ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For uden videre at have ret til sygeorlov i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 59, stk. 1, første afsnit, skal tjenestemanden fremlægge bevis for, at han er forhindret i at gøre tjeneste som følge af sygdom eller ulykke. Selv om fremlæggelsen af en lægeattest skaber en formodning for, at udeblivelsen er beføjet, har bestemmelsen i vedtægtens artikel 59, stk. 1, andet afsnit, hvorefter den pågældende »kan underkastes enhver lægeundersøgelse, der foranstaltes af institutionen«, nødvendigvis til formål at gøre det muligt at afkræfte denne formodning. Når formodningen for, at udeblivelsen er beføjet, er afkræftet, er det ikke længere godtgjort, at tjenestemanden er forhindret i at gøre tjeneste som følge af sygdom eller ulykke, og det påhviler ham herefter enten at godtgøre, at han alligevel er forhindret i at gøre tjeneste, navnlig ved fremlæggelse af en ny lægeattest, eller at genoptage arbejdet på det tidspunkt, der er angivet af den kontrollerende læge.

En forskel mellem de lægelige konklusioner i henholdsvis en attest, der er udfærdiget af den behandlende læge, og i en attest, der er udstedt af den kontrollerende læge efter en forskriftsmæssig lægelig kontrol, udgør ikke i sig selv en indsigelse i vedtægtens artikel 59, stk. 3's forstand, da den kontrollerende læges konklusioner, som ikke har nogen tilbagevirkende gyldighed, ikke anfægter rigtigheden af de konklusioner, som den behandlende læge tidligere har angivet. I denne situation er institutionen følgelig ikke efter vedtægtens artikel 59 forpligtet til at forelægge sagen for Invaliditetsudvalget.

Såfremt tjenestemanden anser den kontrollerende læges konklusioner for lægeligt uberettigede, påhviler det ham på ny at få fastslået sin uarbejdsdygtighed. Hans udeblivelse formodes på ny uden videre at være beføjet fra det tidspunkt, hvor der udstedes en ny attest om uarbejdsdygtighed. Såfremt institutionen ønsker at foranstalte en ny kontrol efter denne anden attest fra den behandlende læge, må der sondres, alt efter om den anden attest vedrører en anden sygdom end den, der antages at have været genstand for den første attest, eller om dette ikke er tilfældet. I den første situation kan en afvigende udtalelse fra den kontrollerende læge efter endnu en kontrol ikke fortolkes som en indsigelse, og det er ikke nødvendigt at forelægge sagen for Invaliditetsudvalget. Hvis det derimod ikke er fremgået, at den anden attest om uarbejdsdygtighed vedrører en anden sygdom, er forskellen mellem på den ene side attesterne fra den behandlende læge og på den anden side den kontrollerende læges erklæring, som normalt vil være udstedt hurtigt derefter, udtryk for en reel lægelig uenighed, som bør indbringes for et tredje organ til afgørelse. I denne situation skal Invaliditetsudvalget høres i overensstemmelse med vedtægtens artikel 59, stk. 3.

(præmis 53-61)

Henvisning til: Domstolen, 19. juni 1992, sag C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997, præmis 33;Retten, 26. januar 1995, sag T-527/93,0, mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 29, præmis 36.
RETTENS DOM (Første Afdeling)

19. maj 1999

Sag T-214/96

Bernard Connolly

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedtægtens artikel 90, stk. 1 — erstatningssøgsmål — vedtægtsstridig administrativ procedure — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-517

Angående:

Påstand om erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren mener at have lidt som følge af offentliggørelsen i pressen af flere oplysninger og udtalelser vedrørende ham.

Udfald:

Afvisning. Hver part betaler sine omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – erstatningssøgsmål anlagt uden gennemførelse af vedtægtsmæssig procedure – afvisningsgrund

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Inden for den ved vedtægtens artikel 90 og 91 fastlagte ramme skal der forud for en erstatningssag, ved hvilken der søges om erstatning for et tab forvoldt ikke af en akt indeholdende klagepunkter mod sagsøgeren, som påstås annulleret, men af forskellige påståede fejl fra administrationens side, gennemføres en procedure i to etaper. Proceduren skal begynde med indgivelse af en ansøgning, hvorved ansættelsesmyndigheden anmodes om at erstatte det påståede tab, og i givet fald fortsætte med indbringelse af en klage over den beslutning, ved hvilken ansøgningen afvises.

(præmis 34)

Henvisning til: Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 47; Retten, 16. juli 1998, sag T-219/96, Y. mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1235, præmis 56.
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

22. april 1999

Forenede sager T-148/96 og T-174/96

Ernesto Brognieri

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annulations — og erstatningssøgsmål — formaliteten — tilsidesættelse af dommen i sag T-583/93 — vedtægtens artikel 26 — åbenbar vildfarelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-329

Angående:

I sag T-148/96 påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 28. november 1995, som bekræfter afgørelsen af 22. februar 1993 om at fjerne sagsøgeren fra vagtturnusordningen i brandsektionen, og af Kommissionens afgørelse af 21. juni 1996 om afvisning af sagsøgerens klage, dels om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, sagsøgeren har lidt; i sag T-174/96 påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 30. november 1995 om udbetaling af en godtgørelse, der ikke var i overensstemmelse med konklusionen i Rettens dom af 8. juni 1995 (sag T-583/93, P. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 433), da der ifølge denne afgørelse kun betales tillæg for turnustjeneste fra den 1. marts 1993 til den 31. december 1993, og af Kommissionens ovennævnte afvisning af 21. juni 1996 af sagsøgerens klage, dels om ydelse af hele den erstatning, som sagsøgeren har krav på, både hovedstol og renter.

Udfald:

Afgørelsen af 28. november 1995, rettet til sagsøgeren af Agazzi, annulleres. Afgørelsen af 30. november 1995, rettet til sagsøgeren af Chambaud, annulleres i det omfang, hvori den begrænser betalingen af de beløb, sagsøgeren ville have modtaget som tillæg for turnustjeneste, til perioden fra den 1. marts til den 31. december 1993. Kommissionen betaler sagsøgeren 24 mio. ITL. Kommissionen betaler dette beløb inden for en frist på to måneder fra den dato, hvor nærværende dom forkyndes for den. I tilfælde af manglende betaling forhøjes beløbet med morarenter 5% p.a. fra datoen fra denne frists udløb. Kommissionen pålagt at betale sagens omkostninger.

Sammendrag
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - retsstridighed - tab - årsagsforbindelse - en af disse betingelser ikke opfyldt - frifindelse i det hele i erstatningssøgsmål

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

2. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - retsstridighed - tab - årsagsforbindelse - bevisbyrde

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); Rådets forordning nr. 2340/90, art. 2, stk. 2 og 3)

3. Fælles handelspolitik - handelsembargo mod Irak - forordning nr. 2340/90 - anvendelsesområde - grænser

(Rådets forordning nr. 2340/90, art. 2, stk. 2 og 3)

Sammendrag

1. Flere betingelser skal være opfyldt, for at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2 (nu artikel 288, stk. 2, EF). For det første skal den adfærd, som fællesskabsinstitutionerne hævdes at have udvist, være retsstridig, for det andet skal der være indtrådt et tab, og for det tredje skal der være årsagsforbindelse mellem institutionens adfærd og det påberåbte tab. Da alle disse tre betingelser skal være opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, såfremt en af dem ikke er opfyldt, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige betingelser.

( jf. præmis 39 )

2. Betingelsen om årsagsforbindelse er opfyldt efter traktatens artikel 215, stk. 2 (nu artikel 288, stk. 2, EF), når der er en direkte årsagsforbindelse mellem den fejl, som den pågældende institution hævdes at have begået, og det påberåbte tab, og det påhviler sagsøgeren at føre bevis herfor.

Der er ikke bevist at være en sådan årsagsforbindelse mellem vedtagelsen af forordning nr. 2340/90, som var til hinder for Fællesskabets samhandel med Irak og Kuwait, og det tab, som beroede på, at det var umuligt for en virksomhed, der var etableret i en medlemsstat, at få indfriet sine fordringer over for den irakiske regering, når den manglende indfrielse heraf dels ikke var en følge af den irakiske regerings eventuelle gengældelsesforanstaltninger over for den nævnte forordning og opretholdelsen af Fællesskabets embargo, og når den transaktion, som fordringen beroede på, dels ikke er omfattet af nævnte forordnings anvendelsesområde.

( jf. præmis 41, 43, 44 og 46 )

3. Forbuddet i artikel 2, stk. 2 og 3, i forordning nr. 2340/90, som var til hinder for Fællesskabets samhandel med Irak og Kuwait, gælder ikke for finansielle transaktioner vedrørende leveringer, der helt og holdent er blevet udført mere end et år før forordningens ikrafttræden, og som ikke havde til formål eller følge at fremme leveringer efter denne dato.

( jf. præmis 44 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - beslutning fra Kommissionen, der er rettet til en medlemsstat, og hvori en statsstøtte erklæres forenelig med fællesmarkedet - søgsmål fra interesserede parter i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand (nu art. 88, stk. 2, EF) - formaliteten - betingelser

(EF-traktaten, art. 93, stk. 2 og 3 (nu art. 88, stk. 2 og 3, EF), og art. 173, stk. 3 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF))

2. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - retsakter, der påvirker de generelle interesser for en gruppe fysiske eller juridiske personer - forening, der repræsenterer denne gruppe - afvisning

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF))

Sammendrag

1. Fællesskabets retsinstanser admitterer en sag anlagt af en interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand (nu artikel 88, stk. 2, EF), hvori der påstås annullation af en beslutning truffet i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, når den interesserede part ved anlæggelse af sagen søger at sikre de processuelle rettigheder, han har i henhold til artikel 93, stk. 2.

De interesserede parter som forudsat i traktatens artikel 93, stk. 2, er ikke blot den virksomhed eller de virksomheder, som modtager støtte, men lige såvel personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser måtte være blevet berørt af den tildelte støtte, dvs. navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer. Det er en betingelse for at realitetspåkende et søgsmål rejst af en konkurrent til støttemodtageren, at sagsøgerens konkurrencemæssige stilling på markedet berøres af støtten. I modsat fald har sagsøgeren ikke status som interesseret part som anført i traktatens artikel 93, stk. 2.

( jf. præmis 37, 40 og 41 )

2. En forening, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, kan ikke anses for at være individuelt berørt - i den i traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF), forudsatte betydning - af en retsakt, der påvirker denne gruppes interesser generelt, og har derfor ikke kompetence til at anlægge sag med påstand om annullation, når foreningens medlemmer ikke kan gøre det individuelt.

( jf. præmis 49 )
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

16. september 1998

Sag T-215/97

Sari Kristiina Jouhki

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — meddelelse om udvælgelsesprøve — ikke adgang til udvælgelsesprøven«

Fuldstændig gengivelse på finsk II-1513

Angående:

Påstand om annullation af den afgørelse, som udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøve KOM/B/973 har truffet om ikke at give sagsøgeren adgang til udvælgelsesprøven.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren har indgivet ansøgning til udvælgelsesprøve KOM/B/973, der blev afholdt med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af assistenter (kategori B5/B4 - sygeplejersker) med østrigsk, finsk eller svensk statsborgerskab.

Det bestemmes i meddelelsen om udvælgelsesprøve, at »ansøgerne på det tidspunkt, som er fastsat for indgivelse af ansøgninger, skal: a) have afsluttet en gymnasieuddannelse med eksamensbevis, samt have afsluttet en sygeplejerskeuddannelse med eksamensbevis, som anerkendes af den kompetente myndighed«.

Sagsøgeren indgav ansøgning inden for den fastsatte frist. I sin ansøgning vedlagde hun kun kopi af sit eksamensbevis for sygeplejerskeuddannelse.

Da hun ikke fik adgang til at deltage i udvælgelsesprøven, indgav hun klage, og efter at denne var blevet afvist, anlagde hun sag.

Realiteten

Det første anbringende, hvorved det gøres gældende, at der er sket tilsidesættelse af ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøve

Meddelelsen om udvælgelsesprøve foreskrev utvetydigt en forpligtelse for ansøgerne - idet de i modsat fald ikke ville få adgang til udvælgelsesprøven - til inden ansøgningsfristens udløb at tilstille udvælgelseskomiteen de dokumenter, som beviste, at de bl.a. havde afsluttet en gymnasieuddannelse. Det er imidlertid uomtvistet, at sagsøgeren ikke inden ansøgningsfristens udløb har tilstillet udvælgelseskomiteen en kopi af sit eksamensbevis for afsluttet gymnasieuddannelse (præmis 53 og 54).

Udvælgelseskomiteens afgørelse om ikke at give sagsøgeren adgang til udvælgelsesprøven er derfor blevet truffet under fuld overholdelse af ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøve.

Det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der er sket tilsidesættelse af princippet om ligebehandling

Der foreliggeren tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, såfremt to persongrupper, hvis retlige og faktiske situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, eller når forskellige forhold behandles ens (præmis 62)

Henvisning til: Retten, 7. februar 1991, forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 53, præmis 68; Retten, 5. februar 1997, sag T-207/95, Ibarra Gil mod Kommissionen, Smi. Pers. II. s. 31, præmis 68.

Sagsøgeren har i den foreliggende sag på ingen måde godtgjort, at Kommissionen har foretaget en forskellig behandling af ansøgere, der havde fremlagt deres ansøgninger under samme'omstændigheder, dvs. ved i ansøgningen alene at vedlægge deres eksamensbevis for sygeplejerskeuddannelse og ikke deres eksamensbevis for gymnasieuddannelse (præmis 63).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - akter, der kan vaere genstand for soegsmaal - begreb - retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger - Kommissionens fortolkning af en forordningsbestemmelse om retsvirkningerne af, at en mulig modtager af en finansiel stoette fra Faellesskabet har oversiddet en praeklusiv frist - udelukket - beslutning, der fastslaar, at fristen er praeklusiv - omfattet - automatisk frigoerelse af de omhandlede stoettebeloeb - udelukket

(EF-traktaten, art. 173)

2 OEkonomisk og social samhoerighed - strukturelle foranstaltninger - integrerede Middelhavsprogrammer - ydelse af finansiel stoette fra Faellesskabet - frist for indgivelse af anmodning om endelig betaling - datoen for anmodningens afsendelse

(Raadets forordning nr. 4256/88, som aendret ved forordning nr. 2085/93, art. 10)

Sammendrag

1 Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal i medfoer af traktatens artikel 173, naar foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan beroere sagsoegerens interesser gennem en vaesentlig aendring af hans retsstilling.

Saaledes forholder det sig ikke med en akt, hvorved Kommissionen blot angiver sin fortolkning af en forordningsbestemmelse om, at der, saafremt der ikke fristmaessigt fremsaettes anmodning om endelig betaling, sker frigivelse af beloeb, der er bevilget i stoette til visse af Kommissionen godkendte projekter.

Derimod kan en akt, hvorved Kommissionen paa grundlag af den fortolkning, den giver en forordningsbestemmelse, fastslaar, at den mulige modtager ikke har overholdt den praeklusive frist og saaledes mister den finansielle stoette, som Kommissionen oprindeligt havde tilkendt, anses for en anfaegtelig akt i traktatens artikel 173's forstand.

Dog kan afgoerelsen om at frigoere de omhandlede beloeb kun anses for en uundgaaelig foelge af Kommissionens konstatering af, at retten til stoetten er bortfaldet, og den affoeder saaledes ikke i sig selv retsvirkninger af nogen art i forhold til en mulig stoettemodtager.

2 Den fristdato for indgivelse af anmodning om endelig betaling af beloeb, der er bevilget i stoette til projekter, som Kommissionen har godkendt inden for rammerne af forordning nr. 2088/85 om integrerede Middelhavsprogrammer, jf. artikel 10 i forordning nr. 4256/88, som aendret ved forordning nr. 2085/93, skal forstaas som datoen for anmodningens afsendelse, men ikke som datoen for dens modtagelse i Kommissionen.

For det foerste sikres det nemlig ved denne fortolkning, at de mulige stoetteansoegere behandles lige, idet den giver sikkerhed for samme fristdato, uanset hvor modtageren befinder sig, og uanset den tid, der kraeves til forsendelsen. For det andet er det af retssikkerhedsgrunde, i betragtning af de indgribende foelger, som en overskridelse af den fastsatte frist har, noedvendigt til fordel for de mulige stoettemodtagere at laegge til grund, at der er tale om datoen for ansoegningens afsendelse, idet de mulige stoettemodtagere kun er herre over datoen for anmodningens afsendelse, som de kan skaffe sig bevis for, men ikke over den tid, som medgaar til fremsendelsen af denne anmodning.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 De Europaeiske Faellesskabers egne indtaegter - godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter - EF-toldkodeksens artikel 239 - kommissionsbeslutning om godtgoerelse af importafgifter under saerlige omstaendigheder - Kommissionens kompetence - graenser - anvendelse af den materielle toldret - de nationale myndigheders enekompetence

(Raadets forordning nr. 2913/92, art. 236, 239 og 243; Kommissionens forordning nr. 2454/93, art. 905)

2 De Europaeiske Faellesskabers egne indtaegter - godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter - EF-toldkodeksens artikel 239 - kommissionsbeslutning om godtgoerelse af importafgifter under saerlige omstaendigheder - begrundelsespligt - omfang

(EF-traktaten, art. 190; Raadets forordning nr. 2913/92, art. 239)

Sammendrag

1 Ansoegninger om godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter, som stoettes paa billighedsgrunde og indgives til Kommissionen i medfoer af artikel 239 i forordning nr. 2913/92 om indfoerelse af en toldkodeks, sammenholdt med artikel 905 i forordning nr. 2454/93 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, vedroerer ikke spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelser inden for den materielle toldret er blevet anvendt korrekt af de nationale toldmyndigheder. Et saadant spoergsmaal er i henhold til toldkodeksens artikel 236 undergivet de nationale toldmyndigheders enekompetence, og disse myndigheders afgoerelser kan i medfoer af toldkodeksens artikel 243 indbringes for de nationale domstole, som kan forelaegge spoergsmaal for EF-Domstolen i medfoer af traktatens artikel 177.

2 Naar Kommissionen traeffer afgoerelse om ansoegninger om godtgoerelse af importafgifter, som er indgivet paa grundlag af den generelle billighedsklausul i toldkodeksens artikel 239, paahviler det Kommissionen at angive for hver godtgoerelsesansoegning, som er indgivet til behandling, om der foreligger saerlige omstaendigheder i denne bestemmelses forstand og at begrunde sin beslutning i saa henseende.

Dette krav er ikke opfyldt, og der foreligger saaledes en begrundelsesmangel, naar Kommissionen i en beslutning, hvorved en ansoegning paa grundlag af toldkodeksens artikel 239 afvises, i sin begrundelse forklarer, hvorfor den finder, at de importafgifter, der er paalagt af de nationale myndigheder, skal betales, mens beslutningens konklusion angaar spoergsmaalet om, hvorvidt de konkrete omstaendigheder goer det muligt i henhold til den generelle billighedsklausul at fritage importoererne for betaling af de afgifter, der skal betales i henhold til de tekniske retsregler.
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

27. april 1999

Sag T-283/97

Germain Thinus

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — afslag på forfremmelse — sammenlignende bedømmelse af fortjenester — andre kriterier, der skal tages i betragtning — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-353

Angående:

Påstand om annullation af en afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse B3 i forbindelse med forfremmelserne i 1997.

Udfald:

Frifindelse. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de af sagsøgeren afholdte omkostninger indtil den dato, hvor sagsøgeren modtog afgørelsen om at afvise klagen. Sagsøgeren bærer de omkostninger, han har afholdt fra datoen for modtagelsen af afgørelsen om at afvise klagen.

Sammendrag
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt - Kommissionens beslutning om at afslaa en ansoegning fra et datterselskab om opfoerelse af et farmakologisk aktivt stof paa listen over stoffer, for hvilke der ikke gaelder maksimalgraensevaerdier for restkoncentrationer - sag anlagt af moderselskabet - formaliteten

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4)

2 Retspleje - dommes begrundelse - annullationsdom - identiske praemisser i en tidligere dom - henvisning til praemisserne i den tidligere dom

Sammendrag

3 Andre retssubjekter end adressaterne for en beslutning kan kun haevde at vaere individuelt beroert af denne, hvis den vedroerer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten.

Dette er tilfaeldet med hensyn til en beslutning truffet af Kommissionen om afslag paa en ansoegning om opfoerelse af sometribove paa listen over stoffer, for hvilke der ikke gaelder maksimalgraensevaerdier for restkoncentrationer, i bilag II til forordning nr. 2377/90, indgivet af et moderselskab, som er indehaver af samtlige aktier og foelgelig er 100% ejer af sit datterselskab, der anses for at vaere adressat for naevnte beslutning, og som saaledes er karakteriseret i forhold til enhver anden person, navnlig i forhold til enhver anden erhvervsdrivende paa det paagaeldende marked.

4 Naar der er enighed mellem parterne om, at den anfaegtede beslutning maa annulleres af de samme grunde som dem, der har foert til, at Retten har annulleret den anfaegtede beslutning i en tidligere dom, og naar der ikke foreligger nogen faktisk eller retlig omstaendighed, der giver grundlag for at naa til et andet resultat, maa der henvises til praemisserne i denne dom, og beslutningen maa foelgelig annulleres.