ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
167

Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen med urette fastslog, at den ovenfor i præmis 166 nævnte adfærd var en del af samme overtrædelse. Henvisningen til et fælles mål med at begrænse eller fordreje konkurrencen på markedet for rentederivater i japanske yen eller at ændre JPY LIBOR er således uklare, urigtige og ikke underbyggede. Sagsøgerne har gjort gældende, at den omstændighed, at disse to former for adfærd ikke har fået de samme deltagere, med undtagelse af H., til at gribe ind, er et objektivt forhold med henblik på at finde, at de udgør adskilte begivenheder. De har ligeledes anført, at de metoder, der er anvendt i hver af de to former for adfærd, er grundlæggende forskellige, hvilket er til hinder for, at de er en del af den samme overtrædelse.
93

Det fremgår således af fast retspraksis, at den manglende overholdelse af en frist som den, der er indført ved artikel 41, stk. 2, i forordning nr. 1083/2006, kun kan medføre en annullation af den retsakt, der blev vedtaget ved procedurens afslutning, såfremt der består en mulighed for, at den omhandlede procedure som følge af denne uregelmæssighed kunne have ført til et andet resultat. Selv om den person, der påberåber sig en sådan uregelmæssighed, ikke er forpligtet til at godtgøre, at den pågældende retsakt uden uregelmæssigheden ville have haft et for denne persons interesser mere fordelagtigt indhold, skal vedkommende dog konkret påvise, at en sådan mulighed ikke helt kan udelukkes (jf. analogt dom af 4.2.2016, C & J Clark International og Puma, C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 140, og af 12.6.2015, Health Food Manufacturers’ Association m.fl. mod Kommissionen, T-296/12, EU:T:2015:375, præmis 71).
27

Sagsøgeren har bestridt Kommissionens argumenter og gjort gældende, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling. Sagsøgeren har herved for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at søgsmålet skal afvises, skønt det påhviler den at gøre dette. Sagsøgeren har for det andet anført, at søgsmålet ikke tilsigter en annullation af afgørelsen om at tildele kontrakten til det konsortium, som selskab A. er medlem af, men at det fastslås, at denne afgørelse har påført sagsøgeren et tab. For det tredje har sagsøgeren fremhævet, at en dom, der medfører, at Unionen ifalder ansvar uden for kontrakt, og tilkender virksomheden erstatning, ikke ville få nogen konsekvenser for det konsortium, som selskab A. er medlem af, for så vidt som en sådan dom ikke rejser tvivl om tildelingen af den offentlige kontrakt og ikke de facto annullerer tildelingsafgørelsen. For det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at enhver, der mener at have lidt et tab, skal have mulighed for at anlægge et erstatningssøgsmål, og at søgsmålet i nærværende sag kan antages til realitetsbehandling på grund af alvoren af de faktiske omstændigheder og beviserne for dårlig forvaltningsskik. For det femte har sagsøgeren anført, at erstatningskravet ikke nøjagtigt svarer til det beløb, som virksomheden kunne have modtaget, såfremt den offentlige kontrakt var blevet tildelt den, men til de udgifter, som er afholdt, og et skøn over, hvad sagsøgeren ville have tjent, såfremt denne havde vundet kontrakten.
93

Det skal bemærkes, at det dokument, der fremgår af bilag D 7, ikke blot består af en e-mail, der er udvekslet mellem to personer, men af et nyhedsbrev, som online-handelsselskabet Alibaba.com sendte til sagsøgeren. For at godtgøre, at det omhandlede beskyttelseshylster er blevet offentliggjort, skal der tages hensyn til e-mailens indhold og ikke dens form. Et nyhedsbrev kan ikke anses for »privat korrespondance«. Et nyhedsbrev er efter sin natur rettet mod en flerhed af personer, der abonnerer på det, og formålet er at markedsføre varer. Som sagsøgeren har anført, uden at dette er blevet bestridt af EUIPO, udsender online-handelsplatformen Alibaba.com sine nyhedsbreve til flere tusinde modtagere og ikke blot til sagsøgeren. Det er endvidere velkendt, at internetsiden Alibaba.com er en vigtig platform for salg af varer på verdensplan. Når der henses til disse betragtninger, fremgår det ikke klart af den anfægtede afgørelse, hvilke kriterier appelkammeret anvendte til støtte for konklusionen om, at den e-mail, der er nævnt i bilag D 7, højst kunne godtgøre, at en privat korrespondance mellem to personer havde fundet sted.
86

Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Rådet har anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da det fastslog, at det relevante kriterium var opfyldt for så vidt angik ham. Sagsøgeren har i denne forbindelse anført, at de erklæringer [fortroligt], som Rådet har accepteret uden en forudgående behandling og uden at tage hensyn til de unøjagtigheder, som sagsøgeren har gjort opmærksom på, ikke udgør et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag i denne forbindelse, eftersom det påhvilede Rådet at bevise anklagerne mod sagsøgeren under hensyntagen til de bemærkninger og de diskulperende oplysninger, som denne havde fremført. Ifølge sagsøgeren var Rådet forpligtet til at foretage yderligere efterprøvelser og udbede sig yderligere dokumentation fra tredjelandets myndigheder. Dette gælder navnlig, når der er tale om en forlængelse af restriktive foranstaltninger. Der foreligger desuden ingen beviser for, at sagsøgeren har nogen som helst »tilknytning« til sin bror, Andriy Klyuyev, og at denne er blevet identificeret som ansvarlig for uretmæssig tilegnelse af offentlige midler. Det er ikke tilstrækkeligt, at der er tale om et familiemedlem. Sagsøgeren har desuden fremhævet, at Rådet har underlagt ham en række restriktive foranstaltninger af en usædvanlig kort varighed, hvilket er et udtryk for, at Rådet er bekymret for, at der ikke findes beviser, der kan begrunde mere langvarige foranstaltninger.
68

For så vidt som sagsøgeren har bebrejdet EMA, at agenturet har tilsidesat sin begrundelsespligt i den anfægtede afgørelse, skal dette klagepunkt forkastes. For så vidt som EMA foretog en konkret undersøgelse af den omtvistede rapport, var agenturet nemlig for det første ikke forpligtet til at angive begrundelserne for, at det afviste, at der forelå en generel formodning for fortrolighed med hensyn til de ansøgte dokumenter. For det andet følger grundene til, at EMA fandt, at hele det dokument, der blev begæret aktindsigt i, ikke kunne anses for fortroligt, tydeligt af den anfægtede afgørelse således som sammenfattet i præmis 8-13 ovenfor. Det fremgår ligeledes af den anfægtede afgørelse, at EMA udførligt besvarede de bemærkninger, som sagsøgeren havde fremsat inden for rammerne af den i artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1049/2001 omhandlede rådførelse. Hvad nærmere bestemt angår det anførte om, at der foreligger en risiko for illoyal udnyttelse af oplysningerne, fremgår det af den anfægtede afgørelse, at EMA anførte, at de oplysninger, som blev indgivet i forbindelse med ansøgningen om markedsføringstilladelse, var beskyttede i en periode med databeskyttelse i henhold til artikel 14, stk. 11, i forordning nr. 726/2004. I den anfægtede afgørelse blev det desuden anført, at i henhold til artikel 16 i forordning nr. 1049/2001 berører EMA’s afgørelse om at give aktindsigt ikke de intellektuelle ejendomsrettigheder, som der måtte være til dokumenterne eller deres indhold, og den kan ikke fortolkes som en udtrykkelig eller stiltiende tilladelse eller licens til, at den, der har ansøgt om aktindsigt, kan bruge, kopiere, offentliggøre, udbrede eller på anden måde udnytte dokumenterne eller deres indhold. EMA anførte desuden, at risikoen for anvendelse af dokumenter under omgåelse af eneretten til data i strid med forordning nr. 726/2004 og nr. 1049/2001 ikke kan udgøre en begrundelse for afslag på aktindsigt, idet den modsatte tilgang praktisk talt medfører en nærmest fuldstændig lammelse af de aktiviteter, der er knyttet til aktindsigt i EMA’s dokumenter. En sådan tilgang ville være i strid med bestemmelserne om gennemsigtighed i EUF-traktaten og forordning nr. 1049/2001. Endelig anførte EMA, at der altid er risiko for, at de dokumenter, som udleveres i henhold til forordning nr. 1049/2001, anvendes ulovligt, og at de andre europæiske og nationale lovgivninger fastsætter lignende korrigerende foranstaltninger. Begrundelserne i den anfægtede afgørelse opfylder dermed kravene til begrundelse i artikel 296 TEUF.
92

Inden for rammerne af det tredje, fjerde og niende anbringendes andet led har sagsøgeren for det første i det væsentlige gjort gældende, at der foreligger en mere tungtvejende offentlig interesse i at få aktindsigt i indholdsfortegnelsen med henblik på at undersøge »muligheden for et søgsmål med påstand om erstatning for den skade, der er forårsaget af kartellet«. Dels er søgsmål med påstand om erstatning for skade, der er forårsaget af kartellet, af mere tungtvejende offentlig interesse, idet sådanne søgsmål »styrker virkningen af EU’s konkurrenceregler«, idet de »derved bidrager til opretholdelsen af en effektiv konkurrence inden for Den Europæiske Union«. Dels er det kun ved at gennemse indholdsfortegnelsen, at sagsøgeren vil kunne danne sig en mening om, hvorvidt de dokumenter, der er opregnet heri, kan være nødvendige for at underbygge et eventuelt erstatningssøgsmål. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter artikel 101 TEUF, for så vidt som afslaget på aktindsigt i indholdsfortegnelsen i praksis hindrer sagsøgeren i reelt at udøve sin ret til erstatning i medfør af denne artikel.
29

Endvidere påhviler det ifølge fast retspraksis Kommissionen at godtgøre, at der foreligger en tilsidesættelse af bestemmelserne vedrørende de fælles markedsordninger for landbruget. Kommissionen er således forpligtet til at begrunde sin afgørelse, hvis der deri fastslås manglende kontrol eller mangler ved den kontrol, som vedkommende medlemsstat har gennemført. Kommissionen skal imidlertid ikke udtømmende godtgøre, at de nationale administrationers kontrolforanstaltninger er utilstrækkelige, eller at de tal, som de har meddelt, er urigtige, men den skal fremlægge bevis for, at den nærer en begrundet og rimelig tvivl med hensyn til disse kontrolforanstaltninger eller disse tal. Den pågældende medlemsstat kan for sin del ikke afkræfte Kommissionens konstateringer uden at underbygge sine egne påstande med beviser, der godtgør eksistensen af et pålideligt og funktionsdygtigt kontrolsystem. Såfremt medlemsstaten ikke fører bevis for, at Kommissionens konstateringer er urigtige, udgør disse forhold, der kan give anledning til alvorlig tvivl med hensyn til indførelsen af et passende og effektivt system af foranstaltninger til overvågning og kontrol. Denne lempelse af beviskravet til Kommissionen skyldes, at en medlemsstat har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EGFL’s regnskaber, og at staten følgelig skal føre det mere detaljerede og fuldstændige beviser for, at dens kontrol eller tal er rigtige, og efter omstændighederne for, at Kommissionens påstande er forkerte (jf. dom af 4.9.2015, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, T-245/13, EU:T:2015:595, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
69

Det følger heraf, at det første anbringendes andet led skal tages til følge, og at såvel den afgørelse, hvorved EIT forkastede Kenup-konsortiets forslag, som den afgørelse, tæt forbundet hermed, hvorved EIT udpegede det forslag, der blev identificeret under navnet »InnoLife – Better, longer lives«, derfor skal annulleres, uden at det er nødvendigt at tage stilling til de ni øvrige anbringender i stævningen, navnlig ikke anbringendet om, at der foreligger en interessekonflikt for så vidt angår medlemmerne af bestyrelsen, og særligt spørgsmålet, om EIT har udvist den fornødne agtpågivenhed med henblik på at sikre sig upartisk og objektiv varetagelse af de pågældende medlemmers funktion, idet det i øvrigt gælder for det første, at kravet om upartiskhed dækker den subjektive upartiskhed, men ligeledes den objektive upartiskhed, hvilket vil sige, at EU-institutionen eller EU-organet skal sikre en tilstrækkelig garanti for, at enhver rimelig tvivl herom kan udelukkes (jf. analogt dom af 11.7.2013, Ziegler mod Kommissionen, C-439/11 P, EU:C:2013:513, præmis 155), og, for det andet, at en sådan kontrol skal foretages uafhængigt af enhver individuel bedømmelse af deres ekspertiseniveau. [udelades]
166

[Som berigtiget ved kendelse af 3. oktober 2018] I det foreliggende tilfælde skal det for det første, for så vidt angår ulovligheden af den adfærd, som Kommissionen foreholdes, bemærkes, at sagsøgeren ikke har påberåbt sig andre elementer end de anbringender, der er fremsat til støtte for annullationspåstanden, for det andet, at kun det tredje og det femte anbringende delvist er taget til følge, og, for det tredje, at annullationen af de anfægtede afgørelser i sig selv udgør en passende erstatning for den påberåbte ikke-økonomiske skade, idet sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis, der kan godtgøre, at der lidt en ikke-økonomisk skade, som kan adskilles fra den ulovlighed, der danner grundlag for den delvise annullation af de anfægtede afgørelser, og som ikke kan erstattes fuldt ud ved denne annullation, inden erstatningspåstanden forkastes.
59

Appelkammeret fandt i øvrigt i den anfægtede afgørelses punkt 25, uden at dette blev bestridt af sagsøgeren, at det relevante geografiske område var den Europæiske Union. EUIPO erkendte som svar på et spørgsmål stillet under retsmødet, at det begik en fejl, idet det således definerede det relevante geografiske område, men gjorde gældende, at denne fejl var uden betydning for lovligheden af den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren har gjort gældende, at den nævnte fejl kunne have betydning for vurderingen af de omtvistede varemærkers begrebsmæssige lighed. I denne henseende skal det bemærkes, at selv om appelkammeret begik en fejl, idet det relevante geografiske område, der skulle tages i betragtning – derved, at det ældre varemærke er et spansk varemærke – er Spanien, har denne fejl ikke haft betydning for lovligheden af den anfægtede afgørelse. Denne fejl kan nemlig ikke påvirke vurderingen af de omtvistede varemærkers visuelle, fonetiske eller sågar begrebsmæssige lighed, eftersom varemærkerne er identiske, eller vurderingen af om de pågældende varer og tjenesteydelser er af lignende art, som ikke synes at være afhængig af det relevante geografiske område, hvilket i øvrigt ikke er blevet hævdet i den foreliggende sag.
105

For det første er ECHA af den opfattelse, at agenturet ikke bør tvinges til på ny at gennemføre den samme beslutningsprocedure som fastsat i artikel 41 og 51 i forordning nr. 1907/2006 for tilpasninger, der ikke alene er ugyldige, men som også er støttet på oplysninger, der allerede forelå før den oprindelige overensstemmelseskontrolproces. I modsat fald ville dette betyde, at registranter kontinuerligt ville kunne fremlægge dokumentation med henblik på at tilpasse de i en afgørelse om overensstemmelseskontrol krævede oplysninger. En registrant ville uretmæssigt kunne udskyde fremlæggelsen af oplysninger, som denne normalt allerede burde have fremskaffet i forbindelse med den oprindelige registrering, fordi der, så længe registranten fremlægger en tilpasning, ikke ville kunne ske nogen gennemførelse. Under disse omstændigheder ville ECHA være tvunget til at undlade at anmode medlemsstaterne om at gennemføre en afgørelse om overensstemmelseskontrol og at begynde helt forfra på den i artikel 41, 50 og 51 i forordning nr. 1907/2006 fastsatte procedure. Dette ville således »åbne døren« for, at registranter kunne forhale sager med den virkning, at der, som ECHA har udtrykt bekymring for, skabes et »endeløst kredsløb af nye afgørelser« eller en »endeløs spiral af vurderinger af tilpasninger« på det i artikel 42 i forordning nr. 1907/2006 omhandlede stadie af opfølgningen. For sit vedkommende ville den nationale kontrolmyndighed ikke være i stand til at gennemføre en afgørelse om overensstemmelseskontrol, idet enhver procedure, der blev iværksat i denne forbindelse, ville kunne suspenderes, indtil ECHA træffer afgørelse vedrørende de nye oplysninger eller tilpasninger, som registranten har fremlagt. Således ville proceduren for vurdering altid være suspenderet, idet man aldrig ville nå frem til stadiet for afslutningen af proceduren for vurdering i artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 1907/2006.
150

Det skal for det første ligeledes bemærkes, at forordning nr. 659/1999 for ikke at blokere medlemsstaternes lovgivningsmæssige handlinger fastsætter en kort frist på to måneder for Kommissionen til at afslutte den foreløbige undersøgelse af anmeldelsen. I denne forordnings artikel 4, stk. 6, bestemmes, at såfremt Kommissionen ikke har vedtaget en beslutning, der afslutter procedurens indledende fase, inden for to måneder, anses støtten for at være godkendt, og den pågældende medlemsstat kan derefter gennemføre den. For det andet har Kommissionen vedtaget forordninger, som erklærer visse kategorier af støtte for forenelige med det indre marked i henhold til artikel 107 TEUF og 108 TEUF, som fastsætter betingelserne for, at visse støttekategorier ikke længere skal anmeldes, og som således giver medlemsstaterne mulighed for at vurdere behovet for anmeldelse. Den forordning, der finder tidsmæssig anvendelse på den foreliggende sag, er Kommissionens forordning (EU) nr. 651/2014 af 17. juni 2014 om visse kategorier af støttes forenelighed med det indre marked i henhold til [artikel 107 TEUF og 108 TEUF] (EUT 2014, L 187, s. 1).
22

Som svar på denne meddelelse fremførte sagsøgeren den 31. marts 2015 en række indsigelser hertil – skriftligt og under en høring. For det første bestred selskabet bl.a. konklusionen om, at det havde været involveret i omladningspraksis. Sagsøgeren gjorde i denne forbindelse gældende, at det fulgte af de under kontrolbesøget på stedet indsamlede oplysninger, at den mest sandsynlige forklaring var, at de omhandlede cykelrammer havde oprindelse i Vietnam. Selskabet fremlagde yderligere dokumentation i forbindelse med faktura CI-15295-PM for at fastslå, at de omhandlede cykelrammer er af vietnamesisk oprindelse. Sagsøgeren mente således bl.a. at have fremlagt købsfakturaen for den stål og aluminium, der blev anvendt for at gennemføre de omhandlede cykelrammer, fakturaen fra det vietnamesiske selskab, som havde omdannet stålet til rammer, fakturaen fra leverandørerne af cykelrammerne med reference KYD-CN-F01 af 17. januar 2014, pakningslisten for de nævnte rammer af samme dato og beviset for betaling af denne faktura samt en angivelse af den samlede masse af de leverede cykelrammer (ca. 3 ton), hvilket stemte overens med de i tabel F 2 afgivne oplysninger. Sagsøgeren forklarede forekomsten af en cykelramme mindre end antallet af eksporterede cykelrammer (1098 i stedet for 1099) med, at selskabet havde udtaget en cykelramme som stikprøve hos sin leverandør. For det andet bestred sagsøgeren Kommissionens justeringer af selskabets produktionsomkostninger med henblik på beregning af den i grundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), fastsatte tærskelværdi på 25%.
87

I den anfægtede afgørelse har Parlamentet bl.a. anført, at de omhandlede tabeller blev udarbejdet i forbindelse med igangværende triloger, som angik et emne, om hvilket der endnu ikke var blevet truffet endelig afgørelse, hverken af Parlamentet eller af medlovgiverne, således at beslutningsprocessen skulle anses for fortsat at være i gang. Ifølge Parlamentet ville processen lide »faktisk, specifik og alvorlig« skade ved udbredelsen af den fjerde spalte i de omhandlede tabeller, henset til den omstændighed, at området for politisamarbejde, som tabellerne vedrørte, var meget følsomt, navnlig spørgsmålene om databeskyttelse og Europols Styrelsesråd. Parlamentet har ligeledes påpeget den forudsigelige risiko for, at afsløringen af Rådets holdning, inden forhandlingerne er afsluttet, vil være til skade for det gode samarbejde mellem institutionerne og påvirke forhandlingsprocessen, med udsigt til, at den gensidige tillid mistes, og at arbejdsmetoderne skal ændres, idet denne risiko kun kan undgås efter, at der er nået en aftale om alle teksterne. Endvidere har Parlamentet anført, at en meddelelse af den fjerde spalte i de omhandlede tabeller højst sandsynligt ville medføre, at offentligheden ville lægge et øget pres på de personer, som var involveret i forhandlingerne, idet opnåelsen af en fælles linje ville blive umulig eller i det mindste vanskeligere. Parlamentet har ligeledes påberåbt sig princippet om, at »intet er aftalt, før alt er aftalt«, med henblik på at godtgøre, at udbredelsen af en enkelt oplysning, selv om denne ikke er følsom, kan have negative konsekvenser for de øvrige oplysninger i sagen. På denne baggrund har Parlamentet konkluderet, at aktindsigt i hele den fjerde spalte i de omhandlede tabeller skulle afvises, »så længe den aftalte tekst ikke er blevet godkendt af de to parter«.
338

Således som det fremgår af præmis 298-331 ovenfor, har samtlige af sagsøgerne i sag T-533/15 i den foreliggende sag bestridt ledelsesfunktioner i KNIC. Il-Su Kim er chef i KNIC’s genforsikringsafdeling og tidligere bemyndiget øverste repræsentant for KNIC i Hamburg. Kang Song-Sam er tidligere bemyndiget repræsentant for KNIC i Hamburg og bestrider posten som manager i KNIC’s genforsikringsafdeling. Choe Chun-Sik er direktør i KNIC’s genforsikringsafdeling. Sin Kyu-Nam er direktør i KNIC’s genforsikringsafdeling og tidligere bemyndiget repræsentant for KNIC i Hamburg. Pak Chun-San var direktør i KNIC’s genforsikringsafdeling og tidligere bemyndiget chef for KNIC i Hamburg. So Tong Myong var administrerende direktør for KNIC. Det skal derfor fastslås, at deres respektive roller i KNIC’s genforsikringsvirksomhed – i disses egenskab af chef i KNIC’s genforsikringsafdeling, direktør i denne afdeling eller formand for KNIC – er tilstrækkelige til, at det for det første kan antages, at de ved at handle på vegne af KNIC eller efter virksomhedens anvisninger har en tilknytning til KNIC’s aktivitet bestående i generering af udenlandsk valuta, og til, at det ud over efterprøvelsen af rigtigheden af den anden og den tredje begrundelse vedrørende sagsøgerne i sag T-533/15 for det andet ikke er nødvendigt at støtte sig på de forhold, der vedrører deres individuelle handlinger, med henblik på at godtgøre, at de er blevet udpeget i overensstemmelse med de angivne opførelseskriterier.
38

Som reaktion på indholdet af addendummet af juli 2015 fremlagde sagsøgeren den 19. august 2015 videnskabelig dokumentation for EFSA. Ved skrivelse af 24. august 2015 oplyste EFSA sagsøgeren, at der ikke er givet mulighed for, at anmelderen fremsætter yderligere bemærkninger under fagfællebedømmelsen, og at EFSA således ikke kunne imødekomme anmodningen om et møde. I den samme skrivelse gjorde EFSA sagsøgeren opmærksom på, at Kommissionen ville opfordre selskabet til at fremsætte bemærkninger til sin udtalelse senere i proceduren. EFSA fandt i sine konklusioner af 27. august 2015 (herefter »de omtvistede konklusioner«), at »den potentielle eksponering for PCA i form af restkoncentration (dvs. enten for forbrugerne eller for arbejdstagerne og [beboerne eller andre tilstedeværende]) sk[ulle] anses for at give anledning til bekymring, eftersom der ikke kunne fastsættes en teoretisk tærskel for et genotoksisk kræftfremkaldende stof«. EFSA anførte desuden i det samme dokument, at »et emne […] ligeledes [anses] for et kritisk problemområde, når der på grund af manglende oplysninger ikke har kunnet opnås en vurdering på et højere niveau, og når det på grundlag af den vurdering, der er foretaget på det laveste niveau, ikke kan konkluderes, at det hvad angår mindst en af de repræsentative anvendelser kan forventes, at et plantebeskyttelsesmiddel, der indeholder aktivstoffet, ikke har nogen skadelige virkninger på menneskers eller dyrs sundhed eller på grundvandet eller nogen uacceptabel indvirkning på miljøet«.