3.

Det afgørende spørgsmål om, hvorvidt artikel 71, stk. 1, litra b) ii) kan anvendes på det tilfælde, der er under behandling ved Belgiens Cour de Cassation, skal altså undersøges uafhængigt af, at dette tilfælde ikke er nævnt i Den administrative Kommissions afgørelse nr. 94. Efter at have fastslået dette, kan vi konstatere, at der i artikel 71, stk. 1, litra b) ii) ved definitionen af en af de arbejdstagergrupper, som er omfattet af denne ordning, anvendes et udtryk, der delvist er negativt formuleret »andre arbejdstagere end grænsearbejdere« og delvis positivt formuleret: »der er helt arbejdsløse, og som stiller sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, pa hvis område de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats område«. Der er utvivlsomt tale om en bestemmelse, der er formuleret så vidt, at dens anvendelsesområde ved første øjekast ikke kan være begrænset til de af Den administrative Kommission i afgørelse nr. 94 opregnede persongrupper. Da bopælen er hovedkriteriet for anvendelsen af den omtalte regel i artikel 71, skal det først undersøges, om der i de relevante fællesskabsbestemmelser findes holdepunkter for en fortolkning af dette begreb. I artikel 1 i forordning nr. 1408/71, der opstiller en række definitioner for anvendelsen af forordningen, bestemmes det i litra h), at »udtrykket 'bopæl' betyder sædvanligt opholdssted«. Domstolen har før, nemlig i dommen af 12. juli 1973, i sag 13/73 (Angénieux mod Hakenberg, Sml. 1973, s. 935), truffet en afgørelse om denne definition, som allerede var at finde i forordning nr. 3. Den beskæftigede sig dengang med spørgsmålet om, hvordan artikel 1, litra h), 12 og 13 i forordning nr. 3 skulle fortolkes i relation til en fransk repræsentant, som i ni af årets måneder var på rejse i Tyskland for at besøge kunder, uden at have fast opholdssted her, og som tilbragte resten af året i Frankrig, hvor de virksomheder, som han repræsenterede, havde hjemsted. I domskonklusionens punkt 3 hedder det: »Ved 'bopæl' i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i forordning nr. 3, artikel 13, stk. 1, litra c), første led, som ændret ved forordning nr. 24/64 og defineret i samme forordnings artikel 1, litra h), må, når det drejer sig om en repræsentant, der udøver den ovenfor beskrevne faglige virksomhed, forstås det sted, hvor han har oprettet det varige midtpunkt for sine interesser, og som han vender tilbage til i intervallerne mellem sine rejser.«. Denne løsning, som ganske er tilpasset den situation, som repræsentanter befinder sig i, kan ikke uden videre overføres på den foreliggende sag. Men jeg skal alligevel fremdrage to passager fra præmisserne i denne dom. Den ene lyder: »ved bestemmelse af bopælen skal [der] tages hensyn også til andre faktorer end arbejdsmæssige« (præmis nr. 29), og den anden : … »det, at man har et domicil i en medlemsstat [må] betragtes som et udtryk for stabilitet« (præmis nr. 31). Jeg synes også, det er værd at gøre opmærksom på, at denne tendens er i overensstemmelse med ånden i den af Europarådets ministerkomité den 18. januar 1972 vedtagne resolution vedrørende fastsættelsen af ensartede juridiske begreber for »domicil« og »bopæl«. I henhold til § 9 i denne resolution skal der, ved afgørelsen af om en bopæl er sædvanlig, tages hensyn til dennes varighed og kontinuitet samt øvrige faktorer af personlig eller arbejdsmæssig karakter, som hører til blandt de varige bånd, der knytter en person til et bestemt sted. Ifølge samme resolutions § 10 kan der tages hensyn til den pågældendes hensigt, der dog ikke har afgørende betydning. I øvrigt erkendes det forudsætningsvis i Den administrative Kommissions afgørelse, at det ikke er det målelige kriterium, udstrækningen af det tidsrum, som arbejdstageren tilbringer i en stat, der bestemmer hans bopæl. En arbejdstager, som er beskæftiget ved international transport, kan meget vel tilbringe hovedparten af sin tid i en stat, hvor han er beskæftiget, samtidig med at han fortsætter med at bo i en anden stat. Tendensen i visse medlemsstaters nationale ret bekræfter betydningen af tre faktorer, som bidrager til at klargøre begrebet bopæl og forholdet mellem bopæl og ophold. Jeg tænker her på følgende faktorer: stabiliteten, betydningen af den pågældendes hensigt og muligheden for at en person opholder sig i udlandet og er beskæftiget her uden at miste sin oprindelige bopæl. I henhold til artikel 511 i den franske Code de la sécurité sociale, som gør familieydelser betingede af bopæl, anses den unge person, som tager ophold — endog af længere varighed — i udlandet, såfremt dette er nødvendigt for at fuldende uddannelsen, fortsat for at bo i Frankrig, forudsat han bevarer sine familieforbindelser på det nationale område, hvor han tidligere havde varig bopæl (se artikel 6 i décret nr. 65-264 af 29. juni 1965, JO, 3. 7. 1965, s. 5615-16). Selv før denne bestemmelse blev gennemført, var Frankrigs Cour de Cassation af den opfattelse, at det ikke var uforeneligt med et langt studieophold i udlandet at bevare sin bopæl i Frankrig, for så vidt den pågældende fortsat bevarede midtpunktet for sine familieforbindelser her (Cass. civ. 24. november 1964, Bull. civ. 1964, II, s. 556). Anvendelsesområdet for den tyske sociallovgivning er begrænset af de alternative kriterier domicil og sædvanligt opholdssted, hvor det sidstnævnte begreb i det væsentlige er det samme som bopæl. Såfremt den pågældende har til hensigt kun at forblive midlertidigt et sted, anses dette ikke for hans sædvanlige opholdssted (jf. § 30, stk. 3 i den tyske sociallov, Sozialgesetzbuch af 11. december 1975, BGBl. I, s. 3020). Ifølge den britiske socialsikringsordning betegner begrebet bopæl et ophold af en vis varig karakter, som ikke udelukker midlertidige fravær. Ifølge denne lovgivning bevarer den ydelsesberettigede sin bopæl i Storbritannien, selv om han opholder sig i udlandet, forudsat han ikke har til hensigt at opgive den, hvilket anses for at være tilfældet, såfremt han ikke længere vil vende tilbage hertil (jf. den af H. Calvert citerede retspraksis i Social Security Law, London 1974, s. 42-43). I mere generel, civilretlig forstand tillægger også Italiens kassationsret det subjektive element betydning ved definitionen af begrebet bopæl, dvs. hensigten til at forblive varigt på et bestemt sted. Følgelig er bopælen ikke blot begrundet i den objektive kendsgerning, at der er konstateret et ophold, men også i hensigten til at give dette opholdssted den varige karakter, som følger med livsvanerne og udviklingen i den normale, sociale relation (Cass. 17. januar 1972, nr. 126, Giust. civ. Mass. 1972, s. 71). Opholdet kan derfor være af længere varighed, uden at det derved bliver en bopæl, når opholdet forlænges af studie- eller arbejdsmæssige grunde, og der ikke består nogen hensigt til at beholde bopælen varigt (Cass. 12. november 1960, nr. 3069, Giust. civ. 1960, s. 1177). Det subjektive element kan navnlig komme til udtryk ved, at midtpunktet for de familiemæssige forbindelser og interesser, der normalt netop falder sammen med det sted, hvor familien bor, bevares på et andet sted end opholdsstedet (Cass. 10. januar 1964, nr. 64, Giust. civ. Mass. 1964, s. 30). Når jeg herefter vender tilbage til sagen, forekommer det mig at være rigtigt, at en person, som straks efter sin uddannelse tilbringer nogle måneder i udlandet for at forbedre sine kundskaber i det sprog, som vedkommende studerede, ikke i henhold til fællesskabsreglerne kan anses for at have bopæl i dette land, blot fordi hun af praktiske grunde fik midlertidig beskæftigelse her, og i endnu mindre grad, hvis det fremgår af hendes adfærd, at hun ikke havde til hensigt at slå sig varigt ned på denne stats område, men tværtimod ville bevare det væsentlige midtpunkt for sine interesser i den stat, hvor hun tidligere havde boet og hvor hendes familie, hos hvem hun altid havde boet, før hun tog ophold i udlandet, har domicil og bopæl. Den afgørende vægt på studierne som motiv til opholdet i udlandet (som også i denne sag kan udledes af opholdets kortvarige karakter og af det forhold, at sagsøgerindens beskæftigelse ikke svarede til hendes uddannelse), bevarelsen af den varige bopæl hos familien, og hendes tilbagevenden hertil umiddelbart efter det korte ophold i udlandet (sandsynligvis med det formål at søge en varig beskæftigelse her, som svarede til hendes uddannelse, efter at hun havde afprøvet sit fremmedsprog i praksis) er efter min opfattelse afgørende holdepunkter for at anse den pågældende for at vende »tilbage til denne stats område«, for at anvende det samme udtryk som i bestemmelsen.