Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 16. juni 1994. - GOETTRUP-KLIM E.A. GROVVAREFORENINGER MOD DANSK LANDBRUGS GROVVARESELSKAB AMBA. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: OESTRE LANDSRET - DANMARK. - KONKURRENCE - LANDBRUG - FORORDNING NR. 26 - ANDELSINDKOEBSSELSKABER - EKSKLUSION AF MEDLEMMER, DER FORETAGER ALTERNATIVE INDKOEB - OVERTRAEDELSE AF ARTIKEL 85, STK. 1 - MISBRUG AF DOMINERENDE STILLING. - SAG C-250/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-05641



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Er en bestemmelse i vedtaegterne for et andelsselskab, der driver handel med grovvarer for landbruget, hvorefter selskabet kan ekskludere medlemmer, som deltager i organiserede samarbejdsenheder, som konkurrerer med selskabet, forenelig med traktatens konkurrenceregler? Det er ° kort sagt ° det centrale spoergsmaal i den foreliggende sag.

Faktiske omstaendigheder

2. Dansk Landbrugs Grovvareselskab AmbA (herefter benaevnt "DLG") er et dansk andelsselskab, som driver virksomhed inden for landbrugsomraadet. Det blev stiftet i 1969 efter fusion med tre forskellige hovedforeninger. Selskabets formaal var oprindelig kun at forsyne lokalforeningerne (som ogsaa er andelsforeninger) med grovvarer. Lokalforeningerne solgte herefter varerne en detail til de enkelte landmaend. Med tiden blev DLG' s virksomhed spredt over flere omraader: Handelsvirksomheden blev udvidet til at omfatte detailsalg, ogsaa for at imoedegaa lignende tiltag, som konkurrerende selskaber, der ikke var andelsselskaber, havde ivaerksat. Selskabets virksomhed kom efterhaanden til at omfatte en hel vifte af aktiviteter, som kunne tilbydes medlemmerne. For tiden er der ikke alene tale om forsyning med en raekke grovvarer (foderstoffer, korn, goedning, plantevaernsmidler, saasaed osv.), men ogsaa med en lang raekke accessoriske tjenesteydelser: forarbejdning af og handel med forskellige landbrugsvarer (korn), tjenesteydelser af finansiel og forsikringsmaessig art, forskning og produktudvikling.

Medlemskredsen i DLG bestaar af fire kategorier:

° A-medlemmer: enkeltpersoner, der driver landbrug (ca. 21 000)

° B-medlemmer: lokalforeninger (indtil 1988, dvs. indtil den omtvistede vedtaegtsaendring fandt sted, var 50 lokalforeninger medlemmer af DLG; som resultat af de faktiske omstaendigheder i hovedsagen blev 37 af disse foreninger ° som det naermere forklares i det foelgende ° ekskluderet af DLG)

° C- og D-medlemmer: andre sammenslutninger inden for landbruget, af forskellig art og med forskellige formaal (brugsforeninger, kapitalselskaber, institutioner, hovedforeninger), der ikke naturligt hoerer hjemme som B-medlemmer.

3. Landsforeningen af Andels-Grovvareforeninger (hvis navn siden 1991 er "Landsforeningen den lokale andel", herefter benaevnt "LAG"), som en raekke B-medlemmer af DLG stiftede i 1975, er en landsdaekkende sammenslutning af lokalforeninger, der er specialiseret i distribution af grovvarer til landbruget.

4. For bedre at forstaa baggrunden for, at LAG blev oprettet, og de forhold, der er sagens genstand, vil jeg fremkomme med enkelte relevante oplysninger om, hvorledes den danske andelsbevaegelse strukturelt har udviklet sig. I 1970' erne gik udviklingen saaledes i to forskellige retninger. Paa den ene side blev en raekke lokalforeninger, som allerede var B-medlemmer af DLG, fusioneret med selskabet. Antallet af lokalforeninger faldt saaledes efterhaanden til omkring det halve; som jeg allerede har naevnt, betoed den omstaendighed, at en del af lokalforeningerne blev indlemmet i DLG, at DLG kunne gaa direkte ind i detailsalget af grovvarer til landbruget.

Paa den anden side fandt der i samme periode en fusioneringsproces sted mellem lokalforeningerne indbyrdes. Herved opnaaede de en saadan stoerrelse, at de fik mindre og mindre behov for DLG i forbindelse med deres indkoeb af grovvarer.

Der opstod saaledes en situation med klare interessemodsaetninger inden for den danske andelssektor: Paa den ene side oenskede DLG at samle al grovvarehandel gennem direkte fusionering af lokalforeningerne, og paa den anden side oenskede en vaesentlig del af lokalforeningerne, som nu var tilstraekkeligt store til, at de kunne operere selvstaendigt paa markedet, at bevare deres selvstaendighed i kommerciel henseende, selv om de fortsat var B-medlemmer af DLG.

Fra 1975 (hvor B-medlemmernes koebepligt over for DLG blev ophaevet) begyndte lokalforeningerne paa egen haand at foretage indkoeb af grovvarer hos andre leverandoerer end DLG. Samtidig fik B-medlemmerne ogsaa mindre indflydelse paa DLG' s ledelse, idet antallet af stemmer for B-medlemmer i henhold til DLG' s vedtaegter (§ 16, stk. 3) har sammenhaeng med medlemmets omsaetning med DLG i det senest forudgaaende regnskabsaar.

5. Netop disse omstaendigheder foerte til, at en raekke lokalforeninger, som allerede var B-medlemmer af DLG, men som havde afslaaet at fusionere med DLG, stiftede LAG i 1975. Oprindelig var LAG en brancheforening uden kommercielle aktiviteter.

Fra midten af 1980' erne begyndte LAG imidlertid at foretage faellesindkoeb for medlemmerne af grovvarer til landbruget, navnlig goedning og plantevaernsmidler. LAG' s medlemmer begrundede disse alternative indkoeb med to forhold: DLG' s hoeje salgspriser over for lokalforeningerne og den stadigt stigende konkurrence fra DLG inden for detailsalget (det omraade, hvor lokalforeningerne opererer).

6. De indkoeb, B-medlemmerne af DLG foretog gennem LAG, svaekkede DLG' s position oekonomisk og kommercielt. For det foerste havde nedgangen i DLG' s omsaetning med en del af medlemmerne negativ indflydelse paa selskabets oekonomi; da indkoebspriserne paa goedning og plantevaernsmidler i hoej grad afhaenger af de indkoebte maengder, indebar nedgangen i DLG' s indkoeb for det andet, at selskabet ikke kunne opnaa samme vilkaar som tidligere, hvilket var til skade for selskabet og de oevrige medlemmer.

7. Som foelge heraf vedtog DLG i juni 1988 at gennemfoere en raekke aendringer af selskabets vedtaegter, hvori det navnlig blev bestemt:

° at det for B- og D-medlemmer gaelder, at medlemskab eller anden form for deltagelse i foreninger, selskaber eller andre organiserede samarbejdsenheder, som paa engrosomraadet udoever konkurrence med DLG paa omraadet for goedning og plantevaernsmidler, er uforeneligt med medlemskab af DLG

° at medlemmer, som maatte befinde sig i en situation, der er uforenelig med medlemskab af DLG, senest pr. 31. december 1988 enten skal afvikle deltagelsen i de konkurrerende foreninger eller udtraede som medlemmer af DLG

° at medlemmer, som efter ikrafttraedelsen af ovennaevnte bestemmelser (den 1.1.1989) maatte befinde sig i en saadan situation, af selskabets bestyrelse kan ekskluderes af DLG

° at B- og D-medlemmer fortsat har mulighed for at foretage indkoeb af goedning og plantevaernsmidler uden om DLG, naar blot saadanne indkoeb sker direkte og ikke i form af deltagelse i foreninger, der konkurrerer med DLG.

Samtidig blev reglerne om retten til udtraedelse aendret, saaledes at udtraedelse kunne ske efter fem aars medlemskab mod foer efter ti aars medlemskab.

8. De naevnte vedtaegtsaendringer blev forelagt Kommissionen og de danske konkurrencemyndigheder. Kommissionen begaerede yderligere oplysninger af DLG om raekkevidden af de nye vedtaegtsbestemmelser, men har endnu ikke truffet afgoerelse i sagen (som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen har Kommissionen meddelt, at den afventer Domstolens afgoerelse i naervaerende sag, inden den i givet fald indroemmer negativattest).

De danske konkurrencemyndigheder ° Monopoltilsynet og Monopolraadet ° bemaerkede, at vedtaegtsaendringerne ville kunne faa konsekvenser for konkurrencen mellem DLG og andre selvstaendige erhvervsdrivende, saasom LAG, og forbeholdt sig ret til at foelge udviklingen i markedsforholdene inden for omraadet, men fandt dog, at der ikke var tale om overtraedelse af de danske konkurrenceregler. Det maa desuden understreges, at registreringen af DLG som dominerende enkeltvirksomhed i henhold til de danske konkurrenceregler ophoerte den 31. december 1989 efter en aendring af den danske lovgivning.

9. I marts 1989, dvs. kort tid efter at de danske konkurrencemyndigheder havde underrettet DLG om deres afgoerelse, blev 37 lokalforeninger (ud af 50), som var B-medlemmer af DLG, og som havde naegtet at efterleve de nye vedtaegtsbestemmelser, men som paa den anden side ikke havde udoevet deres ret til at udtraede, ekskluderet af DLG.

DLG' s bestyrelse traf imidlertid beslutning om ikke over for de ekskluderede medlemmer at ivaerksaette de vidtgaaende sanktioner, som normalt er en foelge af eksklusion (fortabelse af kravet paa udbetaling af indbetalt andelskapital), men i stedet at anvende de vilkaar, der gaelder for normalt udtraedende medlemmer.

De praejudicielle spoergsmaal

10. De ekskluderede foreninger anlagde herefter sag til proevelse af lovligheden af den ovenfor naevnte vedtaegtsaendring. Sagsoegerne nedlagde desuden paastand om, at DLG tilpligtedes at betale erstatning for skade og ulemper som foelge af eksklusionen.

OEstre Landsret besluttede at udsaette sagen og forelaegge Domstolen sytten praejudicielle spoergsmaal. Jeg vil her tillade mig at tage udgangspunkt i den oversigt, den refererende dommer har udarbejdet i retsmoederapporten, og hvorefter spoergsmaalene kan sammenfattes til foelgende fem hovedspoergsmaal:

1) Spoergsmaalet, om den i artikel 2 i forordning nr. 26/62 (1) hjemlede undtagelse fra de generelle konkurrenceregler finder anvendelse paa plantevaernsmidler, fordi disse er omfattet af ordene i direktiv 91/414/EOEF (2).

2) Spoergsmaalet, om aendringen af DLG' s vedtaegter under nedenstaaende omstaendigheder udgoer en maerkbar begraensning af konkurrencen, der omfattes af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, naar:

a) Den har til formaal at udelukke risikoen for udbredelse af forretningshemmeligheder.

b) Den blev gennemfoert, selv om B-medlemmerne stemte imod den.

c) De ekskluderede B-medlemmer ved eksklusionen er blevet ligestillet med lovligt udmeldte medlemmer.

d) De ekskluderede B-medlemmer har vaeret i stand til at viderefoere deres aktivitet paa omraadet for goedning og plantevaernsmidler og i 1990 havde tilsammen en andel af det danske grovvaremarked, der svarede til DLG' s.

e) Sagsoegerne under hovedsagen bl.a. har gjort krav paa en andel af DLG' s ufordelte formue, men ikke har nedlagt paastand om at genindtraede som medlemmer af DLG.

h) B-medlemmerne ifoelge vedtaegtsaendringen har mulighed for at koebe goedning og plantevaernsmidler enten individuelt eller som et ad hoc faellesindkoeb vedroerende et enkelt parti.

i) B-medlemmerne efter vedtaegtsaendringen har mulighed for at koebe goedning og plantevaernsmidler gennem et indkoebssamarbejde, der ledes af DLG, som til gengaeld afstaar fra at tage avance.

j) Vedtaegtsaendringen ikke er til hinder for, at lokalforeninger, som ikke er medlemmer af DLG, kan foretage indkoeb af hele DLG' s varesortiment paa normale engrosbetingelser.

k) Vedtaegtsaendringen er begraenset til omraadet for goedning og plantevaernsmidler, som udgoer ca. 15% af DLG' s samlede omsaetning.

l) Den nationale retsinstans har faaet forelagt fyldestgoerende oplysninger, navnlig om karakteren og salget af substituerende produkter samt omsaetningstal og markedsandele for DLG, LAG og konkurrerende virksomheder.

3) Spoergsmaalet, om vedtaegtsaendringen kan paavirke handelen mellem medlemsstater i artikel 85, stk. 1' s og artikel 86' s forstand, naar henses til, at de af LAG foretagne indkoeb af goedning og plantevaernsmidler delvis er sket i tredjelande.

4) Spoergsmaalet, om og paa hvilke betingelser en national retsinstans kan fortolke og anvende bestemmelserne i artikel 85, stk. 3, saafremt vedtaegtsaendringen er anmeldt til Kommissionen med henblik paa at opnaa en negativattest eller en fritagelseserklaering.

5) Spoergsmaalet, om DLG, der har 36% af goedningsmarkedet og 32% af markedet for plantevaernsmidler, kan anses for at indtage en dominerende stilling paa disse markeder, og, i bekraeftende fald, om DLG har misbrugt sin stilling, naar henses til, at DLG var registreret som dominerende enkeltvirksomhed efter de danske bestemmelser, indtil lovgivningen blev aendret i januar 1990, og til, at det danske Monopolraad, efter at det i 1989 havde undersoegt, om vedtaegtsaendringen var forenelig med de danske monopolbestemmelser, besluttede ikke at gribe ind.

11. Det maa understreges, at hverken forelaeggelseskendelsen eller de oevrige sagsakter indeholder noejagtige og fyldestgoerende oplysninger om situationen paa de relevante markeder. I forbindelse med min behandling af sagen, og med forbehold af, hvad det tilkommer den nationale retsinstans at afgoere, skal jeg paa dette sted blot give foelgende oplysninger:

Handelen med goedning og plantevaernsmidler udgoer ca. 15% af DLG' s og LAG' s samlede omsaetning.

Paa tidspunktet for vedtaegtsaendringen (1988) havde DLG en markedsandel af det danske goedningsmarked paa ca. 36%. LAG' s markedsandel udgjorde ca. 10%. Resten af markedet var delt mellem virksomheder, der ikke er andelsselskaber, i foelgende forhold: KFK 23%, Superfos 14%, andre virksomheder 17%. Markedsandelene paa den del af markedet, der omfatter NPK-goedning (med et hoejt indhold af kvaelstof), som er specielt tilpasset forholdene for dansk landbrug (og som udgoer 40% af det samlede goedningsforbrug), er tilsyneladende stort set de samme.

For saa vidt angaar handelen med plantevaernsmidler fremgaar det af sagen kun, at DLG i 1988 havde en markedsandel paa ca. 32%.

Endelig boer det naevnes, at LAG' s andel af det danske grovvaremarked i 1990 var stort set den samme som DLG' s.

1) Er goedning og plantevaernsmidler omfattet af undtagelsesbestemmelsen i forordning nr. 26/62?

12. I henhold til traktatens artikel 42 finder bestemmelserne i kapitlet om konkurrenceregler kun anvendelse paa produktionen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Raadet beslutter dette. I artikel 38, stk. 1, hedder det, at ved landbrugsvarer forstaas jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter og fiskeriprodukter samt varer, der direkte er forbundet med disse produkter, og som har undergaaet en foerste bearbejdning. I artikel 38, stk. 3, praeciseres det desuden, at de varer, paa hvilke bestemmelserne i artikel 39-46 finder anvendelse, er opregnet i listen i bilag II til traktaten.

Under henvisning til artikel 42 udstedte Raadet forordning nr. 26/62, hvorefter anvendelsen af artikel 85, stk. 1 (og ikke artikel 86), under naermere angivne omstaendigheder er begraenset til kun at omfatte aftaler, som vedroerer "produktionen af eller handelen med de i traktatens bilag II anfoerte varer".

For saa vidt angaar omfanget af undtagelsesbestemmelsen i forordning nr. 26/62 har Domstolen fastslaaet, at bestemmelsens anvendelsesomraade ikke omfatter "en vare, der ikke er omfattet af bilag II, heller ikke selv om der er tale om et hjaelpestof til produktion af en anden vare, der paa sin side er omfattet af bilaget" (3).

Forordningen finder saaledes udtrykkeligt kun anvendelse paa varer, der er anfoert i bilag II, og det staar fast, at goedning og plantevaernsmidler ikke er naevnt.

For saa vidt dernaest angaar den af DLG naevnte omstaendighed, at Raadet under henvisning til artikel 43 (der udgoer hjemmelen for retsakter vedroerende landbrugspolitikken) har udstedt et direktiv om plantebeskyttelsesmidler, er den efter min opfattelse ikke relevant. For det foerste kan et raadsdirektiv ikke ° og slet ikke indirekte ° udvide anvendelsesomraadet for en undtagelsesbestemmelse, som skal fortolkes snaevert, og hvis anvendelsesomraade er praecist afgraenset i traktatens artikel 42 og i de relevante og specifikke bestemmelser i forordning nr. 26/62. For det andet er intet til hinder for, at artikel 43 kan tillaegges en anden og stoerre materiel raekkevidde end artikel 42. Mens artikel 42 er en undtagelsesbestemmelse, som skal fortolkes snaevert, og som hjemler mulighed for, at produktionen af og handelen med landbrugsvarer kan undtages fra de almindelige konkurrenceregler, er artikel 43 den generelle bestemmelse, som tillaegger Raadet befoejelse til at udstede de retsakter vedroerende den faelles landbrugspolitik, der tjener til virkeliggoerelse af maalsaetningerne i artikel 39. Der er saaledes intet til hinder for, at Raadet med henblik paa at virkeliggoere de maalsaetninger, der er fastsat i artikel 39, traeffer foranstaltninger (hvilket i oevrigt er sket (4)), som materielt omfatter produkter, der kun er hjaelpestoffer eller paa anden maade anvendes ved produktionen af og handelen med de landbrugsvarer, der er opregnet i bilag II.

2) Har den omtvistede vedtaegtsaendring til formaal eller til foelge at fordreje konkurrencen?

Sammenfatning af de forskellige synspunkter og bemaerkninger

13. Som allerede naevnt er det centrale spoergsmaal i den foreliggende sag, om vedtaegtsaendringen er forenelig med artikel 85, stk. 1. De synspunkter, der er fremfoert paa det punkt, kan sammenfattes saaledes. Ifoelge DLG er medlemmets loyalitet over for andelsselskabet karakteristisk for denne selskabsform og det naturlige modstykke til de fordele, medlemmet opnaar gennem sin deltagelse i et saadant selskab. En bestemmelse om eksklusion af et medlem, som foretager indkoeb uden om selskabet, idet han deltager i virksomheder, der konkurrerer med dette, maa altsaa betragtes som en logisk reaktion fra selskabets side over for handlinger, som kan undergrave selskabets oekonomiske soliditet og kommercielle slagkraft, og falder derfor uden for artikel 85, stk. 1.

Sagsoegerne i hovedsagen har derimod anfoert, at vedtaegtsaendringen medfoerer en vedvarende og vilkaarlig begraensning af det enkelte medlems kommercielle handlefrihed. En saadan begraensning, hvis formaal klart var at konsolidere den staerke stilling, DLG allerede indtog paa grovvaremarkedet, ville begraense konkurrencen mellem DLG og andre virksomheder yderligere. Sagsoegerne har endvidere understreget, at det i Domstolens og Kommissionens praksis altid har vaeret anerkendt og fastslaaet, at medlemmer af en faelles indkoebsforening, uanset om den har form af et andelsselskab, frit kan optraede paa markedet hver for sig og paa den maade konkurrere med foreningen. Navnlig fremgaar det af den naevnte praksis, at faelles indkoebsforeninger kun antages at vaere forenelige med konkurrencereglerne i den forstand, at de ikke er omfattet af artikel 85, stk. 1, saafremt medlemmerne har fuld handlefrihed (5). Med hensyn til en beskeden, aftalt begraensning af den naevnte frihed kan der i givet fald meddeles fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, men begraensningen er i princippet omfattet af artikel 85, stk. 1 (6); derimod maa bestemmelser, hvorefter medlemmerne ikke laengere kan foretage indkoeb hver for sig, som f.eks. bestemmelser om loyalitetspligt som i sagen her, antages uden videre at vaere forbudt (7).

Kommissionen har anfoert, at formaalet med vedtaegtsaendringen er at faa andelsselskabets medlemmer til at afholde sig fra at deltage i konkurrerende foreninger, og at den derfor kan begraense konkurrencen mellem DLG og de oevrige virksomheder. Kommissionen har imidlertid bemaerket, at der ikke er tale om en maerkbar begraensning af konkurrencen, og at den derfor ikke er uforenelig med artikel 85, stk. 1. I sit indlaeg, som paa det punkt er ganske kortfattet, har Kommissionen imidlertid ikke angivet, paa hvilket grundlag det er muligt at naa til denne konklusion.

Parternes argumenter viser klart interessemodsaetningerne i sagen: paa den ene side selskabets interesser og interesserne for de medlemmer, der er "loyale" over for selskabet, i, at der traeffes forholdsregler over for medlemmer, hvis adfaerd objektivt er i strid med det formaal, der har vaeret baggrunden for, at selskabet er blevet stiftet; paa den anden side medlemmernes interesse i, at de i videst muligt omfang kan handle paa egen haand og saaledes bevare muligheden for at benytte eller deltage i foreninger, der konkurrerer med andelsselskabet. Lad mig straks sige, at den forvaltningspraksis og de retsafgoerelser, som sagsoegerne har sammenfattet praecist og udtoemmende, i det mindste ved foerste oejekast synes at lade hensynet til de sidstnaevnte interesser veje tungere end hensynet til de foerstnaevnte. Naermere overvejelser foerer imidlertid til et andet resultat. For mig at se kan det saaledes haevdes, at saafremt faellesindkoebsforeningen i sig selv er i overensstemmelse med hensynet til den frie konkurrence, maa foreningen ogsaa have mulighed for at afgoere, om og hvordan den skal beskytte sig mod medlemmernes handlinger, saafremt de skoennes at vaere uforenelige med foreningens interesser, allerede af den grund, at en vis begraensning af det enkelte medlems selvstaendighed maa antages at vaere en logisk foelge af selve den omstaendighed, at han deltager i en organiseret oekonomisk enhed. Hensynet til foreningens interesser kan imidlertid ikke antage karakter af noget absolut: Naar naermere angivne retlige eller faktiske omstaendigheder foreligger, kan det vise sig noedvendigt at beskytte det enkelte medlems selvstaendighed for at undgaa, at der opstaar situationer, som kan bevirke, at markedskraefterne ikke fungerer, som de boer. Ud fra dette perspektiv vil jeg behandle foelgende punkter:

° de kriterier, Domstolen har opstillet som vejledning med hensyn til anvendelsen af artikel 85, stk. 1

° spoergsmaalet, om en indkoebssammenslutning inden for landbrugsomraadet, som f.eks. DLG, er forenelig med hensynet til beskyttelse af den frie konkurrence

° grundene til, at de omtvistede bestemmelser ikke har til formaal at begraense konkurrencen, jf. artikel 85, stk. 1

° de omstaendigheder, hvorunder de omtvistede bestemmelser kan have til foelge at begraense konkurrencen, jf. artikel 85, stk. 1.

De kriterier, Domstolen har opstillet som vejledning med hensyn til anvendelsen af artikel 85, stk. 1

14. Artikel 85, stk. 1, bestemmer, at aftaler, som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen, er forbudt.

15. For saa vidt angaar bestemmelsens formaal har Domstolen praeciseret, at det hensyn til beskyttelse af den frie konkurrence, som tilsigtes varetaget med bestemmelsen, ikke kan fastlaegges abstrakt, men maa ses ud fra den konkrete sammenhaeng, som virksomhedernes adfaerd er et led i. Kravet i traktatens artikel 3 og 85 om, at konkurrencen ikke maa fordrejes, forudsaetter, at der hersker effektiv konkurrence paa markedet (workable competition), hvilket vil sige, at der skal vaere saa meget konkurrence, at traktatens grundlaeggende krav overholdes, og at traktatens maal, navnlig dannelsen af et enhedsmarked med hjemmemarkedslignende forhold, opfyldes; dette krav indebaerer dog ikke, at karakteren af og intensiteten i konkurrencen aldrig kan variere alt efter de paagaeldende produkter eller tjenester og den oekonomiske struktur paa de paagaeldende markedsomraader (8).

16. I henhold til Domstolens faste praksis skal der ved afgoerelsen af, om en given aftale er omfattet af anvendelsesomraadet for forbudsbestemmelsen i artikel 85, stk. 1, foretages en omhyggelig undersoegelse i to paa hinanden foelgende etaper (9).

Det maa foerst undersoeges, om aftalen i kraft af sit formaal er konkurrencebegraensende. Det kan i givet fald blive noedvendigt at foretage en vurdering af de formaal, aftalen maa antages at forfoelge, naar henses til den oekonomiske sammenhaeng, hvori den skal anvendes (10). Saafremt aftalen har til formaal at begraense konkurrencen i artikel 85, stk. 1' s forstand, maa den uden videre antages at vaere forbudt, og det er i saa fald ufornoedent at undersoege, hvilke virkninger den maatte have (11).

Saafremt aftalen ikke antages at have til formaal at begraense konkurrencen, maa man gaa videre til undersoegelsens naeste led, idet der foretages en vurdering af de virkninger, aftalen konkret kan have paa konkurrencen. I saa fald maa aftalen antages at vaere forbudt, saafremt det viser sig, at den kan begraense konkurrencen maerkbart (12). Det maa desuden understreges, at det generelle kriterium, der skal laegges til grund ved afgoerelsen af, om en aftale har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, er, hvordan konkurrenceforholdene paa det relevante marked ville vaere uden den paagaeldende aftale (13).

Herefter maa aftaler anses for at vaere forbudt paa grund af deres formaal, naar de objektivt og abstrakt betragtet ikke har anden funktion end at begraense den frie konkurrence mellem parterne eller mellem parterne og konkurrerende tredjemaend paa en maade, der anses for uforenelig med faellesmarkedet (der kan f.eks. vaere tale om et kartel, som gennemfoerer en opdeling af markederne, som kontingenterer produktionen eller fastsaetter salgspriser, eller en bestemmelse, indsat i en salgsaftale, hvorefter det er forbudt at indfoere aftalevaren til eller udfoere den fra faellesmarkedet, eller hvorved der fastsaettes bindende salgspriser for varen).

Derimod maa det antages, at aftaler, der er egnede til at udfylde en mere kompleks funktion, ikke har til formaal at begraense konkurrencen. Dette kan vaere tilfaeldet med bestemmelser, som er en integrerende del af en given aftale, og som paa den maade bidrager til at fastlaegge grundlaget for og ligevaegten i retsforholdet mellem parterne. I henhold til retspraksis, som synes ret klar, maa det ved afgoerelsen af, om en bestemmelse har til formaal at begraense konkurrencen, jf. artikel 85, stk. 1, undersoeges, hvilken funktion den har, set i sammenhaeng med det kontraktforhold, hvori den indgaar. Paa det punkt antager Domstolen normalt, at en saadan bestemmelse ikke er konkurrencebegraensende, saafremt den teoretisk er noedvendig med henblik paa at sikre, at en aftale, som ikke i sig selv er skadelig for konkurrencen, fuldt ud kan faa den juridisk-oekonomiske funktion, der kendetegner dens indhold. Domstolen har bl.a. fastslaaet, at foelgende vilkaar ikke paa grund af deres formaal var i strid med artikel 85, stk. 1 (idet de dog naturligvis konkret kunne have konkurrencebegraensende virkninger):

° en konkurrenceklausul, indsat i en kontrakt om salg af en virksomhed (en kontrakt, som ifoelge Domstolen i sig selv er dynamisk for markedet), idet en saadan klausul ° forudsat at dens varighed ikke er urimelig ° maa antages at vaere noedvendig for at sikre, at overdragelsen bliver effektiv (14)

° en bestemmelse om en eksklusiv koebsforpligtelse og en konkurrenceklausul, indsat i en franchise-aftale, idet de er noedvendige for at sikre, at en saadan aftale fuldt ud kan faa de typiske, tilsigtede virkninger (15)

° en ikke-angrebsklausul, indsat i en aftale om en (vederlagsfrit meddelt) licens, naar den ° som det hedder i generaladvokatens forslag til afgoerelse ° er afgoerende for "ligevaegten i en aftale, som hverken har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen" (16)

° en klausul om eksklusiv koebspligt i en "bryggeri"-aftale, da den er et led i den form for samarbejde mellem en videreforhandler og en leverandoer, som er baseret paa et sammenfald af interesser i at fremme salget af det produkt, der er karakteristisk for saadanne aftaler (17).

Imidlertid er den omstaendighed, at en aftale ikke har til formaal at begraense konkurrencen, som allerede naevnt ikke ensbetydende med, at den ikke i den konkrete oekonomiske sammenhaeng, hvori den optraeder, kan have virkninger, der er i strid med hensynet til den frie konkurrence paa faellesmarkedet. Der er derfor intet til hinder for, at en aftale, som ikke har til formaal at begraense konkurrencen, under bestemte markedsforhold kan betragtes som uforenelig med faellesmarkedet, hvorimod aftalen under andre markedsforhold vil blive anset for at vaere i overensstemmelse med hensynet til beskyttelse af den frie konkurrence. I forbindelse med en saadan undersoegelse skal der navnlig tages hensyn til (18) den aktuelle og potentielle konkurrence paa de(t) relevante marked(er), uafhaengigt af aftalen, samt til, om aftalen bidrager vaesentligt til at begraense konkurrencen paa de(t) relevante marked(er) yderligere.

Der er saaledes en klar forskel mellem undersoegelsen af aftalens formaal og undersoegelsen af dens virkning (19). Formaalet med foerstnaevnte undersoegelse er rent abstrakt at vurdere en given bestemmelses objektive funktion i den aftalemaessige sammenhaeng, hvori den indgaar. Sigtet med sidstnaevnte undersoegelse er derimod at fastslaa, om en aftale, som ikke har til formaal at begraense konkurrencen, alligevel konkret paa grund af de saerlige markedsforhold, hvor den skal finde anvendelse, er egnet til maerkbart at begraense konkurrencen paa faellesmarkedet.

Endelig skal jeg naevne, at de konkurrencebegraensninger, der eventuelt maatte foelge af de bestemmelser, der regulerer retsforholdet mellem et andelsselskab og dets medlemmer, er omfattet af bestemmelserne i artikel 85 ff. (20).

Spoergsmaalet, om en indkoebssammenslutning inden for landbrugsomraadet, som f.eks. DLG, er forenelig med hensynet til beskyttelse af den frie konkurrence

17. Jeg vil herefter gaa over til at anvende den ovenfor angivne undersoegelsesmodel paa den konkrete situation. Det skal i den forbindelse navnlig understreges, at de omtvistede vedtaegtsbestemmelser indgaar i vedtaegterne for et andelsselskab inden for landbruget, hvis formaal bl.a. er at indkoebe og saelge grovvarer til landbruget (herunder navnlig goedning og plantevaernsmidler) til sine medlemmer.

Set i relation hertil indeholder de omtvistede bestemmelser en specifik mulighed for at ekskludere visse kategorier af medlemmer, som beslutter at foretage indkoeb hos andre leverandoerer i et organiseret samarbejde, der konkurrerer med andelsselskabet (21).

18. Naar dette er sagt, maa det tilfoejes, at det at stifte en indkoebssammenslutning, som f.eks. DLG, er en form for samarbejde mellem virksomheder (eller sammenslutninger af virksomheder), som tilgodeser de hensyn, der typisk goer sig gaeldende inden for landbruget, og som derfor vurderes positivt saavel af de nationale, lovgivende myndigheder som af faellesskabsmyndighederne. En saadan form for indkoebssamarbejde styrker virksomhedernes effektivitet og foelgelig den workable competition mellem dem, som er omhandlet i ovennaevnte dom i Metro-sagen.

Et andelsselskab, der foretager faellesindkoeb af grovvarer til landbruget, kan nemlig, navnlig paa visse omraader, imoedegaa den udbydermagt, som producenter/leverandoerer udoever. Dette gaelder navnlig inden for omraader som netop omraadet for goedning og plantevaernsmidler, hvor produktionen paa verdensplan er koncentreret paa et relativt begraenset antal virksomheder, og hvor det kan konstateres, at salgspriserne kan variere betydeligt, alt efter hvilke maengder der efterspoerges. I en saadan situation er oprettelsen af en indkoebssammenslutning den naturlige reaktion over for udbydermagten, idet den medfoerer en styrkelse af efterspoergselssiden.

Som svar paa et spoergsmaal fra Kommissionen har DLG i oevrigt udtrykkeligt bekraeftet, at formaalet med de omtvistede bestemmelser netop var at faa medlemmerne (B-medlemmerne) til at afholde sig fra at deltage i samarbejdsenheder, som konkurrerede med andelsselskabet. Det staar saaledes fast, at de paagaeldende bestemmelser tilsigtede at naa det samme maal, nemlig medlemmernes loyalitet, som er karakteristisk for en konkurrenceklausul eller en bestemmelse om koebepligt.

Da der er tale om et andelsselskab, maa det desuden antages, at de fordele, andelsselskabet opnaar ved sine grovvareindkoeb i kraft af sin stoerrelse, ved regnskabsaarets udloeb normalt overfoeres fuldt ud til det naeste led, nemlig de enkelte medlemmer, enten i form af nedsatte salgspriser eller uddeling af overskud, eller beloeb, der er betegnet paa anden maade.

I oevrigt er der heller ingen grund til at befrygte, at samarbejdet med hensyn til indkoeb af grovvarer i denne sektor medfoerer en faktisk begraensning af konkurrencen i forholdet mellem andelsselskabets medlemmer. Som allerede naevnt domineres markedet for goedning og plantevaernsmidler paa verdensplan af en mindre kreds af producenter, i forhold til hvilke den enkelte landmand og ogsaa lokale landboforeninger er i en situation, hvor de i sagens natur staar svagt. Heraf foelger, at hvis der ikke fandtes indkoebssammenslutninger af en vis stoerrelse, som f.eks. DLG, ville landmaendene og de lokale foreninger staa i den situation, at de var tvunget til at acceptere producenternes og de uafhaengige grossisters beslutninger; uden andelsselskabets formidlingsvirksomhed maatte de saaledes leve med hoejere, gennemsnitlige indkoebspriser, uden at de i andre henseender reelt havde mulighed for at skabe en stoerre konkurrence med hensyn til forsyningen med de paagaeldende varer.

Paa dette punkt kan man saaledes konkludere, at oprettelsen af en indkoebssammenslutning tilgodeser de saerlige forhold, der goer sig gaeldende inden for landbruget, og paa dette omraade bidrager til at foroege effektiviteten, baade med hensyn til salget af grovvarer og selve produktionen af landbrugsvarer, uden at der set ud fra andre synspunkter er risiko for en faktisk begraensning af konkurrencen (forstaaet som workable competition, jf. ovennaevnte dom i Metro-sagen) mellem de virksomheder (eller sammenslutninger af virksomheder), der deltager i indkoebssamarbejdet.

Formaalet med de omtvistede bestemmelser i relation til artikel 85, stk. 1

19. Det skal dernaest understreges, at det principielt er foreneligt med kravet om at sikre, at selskabet kan fungere, at der i et andelsselskab inden for landbruget, der foretager faellesindkoeb, vedtages vedtaegtsbestemmelser, hvorefter medlemmer, som foretager indkoeb uden om andelsselskabet og i konkurrence med dette, ekskluderes.

Der er risiko for, at formaalet med indkoebssamarbejdet, som er at give medlemmerne mulighed for, uanset deres kapitalindskud, at foretage indkoeb til lavere priser, ikke naas, naar enkelte medlemmer driver virksomhed for egen regning, uden om og i konkurrence med andelsselskabet. En saadan adfaerd svaekker foerst og fremmest selskabets oekonomi, idet et andelsselskab udelukkende eller hovedsagelig goer forretninger med medlemmerne og ikke med andre. Dets omsaetning afhaenger saaledes af det samlede antal transaktioner mellem medlemmerne og selskabet og dermed af medlemmernes stoerre eller mindre "loyalitet" over for selskabet. Desuden forringer denne adfaerd selskabets indkoebsbetingelser paa markedet, idet den undergraver dets forretningsgrundlag, hvilket ° isaer naar der er tale om produkter, hvis pris varierer betydeligt alt efter omfanget af de afgivne ordrer ° foerer til stoerre udgifter for selskabet og, indirekte, for de medlemmer, som fortsat benytter selskabet, naar de skal foretage deres indkoeb. Der er derfor et aabenbart modsaetningsforhold mellem at vaere medlem af et indkoebsfaellesskab og samtidig deltage i konkurrerende indkoebsorganisationer.

Set under denne synsvinkel har de omtvistede bestemmelser derfor udelukkende til formaal at sikre selskabet et saa bredt forretningsgrundlag som muligt, saaledes at det effektivt kan forfoelge det andelsformaal, det er oprettet for at forfoelge. Bestemmelserne har saaledes ganske enkelt til formaal at forhindre, at et medlem paa den ene side kan vaere medlem af andelsselskabet og traekke paa de tjenesteydelser, han mener at have mest brug for, og paa den anden side fortsaette med at udvise en adfaerd (foretage selvstaendige indkoeb), som klart er i modstrid med selve de formaal (at foretage faellesindkoeb), som selskabet er stiftet for at forfoelge.

Det maa derfor antages, at de omtvistede bestemmelser, hvorefter et medlem, der deltager i organisationer, som konkurrerer med andelsselskabet, ekskluderes, er en normal form for vedtaegtsmaessig beskyttelse over for interessekonflikter, selv om det er aabenbart, at de indebaerer en begraensning af medlemmets handlefrihed, og at formaalet med bestemmelserne derfor ikke er at begraense konkurrencen, jf. artikel 85, stk. 1. Dette er i oevrigt grunden til, at der i selskabets vedtaegter normalt indfoejes saadanne eksklusionsbestemmelser eller andre bestemmelser (konkurrenceklausuler eller bestemmelser om koebepligt), som skal sikre medlemmernes "loyalitet", (i nogle tilfaelde er saadanne bestemmelser endog foreskrevet ved lov) (22).

20. En anden loesning ville i oevrigt foere til klart urimelige resultater. Hvis det nemlig antoges, at de omtvistede bestemmelser havde konkurrencebegraensende formaal, foelger det noedvendigvis heraf, at ethvert medlem i medfoer af artikel 85, stk. 1, har ret til ikke at blive ekskluderet af et indkoebsfaellesskab, selv om han samtidig deltager i konkurrerende indkoebsorganisationer. Et medlem ville saaledes have en egentlig ret til fortsat at vaere medlem til trods for, at han udviste en adfaerd, som kunne skade selskabets og de andre medlemmers interesser. Med andre ord ville artikel 85, stk. 1, sikre en naesten fuldstaendig beskyttelse (undtagen i tilfaelde, hvor betingelserne for en fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, er opfyldt) af medlemmets erhvervsmaessige handlefrihed, hvilket ville vaere til skade for selskabets virke. Som det ses, tillaegger en saadan fortolkning det enkelte medlems interesser stoerre vaegt end selskabets og efterlader dette uden beskyttelse mod de former for adfaerd fra medlemmets side, som forstyrrer ligevaegten i selskabet. Der er derfor tale om en fortolkning, som staar i klar modsaetning til den velvilje, retsordenen altid har vist andelstanken (isaer inden for landbrugssektoren).

De retlige og faktiske omstaendigheder, hvorunder de omtvistede bestemmelser kan have til foelge at begraense konkurrencen, jf. artikel 85, stk. 1

21. Det maa herefter undersoeges, om de omtvistede bestemmelser har konkurrencebegraensende virkninger, som er uforenelige med det faelles marked, fordi der foreligger saerlige retlige eller faktiske omstaendigheder.

22. I den henseende maa det for det foerste undersoeges, om andelsselskabets medlemmer har mulighed for at udtraede af selskabet med rimelige mellemrum. Hvis dette ikke var tilfaeldet, ville medlemmerne paa den ene side vaere tvunget til at blive i selskabet meget laenge, og paa den anden side ville de ° saa laenge andelshaverforholdet bestaar ° ikke have mulighed for at benytte konkurrerende virksomheder eller oprette konkurrerende organisationer. Denne dobbelte binding (andelshaverforholdets for lange varighed og "loyalitetspligten" over for selskabet, saa laenge andelshaverforholdet varer) ville bevirke, at medlemmet reelt mistede enhver handlefrihed, og at andre som foelge heraf blev forhindret i effektivt at konkurrere med andelsselskabet. For derfor at undgaa, at markedet bliver for stift, og i overensstemmelse med visse elementer i Kommissionens (23) og Domstolens (24) praksis, maa medlemmerne i det mindste i de tilfaelde, hvor der er fastsat "loyalitetsklausuler" som dem, der er denne sags genstand, samtidig noedvendigvis kunne udtraede af selskabet med rimelige mellemrum; disse mellemrum boer vaere kortere, jo mindre konkurrencen er mellem det paagaeldende selskab og andre.

Hvad angaar den foreliggende sag, finder jeg det afgoerende, at DLG, da det besluttede at indfoere de omtvistede vedtaegtsbestemmelser, ogsaa besluttede at nedsaette medlemsperioden fra ti til fem aar. Femaarsperioden, som er den laengste periode, der kan fastsaettes i henhold til Kommissionens forordning nr. 1984/83 for saa vidt angaar eksklusive koebsaftaler, maa under normale markedsvilkaar anses for passende med henblik paa at skabe ligevaegt mellem hensynet til beskyttelse af den frie konkurrence paa den ene side og selskabets krav om at sikre sig tilstraekkelig stabilitet og kontinuitet i forholdet til medlemmerne paa den anden.

Af lignende grunde maa en vedtaegtsbestemmelse, som fastsaetter sanktioner, der klart er for vidtgaaende og ikke staar i rimeligt forhold til overtraedelsen i tilfaelde, hvor en andelshaver ekskluderes paa grund af tilsidesaettelse af loyalitetspligten, anses for uforenelig med artikel 85, stk. 1. I det foreliggende tilfaelde bliver eksklusionen af DLG imidlertid sanktioneret efter almindelige retsregler; desuden har DLG ° som allerede anfoert ° givet afkald paa at anvende de naevnte sanktioner over for de ekskluderede B-medlemmer, idet det sidestiller dem med medlemmer, som har benyttet sig af deres ret til at udtraede.

23. For det andet maa man ogsaa sikre sig, at den (aktuelle og potentielle) konkurrence mellem andelsselskabet og tredjemaend ikke i andre henseender svaekkes for meget. De omhandlede bestemmelser begraenser som naevnt medlemmernes handlefrihed, idet de faar dem til at afholde sig fra at benytte eller deltage i konkurrerende organisationer. I en situation, hvor konkurrencen af andre grunde allerede er staerkt begraenset, vil saadanne bestemmelser, som har til formaal at sikre, at medlemmet er "loyalt" over for andelsselskabet, altsaa kunne have den bivirkning, at andre forhindres i at komme ind paa markedet eller i hvert fald i effektivt at konkurrere paa markedet.

24. Dette ville kunne ske, hvis andelsselskabet havde en meget stor markedsandel, som var langt stoerre end konkurrenternes, og hvis det paa grund af betydelige barriers to entry (navnlig, at der kraevedes oekonomiske, teknologiske eller produktionsmaessige ressourcer eller en hoej grad af loyalitet fra kundernes side over for de allerede etablerede virksomheder) ville vaere vanskeligt for nye virksomheder at faa adgang til det relevante marked. I en saadan situation er der den risiko ved en yderligere forstaerkning af den allerede eksisterende binding mellem andelsselskabet og dets medlemmer (som ogsaa er dets handelspartnere), at de (aktuelle eller potentielle) konkurrenter ikke laengere kan finde tilstraekkelige afsaetningsmuligheder. Saafremt den (aktuelle og potentielle) konkurrence mellem andelsselskabet og andre derfor skulle vise sig at blive svaekket i for hoej grad, kunne det blive anset for uomgaengelig noedvendigt at anerkende medlemmernes ret til at foretage indkoeb hos konkurrenter eller til at oprette konkurrerende indkoebsorganisationer, uden at de af den grund risikerede at blive ekskluderet af selskabet. I oevrigt har et selskab i en staerk konkurrencemaessig position ogsaa mindre behov for beskyttelse mod, at medlemmerne foretager indkoeb uden om selskabet; tvaertimod bevirker den mulighed, at medlemmerne driver virksomhed i konkurrence med selskabet, at der kommer mere liv i markedet, og at man undgaar ineffektivitet og urimelige avancer. I oevrigt forekommer dette mig ved naermere eftertanke at vaere ratio decidendi i de domme, hvori Domstolen og Retten har fastslaaet, at bestemmelser i vedtaegterne for andelsselskaber inden for landbruget, som ° om end i andre former ° ligeledes skulle sikre, at medlemmerne var fuldt ud "loyale" over for andelsselskabet (25), var uforenelige med artikel 85, stk. 1; i begge domme tillaegges det nemlig afgoerende vaegt, at det paagaeldende andelsselskab havde en meget staerk stilling paa markedet, og at de omtvistede bestemmelser derfor i denne sammenhaeng bidrog til at opretholde denne magtposition, idet de forhindrede konkurrenterne i at faa adgang til markedet (26). Man maatte naturligvis naa samme konklusion, hvis situationen paa markedet var den, at andelsselskabet indtog en dominerende stilling i artikel 86' s forstand; i saa fald maatte det i overensstemmelse med Domstolens praksis uden videre antages, at "loyalitetsklausulen" principielt er i strid med denne bestemmelse (27).

25. I det foreliggende tilfaelde og med forbehold af, hvad det tilkommer den nationale retsinstans at fastslaa, kan det uden videre udelukkes, at konkurrencen vil blive svaekket i for hoej grad, og det af foelgende grunde:

° Da den omtvistede vedtaegtsaendring fandt sted, var der efter det oplyste ligevaegt mellem de forskellige konkurrenters markedsandele.

° Nye virksomheders adgang til det relevante marked stoedte ikke paa uoverstigelige hindringer, dels fordi der formentlig ikke kraeves betydelige oekonomiske, teknologiske og produktionsmaessige ressourcer for at komme ind paa et nationalt marked, hvor der omsaettes grovvarer, dels fordi den nye virksomhed (LAG) i den foreliggende sag blot var et nyt dansk andelsforetagende, som var oprettet af lokalforeninger, som allerede var paa markedet, som allerede formidlede de omhandlede produkter, og som derfor allerede for en stor del havde den infrastruktur og de ressourcer, der er noedvendige for at skabe en konkurrerende virksomhed.

26. For det tredje maa der tages stilling til endnu en indvending, som er fremsat af sagsoegerne i hovedsagen. Naar en forening forlader andelsselskabet, idet den enten udtraeder eller bliver ekskluderet, indebaerer det ifoelge sagsoegerne, at den faktisk mister en diversificeret og fordelagtig forsyningskilde, da DLG er et konglomerat i den forstand, at selskabet tilbyder sine medlemmer en hel vifte af varer og tjenesteydelser. Under disse omstaendigheder vil det derfor vaere saerligt vanskeligt (for ikke at sige umuligt) at drive virksomhed uden om andelsselskabet; ipso facto vil medlemmerne vaere staerkt tilskyndet til ikke at udtraede af selskabet eller bringe sig i en saadan situation, at de bliver ekskluderet. For at undgaa, at markedet bliver for stift, maa der derfor i disse tilfaelde ifoelge sagsoegerne sikres medlemmerne ret til at indkoebe bestemte produkter uden om andelsselskabet, uden at de af den grund loeber risiko for at blive ekskluderet af selskabet.

Jeg finder ikke denne indvending velbegrundet. Frem for alt bemaerkes, at det at forlade et andelsselskab, uanset af hvilken grund, saedvanligvis indebaerer, at man mister de (store og smaa) fordele, der er forbundet med at vaere medlem af selskabet. Dette forhold, som er fuldstaendig normalt, er ikke i nogen henseende i strid med artikel 85, stk. 1. Som jeg allerede har understreget, kan denne bestemmelse nemlig ikke fortolkes saaledes, at den giver et medlem af en andelsforening ret til at bevare sin status som medlem og udnytte fordelene herved, samtidig med at det handler i strid med selskabets og de andre medlemmers interesser. Medlemmet maa derfor efter moden overvejelse alene under hensyn til sine egne interesser vaelge, om det vil udtraede af selskabet (eller handle paa en saadan maade, at det bliver ekskluderet) eller blive og saa overholde selskabets vedtaegter; naar medlemmet foerst frit har truffet sin beslutning, kan det imidlertid ikke beklage sig over de ulemper, der eventuelt foelger heraf.

27. Det ville forholde sig anderledes, hvis andelsselskabet indtog en dominerende stilling i forhold til sine egne medlemmer, jf. traktatens artikel 86; dette kunne vaere tilfaeldet, hvis andelsselskabet indtog en dominerende stilling paa et eller flere markeder for varer og tjenesteydelser, eller hvis det var saerlig byrdefuldt for medlemmerne at indkoebe alle de varer og tjenesteydelser, som andelsselskabet kan tilbyde under ét, enkeltvis hos andre konkurrenter (i dette tilfaelde ville selskabet vaere dominerende, fordi det kunne tilbyde et komplet sortiment af komplementaere varer/tjenesteydelser paa betingelser, som konkurrenterne ikke kunne imoedegaa). Saafremt andelsselskabet indtog en saadan dominerende stilling, ville artikel 86 give en dobbelt beskyttelse: i) reglen om eksklusion (eller en anden form for "loyalitetsklausul") maatte anses for forbudt og ugyldig af de i punkt 24 anfoerte grunde; ii) en eventuel boykotning eller forskelsbehandling af medlemmerne fra andelsselskabets side (naegtelse af at levere varer eller tjenesteydelser til de ekskluderede medlemmer eller fastsaettelse af overpriser i forhold til vaerdien af de leverede varer eller tjenesteydelser) ville kunne udgoere saerlige og selvstaendige tilfaelde af misbrug i artikel 86' s forstand.

I den foreliggende sag holder selve forudsaetningen for raesonnementet, nemlig at DLG indtager en dominerende stilling, efter min opfattelse imidlertid ikke. DLG indtager nemlig ikke en dominerende stilling paa et eller flere af de enkelte markeder for varer eller tjenesteydelser, hvor det driver virksomhed, og indtager heller ikke en saadan stilling i kraft af sin tilstedevaerelse som konglomerat paa alle de relevante markeder. Desuden maa det tages i betragtning, at DLG driver virksomhed som formidler ved levering af varer og tjenesteydelser, og at det ikke skulle vaere vanskeligt for lokalforeningerne (som ogsaa driver formidlingsvirksomhed, om end paa et lavere niveau) at finde ° eller i givet fald oprette ° andre formidlingsvirksomheder end DLG med henblik paa at skaffe sig de omhandlede varer og tjenesteydelser.

Endelig skal det ogsaa i den forbindelse understreges, at DLG formelt har forpligtet sig til ogsaa at levere de varer og tjenesteydelser, selskabet forhandler, til ikke-medlemmer, selv om saadanne varer og tjenesteydelser ° som rimeligt er ° leveres paa normale markedsvilkaar og ikke paa de naturligvis mere favorable vilkaar, der er forbeholdt medlemmerne.

28. Afslutningsvis kan det fastslaas, at det af oplysningerne i sagen og med forbehold af, hvad det tilkommer den nationale retsinstans at fastslaa, fremgaar, at DLG' s medlemmer har ret til at udtraede af selskabet med rimelige mellemrum, at markedet ikke har en saadan struktur og saadanne karakteristika, at indfoerelsen af de omtvistede bestemmelser maa antages at indebaere en reel risiko for en begraensning af den aktuelle eller potentielle konkurrence mellem DLG og andre, og at bestemmelserne derfor ikke i sig selv har til foelge, at konkurrencen begraenses, jf. artikel 85, stk. 1.

Denne konklusion bekraeftes af den udvikling, der er sket paa markedet, efter at andelsselskabet i medfoer af de omtvistede bestemmelser besluttede at ekskludere B-medlemmerne. Til trods for eksklusionen har LAG nemlig ikke blot fortsat sin virksomhed, men har endog hurtigt foroeget sin markedsandel, som i 1990 var paa samme niveau som DLG' s. Dette viser, at de ekskluderede medlemmer faktisk kunne drive virksomhed uden om DLG ved at oprette en organisation, som udfoerte det samme formidlingsarbejde, og som fuldt ud var i stand til at konkurrere med DLG (28).

29. For fuldstaendighedens skyld maa det desuden tages i betragtning, at nogle af de omstaendigheder, den nationale retsinstans har fremhaevet i de praejudicielle spoergsmaal, ligeledes viser, at DLG har begraenset de omtvistede bestemmelsers raekkevidde ° og dermed raekkevidden af den binding, der ligger i "loyaliteten" ° til, hvad der er strengt noedvendigt for at sikre beskyttelse af andelsselskabet mod faktiske interessekonflikter. I den forbindelse skal ° i korthed ° naevnes foelgende omstaendigheder:

° De omtvistede bestemmelser vedroerer udelukkende goedning og plantevaernsmidler (men ikke de andre varer/tjenesteydelser, DLG leverer), dvs. kun produkter, hvor nedgangen i ordrer til andelsselskabet som foelge af LAG' s selvstaendige indkoeb og i betragtning af priselasticiteten kunne bevirke en maerkbar forringelse af indkoebsvilkaarene.

° De omtvistede bestemmelser vedroerer udelukkende indkoeb foretaget af B- og D-medlemmer (ikke af de andre medlemmer), dvs. medlemmer, som paa grund af stoerrelsen af deres indkoeb kan skade andelsselskabets interesser, naar de driver virksomhed i konkurrence med dette.

° De omtvistede bestemmelser vedroerer udelukkende indkoeb foretaget af B- og D-medlemmer i et organiseret samvirke, dvs. ved permanent deltagelse i konkurrerende foreninger eller andre organisationer, men ikke indkoeb foretaget uden om andelsselskabet enten af enkelte B- eller D-medlemmer eller af faellesskaber af B- eller D-medlemmer, som er etableret ad hoc med henblik paa et enkelt indkoeb; ogsaa i den henseende er det klart, at andelsselskabet kun har haft til hensigt at beskytte sig mod situationer, hvor det i saerlig grad kan blive paafoert skade.

° De omtvistede bestemmelser tillader udtrykkeligt de medlemmer, som finder DLG' s salgspriser for hoeje, blot at benytte DLG som formidler ved indkoeb af varepartier; i saa fald afstaar DLG fra at opkraeve vederlag for formidlingen, og de medlemmer, som har benyttet sig heraf, mister retten til overskudsbetaling for de saaledes indkoebte varer ved regnskabsaarets udloeb.

Derimod anser jeg de andre omstaendigheder, der er fremhaevet af den nationale retsinstans, for at vaere uden betydning, navnlig at:

° de omtvistede bestemmelser ogsaa er indfoert med det formaal at undgaa, at der i DLG' s ledende organer sad B- eller D-medlemmer, som deltog i konkurrerende organisationer; DLG' s forretningshemmeligheder kunne nemlig under alle omstaendigheder beskyttes gennem fastsaettelse af regler om inhabilitet med henblik paa at forhindre, at medlemmer, der befandt sig i en interessekonflikt med selskabet, sad i selskabets organer

° de omtvistede bestemmelser ikke er vedtaget enstemmigt, men mod (i det mindste nogle) B-medlemmers protest; det har saaledes under alle omstaendigheder ikke betydning for anvendelsen af artikel 85, stk. 1, paa en given bestemmelse i et selskabs vedtaegter, om bestemmelsen er gyldigt vedtaget i overensstemmelse med de interne retsregler, der gaelder i selskabet; hvis og saa laenge bestemmelsen ikke formelt er blevet ophaevet af parterne eller ved en myndigheds foranstaltning, er den omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 85, stk. 1, naar blot betingelserne herfor er opfyldt

° de ekskluderede medlemmer er blevet ligestillet med udmeldte medlemmer; naar det foerst er fastslaaet, at bestemmelsen om eksklusion ikke er i strid med artikel 85, stk. 1, er der nemlig intet, der forhindrer selskabet i ikke at anvende de fordelagtigere regler om udtraedelse, men derimod de regler, der generelt gaelder, naar et medlem ekskluderes, herunder eventuelle sanktioner, med den ene begraensning (som er omtalt i punkt 22), at der bestaar en forpligtelse til ikke at paalaegge sanktioner, der klart er for vidtgaaende og ikke staar i rimeligt forhold til overtraedelsen

° sagsoegerne under hovedsagen bl.a. har gjort gaeldende, at de har krav paa andel af DLG' s ufordelte formue uden dog at nedlaegge paastand om at genindtraede som medlemmer af DLG; hvordan petitum for den nationale retsinstans end er formuleret, fremgaar det nemlig under alle omstaendigheder, at sagsoegerne har gjort gaeldende, at de omtvistede vedtaegtsbestemmelser er uforenelige med artikel 85, stk. 1, og at det, saafremt Domstolen giver dem medhold heri, tilkommer den nationale retsinstans at erklaere bestemmelserne ugyldige i henhold til artikel 85, stk. 2, og udlede retsvirkningerne af denne ugyldighed i medfoer af de nationale retsregler.

3) Kan de omtvistede vedtaegtsbestemmelser paavirke handelen mellem medlemsstaterne?

30. Naar henses til det tidligere anfoerte, har det ikke noget formaal at undersoege, om de omtvistede bestemmelser kan paavirke handelen mellem medlemsstaterne. For fuldstaendighedens skyld bemaerkes imidlertid, at det i den foreliggende sag maa anses for godtgjort, at de omhandlede produkter er genstand for samhandel inden for Faellesskabet, og navnlig, at saavel DLG som LAG har deltaget og deltager i samhandelen. Under disse omstaendigheder er der ingen tvivl om, at betingelsen om paavirkning af handelen inden for Faellesskabet i den foreliggende sag maa anses for opfyldt.

4) Kan den nationale retsinstans bringe traktatens artikel 85, stk. 3, i anvendelse i et tilfaelde, hvor aftalen er blevet anmeldt til Kommissionen med henblik paa at opnaa en negativattest eller en fritagelse?

31. Hvad dette spoergsmaal angaar skal jeg blot erindre om, at Kommissionen i henhold til artikel 9, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (29), har enekompetence til at traeffe beslutning om individuel fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3 (30). Derimod har Kommissionen ved anvendelsen af artikel 85, stk. 1 og 2, og artikel 86 en kompetence, der konkurrerer med de nationale retsinstansers kompetence. Som det fremgaar af det ovenfor anfoerte, er de omtvistede bestemmelser i den foreliggende sag ikke uforenelige med bestemmelserne i artikel 85, stk. 1; spoergsmaalet om en eventuel fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, opstaar derfor ikke. Det tilkommer saaledes den nationale retsinstans at fastslaa, at de omtvistede bestemmelser ikke er i strid med artikel 85, stk. 1.

5) Indebaerer de omtvistede bestemmelser misbrug af en dominerende stilling i traktatens artikel 86' s forstand?

32. Ifoelge Domstolens faste praksis (31) bestaar en dominerende stilling som omhandlet i traktatens artikel 86 i en virksomheds oekonomiske magtposition, som saetter denne i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence paa markedet, og som giver den mulighed for i betydeligt omfang at udvise uafhaengig adfaerd over for sine konkurrenter, kunder og over for forbrugerne. En saadan stilling kan vaere en foelge af en raekke faktorer, som hver for sig ikke noedvendigvis er afgoerende. Blandt disse faktorer har betydelige markedsandele (over 50%) saerlig stor betydning; derimod er en markedsandel, som ligger paa omkring 40%, eller som maaske endda er lavere, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at det kan konkluderes, at virksomheden kontrollerer markedet (32). Desuden maa der ogsaa tages hensyn til faktorer som f.eks. forholdet mellem den paagaeldende virksomheds og konkurrenternes markedsandele, de fordele, virksomheden eventuelt har frem for sine konkurrenter paa det oekonomiske plan og i henseende til virksomhedens struktur, markedsfoeringsorganisation og teknologiske viden, samt om der bestaar en mere eller mindre intens potentiel konkurrence (33). Endelig er stabiliteten eller aendringer i markedsandelene ogsaa omstaendigheder, der skal tages i betragtning ved bedoemmelsen af, om der foreligger en dominerende stilling (34).

Det tilkommer den nationale retsinstans at anvende disse kriterier paa den sag, den skal afgoere. Efter min opfattelse fremgaar det imidlertid af oplysningerne i sagen, navnlig:

° at DLG' s markedsandel paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i sagen var begraenset

° at der i det vaesentlige er ligevaegt mellem DLG' s og dets konkurrenters markedsandele

° at LAG i hoej grad har vist sig at vaere konkurrencedygtig, hvortil kommer, at der bestaar en maerkbar potentiel konkurrence, da der ikke foreligger barriers to entry af betydning, og

° udviklingen i henholdsvis DLG' s og LAG' s markedsandele,

at DLG ikke indtog en dominerende stilling i artikel 86' s forstand. Endnu et moment, der dog ikke er afgoerende, men som peger i samme retning, er den omstaendighed, at registreringen af DLG som dominerende enkeltvirksomhed i henhold til den danske lovgivning ophoerte i 1990.

Forslag til afgoerelse

33. Paa baggrund af disse overvejelser mener jeg, at den nationale retsinstans' spoergsmaal maa besvares saaledes:

"1) Den i forordning nr. 26/62 fastsatte undtagelse finder ikke anvendelse paa produkter ° saasom goedning og plantevaernsmidler ° som ikke er opregnet i bilag II til traktaten.

2) Med forbehold af, hvad det tilkommer den nationale retsinstans at fastslaa i overensstemmelse med de kriterier, der er anfoert i dette forslag til afgoerelse, har en bestemmelse i vedtaegterne for et andelsselskab inden for landbruget, som foretager faellesindkoeb af grovvarer til landbruget, hvorefter medlemmer, som med henblik paa indkoeb af saadanne varer permanent deltager i organisationer, der konkurrerer med andelsselskabet, kan ekskluderes af selskabet, ikke til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen, jf. traktatens artikel 85, stk. 1.

3) Betingelsen om paavirkning af handelen mellem medlemsstaterne i traktatens artikel 85, stk. 1, er opfyldt i et tilfaelde som det, der er hovedsagens genstand, hvor det er godtgjort, at de omhandlede produkter er genstand for samhandel inden for Faellesskabet, og hvor det ligeledes er godtgjort, at de paagaeldende virksomheder kan deltage og faktisk deltager i denne samhandel.

4) Kommissionen har enekompetence til at traeffe beslutning om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Den nationale retsinstans har derimod kompetence til at anvende reglerne i traktatens artikel 85, stk. 1 og 2, og artikel 86.

5) Med forbehold af, hvad det tilkommer den nationale retsinstans at fastslaa i overensstemmelse med de kriterier, der er anfoert i dette forslag til afgoerelse, er der ikke omstaendigheder i sagen, der giver grundlag for at antage, at andelsselskabet DLG indtager en dominerende stilling i traktatens artikel 86' s forstand."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) ° Raadets forordning (EOEF) af 4.4.1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT 1959-1962, s. 120).

(2) ° Raadets direktiv af 15.7.1991 om markedsfoering af plantebeskyttelsesmidler (EFT L 230, s. 1).

(3) ° Dom af 25.3.1981, sag 61/80, Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 851.

(4) ° Jf. dom af 23.2.1988, sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 905, hvori Domstolen fastslog, at Raadets direktiv 86/113/EOEF om fastlaeggelse af mindstekrav vedroerende beskyttelse af burhoens (der klart ikke er anfoert i bilag II) var omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 43.

(5) ° Jf. f.eks. Kommissionens beslutning af 17.7.1968 i sagen SOCEMAS (JO L 201, s. 4) og beslutning af 14.7.1975 i sagen Intergroup (EFT L 212, s. 23).

(6) ° Jf. navnlig Kommissionens beslutning af 9.7.1980 i sagen National Sulphuric Acid Association (EFT L 260, s. 24), hvori Kommissionen meddelte en indkoebscentral for svovl, som var dannet af de stoerste britiske svovlsyreproducenter (og som ikke var en erhvervsdrivende indkoebscentral, og som medlemmerne kunne traekke sig ud af hvert aar), fritagelse, efter at Kommissionen havde undersoegt selskabets indflydelse paa forskellige relevante markeder og taget hensyn til, at centralens medlemmer kun havde forpligtet sig til at daekke 25% af deres behov gennem centralen.

(7) ° Jf. Kommissionens beslutning af 5.12.1979 i sagen Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek (EFT L 51, s. 19), stadfaestet af Domstolen i den ovenfor naevnte dom, Kommissionens beslutning af 28.10.1988 i sagen Hudson Bay (EFT L 316, s. 43), stadfaestet af Retten i Foerste Instans ved dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening, Sml. II, s. 1931. Begge de naevnte sager drejede sig om loyalitetsforpligtelser, som medlemmer af andelsselskaber inden for landbrugsomraadet havde indgaaet.

(8) ° Dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875.

(9) ° Dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société Technique Minière, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 261, og af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935.

(10) ° Dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679.

(11) ° Dom af 27.1.1987, sag 45/85, Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, Sml. s. 405.

(12) ° Jf. ovennaevnte dom i Technique Minière-sagen.

(13) ° Jf. ovennaevnte dom i Technique Minière-sagen.

(14) ° Dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia mod Kommissionen, Sml. s. 2545.

(15) ° Dom af 28.1.1986, sag 161/84, Pronuptia de Paris, Sml. s. 353.

(16) ° Dom af 27.9.1988, sag 65/86, Bayer, Sml. s. 5249.

(17) ° Jf. ovennaevnte dom i Delimitis-sagen.

(18) ° Jf. navnlig den ovenfor naevnte dom i Delimitis-sagen.

(19) ° Det maa dog understreges, at Kommissionen normalt ikke foelger denne sondring, idet den i sine beslutninger normalt foretager en samlet vurdering og paa det grundlag blot fastslaar, om en given aftale er i strid med artikel 85, stk. 1, eller ej. I Domstolens praksis fastholdes sondringen derimod klart, i det mindste i princippet. Imidlertid synes anvendelsen af princippet at vaere mindre praecis. Et godt eksempel ° maaske det bedste ° paa anvendelsen af denne undersoegelsesmodel, baseret paa sondringen mellem formaal og virkning, findes i den flere gange naevnte dom i Delimitis-sagen.

(20) ° Jf. ovennaevnte dom i sagen Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek og Rettens ovennaevnte dom i sagen Dansk Pelsdyravlerforening.

(21) ° Det maa fremhaeves, at de omtvistede bestemmelser, der fastsaetter en specifik regel om eksklusion af medlemmer, som foretager indkoeb (af goedning og plantevaernsmidler) gennem deltagelse i samarbejdsenheder, der konkurrerer med andelsselskabet, adskiller sig fra bestemmelser som f.eks. en konkurrenceklausul eller en bestemmelse om eksklusiv koebepligt (en saadan bestemmelse om koebepligt fandtes i DLG' s vedtaegter indtil 1975), idet foerstnaevnte i modsaetning til sidstnaevnte ikke indeholder en specifik forpligtelse til at handle eller undlade at handle paa en bestemt maade (en forpligtelse, som i tilfaelde af, at den ikke overholdes, kan sanktioneres gennem en forbudsforanstaltning, samt ved, at det medlem, der handler i strid med aftalen, ifalder erstatningsansvar). Forskellen har imidlertid ikke saerlig stor betydning i praksis. I andelsselskaber sanktioneres medlemmers manglende overholdelse af deres forpligtelser, navnlig dem, som under ét kan betegnes som medlemmets loyalitetspligt over for andelsselskabet (konkurrenceklausuler, eksklusiv koebepligt eller leveringspligt), normalt (ud over gennem andre forholdsregler) netop med, at medlemmet ekskluderes, hvilket normalt har oekonomiske konsekvenser, der er til skade for medlemmet. I praksis synes resultatet saaledes at blive det samme, hvad enten selskabet fastsaetter en specifik loyalitetspligt for medlemmet, hvis tilsidesaettelse medfoerer eksklusion, eller det ikke fastsaetter en saadan forpligtelse, men dog forbeholder sig ret til at ekskludere illoyale medlemmer: I begge tilfaelde fremstaar eksklusionen som en sanktion af en adfaerd, som i henhold til vedtaegterne er betegnet som uforenelig med selskabets og medlemmernes interesser, set under ét.

(22) ° Denne loesning falder i oevrigt i traad med, hvad Kommissionen for nylig anfoerte i sin Meddelelse om vurdering i forhold til EOEF-traktatens artikel 85 af joint venture-selskaber oprettet i samarbejdsoejemed (EFT 1993 C 43, s. 2). I betragtning af, at et joint venture efter min opfattelse ogsaa kan antage form af et andelsselskab, hvis medlemmer er virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder (ifoelge Kommissionen: Den retlige form, de stiftende selskaber vaelger at give JV-selskaber oprettet i samarbejdsoejemed, er uden betydning for vurderingen af JV-selskaber i forhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 og 3 ), bemaerkes, at det ifoelge Kommissionen ikke er udelukket, at et joint venture etableret af konkurrerende virksomheder med henblik paa indkoeb i det mindste under visse omstaendigheder (som kunne vaere dem, der er beskrevet i punkt 17 i dette forslag) kan falde uden for anvendelsesomraadet for artikel 85, stk. 1 (jf. navnlig punkt 39 i meddelelsen). I saadanne tilfaelde maa en bestemmelse som den omtvistede blot betegnes som en accessorisk begraensning ( ancillary restraint ), dvs. som en begraensning, der er umiddelbart forbundet med og noedvendig for JV-selskabets drift (jf. punkt 65 ff. i meddelelsen), der som saadan ikke er undergivet anvendelsen af artikel 85, stk. 1.

(23) ° Jf. artikel 3, litra d), i forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22.6.1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eksklusive koebsaftaler (EFT L 173, s. 5).

(24) ° Jf. navnlig praemis 26 i den flere gange omtalte dom i Delimitis-sagen, hvor Domstolen i forbindelse med undersoegelsen af virkningerne af en aftale om levering af oel udtalte: Betydningen af et bryggeris enkeltaftaler for saa vidt angaar afskaermningen af markedet afhaenger desuden af aftalernes varighed. Saafremt denne aabenbart er uforholdsmaessig lang, set i forhold til den gennemsnitlige varighed af de aftaler om levering af oel, der saedvanligvis indgaas paa det relevante marked, er den enkelte aftale omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1. Et bryggeri, der har en forholdsvis lille markedsandel, men som binder sine salgssteder i mange aar, kan nemlig bidrage til en lige saa betydelig afskaermning af markedet som et bryggeri, hvis stilling paa markedet er forholdsvis staerk, men som normalt stiller salgsstederne frit med kortere mellemrum.

(25) ° Det drejer sig om de allerede naevnte domme i sagen Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek og i sagen Dansk Pelsdyravlerforening.

(26) ° Navnlig udtalte Domstolen i dommen i sagen Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek foelgende:

Hensigten med de bestemmelser i andelsselskabets vedtaegter, hvorved medlemmerne forpligtes til at koebe al den loebe og alle de farvestoffer til ost, de har brug for, hos selskabet, en forpligtelse, der forstaerkes af bestemmelsen om, at der skal betales et ikke ubetydeligt beloeb ved udtraeden eller eksklusion, er ganske klart at hindre medlemmerne i at koebe hos andre leverandoerer af loebe eller farvestoffer eller at producere disse varer selv, saafremt der skulle vaere kvalitets- eller prismaessige fordele forbundet hermed. Da andelshaverne ifoelge oplysninger, der ikke er blevet bestridt, i dag repraesenterer over 90% af den hollandske osteproduktion, bidrager disse bestemmelser desuden til at fastholde den foreliggende situation, i hvilken andelsselskabet stort set er den eneste loebeleverandoer paa det nederlandske marked (min fremhaevelse).

Med hensyn til dommen i sagen Dansk Pelsdyravlerforening boer det bemaerkes, at Retten bl.a. understregede, at den omtvistede klausul goer det meget vanskeligt for konkurrenterne at faa adgang til markedet paa grund af sagsoegerens meget staerke stilling paa dette marked (praemis 78). Ganske vist indeholder Rettens dom ogsaa mere kategoriske udtalelser, hvoraf det kan udledes, at loyalitetsklausulerne i sig selv og paa grund af selve deres formaal er uforenelige med artikel 85, stk. 1 (jf. navnlig praemis 98-110, hvori Retten fandt, at en eksklusiv leveringsforpligtelse til fordel for et andelsselskab foruden at virke konkurrencebegraensende havde til formaal at begraense konkurrencen). Jeg mener imidlertid, at Rettens udtalelser noedvendigvis maa nuanceres , dvs. at de skal forstaas paa baggrund af de saerlige markedsforhold i den konkrete sag. Andre loesninger ville nemlig have konsekvenser, der var for vidtgaaende, og som vanskeligt kunne begrundes. Hvis man antog, at eksklusivitetsklausulerne eller andre loyalitetsklausuler i vedtaegterne for et andelsselskab inden for landbruget principielt paa grund af selve deres formaal er uforenelige med artikel 85, stk. 1, foelger det ° stadig i princippet ° heraf, at et saadant andelsselskab ikke ville have nogen mulighed for at beskytte sig mod situationer, hvor medlemmerne driver virksomhed paa markederne i klar modstrid med selskabets og de andre medlemmers interesser. Efter min mening er den korrekte maade at laese dommen paa derimod den modsatte, nemlig at hvis stiftelsen af selskabet i sig selv er forenelig med hensynet til beskyttelse af den frie konkurrence og med andre vaerdier, der anerkendes af retsordenen, maa det ogsaa staa selskabet frit for at traeffe de foranstaltninger, det anser for noedvendige med henblik paa at beskytte sine egne vaesentlige interesser; artikel 85, stk. 1, kan altsaa ikke fortolkes saaledes, at den indebaerer en fuldstaendig beskyttelse af medlemmets forretningsmaessige handlefrihed til skade for andelsselskabets og de andre medlemmers interesser. Enhver anden fortolkning ville vaere det samme som at rokke ved selve ligevaegten i selskabet og ville derfor vaere i modstrid med den velvilje, retsordenen ° ogsaa ud fra hensynet til beskyttelse af den fri konkurrence ° netop i landbrugssektoren har vist bestemte former for samarbejde mellem virksomheder. Det er derfor kun, saafremt andelsselskabet befinder sig i markedssituationer, som frembyder en betydelig risiko for en fordrejning af konkurrencen, eller hvor medlemmets frihed begraenses for staerkt af andre bestemmelser (for lange medlemsperioder, uforholdsmaessige sanktioner i tilfaelde af eksklusion), at de saerlige virkninger af loyalitetsklausulerne kan vaere genstand for en naermere undersoegelse i henhold til artikel 85, stk. 1.

(27) ° Jf. Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, og af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO, Sml. I, s. 3359, samt Rettens dom af 1.4.1993, sag T-65/89, BPB, Sml. II, s. 389.

(28) ° Ved bedoemmelsen af, hvorledes naermere angivne bestemmelser indvirker paa konkurrencen, finder jeg det rent metodologisk fuldt ud korrekt ogsaa at tage den udvikling i betragtning, der allerede er sket paa markedet i tiden efter, at disse bestemmelser traadte i kraft. Naturligvis kan den udvikling, der er sket paa markedet, ikke vaere det eneste forhold, der tages i betragtning; det er endda indlysende, at man ved bedoemmelsen af, om en aftale er forenelig med konkurrencereglerne, ikke udelukkende kan stoette sig paa de virkninger, aftalen har haft; ellers ville man naa til absurde resultater, idet man, for at kunne afgoere, om aftalen er i strid med artikel 85, maatte vente nogle aar for at se, hvilke resultater (og skader!) den har foert til, for derefter at afgoere, om og hvordan man skal gribe ind. Selv om denne undersoegelse a posteriori imidlertid ikke under nogen omstaendigheder kan traede i stedet for en undersoegelse a priori (som bygger paa en undersoegelse af formaalet med og de forudseelige foelger af aftalen), betyder dette ikke, at de resultater, aftalen faktisk har foert til, og som er kendte, skal anses for fuldstaendig irrelevante. De skal betragtes som et indicium, som skal tages i betragtning, i det omfang de tjener til at bekraefte eller afkraefte de konklusioner, der er resultatet af den juridisk-oekonomiske bedoemmelse af formaalet med og de forudseelige foelger af aftalen, jf. f.eks. beslutningen i SOCEMAS-sagen (punkt II, sjette betragtning) af 17.7.1968 (JO L 201, s. 4) og den ovenfor i fodnote 3 naevnte beslutning i Intergroup-sagen (punkt 6), som gaar i samme retning.

(29) ° EFT 1959-1962, s. 81.

(30) ° Jf. ogsaa dommen i Delimitis-sagen, praemis 43 ff..

(31) ° Jf. senest dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439.

(32) ° Jf. dom af 14.2.1978, sag 27/76, United Brands mod Kommissionen, Sml. s. 207.

(33) ° Jf. ovennaevnte domme i Hoffmann-La Roche-sagen og i United Brands-sagen.

(34) ° Jf. dommen i Hoffmann-La Roche-sagen.