berørt af foranstaltningens foretagelse.

5. Når de grunde til afvisning, der er anført i artikel 10, foreligger, skal forundersøgelsesdommeren, når denne skal træffe afgørelse om fuldbyrdelse af efterforskningskendelsen i henhold til artikel 5, efter anmodning fra parterne ophæve den afgørelse om anerkendelse, der er truffet af den offentlige anklager.

6. Ved ophævelse af afgørelsen om anerkendelse fuldbyrdes efterforskningskendelsen ikke.

7. Den mistænkte eller tiltalte, dennes advokat, den person, der har været genstand for en indefrysning af bevismateriale eller formuegoder, samt den person, der har ret til at få dem tilbage, kan ligeledes gøre indsigelse mod afgørelsen om anerkendelse af afgørelsen om anerkendelse af efterforskningskendelsen vedrørende indefrysning af bevismateriale. Retten træffer afgørelse i et lukket retsmøde, jf. strafferetsplejelovens artikel 127. I så fald kan den offentlige anklagemyndighed og de af lovovertrædelsen berørte parter iværksætte kassationsappel af rettens afgørelse inden for en frist på 10 dage fra dens forkyndelse. Kassationsdomstolen træffer afgørelse i et lukket retsmøde inden for en frist på 30 dage fra appellen. Appellen har ikke opsættende virkning.«
36

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at en national foranstaltning, hvorefter aldersgrænsen for, at et barn af en tyrkisk arbejdstager, som opholder sig lovligt på værtsmedlemsstatens område, kan indgive en ansøgning om familiesammenføring, nedsættes fra 18 år til 15 år, udgør en »ny[...] begrænsning[...]« i denne bestemmelses forstand. En sådan begrænsning kan imidlertid begrundes i det formål, der består i at sikre en vellykket integration af de pågældende tredjelandsstatsborgere, forudsat at de nærmere bestemmelser for gennemførelsen heraf ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte formål.
40

Hvad angår den anden betingelse bemærkes, at Domstolen ved flere lejligheder har fastslået, at nationale bestemmelser, der forbød bestemte former for reklame inden for bestemte brancher, såvel retligt som faktisk påvirkede afsætningen af nationale varer og afsætningen af varer fra andre medlemsstater på samme måde, således at de udgjorde former for salg, der ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 34 TEUF (jf. i denne retning dom af 15.12.1993, Hünermund m.fl., C-292/92, EU:C:1993:932, præmis 21 og 22, af 9.2.1995, Leclerc-Siplec, C-412/93, EU:C:1995:26, præmis 21-24, og af 25.3.2004, Karner, C-71/02, EU:C:2004:181, præmis 42). Dette gjorde sig navnlig gældende for en fagetisk regel, der forbød apotekere at reklamere uden for deres apotek for håndkøbsmedicin, som de var berettiget til at udbyde til salg (dom af 15.12.1993, Hünermund m.fl., C-292/92, EU:C:1993:932, præmis 22-24).
Sjette, ottende og niende afsnit i præamblen til aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 7, herefter »aftalen om Det Forenede Kongeriges udtræden«), der blev vedtaget den 17. oktober 2019 og trådte i kraft den 1. februar 2020, har følgende ordlyd:

»[s]om erkender, at det er nødvendigt at sikre en gensidig beskyttelse af unionsborgere og statsborgere i Det Forenede Kongerige samt af deres respektive familiemedlemmer, hvis disse har udøvet retten til fri bevægelighed inden en i denne aftale fastsat dato, og at sikre, at de rettigheder, de har i medfør af denne aftale, kan håndhæves og er baseret på princippet om ikkeforskelsbehandling; og som også erkender, at rettigheder, der følger af perioder med social sikring, bør beskyttes[…]

[…]

[s]om tager i betragtning, at det er i både Unionens og Det Forenede Kongeriges interesse at fastlægge en overgangsperiode eller gennemførelsesperiode, i hvilken EU-retten, herunder internationale aftaler – uanset alle de konsekvenser, Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen får for så vidt angår Det Forenede Kongeriges deltagelse i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, navnlig udløbet på datoen for denne aftales ikrafttræden af de mandater, som varetages af alle de medlemmer af Unionens institutioner, organer og agenturer, der er nomineret, udnævnt eller valgt i forbindelse med Det Forenede Kongeriges medlemsskab af Unionen – bør finde anvendelse for og i Det Forenede Kongerige og som hovedregel med samme virkning for så vidt angår medlemsstaterne for at undgå forstyrrelser i den periode, hvor der føres forhandlinger om aftalen/aftalerne om de fremtidige forbindelser[…]

[s]om erkender, at Det Forenede Kongeriges særlige omstændigheder som en stat, der er udtrådt af Unionen, betyder, at det, selv om EU-retten vil finde anvendelse for og i Det Forenede Kongerige i overgangsperioden, vil være vigtigt for Det Forenede Kongerige på egen hånd at kunne tage skridt til at forberede og fastlægge nye internationale ordninger, herunder på områder, hvor Unionen har enekompetence, forudsat at sådanne aftaler ikke træder i kraft eller finder anvendelse i den pågældende periode, medmindre Unionen har godkendt det«.
5

Det nævnte direktivs artikel 27 med overskriften »Netvejledning« fastsætter: »1. Efter høring af de berørte parter udarbejder og offentliggør infrastrukturforvalteren en netvejledning, der skal kunne anskaffes mod betaling af en afgift, som ikke må overstige udgivelsesomkostningerne. Netvejledningen offentliggøres på mindst to af [Den Europæiske Unions] officielle sprog. Netvejledningens indhold skal stilles gratis til rådighed i elektronisk format på infrastrukturforvalterens webportal og være tilgængelig via en fælles webportal. Webportalen etableres af infrastrukturforvalterne inden for rammerne af deres samarbejde i henhold til artikel 37 og 40. 2. Netvejledningen indeholder en redegørelse for karakteren af den infrastruktur, som er til rådighed for jernbanevirksomheder, og oplysninger om vilkårene for adgang til den relevante jernbaneinfrastruktur. Netvejledningen indeholder også oplysninger om vilkårene for adgang til servicefaciliteter koblet til infrastrukturforvalterens net og for levering af ydelser i disse faciliteter eller henviser til et websted, hvor oplysningerne stilles gratis til rådighed i elektronisk format. Netvejledningens indhold er fastlagt i bilag IV. 3. Netvejledningen ajourføres og ændres i nødvendigt omfang. 4. Netvejledningen offentliggøres mindst fire måneder inden udløbet af fristen for ansøgninger om infrastrukturkapacitet.«
118

Hvis det imidlertid antages, således som Retten gjorde, at begrundelsen for den omtvistede afgørelse nødvendigvis skal gøre det muligt for Landesbank Baden-Württemberg at kontrollere rigtigheden af beregningen af dens ex ante-bidrag for 2017 til Afviklingsfonden, vil det nødvendigvis indebære et forbud for EU-lovgiver mod at indføre en metode til beregning af dette bidrag, der integrerer data, hvis fortrolige karakter er beskyttet ved EU-retten, og dermed i uforholdsmæssig grad indskrænke den vide skønsbeføjelse, som denne lovgiver med henblik herpå skal råde over, ved bl.a. at forhindre den i at vælge en metode, der kan sikre, at finansieringen af Afviklingsfonden dynamisk tilpasses udviklingen i den finansielle sektor, ved en komparativ hensyntagen navnlig til den finansielle situation for hvert enkelt institut, der er meddelt tilladelse på en i SRM deltagende medlemsstats område.
43

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at der inden for det marked, der berøres af hemmelige aftaler om prissætning og prisstigninger for varer, foreligger international og stedlig kompetence til på grundlag af det sted, hvor skaden er indtrådt, at træffe afgørelse i et søgsmål med påstand om erstatning for skade, der er forvoldt ved disse aftaler, som er i strid med artikel 101 TEUF, for enten den ret, inden for hvis værneting den virksomhed, som hævder at have lidt skade, har købt de varer, der er berørt af de nævnte aftaler, eller – i tilfælde af, at denne virksomhed har foretaget køb flere steder – den ret, inden for hvis værneting virksomhedens vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende.
14

Ved klager indgivet til den belgiske skattemyndighed anfægtede BJ rækkefølgen af disse to former for skattenedsættelse, idet han gjorde gældende, at en anvendelse af skattenedsættelsen for indkomst, der er fritaget for beskatning i medfør af internationale dobbeltbeskatningsoverenskomster, som ikke skete før, men efter skattenedsættelserne for den indkomstskattefritagne andel, for langsigtet opsparing og for udgifter til energibesparende foranstaltninger i en bolig fandt sted, ikke gjorde det muligt for BJ fuldt ud at benytte disse skattefordele og medførte fortabelse – pro rata i forhold til hans skattefritagne luxembourgske indkomst – af en del af disse fordele, som han havde ret til i medfør af den belgiske lovgivning.
32

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 14, nr. 6), i direktiv 2006/123 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at sagkyndige personer, der repræsenterer den økonomiske sektor i det pågældende handelsområde, deltager i det kollegiale organ, der har kompetence til at afgive en udtalelse om udstedelse af en tilladelse til erhvervsmæssig brug, og dette gælder, selv om disse personer ikke tager del i afstemningen om ansøgningen om tilladelse og har den begrænsede opgave at redegøre for situationen i denne økonomiske sektor og det pågældende projekts indvirkning på sidstnævnte, for så vidt som ansøgerens aktuelle eller potentielle konkurrenter deltager i udpegelsen af de nævnte personer.
8

Tvisten i hovedsagen i sag C-152/20 vedrører aflønningen af to rumænske lastbilchauffører, GD og EH, som var ansat af selskabet SC Gruber Logistics SRL. Det fremgik af deres individuelle arbejdsaftaler, der var affattet på både rumænsk og italiensk, at bestemmelserne i disse arbejdsaftaler blev suppleret af bestemmelserne i lov nr. 53/2003. Desuden foreskrev de nævnte arbejdsaftaler, at tvister i relation til arbejdsaftalerne, henhørte under domstolen med den materielle og stedlige kompetence. For så vidt angår arbejdsstedet var det i arbejdsaftalerne fastsat, at »[a]rbejdet udføres (i afdelingen/på kontoret/i værkstedet/på tjenestestedet) i selskabets garage/på stedet for virksomhedens udøvelse/på et andet organiseret arbejdssted i Oradea kommune [(Rumænien)], og i kraft af delegation/udstationering hos kontorerne eller forretningsstederne for nuværende eller fremtidige kunder og leverandører, på alle bestemmelsessteder i landet og i udlandet, hvor der er brug for det i forbindelse med arbejdsopgaverne anvendte køretøj, eller på ethvert andet sted, hvor arbejdstageren udfører sine transportopgaver.«
21

28. betragtning til denne forordning, der er indeholdt i nævnte del B, under overskriften »Samme vare«, er sålydende: »Myndighederne i en af medlemsstaterne påpegede, at udtrykket »deformerbart« i henhold til de forklarende bemærkninger til [KN] omfatter kuglegrafitstøbejern (identisk med duktilt støbejern). Selv om ingen af de interesserede parter opgav salg af fittings med gevind af duktilt støbejern i [undersøgelsesproceduren], er der bevis for, at dette er muligt. Da disse fittings har de samme grundlæggende fysiske egenskaber som de deformerbare fittings med gevind, der er blevet undersøgt, skønnes det hensigtsmæssigt at præcisere, at varer af duktilt støbejern falder under anvendelsesområdet for denne procedure og for foranstaltningerne.«
42

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at i en situation, hvor en person ikke er i besiddelse af det uddannelsesbevis, der attesterer dennes erhvervsmæssige kvalifikation som farmaceut, som omhandlet i punkt 5.6.2 i bilag V til direktiv 2005/36, men har erhvervet faglige kompetencer vedrørende dette erhverv både i hjemlandet og i værtsmedlemsstaten, har de kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten, når de skal behandle en ansøgning om anerkendelse af de erhvervsmæssige kvalifikationer, pligt til at vurdere disse kompetencer og sammenligne dem med de kompetencer, som kræves i værtsmedlemsstaten for at få adgang til erhvervet som farmaceut. Hvis disse kompetencer svarer til de kompetencer, som kræves efter de nationale bestemmelser i værtsmedlemsstaten, har denne pligt til at anerkende dem. Hvis sammenligningen viser, at der kun er delvis overensstemmelse mellem disse kompetencer, er værtsmedlemsstaten berettiget til at kræve, at den pågældende person dokumenterer at have erhvervet de manglende kundskaber og kvalifikationer. Det tilkommer i givet fald de kompetente nationale myndigheder at vurdere, om de kundskaber, der er erhvervet i værtsmedlemsstaten, navnlig ved praktisk erfaring, er tilstrækkelige til at dokumentere, at vedkommende har de manglende kundskaber. Hvis sammenligningen viser, at der er væsentlige forskelle mellem den uddannelse, der er gennemført af ansøgeren, og den uddannelse, der kræves i værtsmedlemsstaten, kan de kompetente myndigheder fastsætte udligningsforanstaltninger for at kompensere for disse forskelle.