ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Mens dette kriterium alene angår de konsekvenser, der skal drages af en undladelse af at fremsende en diskulperende sagsakt, var den omhandlede økonometriske model ikke et bevismateriale, men et redskab, der gav Kommissionen mulighed for at vurdere de sandsynlige virkninger af fusionen på priserne. Selv hvis der var tale om et bevismateriale, ville denne model kun være et potentielt diskulperende element. Det blotte forhold, at modellen førte til, at antallet af nationale markeder, hvori fusionen kunne give anledning til en væsentlig hindring for en effektiv konkurrence, blev reduceret fra 29 til 15, er i denne henseende utilstrækkeligt. Den omstændighed, at en af de af Kommissionen anvendte faktorer var mere bebyrdende i klagepunktsmeddelelsen end i den endelige afgørelse, giver endvidere ikke i sig selv grundlag for at fastslå, at det relevante bevismateriale til vurderingen af disse faktorer på tidspunktet for denne afgørelse var blevet diskulperende elementer.
3

Følgende fremgår af anden, syvende til niende og ellevte betragtning direktiv 2009/110: »(2) I sin gennemgang af [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/46/EF af 18. september 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed (EFT 2000, L 275, s. 39)] fremhævede Kommissionen, at der er behov for at revidere dette direktiv, da den fandt, at nogle af direktivets bestemmelser havde lagt hindringer i vejen for udviklingen af et ægte indre marked for elektroniske pengetjenester og af sådanne brugervenlige tjenester. […] (7) Der bør indsættes en klar og teknisk neutral definition af elektroniske penge. Denne definition bør dække alle de situationer, hvor udbyderen af betalingstjenester udsteder en forudbetalt lagret værdi som vederlag for midler, som kan anvendes til betalingsformål, fordi tredjemand anerkender den som betaling. (8) Definitionen på elektroniske penge bør dække elektroniske penge, der enten er lagret på en betalingsanordning, som indehaveren af elektroniske penge er i besiddelse af, eller er fjernlagret på en server og forvaltes af indehaveren af elektroniske penge via en specifik konto for elektroniske penge. Definitionen bør være tilstrækkelig bred til, at den ikke bremser den teknologiske udvikling og ikke blot dækker alle de elektroniske pengeprodukter, der findes på markedet i dag, men også dem, der kan blive udviklet fremover. (9) Tilsynsreglerne for e-pengeinstitutter bør tages op til revision og bringes mere på linje med de risici, som disse institutter konfronteres med. Disse regler bør også bringes i overensstemmelse med tilsynsreglerne for betalingsinstitutter i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s. 1)]. I den forbindelse bør de relevante bestemmelser i direktiv 2007/64/EF finde tilsvarende anvendelse på e-pengeinstitutter, uden at det berører bestemmelserne i dette direktiv. […] […] (11) Der er også behov for lovgivning om startkapital kombineret med lovgivning om løbende kapital for at sikre en passende grad af forbrugerbeskyttelse og for at sikre, at e-pengeinstitutter driver deres virksomhed på en sund og forsigtig måde. I betragtning af elektroniske penges særlige karakter bør der være mulighed for at benytte en alternativ metode til beregning af løbende kapital. Der bør opretholdes en uforbeholden tilsynsmæssig skønsmargen for at sikre, at de samme risici behandles ens for alle udbydere af betalingstjenester, og at beregningsmetoden dækker den specifikke forretningssituation for et givent e-pengeinstitut. Det bør desuden foreskrives, at e-pengeinstitutter skal holde midler, der tilhører indehavere af elektroniske penge, adskilt fra de midler, som e-pengeinstituttet benytter til andre forretningsaktiviteter. E-pengeinstitutter bør ligeledes opfylde krav om en effektiv bekæmpelse af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme.«
24

EStG’s § 39e med overskriften »Procedure for indhentning og anvendelse af individuelle elektroniske oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst« har følgende ordlyd: »(1) For hver lønmodtager fastsætter Bundeszentralamt für Steuern i princippet automatisk skatteklassen og antallet af fradrag for de børn, som skal tages i betragtning i skatteklasse I-IV […] som individuelle oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst (§ 39, stk. 4, første punktum, nr. 1 og 2) […] Såfremt Finanzamt [skattekontoret] fastsætter individuelle oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst efter § 39, giver det Bundeszentralamt für Steuern meddelelse om disse oplysninger, således at arbejdsgiverne elektronisk kan søge disse […] (2) Bundeszentralamt für Steuern gemmer de individuelle oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst under identifikationsnummeret, således at arbejdsgiverne elektronisk kan søge de individuelle oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst, og tilføjer for hver lønmodtager følgende oplysninger, ud over de oplysninger, der er anført i [AO’s] § 139b, stk. 3, nævnte personoplysninger: 1. retligt tilhørsforhold til et skatteopkrævende trossamfund samt dato for ind- og udmeldelse 2. civilstand ifølge folkeregistret, fra hvilken dato og til hvilken dato, samt for viede ægtepartnerens identifikationsnummer 3. børn med deres identifikationsnummer. […] (4) Med henblik på søgning af individuelle oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst skal lønmodtageren ved tiltrædelse af et ansættelsesforhold meddele arbejdsgiveren: 1. sit identifikationsnummer og fødselsdato […] […] Ved påbegyndelsen af et ansættelsesforhold skal arbejdsgiveren ved fjerndatabehandling søge de individuelle elektroniske oplysninger til brug for beregningen af indeholdelse af kildeskat i lønindkomst for lønmodtageren hos Bundeszentralamt für Steuern og indføre dem i lønmodtagerens lønkonto.«
67

I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret oplyst, at selv om det ikke kunne udelukkes, at en tilsvarende tilskyndelse af en mindreårig til at udføre handlinger af heteroseksuel eller homoseksuel (kvindelig) karakter var blevet anset for og straffet som en overtrædelse af de fagetiske forpligtelser, som påhviler tjenestemandsansatte politibetjente, ville den disciplinære sanktion, der blev pålagt E.B., have været væsentligt mildere, såfremt der ikke havde foreligget en forening af de komponenter, der er fastsat i den pågældende østrigske strafferetlige bestemmelse. Under disse omstændigheder tilkommer det denne ret at afgøre, om den nævnte overtrædelse ville have ført til en disciplinær sanktion, som medførte nedsættelse af størrelsen af alderspensionen, og i givet fald at fastsætte, hvilket omfang den nedsættelse af pensionen, som ville være blevet pålagt E.B. i form af en disciplinær sanktion, ville have haft, såfremt der ikke havde foreligget forskelsbehandling på grund af seksuel orientering, idet det forudsættes, at en sådan nedsættelse i dette tilfælde ville være mindre end 25%.
Skal artikel 2, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 24, stk. 1, i [direktiv 2006/112], fortolkes således, at nedrivningsarbejde, som udføres af en virksomhed, som beskæftiger sig med nedrivningsarbejde, kun omfatter en transaktion, når nedrivningsvirksomheden i henhold til betingelserne i kontrakten mellem denne og bestilleren er forpligtet til at bortkøre nedrivningsaffaldet og – såfremt nedrivningsaffaldet indeholder metalskrot – kan videresælge metalskrottet til virksomheder, som opkøber [genbrugs]skrot?

Eller skal en sådan kontrakt om nedrivningsarbejde under hensyntagen til artikel 2, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 14, stk. 1, i [direktiv 2006/112], fortolkes således, at den omfatter to transaktioner, nemlig for det første udførelse af nedrivningsvirksomhedens tjenesteydelse for bestilleren af nedrivningsarbejdet og for det andet nedrivningsvirksomhedens køb af metalskrottet af bestilleren af nedrivningsarbejdet med henblik på videresalg?

Er det i denne forbindelse af betydning, at nedrivningsvirksomheden ved fastsættelsen af prisen for nedrivningsarbejdet tager hensyn til som en prisreducerende faktor, at den har mulighed for også at opnå indtægter ved salget af nedrivningsaffald?

Er det i denne forbindelse af betydning, at mængden og værdien af det anvendelige nedrivningsaffald ikke er aftalt i kontrakten om nedrivningsarbejdet, og det heller ikke er aftalt, at de senere skal meddeles bestilleren af nedrivningsarbejdet, og at nedrivningsaffaldets mængde og værdi først viser sig, når nedrivningsvirksomheden sælger det videre?
45

Som antydet af den forelæggende ret, og således som det tillige er blevet fremført i de for Domstolen afgivne skriftlige indlæg og under de drøftelser, der fandt sted under retsmødet for denne, skal det i den foreliggende sag fastslås, at den afgiftsfritagelse, der er fastsat i GrEStG’s § 6a, tilsigter at foretage en korrektion for at undgå en afgiftspålæggelse, der anses for at være for vidtgående.
85

Henset til disse betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, der er indeholdt i et til et udbud ledsagende aftaleudkast til en koncession, og som foreskriver fortabelse af koncessionen til afholdelsen af de omhandlede lottospil: – i forbindelse med alle lovovertrædelser, for hvilke en retsforfølgelse er bestemt, og hvor den ordregivende myndighed som følge af lovovertrædelsens art, alvor, udøvelsesmåde og dens forbindelse til genstanden for den virksomhed, der er tildelt i koncession, vurderer, at koncessionshaveren herved ikke besidder den påkrævede pålidelighed, professionalisme og moralske egnethed – eller hvis koncessionshaveren tilsidesætter lovgivningen vedrørende bekæmpelse af uregelmæssigt, ulovligt og illegalt spil, og navnlig når koncessionshaveren selv eller gennem selskaber, som denne kontrollerer eller er forbundet med, uanset hvor de er hjemmehørende, markedsfører andre spil, som kan sammenlignes med de omhandlede lottospil, uden at have den foreskrevne godkendelse, forudsat at disse bestemmelser er begrundede, viser sig at stå i forhold til det forfulgte mål og er i overensstemmelse med gennemsigtighedsprincippet, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve i lyset af de angivelser, som er indeholdt i nærværende dom.
Artikel 80, sammenholdt med artikel 2, nr. 4), i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national skattelovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter fysiske personer indkomstbeskattes af beløb, som de tildeles som stipendium af det offentlige organ, der har ansvaret for at gennemføre det projekt, som forvaltningsmyndigheden for det pågældende operationelle program har udvalgt som omhandlet i nævnte forordnings artikel 2, nr. 3), og som finansieres af europæiske strukturfonde.
60

For det første følger det af et vist antal andre bestemmelser i direktiv 2004/18, at rammeaftalen fra begyndelsen skal fastlægge den maksimale mængde varer eller tjenesteydelser, der kan være genstand for efterfølgende kontrakter. Særligt bestemmer direktivets artikel 9, stk. 9, som bl.a. redegør for beregningsmetoderne for den anslåede værdi af rammeaftalerne, at den værdi, der skal tages hensyn til, er den anslåede maksimumsværdi eksklusive moms af alle de kontrakter, der forventes tildelt inden for rammeaftalens løbetid. Hvad angår punkt 6, litra c), med overskriften »Offentlige tjenesteydelseskontrakter«, der figurer under afsnittet »Udbudsbekendtgørelse« i bilag VII A til direktiv 2004/18, er det ligeledes et krav, at en udbudsbekendtgørelse, der vedrører en sådan aftale, specificerer den samlede anslåede værdi af ydelserne for hele rammeaftalens løbetid samt, i det omfang det er muligt, værdien og hyppigheden af de kontrakter, der skal indgås. Som Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende og som anført af generaladvokaten i punkt 78 i forslaget til afgørelse, skal den ordregivende myndighed, der oprindeligt var part i aftalen – selv om den kun er forpligtet til at iværksætte foranstaltninger, når der er tale om at præcisere værdien og hyppigheden af hver enkelt af de efterfølgende kontrakter, der indgås – til gengæld præcisere den samlede mængde, som kan blive genstand for efterfølgende kontrakter.
Den samme lovs § 25, der har overskriften »Afgift på rejseydelser«, har følgende ordlyd:

»1. De nedenstående forskrifter gælder for en erhvervsdrivendes rejsetjenesteydelser, som ikke er bestemt for aftagerens erhvervsvirksomhed, for så vidt som den erhvervsdrivende derved optræder over for aftageren i eget navn og gør brug af rejseunderleverancer. Den erhvervsdrivendes ydelse skal anses for at være en øvrig ydelse. Leverer den erhvervsdrivende inden for rammerne af en rejse flere ydelser af denne art over for en aftager, anses de for at være én samlet øvrig ydelse. Stedet for den øvrige ydelse bestemmes efter § 3a, stk. 1. Rejseunderleverancer er leveringer og øvrige ydelser, der leveres af tredjemand og umiddelbart kommer den rejsende til gode.

2. Den øvrige ydelse er afgiftsfritaget, for så vidt som de rejseunderleverancer, der henregnes hertil, udføres i et tredjeland. Den erhvervsdrivende skal fastslå, at betingelsen for fritagelse er opfyldt. Bundesministerium der Finanzen (forbundsfinansministeriet) kan med samtykke fra Bundesrat (Parlamentets Andetkammer) ved kendelse fastlægge de betingelser, hvorunder den erhvervsdrivende skal forelægge dette bevis.

3. Den øvrige ydelse beregnes ud fra forskellen mellem det beløb, som aftageren betaler for at få ydelsen, og det beløb, som den erhvervsdrivende betaler for rejseunderleverancerne. Momsen regnes ikke med til afgiftsgrundlaget. I stedet for at beregne afgiftsgrundlaget for hver enkelt ydelse kan den erhvervsdrivende anvende enten grupper af ydelser eller alle de i afgiftsperioden leverede ydelser.

4. Uanset § 15, stk. 1, er den erhvervsdrivende ikke berettiget til at fradrage de momsbeløb, som faktureres særskilt over for ham for rejseunderleverancerne, såvel som de i henhold til artikel 13b skyldige afgifter, som indgående moms. Herudover berøres § 15 ikke.

[…]«
12

Tingsrätt (byret) dømte Muhammad Imran Khalid Syed for krænkelse af varemærkeretten med hensyn til alle de fundne varer. Denne ret dømte endvidere Muhammad Imran Khalid Syed for overtrædelse af lov (1960:729) for de varer, der var påført et motiv, som var ophavsretligt beskyttet, der befandt sig i den butik, han drev, og de varer, der var oplagret på begge de omhandlede lagre, i det omfang de var af samme art som de varer, der var til salg i denne butik. Med henblik på ligeledes at dømme Muhammad Imran Khalid Syed for disse sidstnævnte varer fandt tingsrätt (byret), at begrebet »udbud til salg« af varer, der krænkede klagernes ophavsret, ikke udelukkende fandt anvendelse på de varer, som på et givent tidspunkt befandt sig i Muhammad Imran Khalid Syeds butik, men at dette udbud ligeledes omfattede de varer af samme art, der befandt sig på lagrene. Derimod fastslog denne retsinstans, at de andre varer, der var oplagret på disse lagre, ikke kunne anses for at have været udbudt til salg. Tingsrätt (byret) idømte Muhammad Imran Khalid Syed en betinget frihedsstraf og 80 dagbøder for alle disse overtrædelser.
48

Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 308 skal fortolkes således, at rejsebureauets fortjenstmargen og dermed dets afgiftsgrundlag udgør forskellen mellem det samlede beløb uden moms, der skal betales af den rejsende, og rejsebureauets faktiske omkostninger i tidligere led til den af andre afgiftspligtige personer foretagne levering af varer og ydelser, for så vidt som disse transaktioner direkte kommer den rejsende til gode. Når afdragsbeløbet svarer til turismeydelsens samlede pris eller en betydelig del af denne pris, og når bureauet endnu ikke har betalt nogen faktisk omkostning eller kun en begrænset del af denne ydelses individuelle samlede omkostning, eller endvidere når den individuelle omkostning, som bureauet faktisk har betalt for rejsen, ikke kan fastlægges på tidspunktet for betalingen af afdraget, kan fortjenstmargenen fastlægges på grundlag af et skøn over den forudsigelige samlede omkostning, som rejsebureauet i sidste ende skal betale. Med henblik på et sådant skøn skal rejsebureauet eventuelt tage hensyn til de omkostninger, som bureauet faktisk allerede har betalt, når afdraget modtages. Med henblik på beregningen af fortjenstmargenen reduceres rejsens samlede pris med den skønnede faktiske samlede omkostning, og afgiftsgrundlaget for den moms, der skal betales i forbindelse med modtagelsen af afdraget, opnås ved at gange dette afdragsbeløb med den procentsats, som den forudsigelige fortjenstmargen, der således fastlægges i rejsens samlede pris, udgør.
43

Det fremgår af artikel 8, stk. 3, litra j), sammenholdt med artikel 11, stk. 2, i direktiv 2001/83, at den omstændighed, at visse indikationer eller doseringsformer i referencelægemidlets markedsføringstilladelse ikke er inkluderet i produktresuméet for et generisk lægemiddel, betyder, at disse indikationer eller doseringsformer ikke er en del af genstanden for ansøgningen om markedsføringstilladelse. Ved at anvende muligheden i denne artikel 11, stk. 2, begrænser den, der ansøger om markedsføringstilladelse, således sin ansøgnings omfang, uden at den kompetente nationale myndighed i denne henseende har en skønsmargen, således som generaladvokaten har anført i punkt 57 i forslag til afgørelse.
48

Det følger ligeledes af fast retspraksis, at der er formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante (dom af 14.6.2017, Online Games m.fl., C-685/15, EU:C:2017:452, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål og forstå, hvorfor den nationale retsinstans finder, at en besvarelse af disse spørgsmål er nødvendig for, at retsinstansen kan afgøre den sag, som verserer for den (jf. i denne retning dom af 8.9.2016, Politanò, C-225/15, EU:C:2016:645, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis). I modsætning til, hvad den kroatiske regering har anført, synes det problem, som rejses ved det andet og det tredje spørgsmål, ikke at være af hypotetisk karakter.
8

Artikel 31 i Real Decreto 1624/1992 por el que se aprueba el Reglamento del Impuesto sobre el Valor Añadido (kongeligt dekret nr. 1624/1992 om vedtagelse af bekendtgørelsen om merværdiafgift) af 29. december 1992, der har overskriften »Tilbagebetaling til visse handels- og erhvervsdrivende, der ikke er etableret på det område, hvor [momsen] finder anvendelse, men er etableret inden for Fællesskabet eller på De Kanariske Øer, Ceuta eller Melilla«, bestemmer i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen: »[…] 7. […] Når der er tvivl om gyldigheden eller rigtigheden af de oplysninger, der er indeholdt i en anmodning om tilbagebetaling eller i en elektronisk kopi af de fakturaer eller dokumenter, som anmodningen henviser til, kan det organ, der har kompetence til at behandle anmodningen, i medfør af den procedure til indhentelse af supplerende eller efterfølgende oplysninger, der er henvist til i artikel 119, stk. 7, i lov nr. 37/1992, om fornødent kræve, at ansøgeren fremlægger originalerne af de pågældende dokumenter. Disse originaler skal være til rådighed for skatte- og afgiftsforvaltningen i hele perioden indtil afgiftens forældelse. Anmodninger om supplerende eller efterfølgende oplysninger skal besvares af adressaten inden for en frist på en måned efter anmodningens modtagelse. 8. Afgørelsen af anmodningen om tilbagebetaling skal træffes og meddeles ansøgeren inden for fire måneder efter den dato, hvor det organ, som har kompetence til at træffe afgørelsen, modtog anmodningen. Når en anmodning om supplerende eller efterfølgende oplysninger er nødvendig, skal afgørelsen dog træffes og meddeles ansøgeren inden for en frist på to måneder fra datoen for modtagelsen af de efterspurgte oplysninger eller, hvis adressaten ikke besvarer en sådan anmodning, fra den dato, der ligger en måned efter det tidspunkt, hvor anmodningen blev foretaget. I sådanne sager skal tilbagebetalingsproceduren have en mindste varighed på seks måneder regnet fra modtagelsen af anmodningen hos det organ, som har kompetence til at træffe afgørelse herom. Når en anmodning om supplerende eller efterfølgende oplysninger er nødvendig, er den seneste frist for at afgøre anmodningen om tilbagebetaling under alle omstændigheder otte måneder regnet fra modtagelsen heraf, og såfremt ansøgeren efter udløbet af de i dette stk. nævnte frister ikke har modtaget en udtrykkelig meddelelse om afgørelsen, skal anmodningen anses for afslået. […] 10. Et helt eller delvist afslag på en indgiven anmodning kan påklages af ansøgeren i medfør af bestemmelserne i afsnit V i [Ley 58/2003 General Tributaria (den almindelige lov om skatter og afgifter) nr. 58/2003 af 17. december 2003]. […]«
23

Den forelæggende ret har anført, at Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) fastslog, at de to bulgarske virksomheder, hvis overførsel inden for Fællesskabet der var tale om, har afgivet momsangivelser og heri har angivet erhvervelsen inden for Fællesskabet i Bulgarien. Momssvigen har først fundet sted på et efterfølgende omsætningstrin, nemlig ved angivelsen af, at disse erhvervsdrivende havde foretaget en ny levering inden for Fællesskabet af de omhandlede varer, der havde til formål at videresælge dem til Vetsch. De nævnte virksomheder har med urette afgiftsfritaget denne levering inden for Fællesskabet. Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) lagde til grund for sin afgørelse, at nævnte levering ikke havde fundet sted. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) var af den opfattelse, at det dog ikke var blevet godtgjort, at de samme virksomheder på tidspunktet for overførslen inden for Fællesskabet af de nævnte varer til Bulgarien allerede havde til hensigt at begå svig i forbindelse med en senere transaktion vedrørende disse varer.
Denne konstatering afsvækkes ikke af den ungarske regerings indlæg. I modsætning til det, som denne regering har anført, er det for fastsættelsen af den dato, hvor gennemførelsesafgørelsen fik virkning, for det første irrelevant at Kommissionen i sit forslag til Rådets gennemførelsesafgørelse om tilladelse til Ungarn til at anvende en foranstaltning, der fraviger artikel 193 i direktiv 2006/112 (COM(2015) 557 final), udtrykkeligt har angivet, at den blev underrettet om, at Ungarn var begyndt at anvende den fravigelse, der anmodes om, uden at have afventet gennemførelsesafgørelsen, for det andet at den 31. december 2017 er fastsat som udløbsdato i denne afgørelses artikel 2, og for det tredje at Kommissionen i en skrivelse til Ungarn angav, at den havde til hensigt at imødekomme denne medlemsstats anmodning om varigheden af anvendelsen af den ønskede fravigelse, og bestemte, at denne periode skulle fastsættes til tre år.