Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 16. juni 2000. - Transfluvia NV m.fl. mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Erstatningsansvar uden for kontraktforhold - Europæisk fælles akt - Speditør - Sagen åbenbart ugrundet. - Sag T-611/97.



Samling af Afgørelser 2000 side II-02405



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold - sagsgenstand - handlinger foretaget af fællesskabsinstitutionerne eller handlinger foretaget af Fællesskabets ansatte - begreb - retsakter, som er en del af den primære fællesskabsret - ikke omfattet - skade, der har sit udspring i fællesakten

(EF-traktaten, art. 7 A (efter ændring nu art. 14 EF) og art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

2. Ansvar uden for kontraktforhold - fællesskabsinstitutionernes tilsidesættelse af en retlig forpligtelse til at handle - afskaffelsen af erhvervet som speditør som følge af fællesakten - forpligtelse for institutionerne til at handle - foreligger ikke - pligt for Fællesskabet til at betale erstatning til udøverne af erhvervet - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

Sammendrag

1. For så vidt angår Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold kan skade, som speditørerne har lidt som følge af fjernelsen af toldkontrollen og de fiskale grænser mellem medlemsstaterne, ikke tilskrives Rådet og Kommissionen. Den direkte og bestemmende årsag til denne skade skal nemlig hverken findes i udstedelsen af afledte retsakter eller i, at der ikke er fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger, men i fællesaktens artikel 13, der har indføjet en artikel 8 A i EØF-traktaten, som er blevet til EF-traktatens artikel 7 A (efter ændring nu artikel 14 EF), der bl.a. fastslår, at »[d]et indre marked indebærer et område uden indre grænser«. Fællesakten er imidlertid vedtaget af medlemsstaterne. Den kan således ikke tilskrives de sagsøgte, og kan følgelig ikke medføre, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold.

( jf. præmis 17 )

2. EF-institutionernes undladelser kan kun begrunde ansvar for Fællesskabet, såfremt institutionerne ikke har overholdt en i en fællesskabsretlig bestemmelse fastsat retlig forpligtelse til at handle. For så vidt angår afskaffelse af speditørerhvervet, der er medført af fællesakten, følger en sådan forpligtelse hverken af selve fællesakten eller af nogen anden formel bestemmelse i den skrevne fællesskabsret. Denne forpligtelse følger heller ikke af et generelt retligt princip, såfremt et sådant findes, hvorefter Fællesskabet har pligt til at yde erstatning til en person, der er blevet udsat for ekspropriation eller begrænsninger i hans frie adgang til at udnytte sin ejendomsret, idet det ikke kan påhvile Fællesskabet at yde erstatning for handlinger, som ikke kan tilskrives Fællesskabet. Det følger heraf, at Fællesskabet ikke er forpligtet til yde udøverne af disse erhverv erstatning. Det er dog ikke udelukket, at der efter omstændighederne vil kunne gælde en erstatningspligt i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor den pågældende toldklarerer eller speditør udøvede sin virksomhed inden for Fællesskabet.

( jf. præmis 18 )

Parter

I de forenede sager T-611/97 og T-619/97 - T-627/97,

Transfluvia NV, Menen (Belgien),

Wybo NV, Poperinge (Belgien),

Noël Boone SPRL, Herseaux (Belgien),

J. Grayet et G. Heidner SPRL, Welkenraedt (Belgien),

Straps SA, Chaudfontaine (Belgien),

Ziegler SA, Bruxelles (Belgien),

Maison Parent SCRL, Hertain (Belgien),

Magemon SA, Liège (Belgien),

Garsou-Angenot SPRL, Verviers (Belgien),

Somimpex SPRL, Mouscron (Belgien),

ved advokaterne P. Cavenaile og K. Tanghe, Liège, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat A. Schmitt, 62, avenue Guillaume,

sagsøgere,

mod

Rådet for Den Europæiske Union ved de juridiske konsulenter M.C. Giorgi og G. Houttuin, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektør A. Morbilli, Den Europæiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent H. van Lier, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgte,

hvori der er nedlagt påstand om, at Fællesskabet tilpligtes at erstatte den skade, som sagsøgerne hævder at have lidt som følge af oprettelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 i overensstemmelse med den europæiske fælles akt og den heraf følgende afskaffelse af den speditørvirksomhed, som sagsøgerne indtil da udøvede i tilknytning til samhandelen mellem medlemsstaterne,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, samt dommerne J. Azizi og M. Jaeger,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Faktiske omstændigheder og relevante bestemmelser

1 Ved artikel 13 i den europæiske fælles akt (herefter »fællesakten«), som blev underskrevet i Luxembourg den 17. februar 1986 og i Haag den 28. februar 1986 og trådte i kraft den 1. juli 1987, blev EØF-traktaten suppleret med en artikel 8 A, som i medfør af artikel G, nr. 9, i traktaten om Den Europæiske Union er blevet til EF-traktatens artikel 7 A (efter ændring nu artikel 14 EF), der lyder således:

»Fællesskabet vedtager foranstaltninger med henblik på gradvis oprettelse af det indre marked i løbet af perioden indtil den 31. december 1992 i henhold til bestemmelserne i denne artikel [...]

Det indre marked indebærer et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat.«

2 Med kravet om, at der skulle skabes et »område uden grænser« mellem EØF's medlemsstater, forudsatte gennemførelsen af det indre marked, at de fiskale grænser og toldkontrollen inden for Fællesskabet var fjernet senest ved udløbet af den i ovennævnte bestemmelse fastlagte periode, dvs. pr. 1. januar 1993.

3 Gennemførelsen af det indre marked kunne i alvorlig grad påvirke mulighederne for at fortsætte bestemte former for erhvervsmæssig virksomhed, som er direkte forbundet med eksistensen af toldkontrol og fiskal kontrol ved Fællesskabets indre grænser.

4 Gennemførelsen berørte navnlig toldklarererne og speditørerne, som for en andens regning mod betaling opfylder de toldformaliteter, der er nødvendige for, at varer kan passere grænserne. Toldklarererne udfører formaliteterne i en andens navn og for dennes regning. Speditørerne opfylder formaliteterne for en andens regning, men i eget navn.

5 Sagsøgerne, som er belgiske selskaber, har gjort gældende, at gennemførelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 har betydet en afskaffelse af deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet.

Retsforhandlingerne

6 Det er under disse omstændigheder, at sagsøgerne ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 24. december 1997 har anlagt nærværende erstatningssøgsmål.

7 Ved kendelser afsagt af formanden for Rettens Femte Afdeling henholdsvis den 18. juni 1998 og den 29. juni 1998 blev forhandlingerne i sagerne T-620/97 - T-627/97 og sagerne T-611/97 og T-619/97 udsat, indtil Domstolen havde truffet endelig afgørelse vedrørende den hermed forbundne appel af Rettens dom af 29. januar 1998 i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen (sag T-113/96, Sml. II, s. 125). Ved denne dom havde Retten frifundet Rådet og Kommissionen for en påstand nedlagt i medfør af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF), om, at Fællesskabet blev tilpligtet at erstatte den skade, som en fransk speditør hævdede at have lidt som følge af oprettelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 i overensstemmelse med fællesakten og den deraf følgende afskaffelse af speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet.

8 Ved kendelse af 8. juli 1999 i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen (sag C-95/98 P, Sml. I, s. 4835) blev appellen delvis afvist og delvis forkastet.

9 På grundlag af denne kendelse har Retten bedt parterne om at fremsætte deres bemærkninger med hensyn til sagernes videre behandling.

10 I henhold til artikel 50 i Rettens procesreglement, og efter at have hørt parterne, har Retten truffet bestemmelse om forening af sagerne T-611/97 og T-619/97 - T-627/97 med henblik på den videre behandling.

Parternes påstande

11 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

- Sagernes behandling fortsættes på trods af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.

- Det fastslås, at Rådet og Kommissionen er ansvarlige efter traktatens artikel 215, stk. 2, for den skade, der er forvoldt sagsøgerne ved afskaffelsen af deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet fra den 1. januar 1993.

- Som erstatning for denne skade tilpligtes Rådet og Kommissionen in solidum at betale sagsøgerne følgende foreløbigt opgjorte beløb:

Transfluvia NV: 46 655 281 BEF

Wybo NV: 10 377 559 BEF

Noël Boone SPRL: 129 149 000 BEF

J. Grayet et G. Heidner SPRL: 65 959 104 BEF

Straps SA: 6 000 000 BEF

Ziegler SA: 421 838 849 BEF

Maison Parent SCRL: 13 794 714 BEF

Magemon SA: 10 200 000 BEF

Garsou-Angenot SPRL: 19 325 693 BEF

Somimpex SPRL: 11 750 008 BEF

med forbehold for forhøjelse eller nedsættelse heraf under sagernes behandling, og med tillæg af en forrentning med 8% p.a. fra den 1. januar 1993, indtil betaling sker.

- Rådet og Kommissionen tilpligtes in solidum at betale sagsomkostningerne.

12 Rådet har nedlagt følgende påstande:

- Det fastslås, at der ikke længere er grundlag for at fortsætte sagernes behandling som følge af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.

- Det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

13 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke længere er grundlag for at fortsætte sagernes behandling som følge af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.

Retlige bemærkninger

14 I henhold til procesreglementets artikel 111 kan Retten, når det er åbenbart, at sagen må afvises, eller sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse. I det foreliggende tilfælde finder Retten, at sagsakterne giver tilstrækkeligt grundlag for, at den kan træffe afgørelse uden at fortsætte sagsbehandlingen.

15 Indledningsvis bemærkes, at ifølge fast retspraksis (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.9.1994, sag C-146/91, KYDEP mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4199, præmis 19) forudsætter Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold i medfør af traktatens artikel 215, stk. 2, opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som institutionerne hævdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedrørende årsagsforbindelse mellem adfærden og den påberåbte skade. Så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må de sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser for, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt (jf. dommen i sagen KYDEP mod Rådet og Kommissionen, præmis 81, og Domstolens dom af 14.10.1999, sag C-104/97 P, Atlanta mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 6983, præmis 65).

16 Sagsøgerne har gjort gældende, at den skade, for hvilken de har krævet erstatning, består i, at deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet blev afskaffet fra den 1. januar 1993. Sagsøgerne har anført, at denne skade er forårsaget dels af, at de sagsøgte har udstedt afledte retsakter, som har medført, at speditørernes erhvervsmæssige virksomhed er blevet udhulet, dels af, at der ikke i den forbindelse er blevet fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger.

17 I den henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at den påståede skade, dvs. ophøret af sagsøgernes speditørvirksomhed inden for Fællesskabet, skyldes fjernelsen af de fiskale grænser og toldkontrollen mellem medlemsstaterne, hvis direkte og afgørende årsag hverken er udstedelsen af afledte retsakter eller det forhold, at der ikke er fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger, men fællesaktens artikel 13, hvorved EØF-traktaten blev suppleret med en artikel 8 A, som er blevet til EF-traktatens artikel 7 A (efter ændring nu artikel 14 EF), der bl.a. bestemmer, at »[d]et indre marked indebærer et område uden indre grænser«. Fællesakten er imidlertid vedtaget af medlemsstaterne. Den kan således ikke tilskrives de sagsøgte og kan følgelig ikke medføre, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold (jf. kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, præmis 18, 19 og 20).

18 Det skal for fuldstændighedens skyld, for så vidt angår anbringendet om, at der ikke er fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger, tilføjes, at EF-institutionernes undladelser kun kan begrunde ansvar for Fællesskabet, såfremt institutionerne ikke har overholdt en i en fællesskabsretlig bestemmelse fastsat retlig forpligtelse til at handle (jf. dommen i sagen KYDEP mod Rådet og Kommissionen, præmis 58). Spørgsmålet er herefter, på hvilket retligt grundlag og i hvilket omfang Fællesskabet skal have været forpligtet til at træffe de anførte foranstaltninger. En sådan forpligtelse følger imidlertid hverken af selve fællesakten eller af nogen anden fællesskabsretlig bestemmelse. Der er heller ikke i det foreliggende tilfælde grund til at rejse spørgsmålet om, hvorvidt der findes et generelt retligt princip, hvorefter Fællesskabet har pligt til at yde erstatning til en person, der er blevet udsat for ekspropriation eller begrænsninger i hans frie adgang til at udnytte sin ejendomsret, og som kan give grundlag for et søgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 215, stk. 2, såfremt det tilsidesættes. En sådan erstatningspligt vil nemlig kun kunne komme på tale i forhold til handlinger, der foretages af fællesskabsinstitutionerne selv, idet Fællesskabet ikke kan forpligtes til at yde erstatning for handlinger, som ikke kan tilskrives Fællesskabet. Som det fremgår af det ovenfor anførte, kan afskaffelsen af speditørerhvervet inden for Fællesskabet ikke tilskrives Fællesskabet. Betingelserne for et ansvar for Fællesskabet er derfor ikke opfyldt. Det er dog ikke udelukket, at der efter omstændighederne vil kunne gælde en erstatningspligt i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor den pågældende toldklarerer eller speditør udøvede sin virksomhed inden for Fællesskabet (jf. dommen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, præmis 57).

19 Efter Dubois et Fils-kendelsen har sagsøgerne i deres indlæg fremsat begæring om, at sagernes behandling fortsættes med henblik på at give dem mulighed for at fremsætte et anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

20 Retten bemærker hertil, at dette anbringende ikke er fremsat i stævningerne. I henhold til artikel 48, stk. 2, i procesreglementet må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Da det nævnte anbringende ikke støttes på omstændigheder, der opfylder dette krav, er det åbenbart, at det skal afvises. Under alle omstændigheder er anbringendet irrelevant, idet den påberåbte skade, dvs. afskaffelsen af speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet, som ovenfor bemærket, ikke kan tilskrives de sagsøgte og dermed ikke kan medføre, at de ifalder erstatningsansvar.

21 Rådet og Kommissionen skal herefter frifindes, idet sagerne er åbenbart ugrundede.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagsomkostningerne

22 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.

23 Da sagsøgerne har tabt sagerne, bør de ud over at bære deres egne omkostninger betale Rådets omkostninger, idet Rådet har nedlagt påstand herom. Kommissionen bør bære sine egne omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagerne T-611/97 og T-619/97 - T-627/97 forenes med henblik på den videre behandling.

2) Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes, idet sagerne er åbenbart ugrundede.

3) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Rådets omkostninger.

4) Kommissionen bærer sine egne omkostninger.