Sag C-687/15

Europa-Kommissionen

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Annullationssøgsmål – Rådet for Den Europæiske Unions konklusioner om Den Internationale Telekommunikationsunions verdensradiokonference 2015 – artikel 218, stk. 9, TEUF – afvigelse fra den foreskrevne retlige form – manglende angivelse af retsgrundlag«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 25. oktober 2017

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 23)

For så vidt som det er traktaterne, der regulerer spørgsmålet om, hvorledes Unionens institutioner træffer afgørelse, og bestemmelserne hverken kan ændres af medlemsstaterne eller af institutionerne selv, er det alene traktaterne, der i særlige tilfælde kan bemyndige en institution til at ændre en beslutningsprocedure, som er fastsat ved traktaterne. I denne sammenhæng kan institutionernes praksis og navnlig en hævdet fast praksis vedrørende fastlæggelse af Unionens holdning i overensstemmelse med artikel 218, stk. 9, TEUF i form af konklusioner ikke ændre reglerne i traktaterne, som institutionerne er forpligtede til at overholde. Rådets praksis kan således ikke afvige fra regler i traktaten, og den kan derfor ikke have en præcedensvirkning, der binder EU-institutionerne. Den omstændighed, at en EU-institution afviger fra den retlige form, som traktaterne foreskriver, udgør endvidere en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, der kan medføre annullation af den omhandlede retsakt, eftersom denne afvigelse risikerer at skabe usikkerhed med hensyn til den nævnte retsakts karakter eller den procedure, der skal følges med henblik på dens vedtagelse, og dermed bringe retssikkerheden i fare. Dette er tilfældet, såfremt ordvalget i den omhandlede retsakt bidrager til denne usikkerhed, idet det ikke er foreneligt med kravet om, at en afgørelse truffet af en EU-institution skal være bindende, i medfør af artikel 288 TEUF, og at det, i modsætning til, hvad der er fastsat i artikel 218, stk. 9, TEUF, ikke fremgår af den nævnte retsakt, at medlemsstaterne er forpligtede til at indtage en holdning på Unionens vegne. (jf. præmis 41, 42, 44 og 46)

Kravet om angivelse af hjemmelen følger af princippet om tildelte kompetencer i artikel 5, stk. 2, TEU, hvorefter Unionen kun handler inden for rammerne af de beføjelser, som medlemsstaterne har tildelt den i traktaterne, med henblik på at opfylde de mål, der er fastsat heri, både når den optræder internt, og når den optræder på internationalt plan. Valget af rette hjemmel har således forfatningsmæssig betydning, idet Unionen, der kun har tildelte kompetencer, skal kunne henføre de retsakter, som den vedtager, til de bestemmelser i EUF-traktaten, som faktisk bemyndiger den hertil. Angivelsen af retsgrundlaget har endvidere særlig betydning for bevarelsen af prærogativer for de EU-institutioner, der medvirker ved beslutningsproceduren for en retsakt. Kravet om angivelse af retsgrundlaget følger desuden af begrundelsespligten i henhold til artikel 296 TEUF. Denne forpligtelse, der bl.a. er begrundet i, at Domstolen skal kunne udøve den judicielle prøvelse, gælder i princippet for enhver retsakt, der afføder retsvirkninger. Endelig indebærer retssikkerhedskravet, at enhver retsakt, der er bestemt til at afføde retsvirkninger, erholder sin retskraft fra en EU-retlig bestemmelse, som udtrykkeligt skal angives som hjemmel, og hvori det er fastsat, hvilken retlig form retsakten skal have. Hvad angår en afgørelse om fastlæggelse af, hvilke holdninger der skal indtages på Unionens vegne i henhold til artikel 218, stk. 9, TEUF, medfører undladelsen af at angive retsgrundlaget, i forbindelse med en afvigelse fra den i den nævnte bestemmelse foreskrevne retlige form, uklarhed med hensyn til denne retsakts karakter og retlige rækkevidde og med hensyn til, hvilken procedure der skal følges med henblik på dens vedtagelse, hvilket er egnet til at svække Unionens forhandlingsposition. (jf. præmis 48-50, 52, 53 og 58)