4.

1 sin duplik minder Kommissionen først om, at den hvad angår mangelen på en præcis, forudgående meddelelse om de påbud, fritagelsen er betinget af, ikke er underkastet nogen udtrykkelig forpligtelse. Sagsøgerne kan i øvrigt ikke påstå ikke at have forstået rækkevidden af meddelelsen om klagepunkterne i denne henseende. De anvendte ord, nemlig »deelnemingsverhoudingen van de leden« (sammenslutningens-medlemskreds, participatory position of the associates), kan ikke skulle forstås således, at den kun vedrører de interne forbindelser mellem sammenslutningens medlemmer, da en sådan forståelse er udelukket i betragtning af Kommissionens bekymringer vedrørende sammenslutningens forbindelser med de store grupper, der opererer inden for den almindelige malingssektor. Kommissionen mener, at den argumentation, der er fremført som svar på meddelelsen om klagepunkterne — og som analyserer markedsstrukturen og forbindelserne mellem virksomhederne inden for malingssektoren — viser, at sagsøgerne havde forstået, at Kommissionens bekymringer ikke var begrænset til forbindelserne alene til AKZO og BASF, der blot var nævnt som eksempler. Hvad angår Sammenslutningens ret til forudgående at blive hørt om betingelserne for fritagelsen finder Kommissionen, at sagsøgerne ikke var berøvet denne ret men blot valgte ikke at udøve den. Den forkaster argumentationen baseret på systemet i forordning nr. 99/63, der indeholder gennemførelsesbestemmelserne til artikel 19 i forordning nr. 17, hvilken udtrykkeligt henviser til de fritagelsesbeslutninger, der omhandles i artikel 8 i forordning nr. 17. Efter Kommissionens opfattelse har den ifølge artikel 8 i forordning nr. 17 tre beføjelser: beføjelse til at træffe beslutninger, til at knytte betingelser og påbud hertil og til at tilbagekalde eller ændre disse. Artikel 4 i forordning nr. 99/63 angår imidlertid kun den første af disse beføjelser. Selv om Kommissionen nægter at se sin ret til at fastsætte vilkår stricto sensu begrænset, indrømmer den, at der — hvis det drejede sig om en betingelse, som af natur faktisk var et klagepunkt — ville bestå en pligt til forudgående meddelelse. Men selv i dette tilfælde skulle meddelelsen kun vedrøre det, som af E. K. Mestmäcker, der citeres af sagsøgerne, kaldes »det væsentlige indhold af de påbud, der pålægges virksomhederne« (Europäisches Wettbewerbsrecht, München 1974). Det følger af dommene i sagerne Europemballage og ACF Chemiefarma, hvis relevans fejlagtigt bestrides af sagsøgerne, at der — hvis Kommissionen, når den meddeler de egentlige klagepunkter, kun er forpligtet til »kortfattet men klart« at angive »de vigtigste kendsgerninger«, som den støtter sig på — så meget mere må gælde det samme ved betingelser og påbud i forbindelse med en fritagelse. Hvad angår sagsøgernes anbringende — ifølge hvilket det er magtfordrejning at anvende beføjelserne i artikel 8 med henblik på at udføre den almindelige opgave med markedskontrol som omhandles i artikel 11 i forordning nr. 17 — finder Kommissionen, at sagsøgerne ikke har kunnet påvise en sådan magtfordrejning. I dommene af 8. juli 1965 (de forenede sager nr. 3 og 4/64, Chambre syndicale de la sidérurgie française m.fl. mod Den høje Myndighed for EKSF, Recueil 1965, s. 568) og af 16. juni 1966 (de forenede sager nr. 52 og 55/65, forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen for Det europæiske økonomiske Fællesskab, Recueil 1966, s. 228) krævede Domstolen, at »de forhold og omstændigheder, der kan sandsynliggøre, at Den høje Myndighed i det foreliggende tilfælde ved en alvorlig mangel på omhu eller forsigtighed, som må sidestilles med en tilsidesættelse af lovens formål, har forfulgt andre mål end dem, som har dannet grundlag for de beføjelser, der i medfør af traktaten er tillagt den«, påvises »på relevant måde«. Sagsøgernes påstande opfylder ikke dette krav om »relevans« og afslører ikke nogen »alvorlig« fejl. Sagsøgerne har tværtimod vist, at Kommissionen har handlet inden for grænserne af sine beføjelser og anvendt disse i overensstemmelse med deres formål. Kommissionen slutter sig faktisk til sagsøgernes påstande, ifølge hvilke den specielle kontrolopgave i medfør af artikel 85, stk. 3 berettiger og nødvendiggør en speciel adgang for Kommissionen til at give påbud om fremtidig information. Kommissionens opfattelse er altså, at 1. artikel 8 i forordning nr. 17/62 giver den en ubegrænset ret til at pålægge ethvert påbud, den finder nyttigt for kontrollen med fritagelser, 2. den altid kan kræve de omtvistede oplysninger ex post facto i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17/62 uden pligt til forud at høre parterne; 3. det, hvis en sådan pligt ikke eksisterer ved oplysninger, der udbedes »ex post facto«, ikke ses, hvorfor Kommissionen ikke inden for rammerne af artikel 8 i forordning nr. 17/62 under de samme betingelser kan pålægge en vedvarende forpligtelse til at meddele disse oplysninger, sålænge fritagelsen gælder. Hvad angår ekstraterritorialiteten, er Kommissionen af den opfattelse, at et afslag fra et af Sammenslutningens medlemmer på at afgive de ønskede oplysninger berettiger, at der træffes sanktioner mod Sammenslutningen, eftersom denne kollektivt har opnået fritagelsen. Dertil kommer, at der består en reel risiko for, at et medlem uden for Fællesskabet deltager i aktiviteter, der er skadelige for konkurrencen inden for fællesmarkedet, og dermed tvinger Kommissionen til at trække fritagelsen tilbage.