I medfør af dette princip kan institutionerne, når der er usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har. Når nye forhold på den anden side ændrer risikoopfattelsen eller viser, at risikoen kan afvendes ved foranstaltninger, der er mindre indgribende end de eksisterende, påhviler det institutionerne og navnlig Kommissionen, der har initiativretten, at foretage en ændring af bestemmelserne i lyset af de nye oplysninger. Fællesskabsinstitutionerne kan således faktisk træffe mindre indgribende foranstaltninger end de eksisterende, når disse foranstaltninger kan begrænse den risiko, som nye forhold har ændret opfattelsen af.

For at afgøre, om betingelsen om fumus boni juris er opfyldt i denne sag, hvor det til støtte for hovedsagen påberåbes, at Kommissionen har tilsidesat forsigtighedsprincippet på grund af en fejlvurdering af risikoen, fordi udstedelsen af forordning nr. 727/2007 om ændring af bilag I, III, VII og X i forordning nr. 999/2001 om fastsættelse af regler om forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse transmissible spongiforme encephalopathier (TSE), som indebærer en lempelse af de veterinærpolitiforanstaltninger, der finder anvendelse på fåre- eller gedebesætninger, hvor der er blevet påvist et TSE-tilfælde, skal der foretages en umiddelbar undersøgelse af det retlige anbringende og altså en efterprøvelse af, om argumenterne for den påståede tilsidesættelse er så alvorlige, at de ikke kan forkastes under en sag om foreløbige forholdsregler.

Da en »nul-risiko« faktisk ikke kan forekomme, kan forsigtighedsprincippet kun finde anvendelse i risikotilfælde, især risiko for menneskers sundhed, hvor risikoen, uden at den bygger på rene hypoteser, der ikke er videnskabeligt efterprøvet, endnu ikke har kunnet påvises fuldt ud. Endvidere kan der i forbindelse med anvendelsen af forsigtighedsprincippet, hvis baggrund typisk er en situation med videnskabelig usikkerhed, derfor ikke stilles det krav til en risikoevaluering, at den nødvendigvis skal give fællesskabsinstitutionerne definitive beviser for, at der er en risiko, og hvilket omfang de potentielle skadevirkninger har, såfremt denne risiko udløses.

Når det kan antages, i hvert fald ud fra en umiddelbar betragtning, at der består reel videnskabelig usikkerhed hvad angår dels muligheden for, at der blandt de agenser, der er ansvarlige for animal TSE, er andre agenser end BSE, som kan overføres til mennesker, dels diskriminatoriske tests pålidelighed, trods visse fremskridt i den videnskabelige viden, er påstanden, hvorefter fremskridtet i den videnskabelige viden om TSE hos drøvtyggere ikke efter sin art kan ændre opfattelsen af den risiko, som disse sygdomme udgør for folkesundheden, ikke helt ugrundet. Under disse omstændigheder berettiger klagepunktet om en tilsidesættelse af forsigtighedsprincippet på grund af en af Kommissionen begået fejl ved risikovurderingen en nærmere undersøgelse, som det udelukkende tilkommer dommeren i sager om foreløbige forholdsregler at foretage.

(jf. præmis 59, 65, 79, 85 og 86)