Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 24. oktober 2002. - T. Port GmbH & Co. KG mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - bananer - fælles markedsordning - forordning (EF) nr.478/95 - ordning med eksportlicenser - erstatningssøgsmål - bevis for tabet og for årsagsforbindelsen. - Sag C-122/01 P.



Samling af Afgørelser 2003 side I-04261



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Denne appelsag er indledt af selskabet T. Port GmbH & Co. KG til prøvelse af den dom, som den 1. februar 2001 blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sagen T. Port mod Kommissionen . Ved dommen gav Retten ikke sagsøgeren medhold i påstanden om erstatning for den skade, sagsøgeren angiveligt havde lidt ved indførelsen af ordningen med eksportlicenser i henhold til forordning (EF) nr. 478/95 .

I - Retsregler

2. Retsreglerne i sagen kan sammenfattes således .

3. Rådets forordning (EØF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den fælles markedsordning for bananer indførte en fælles ordning for samhandel med tredjelande. Artikel 17, stk. 1, fastsætter, at indførsel af bananer til Fællesskabet kræver forelæggelse af en importlicens, der udstedes af medlemsstaterne.

4. Artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 404/93 bestemte i sin oprindelige version, at der hvert år åbnedes et toldkontingent på 2 mio. tons nettovægt for indførsel af bananer fra andre tredjelande end staterne i Afrika, Vestindien og Stillehavet (AVS) og ikke-traditionelle indførsler af bananer fra AVS-staterne . Inden for rammerne af dette kontingent var indførsler af tredjelandsbananer pålagt en told på 100 ECU pr. ton og indførsler af ikke-traditionelle AVS-bananer en nultold.

5. I artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 404/93 fordeltes toldkontingentet, der blev åbnet med 66,5% til erhvervsdrivende, der havde markedsført tredjelandsbananer og/eller ikke-traditionelle AVS-bananer (kategori A), 30% til erhvervsdrivende, der havde markedsført EF-bananer og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori B), og 3,5% til erhvervsdrivende, der var etableret i Fællesskabet, og som siden 1992 var begyndt at markedsføre andre bananer end EF- og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori C).

6. Denne ordning blev anfægtet inden for rammerne af den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT).

7. I marts 1994 nåede således Det Europæiske Fællesskab til en aftale med flere latinamerikanske stater, nemlig Republikken Columbia, Republikken Costa Rica, Republikken Nicaragua og Republikken Venezuela, den såkaldte rammeaftale om bananer . Rammeaftalen fastsætter det samlede basistoldkontingent til 2 100 000 tons for 1994 og til 2 200 000 tons for 1995 og følgende år, ligesom aftalen fastsætter de procentdele af dette kontingent, der tildeles henholdsvis Columbia, Costa Rica, Nicaragua og Venezuela.

8. Rammeaftalens punkt 6 bestemmer, at disse lande »kan udstede særlige eksportlicenser på indtil 70% af deres kontingent, og at sådanne licenser er en betingelse for, at Fællesskabet kan udstede licenser til »kategori A«- og »kategori C«-erhvervsdrivende med henblik på indførsel af bananer fra de pågældende lande«. I rammeaftalens punkt 7 fastsættes toldsatsen inden for kontingentet til 75 ECU pr. ton.

9. Den 22. december 1994 godkendte Rådet rammeaftalen på Fællesskabets vegne . Den 1. marts 1994 vedtog Kommissionen forordning nr. 478/95, der indeholder de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af aftalen. Forordningens artikel 3, stk. 2, bestemmer, at for varer med oprindelse i Columbia, Costa Rica eller Nicaragua gælder det, at ansøgningen om importlicens vedrørende kategori A og C skal ledsages af en eksportlicens udstedt af de nævnte staters myndigheder.

10. Ved dom af 10. marts 1998 annullerede Domstolen delvis afgørelse 94/800 med den begrundelse, at afgørelsen tilsidesatte det principielle forbud mod forskelsbehandling i henhold til EF-traktatens artikel 40, stk. 3 (efter ændring nu artikel 34, stk. 2, EF), da aftalen fritog de erhvervsdrivende i kategori B for ordningen med eksportlicenser . Af samme grunde kendte Domstolen forordning nr. 478/95 ugyldig.

II - Retsforhandlinger ved Retten

11. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. januar 1999 anlagde sagsøgeren et erstatningssøgsmål på grundlag af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF).

12. I sin egenskab af erhvervsdrivende i kategori A søgte sagsøgeren erstatning for det tab, der angiveligt var lidt som følge af pligten efter forordning nr. 478/95 til at erhverve eksportlicenser som betingelse for at kunne indføre og sælge bananer med oprindelse i Costa Rica.

13. For Retten nedlagde sagsøgeren påstand om, at Fællesskabet skulle tilpligtes at erstatte sagsøgeren dels 828 337,10 DEM svarende til prisen for de eksportlicenser, selskabet havde måttet købe, dels 126 356,80 DEM, svarende til udgifterne til finansiering af købet af de nævnte licenser.

III - Den appellerede dom

14. I den appellerede dom frifandt Retten sagsøgte med nedenstående begrundelse

»42 Fællesskabets ansvar i medfør af EF-traktatens artikel 215, stk. 2, forudsætter opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som fællesskabsinstitutionerne hævdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedrørende årsagsforbindelsen mellem den pågældende institutions adfærd og den påberåbte skade.

43 I denne sag skal betingelserne vedrørende eksistensen af en skade og vedrørende årsagsforbindelsen undersøges sammen.

[...]

55 Det bemærkes, at ifølge fast retspraksis påhviler det den part, som gør gældende, at Fællesskabet har pådraget sig ansvar, at fremlægge afgørende beviser for det påberåbte tabs eksistens og omfang.

56 I denne sag udgøres det påståede tab af to poster. For det første omfatter det sagsøgerens udgifter til køb af eksport[licenser] for bananer med oprindelse i Costa Rica. For det andet omfatter det de bankrenter, som sagsøgeren betalte af de beløb, som selskabet med henblik på dette køb havde trukket på en kassekredit, der var stillet til disposition af selskabets bank.

57 Vedrørende den første tabspost har sagsøgeren fremlagt en påtegning fra selskabets autoriserede revisor, hvori denne erklærer, at »[sagsøgeren] fra 1996 til 1998 afholdt 828 337,10 DEM til køb af eksportlicenser vedrørende bananer med oprindelse i Costa Rica«. Det fremgår af sagsøgerens skriftlige indlæg og af de bemærkninger, selskabet fremsatte under retsmødet, at de i denne påtegning nævnte udgifter efter sagsøgerens opfattelse i sig selv udgør det tab, selskabet har lidt, og at det er uden interesse at undersøge, hvilken virkning disse udgifter faktisk har haft på rentabiliteten af selskabets handelstransaktioner i den forbindelse. Det påhviler derfor ikke sagsøgeren at fremlægge yderligere oplysninger eller beviser.

58 Denne fremgangsmåde kan af flere grunde ikke godtages.

59 For det første indeholder den ovennævnte påtegning ingen oplysning, der gør det muligt at kontrollere rigtigheden af det beløb, der er angivet som udgifter til køb af eksport[licenser].

60 For det andet bemærkes, at selv om det antages, at rigtigheden af det nævnte beløb ikke kan anfægtes, er det på ingen måde godtgjort, at sagsøgeren selv faktisk har benyttet samtlige de eksport[licenser], som dette beløb er angivet for, med henblik på at foretage indførsler af bananer i Fællesskabet. Et sådant bevis er imidlertid nødvendigt i betragtning af - således som Kommissionen har anført uden at blive modsagt af sagsøgeren - at eksport[licenser], som en erhvervsdrivende er i besiddelse af, i praksis kan blive solgt til en anden erhvervsdrivende eller blive byttet med importlicenser.

61 De to påtegninger fra den autoriserede revisor, der foreligger som bilag til replikken, er ikke et endeligt bevis i denne henseende. Således angives det heri blot, at sagsøgeren i 1996, 1997 og 1998 betalte henholdsvis 767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM og 1 419,11 DEM i »importafgifter vedrørende indførsler af bananer med oprindelse i Costa Rica«. I mangel af enhver angivelse vedrørende de mængder bananer, som disse samlede beløb vedrører, såvel som om de mængder, det ovennævnte beløb på 828 337,10 DEM svarer til, eller vedrørende de kriterier, den autoriserede revisor har anvendt for at komme til disse beløb, kan det ikke fastslås med den fornødne sikkerhed, at de mængder bananer med oprindelse i Costa Rica, som sagsøgeren indførte i Fællesskabet mellem 1996 og 1998, svarer til de mængder bananer, som selskabet købte eksport[licenser] for i dette land. I øvrigt kan det under alle omstændigheder ikke udelukkes, at en del af de importafgifter, som sagsøgeren har betalt, vedrører bananer, der blev indført i Fællesskabet i henhold til importlicenser for kategori B, med hensyn til hvilke der ikke krævedes fremlagt en eksport[licens]. Det skal herved bemærkes, at det i en af de ovennævnte påtegninger angives, at sagsøgeren købte »supplerende [licenser] vedrørende indførsel af bananer fra Costa Rica«, uden at det angives, hvilken kategori disse [licenser] vedrører.

62 Sagsøgeren burde så meget mere have sørget for at meddele oplysninger angående disse forskellige forhold, som Kommissionen såvel i svarskriftet som i duplikken udtrykkeligt henledte sagsøgerens opmærksomhed på, at disse oplysninger var nødvendige med henblik på at fastslå eksistensen af det påståede tab og dettes størrelse. Til trods for disse bemærkninger har sagsøgeren - således som selskabet indrømmede under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten - bevidst valgt ikke at meddele disse oplysninger.

63 For det tredje bemærkes, at selv om det sagsøgende selskab antages at have benyttet samtlige eksport[licenser], som det havde købt, for sin egen regning, kan dets fremgangsmåde til at fastslå tabet - som består i, at tabet anses for at svare til de afholdte udgifter - ikke godtages.

64 For det første kan det ikke udelukkes, at udgifterne til køb af eksport[licenserne], således om anført af Kommissionen, af sagsøgeren delvist eller endog fuldstændigt er blevet overvæltet på virksomhedens salgspriser. Denne mulighed er så meget mere sandsynlig, som de mængder bananer, hvis indførsel i Fællesskabet var betinget af udstedelsen af en eksport[licens], udgjorde en væsentlig del af toldkontingentet.

65 Sagsøgeren har ikke bestridt, at det er muligt at foretage en sådan overvæltning, og har end ikke benægtet at have gjort det i det konkrete tilfælde. Sagsøgeren har nøjedes med at indvende, at dette argument først var blevet fremført af Kommissionen under retsmødet og derfor ikke kan tages i betragtning af Retten. Denne indvending kan ikke tages til følge, da Kommissionen i sine skriftlige [indlæg] udtrykkeligt henviste til, at det var nødvendigt at fremlægge oplysninger om de omkostningsposter, der vedrørte ordningen med eksport[licenser], og om de betingelser, hvorunder indførslerne af de pågældende bananer fandt sted. Eftersom sagsøgeren bevidst har valgt at følge en særdeles tilbageholdende fremgangsmåde med hensyn til bevisførelsen, kan Kommissionen ikke med rimelighed kritiseres for at have belyst visse af sine kritikpunkter mere indgående under retsmødet.

66 For det andet synes det ikke at være uden grundlag, når Kommissionen gør gældende, at den ulempe, som det var for de erhvervsdrivende i kategorierne A og C at måtte købe eksport[licenser], i det mindste delvis blev opvejet af de to andre foranstaltninger, som samtidig blev aftalt ved rammeaftalen, nemlig forhøjelsen af toldkontingentet med 200 000 tons og nedsættelsen på 25 ECU pr. tons af tolden for indførsler af tredjelandsbananer inden for dette kontingent. Disse foranstaltninger gavnede ganske vist også de erhvervsdrivende i kategori B, fordi en del af toldkontingentet også var forbeholdt dem. Herved blev de dog kun begunstiget i et mindre omfang, idet den nævnte del var begrænset til 30%, og de resterende 70% tilfaldt de erhvervsdrivende i kategorierne A og C.

67 Det følger af det anførte, at den blotte omstændighed - med det forbehold, at den anses for bevist - at en erhvervsdrivende har afholdt yderligere omkostninger som led i sine handelstransaktioner, ikke nødvendigvis indebærer, at han har lidt et hertil svarende tab. I den foreliggende sag har sagsøgeren bevidst begrænset sig til at støtte sin påstand på den ene omstændighed, at selskabet har afholdt visse omkostninger, og har følgelig ikke i fornødent omfang godtgjort reelt at have lidt et tab.«

15. I den appellerede doms præmis 68-74 gennemgik Retten sagsøgerens påstand vedrørende den anden del af det hævdede tab (omkostningerne ved finansieringen af købet af eksportlicenserne). Retten fandt, at bevismidlerne ikke var tilstrækkelige som bevis.

16. I den appellerede doms præmis 76-80 fandt Retten tillige, at sagsøgeren ikke havde ført bevis for årsagsforbindelse mellem den ulovlige adfærd, som sagsøgeren havde foreholdt Kommissionen, og det påståede tab.

17. Følgelig forkastede Retten erstatningssøgsmålet.

IV - Appellen

18. Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. marts 2001 iværksatte T. Port nærværende appel. Appellanten har for Domstolen nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves delvis, og at Fællesskabet tilpligtes at betale appellanten 828 337,10 DEM.

19. Til støtte for appellen har appellanten påberåbt sig fem annullationsanbringender, nemlig

- en retlig fejl ved fastlæggelsen af begrebet tab

- tilsidesættelse af grundsætningen compensatio lucri cum damno

- tilsidesættelse af begrundelsespligten

- en retlig fejl ved bedømmelsen af appellantens argumenter vedrørende brugen af eksportlicenser, og

- en retlig fejl ved undersøgelsen af årsagsforbindelsen mellem institutionernes ulovlige adfærd og det lidte tab.

20. Jeg skal tage stilling til disse forskellige anbringender i den rækkefølge, i hvilken de er blevet præsenteret. De to første anbringender vil blive behandlet samlet, eftersom de begge vedrører ræsonnementet i den appellerede doms præmis 63-67.

A - De to første anbringender

21. Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten gjorde sig skyldig i en retlig fejl ved at antage, at appellanten kunne overvælte prisen for eksportlicenserne på salgsprisen for bananerne. Ifølge appellanten er spørgsmålet om overvæltning af tab uden betydning for dettes udmåling. Retten burde have fastslået, at tabet svarede til prisen for de omtvistede eksportlicenser.

22. Med det andet anbringende foreholder appellanten Retten, at den fastslog, at visse foranstaltninger i rammeaftalen (nemlig forhøjelsen af toldkontingentet og nedsættelsen af tolden) udlignede den ulempe, som udgjordes af pligten til at erhverve eksportlicenser. Ifølge appellanten finder grundsætningen compensatio lucri cum damno kun anvendelse, når den opståede fordel følger af det samme retsbrud som tabet. Konkret udgør forhøjelsen af kontingentet og nedsættelsen af tolden imidlertid ikke et retsbrud.

23. Det må påpeges, at Domstolen ifølge fast retspraksis uden videre forkaster klagepunkter rettet mod præmisser, som Retten har anført subsidiært eller som en yderligere begrundelse. Det er Domstolens opfattelse, at for så vidt som konklusionen i Rettens dom hviler på andre præmisser, der er fremlagt som hovedbegrundelse, kan sådanne klagepunkter ikke føre til ophævelse af den appellerede dom, hvorfor de ikke har nogen betydning.

24. Men i sagen her sigter de to første anbringender netop mod en prøvelse af en begrundelse, som er subsidiær i forhold til den, der er fremlagt i den appellerede doms præmis 59-62.

25. I den appellerede doms præmis 58-67 tog Retten stilling til sagsøgerens argumenter vedrørende den første del af det påståede tab, nemlig beløbet på 828 337,10 DEM. Retten udviklede to rækker betragtninger i så henseende.

26. Den første række af betragtninger angår værdien af de af sagsøgeren fremlagte bevismidler. Retten fastslog i præmis 59-62, at sagsøgeren ikke havde bevist eksistensen af sit tab og anførte som begrundelse, at 1) påtegningerne fra sagsøgerens autoriserede revisor ikke var et endeligt bevis, og 2) det var ikke bevist, at sagsøgeren havde anvendt eksportlicenserne for egen regning.

27. Den anden række betragtninger angår fastlæggelsen af tabet. I den appellerede doms præmis 63-67 udtalte Retten, at »selv om det antages, at rigtigheden af [beløbet på 828 337,10 DEM] ikke kan anfægtes« , og »selv om det sagsøgende selskab antages at have benyttet samtlige eksport[licenser ...] for sin egen regning« , kan tabet ikke svare til prisen på de nævnte licenser. Retten fandt nemlig, at sagsøgeren havde kunnet overvælte prisen for licenserne på salgsprisen for bananer, og at visse foranstaltninger i rammeaftalen havde udlignet den ulempe, der udgjordes af forpligtelsen til køb af de omtvistede licenser.

28. Det følger af disse forhold, at begrundelsen vedrørende fastlæggelsen af tabet (den appellerede doms præmis 63-67) fremstår som subsidiær i forhold til den, der vedrører de af sagsøgeren fremhævede bevismidler (den appellerede doms præmis 59-62). Retten udviklede denne bedømmelse med grundlag i den hypotese - som den forkastede udtrykkeligt - hvorefter sagsøgeren med fornøden sikkerhed havde godtgjort eksistensen af sit tab.

29. Under disse omstændigheder finder jeg, at de to første anbringender er uden betydning. De kan ikke medføre ophævelse af den appellerede dom, eftersom appellanten for at opnå dette under alle omstændigheder skal bevise, at begrundelsen vedrørende de af appellanten fremlagte bevismidler (den appellerede doms præmis 59-62) er fejlagtig.

30. Jeg foreslår således Domstolen at forkaste de to første anbringender.

B - Tredje anbringende

31. Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom ikke er tilstrækkelig begrundet. Det fremhæves, at Retten i dommens præmis 59 forkastede den første påtegning fra sagsøgerens autoriserede revisor uden at forklare, hvorfor dette bevismiddel ikke var tilstrækkeligt til at godtgøre eksistensen af sagsøgerens tab.

32. Det skal påpeges, at appellanten for at bevise sit tab havde fremlagt tre påtegninger for Retten. Den første påtegning fandtes som bilag til stævningen og angav, at [sagsøgeren] »fra 1996 til 1998 [havde] anvendt 828 337,10 DEM for at erhverve eksport[licenser] vedrørende bananer fra Costa Rica« . De andre to påtegninger fandtes som bilag til replikken og fremhævede, at sagsøgeren i 1996, 1997 og 1998 havde betalt henholdsvis 767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM og 1 419,11 DEM i »importafgifter vedrørende indførsler af bananer med oprindelse i Costa Rica« .

33. Modsat det af appellanten hævdede fremlagde Retten imidlertid grundene til, at disse tre påtegninger ikke var af en sådan karakter, at det påståede tab kunne bevises.

34. I den appellerede doms præmis 61 udtalte Retten nemlig: »I mangel af enhver angivelse vedrørende de mængder bananer, som disse samlede beløb [767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM og 1 419,11 DEM] vedrører, såvel som de mængder, det ovennævnte beløb på 828 337,10 DEM, svarer til, eller vedrørende de kriterier, den autoriserede revisor har anvendt for at komme til disse beløb, kan det ikke fastslås med den fornødne sikkerhed, at de mængder bananer med oprindelse i Costa Rica, som sagsøgeren indførte i Fællesskabet mellem 1996 og 1998 svarer til de mængder bananer, som selskabet købte eksport[licenser] for i dette land« .

35. I den appellerede doms præmis 62 tilføjede Retten: »Sagsøgeren burde så meget mere have sørget for at meddele oplysninger angående disse forskellige forhold, som Kommissionen [...] udtrykkeligt henledte sagsøgerens opmærksomhed på, at disse oplysninger var nødvendige med henblik på at fastslå eksistensen af det påståede tab og dettes størrelse. Til trods for disse bemærkninger har sagsøgeren - således som selskabet indrømmede under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten - bevidst valgt ikke at meddele disse oplysninger«.

36. Heraf følger, at Retten fremlagde grundene til, at den første, af sagsøgeren fremlagte påtegning, ikke havde den nødvendige bevisværdi. Ifølge Retten var det ikke tilstrækkeligt at angive størrelsen af de udgifter, der var afholdt for at købe eksportlicenserne. Der skulle især foretages en præcisering af de kriterier, som indgik i beregningen af de nævnte udgifter, herunder navnlig de mængder bananer, som de vedrørte.

37. Det er følgelig min opfattelse, at Retten opfyldte det formelle begrundelseskrav. Jeg foreslår derfor Domstolen at forkaste det tredje anbringende.

C - Fjerde anbringende

38. Det fjerde anbringende er rettet mod den appellerede doms præmis 60. Appellanten foreholder Retten at have fastslået, at det på ingen måde var godtgjort, at sagsøgeren selv havde benyttet samtlige de eksportlicenser, for hvis beløb sagsøgerens autoriserede revisor gav påtegning (828 337,10 DEM).

39. Ifølge appellanten har Retten misforstået de argumenter, som da blev gjort gældende. Appellanten finder, at betalingen af importafgifterne, således som de blev attesteret af den autoriserede revisor, beviste, at appellanten faktisk havde anvendt eksportlicenserne og gennemført den omtvistede import til Fællesskabet. Med henblik herpå forelægger appellanten en oversigt, der for årene 1996, 1997 og 1998 viser mængderne af importerede bananer samt omkostningerne ved købet af eksportlicenserne. Appellanten præciserer, at mængderne af indførte bananer kan fratrækkes i det beløb, der blev betalt i importafgift på grundlag af en toldsats på 75 ECU eller 146,69 DEM pr. ton, og at prisen for licenserne androg 96,61 DEM pr. ton.

40. Jeg skal henvise til, at Domstolen ifølge fast praksis ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, Retten lagde til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, har alene Retten kompetence til at afgøre, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt . Rettens vurdering af de beviser, der er fremført for den, udgør ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspørgsmål og er dermed ikke undergivet Domstolens prøvelsesret .

41. Konkret tager anbringendet imidlertid netop sigte på at anfægte Rettens bedømmelse af de af appellanten fremlagte beviser. Appellanten hævder, at de i første instans fremlagte påtegninger modsat det af Retten antagne indeholdt samtlige oplysninger for at kunne fastslå, at man faktisk havde anvendt de omtvistede licenser. Appellanten har dog ikke godtgjort eller endda hævdet, at Retten gengav de forelagte beviser forkert.

42. Under disse omstændigheder er det åbenbart, at det fjerde anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling.

D - Femte anbringende

43. Med det sidste anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten gjorde sig skyldig i en retlig fejl, da den undersøgte årsagsforbindelsen mellem institutionernes ulovlige adfærd og det lidte tab. Det er appellantens opfattelse, at i modsætning til det, Retten fastslog i den appellerede doms præmis 76-80, var den ene omstændighed, at man indførte bananer med oprindelse i Costa Rica i henhold til rammeaftalen tilstrækkelig til at godtgøre denne forbindelse.

44. Det må påpeges, at Fællesskabets ansvar uden for kontrakt ifølge fast retspraksis forudsætter opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som institutionerne hævdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedrørende årsagsforbindelsen mellem adfærden og den påberåbte skade . Det står ligeledes fast, at disse forskellige betingelser skal være opfyldt samtidig, således at Fællesskabet ikke ifalder ansvar, når blot én af betingelserne ikke er opfyldt .

45. I denne sag har jeg imidlertid fastslået, at man ikke kan tiltræde noget af de fire anbringender, der skulle bevise eksistensen af det tab, som appellanten har gjort gældende.

46. Herefter har det femte anbringende ingen betydning . Det pågældende anbringende kan ikke føre til ophævelse af den appellerede dom, eftersom dommens konklusion, uanset om anbringendet måtte være begrundet, under alle omstændigheder er berettiget af de andre grunde vedrørende fraværet af et tab for appellanten.

V - Forslag til afgørelse

47. Henset til de ovenstående betragtninger foreslår jeg således Domstolen at forkaste appellen og at pålægge T. Port GmbH & Co. KG omkostningerne i de to instanser.