ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – formål

(Art. 258 TEUF)

Sammendrag

I traktatbrudssøgsmål har den administrative procedure til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde forpligtelserne i henhold til EU-retten, dels at tage virkningsfuldt til genmæle over for Kommissionens klagepunkter. Den pågældende medlemsstats mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør nemlig, selv om medlemsstaten ikke ønsker at udnytte sin adgang hertil, en i EUF-traktaten hjemlet væsentlig garanti, hvis opfyldelse er et væsentligt formkrav til sikring af, at den procedure, hvorved det fastslås, at en medlemsstat har begået et traktatbrud, afvikles behørigt.

(jf. præmis 15 og 16)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser – markedsføring – forordning nr. 258/97 – kommissionsbeslutning om afvisning af markedsføring af et levnedsmiddel eller en levnedsmiddelingrediens – ikke bindende for andre end dem, som beslutningen er rettet til – markedsføring på en medlemsstats område af et produkt, der fremviser kendetegn svarende til dem, der gælder for det produkt, der var genstand for beslutningen om afvisning af markedsføring – forpligtelser, der påhviler den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 258/97, art. 1, stk. 2 og 7)

Sammendrag

En kommissionsbeslutning truffet på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser, der afviser en tilladelse til at markedsføre et levnedsmiddel eller en levnedsmiddelingrediens på Unionens marked, er ikke bindende for andre personer end den eller dem, som beslutningen angiver at være rettet til. En medlemsstats kompetente myndigheder skal til gengæld undersøge, om et produkt, der markedsføres på den pågældende medlemsstats område, og hvis kendetegn synes at svare til dem, som gælder for det produkt, der har været genstand for kommissionsbeslutningen, udgør et nyt levnedsmiddel eller en ny levnedsmiddelingrediens i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 1, stk. 2, og i givet fald pålægge den berørte person at efterleve forordningens bestemmelser.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123 – kommerciel kommunikation

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 4, nr. 12), og art. 24]

2. Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123 – kommerciel kommunikation for lovregulerede erhverv

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 24, stk. 1 og 2)

Sammendrag

1. Begrebet kommerciel kommunikation som defineret i artikel 4, nr. 12), i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked omfatter ikke blot klassiske former for markedsføring, men også andre former for markedsføring og kommunikation af oplysninger med henblik på at få nye kunder.

Dørsalg er således omfattet af begrebet kommerciel kommunikation som omhandlet i artikel 4, nr. 12), og artikel 24 i direktiv 2006/123, fordi det udgør en form for kommunikation af oplysninger med henblik på at få nye kunder, det indebærer en personlig kontakt mellem tjenesteyderen og den potentielle kunde med henblik på at tilbyde sidstnævnte en tjenesteydelse, og det kan af denne grund kvalificeres som direkte markedsføring.

(jf. præmis 32, 33 og 38)

2. Artikel 24, stk. 1, i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der fuldstændigt forbyder medlemmer af et lovreguleret erhverv, såsom revisorerhvervet, at foretage dørsalg. Det fremgår således af såvel formålet med artikel 24 som af den sammenhæng, den indgår i, at EU-lovgivers hensigt ikke blot var at bringe totalforbuddet mod lovregulerede erhvervs kommercielle kommunikation til ophør, uanset i hvilken form, men også at fjerne forbud mod en eller flere former for kommerciel kommunikation som omhandlet i artikel 4, nr. 12), i direktiv 2006/123, såsom bl.a. reklame, direkte markedsføring eller sponsorering. Henset til de eksempler, der fremgår af 100. betragtning til direktivet, skal faglige regler, der forbyder kommunikation i et eller flere bestemte medier af oplysninger om tjenesteyderen eller hans virksomhed, også anses for totalforbud, som skal ophæves, jf. direktivets artikel 24, stk. 1.

Et bredt affattet forbud mod dørsalg, der forbyder al dørsalg, uanset form, indhold eller anvendte midler, og som omfatter et forbud mod alle kommunikationsmidler, der gør det muligt at gennemføre denne form for kommerciel kommunikation, skal anses for at være et generelt forbud mod kommerciel kommunikation, som er forbudt ifølge artikel 24, stk. 1, i direktiv 2006/113.

Fordi den fuldstændigt forbyder en form for kommerciel kommunikation og af denne grund er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 24, stk. 1, i direktiv 2006/123, er en sådan lovgivning uforenelig med direktivet og kan ikke begrundes i henhold til direktivets artikel 24, stk. 2, selv hvis den er ikke-diskriminerende, begrundet i et tvingende alment hensyn og forholdsmæssig.

(jf. præmis 29, 41, 42, 45 og 46 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EU-ret – principper – overholdelse af en rimelig frist – administrativ procedure – bedømmelse, der skal foretages konkret – bedømmelseskriterier – bedømmelse henhørende under Rettens kompetence – Domstolens prøvelsesret (jf. præmis 32-36)

2. EU-ret – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser – præcise tilsagn afgivet af administrationen (jf. præmis 45 og 46)

3. Appel – anbringender – urigtig vurdering af fakta – afvisning – Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 48 og 49)

Sagens genstand

Angående

Afgørelse

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) den 11. juni 2009 i sag T-33/07, Grækenland mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2006/932/EF af 14. december 2006 om udelukkelse fra EF-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (meddelt under nummer K(2006) 5993) – sektoren for olivenolie, bomuld, tørrede druer og citrusfrugter.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed – direktiv 89/48/EØF – adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for en medlemsstats egne statsborgere – erhverv, som sidestilles med en lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed – anvendelse af anerkendelsesmekanismen i direktivets artikel 3, stk. 1, litra b), uanset om den pågældende person er medlem eller ej af en anerkendt erhvervssammenslutning eller ‑organisation

[Rådets direktiv 89/48, art. 1, litra d), andet afsnit, og art. 3, stk. 1, litra b)]

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed – direktiv 89/48 – adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for en medlemsstats egne statsborgere – erhverv, som sidestilles med en lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed – adgang til et erhverv på grundlag af erhvervserfaring – betingelser

[Rådets direktiv 89/48, art. 3, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved direktiv 2001/19, skal fortolkes således, at den deri foreskrevne anerkendelsesmekanisme finder anvendelse, når det omhandlede erhverv i oprindelsesmedlemsstaten er omfattet af samme direktivs artikel 1, litra d), andet afsnit, uanset om den pågældende person er fuldt medlem eller ej af den omhandlede sammenslutning eller organisation.

(jf. præmis 26 og domskonkl. 1)

2. For at en af en ansøger påberåbt erhvervserfaring kan tages i betragtning i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved direktiv 2001/19, med henblik på opnåelse af en tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv i værtsmedlemsstaten, skal følgende tre betingelser være opfyldt:

– Den anførte erfaring skal udgøre et arbejde på fuldtidsbasis i mindst to år i løbet af de forudgående ti år.

– Arbejdet skal have omfattet en konstant og regelmæssig udøvelse i oprindelsesmedlemsstaten af en række erhvervsmæssige aktiviteter, der karakteriserer det pågældende erhverv, uden at det dog er nødvendigt, at dette arbejde dækker samtlige aktiviteter.

– Erhvervet, som det udøves normalt i oprindelsesmedlemsstaten, skal hvad angår de aktiviteter, det omfatter, svare til det erhverv, der er ansøgt om tilladelse til at udøve i værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 42 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – åbningsskrivelse – afgrænsning af sagens genstand – begrundet udtalelse – detaljeret redegørelse for klagepunkterne

(Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226, stk. 2, EF)

3. Frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning

(Art. 56 EF; EØS-aftalen, art. 40)

Sammendrag

1. Selv om den begrundede udtalelse under den administrative traktatsbrudsprocedure skal indeholde en sammenhængende og detaljeret redegørelse for Kommissionens grunde til at antage, at den pågældende stat har tilsidesat en af sine forpligtelser efter traktaten, kan der ikke stilles samme strenge krav med hensyn til åbningsskrivelsen, som nødvendigvis kun kan være en kortfattet første sammenfatning af klagepunkterne. Der er således intet til hinder for, at Kommissionen i den begrundede udtalelse uddyber de klagepunkter, den allerede mere bredt har gjort gældende i åbningsskrivelsen.

(jf. præmis 17 og 20)

2. Hvorvidt der foreligger et traktatbrud, skal vurderes på baggrund af medlemsstatens forhold ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse. Et traktatbrudssøgsmål, der omhandler en midlertidig ordning med en skattemæssig berigtigelse, der ikke længere er gældende på tidspunktet for udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist, men som fortsat afføder virkninger på dette tidspunkt, som er det relevante tidspunkt for bedømmelsen af, om søgsmålet skal antages til realitetsbehandling, er således ikke uden genstand.

(jf. præmis 31, 33, 34 og 42)

3. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), idet den inden for rammerne af særordningen for skattemæssig berigtigelse af formuegoder, der befinder sig uden for det nationale område, fastsætter en skattemæssig præferencebehandling, der alene gælder for statsobligationer udstedt af denne stat.

Selv om formålene om at bekæmpe skattesvig og skatteunddragelse kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser, skal denne restriktion imidlertid være egnet til at sikre virkeliggørelsen af disse forfulgte mål, og den må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

En ordning, der fastsætter en forskellig behandling af statsobligationer udstedt af den nævnte stat og statsobligationer udstedt af andre medlemsstater, overholder ikke disse krav. Endvidere kan en sådan forskel i berigtigelsessatserne ikke begrundes med forfølgelsen af et økonomisk hensyn, nemlig kompensation af tabet af den berørte medlemsstats skatteindtægter. Et rent økonomisk hensyn kan ikke begrunde en begrænsning af en grundlæggende frihed, som er sikret ved traktaten.

(jf. præmis 60-62, 64, 65 og 70 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Toldunion – Unionens toldområde – Fyrstendømmet Monaco

[Art. 34 TEUF og 36 TEUF; Rådets forordning nr. 2913/92, art. 3, stk. 2, litra b)]

2. Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 34 TEUF)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 anses Fyrstendømmet Monaco for at være en del af Unionens toldområde. Der må således ikke opkræves nogen told eller afgifter med tilsvarende virkning i samhandelen mellem Monaco og medlemsstaterne, idet varer med oprindelse i Monaco, der eksporteres direkte til en medlemsstat, skal behandles, som om de hidrørte fra disse medlemsstater. Det følger af deres ligestilling med varer med oprindelse i medlemsstaterne, at varer med oprindelse i Monaco er omfattet af bestemmelserne i traktaten om de frie varebevægelser.

(jf. præmis 14)

2. Artikel 34 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i lovgivningen i en medlemsstat stilles krav om betaling af cautio judicatum solvi af en monegaskisk sagsøger, der har anlagt sag ved en civilret i denne medlemsstat mod en statsborger i denne stat med påstand om betaling af fakturaer udstedt for levering af varer, der ligestilles med fællesskabsvarer, når et sådant krav ikke stilles over for denne medlemsstats egne statsborgere.

En foranstaltning af denne type indebærer ganske vist, at de erhvervsdrivende, der ønsker at anlægge en retssag, undergives en forskellig procesordning, alt efter om de er statsborgere i den pågældende medlemsstat eller ej. Ikke desto mindre er den omstændighed, at statsborgere fra andre medlemsstater af denne grund måtte tøve med at sælge varer til statsborgere i denne medlemsstat, for fjern og for indirekte til, at en sådan national foranstaltning kan anses for at kunne hindre samhandelen inden for Unionen. Årsagsforbindelsen mellem en eventuel ændring i samhandelen inden for Unionen og den pågældende forskelsbehandling kan således ikke antages at være godtgjort.

(jf. præmis 17 og 21 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – formalitetsindsigelse – pligt til at fremsætte indsigelsen i et særskilt dokument – grænser

(Rettens procesreglement, art. 114)

2. Appel – retlig interesse – betingelse – appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat appellen – rækkevidde

3. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – ingen identificering af den påberåbte retlige fejl – afvisning

[Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)]

Sammendrag

1. Artikel 114 i Rettens procesreglement kræver på ingen måde, at enhver formalitetsindsigelse fremsættes i et særskilt dokument. Fremsættelse af en sådan indsigelse er derimod kun nødvendig, hvor den part, der fremsætter indsigelsen, har til hensigt at anmode retten om en vurdering af, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, uden at indlede behandlingen af sagens realitet.

En formalitetsindsigelse kan således fremsættes i et svarskrift og undersøges af Retten, når den træffer afgørelse i sagen.

(jf. præmis 43-45)

2. En sagsøger har ikke nogen berettiget interesse i annullation af en afgørelse, såfremt det er givet, at resultatet vil være, at der træffes en ny afgørelse, som bekræfter indholdet af den annullerede afgørelse over for den. Et annullationsanbringende skal endvidere afvises, idet der ikke er søgsmålsinteresse, når en annullation af den anfægtede retsakt på grundlag af dette anbringende – selv hvis det antages, at anbringendet kan antages til realitetsbehandling – ikke vil kunne hjælpe sagsøgeren. Retten kan således efter at have forkastet et første anbringende fastslå, at det ikke længere er nødvendigt at tage stilling til sagsøgerens øvrige anbringender, idet disse anbringender ikke gjorde det muligt for sidstnævnte at opnå fyldestgørelse ved at fortsætte sagen.

(jf. præmis 49 og 50)

3. Appelskriftet skal præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i Rettens dom, som påstås ophævet, og de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelanbringendet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede afgørelse angiveligt er behæftet med – blot gentager de argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. Et sådant anbringende har i realiteten kun til formål at opnå, at et for Retten fremført anbringende pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence. En ren abstrakt opregning af et anbringende, som ikke bestyrkes af en mere præcis redegørelse, er i øvrigt ikke tilstrækkelig til at opfylde kravet om begrundelse af nævnte anbringende. Dette er tilfældet, når et anbringende kun nævner flere bestemmelser i EU-retten, uden at godtgøre deres anvendelighed i den foreliggende sag og uden at påvise, hvorledes disse bestemmelser er blevet tilsidesat.

(jf. præmis 55 og 61)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – streng beskyttelsesordning for de dyrearter, der er nævnt i bilag IV, litra a)

[Rådets direktiv 92/43, artikel 12, stk. 1, litra d), og bilag IV, litra a)]

Sammendrag

Artikel 12, stk. 1, litra d), i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2006/105, pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at indføre en streng beskyttelsesordning i det naturlige udbredelsesområde for de dyrearter, der er nævnt i samme direktivs bilag IV, litra a), som forbyder beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- eller rasteområder.

Gennemførelsen af denne bestemmelse kræver ikke kun, at medlemsstaterne vedtager en fuldstændig lovramme, men også, at de iværksætter konkrete, specifikke beskyttelsesforanstaltninger. På samme måde forudsætter den strenge beskyttelsesordning, at der vedtages sammenhængende og koordinerede foranstaltninger af forebyggende karakter. En sådan streng beskyttelsesordning skal således gøre det faktisk muligt at undgå beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- og rasteområder for de dyrearter, der er nævnt i førnævnte bilag IV, litra a).

Ved at undlade at indføre et foranstaltningsprogram, der giver mulighed for en streng beskyttelse af dyrearten Cricetus cricetus (den europæiske hamster), og som gør det faktisk muligt at undgå beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- og rasteområder, tilsidesætter en medlemsstat således sine forpligtelser i henhold til artikel 12, stk. 1, litra d), i direktiv 92/43.

(jf. præmis 18-21, 37 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – motorkøretøjsansvarsforsikring – direktiv 72/166, 84/5 og 90/232 – fastlæggelse af den ansvarsforsikringsordning, der gælder for skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer

(Rådets direktiv 72/166, 84/5 og 90/232)

Sammendrag

Direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, andet direktiv 84/5 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og tredje direktiv 90/232 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for bestemmelser i national ret om ret til erstatning, der gør det muligt at udelukke eller begrænse skadelidtes ret til at kræve erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for det motorkøretøj, der var involveret i ulykken, på grundlag af en individuel vurdering af, om denne skadelidte helt eller delvist har forårsaget sin egen skade.

Dette er navnlig tilfældet med en national lovgivning, der alene har til formål at ophæve culpaansvaret for føreren af et køretøj, der er involveret i en ulykke, når ulykken udelukkende skyldes skadelidte, og som endvidere bestemmer, at i det tilfælde, at den af skadelidte begåede fejl har medført skaden på den pågældende eller forværret denne skade, påvirkes skadelidtes erstatning forholdsmæssigt af fejlens grovhed. En sådan lovgivning bevirker nemlig ikke, at skadelidtes ret til erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer, der dækker føreren af det køretøj, der var involveret i ulykken, uden videre udelukkes eller begrænses uforholdsmæssigt i det tilfælde, at skadelidte har medvirket til sin egen skade. Denne lovgivning påvirker således ikke den i EU-retten fastsatte sikring af, at det erstatningsansvar, der fastlægges i den anvendelige nationale ret, dækkes af en forsikring i overensstemmelse med bestemmelserne i de tre nævnte direktiver.

(jf. præmis 33-35 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde – formodninger – ikke tilladt

(Art. 226 EF)

2. Miljø – beskyttelse af ozonlaget – forordning nr. 2037/2000 om stoffer, der nedbryder ozonlaget – forbud mod at markedsføre og anvende haloner – undtagelser

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 2037/2000, art. 4, stk. 1, litra c), art. 4, stk. 4, litra v), og art. 5 samt bilag VII]

Sammendrag

1. Under en traktatbrudssag påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, og at fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor.

(jf. præmis 32)

2. Kommissionen har ikke bevist et traktatbrud i form af en medlemsstats påståede tilsidesættelse af forordning nr. 2037/2000 om stoffer, der nedbryder ozonlaget, nærmere bestemt pligten til at tage brandslukningssystemer og brandslukkere, der indeholder haloner, og som ikke er til kritiske anvendelser, ud af brug om bord på skibe.

Den af Kommissionen anlagte fortolkning af de tredje led vedrørende kritisk anvendelse af henholdsvis halon 1301 og halon 2402 i bilag VII til forordning nr. 2037/2000 hviler på to forudsætninger. For det første, at de systemer indeholdende halon, der er installeret på størsteparten af fragtskibene, er brandslukningssystemer og ikke eksplosionsbeskyttelsessystemer. For det andet, at anvendelse af systemer indeholdende halon til brug for eksplosionsbeskyttelse kun henhører under de nævnte bestemmelser i to særlige tilfælde, nemlig enten eksplosionsbeskyttelse af olietankskibe eller af maskinanlæg, der anvendes ved automatisk pumpning af mel i forbindelse med lastning eller losning af lastrummet på et skib.

Denne fortolkning følger imidlertid hverken af bestemmelserne i det nævnte bilag eller af nogen anden bestemmelse i forordning nr. 2037/2000. Desuden er der ikke nogen henvisning til de to af Kommissionen nævnte tilfælde i betragtningerne til denne forordning.

Derimod er de tredje led vedrørende anvendelsen af henholdsvis halon 1301 og 2402 i bilag VII til forordning nr. 2037/2000 formuleret bredt, idet de omfatter anvendelsen heraf »inden for militæret, i olie- og gassektoren og i den petrokemiske sektor samt i eksisterende fragtskibe«.

(jf. præmis 33-35)