ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, er til hinder for en medlemsstats bestemmelse, hvorefter tildeling af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse forudsætter, at den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse udelukkende er udøvet i henhold til denne medlemsstats nationale bestemmelser.

En sådan bestemmelse er nemlig dels egnet til at stille navnlig de arbejdstagere, der har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, ringere, for så vidt som den stiller en vandrende arbejdstager, der, efter at have tilbagelagt størstedelen af sit arbejdsliv i denne medlemsstat udfører en beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvor han har en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, i en mindre gunstig situation end den situation, der gælder for en arbejdstager, der har tilbagelagt hele sit arbejdsliv i den medlemsstat, hvor der ansøges om pensionen, og hvor han har en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, og kan dels afskrække arbejdsgivere i en anden medlemsstat fra, inden for rammerne af deres nationale ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, at ansætte en person, der har tilbagelagt en stor del af sit arbejdsliv i den medlemsstat, hvor der ansøges om pension, når reglerne i denne nationale ordning er forskellige fra de regler, der regulerer den sidstnævnte medlemsstats nationale ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse.

Den førnævnte bestemmelse er i øvrigt ikke berettiget, eftersom den går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de forfulgte mål, dvs. at sikre de arbejdstagere, som anmoder herom, en overgang til pension på de bedst mulige betingelser og at fremme ansættelsen af arbejdsløse eller lærlinge.

Den fuldstændige udelukkelse af at tage hensyn til en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i en anden medlemsstat med henblik på opnåelse af den nationale alderspension, vil nemlig medføre, at der bortses fra den omstændighed, at denne anden medlemsstats ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse i givet fald kan forfølge formål, der er identiske med eller ligner formålene i lovgivningen i den medlemsstat, hvor der ansøges om pension, efter vilkår, der ligeledes er identiske med eller ligner de vilkår, der er fastsat i denne lovgivning, således at anvendelsen af denne ordning ligeledes kan virkeliggøre det eller de pågældende lovlige formål.

(jf. præmis 35-37, 39, 41, 42 og 46 samt domskonkl. 1)
Artikel 23, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 1008/2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet skal fortolkes således, at i forbindelse med et luftfartsselskabs elektroniske reservationssystem skal den endelige pris, der skal betales, angives ved enhver angivelse af priser for trafikflyvninger, herunder når de angives første gang.

Det følger således af selve ordlyden af denne bestemmelse, at den endelige pris, der skal betales, altid skal angives, uden at der sondres mellem det tidspunkt, hvor nævnte pris angives for første gang, det tidspunkt, hvor kunden vælger en bestemt flyvning, eller det tidspunkt, hvor aftalen endelig indgås. Det fremgår desuden af 16. betragtning til forordning nr. 1008/2008, at den forpligtelse, der påhviler et luftfartsselskab til altid at angive den endelige pris, der skal betales, er nødvendig for at sætte kunderne i stand til reelt at sammenligne de forskellige luftfartsselskabers priser for trafikflyvninger i overensstemmelse med det formål om, at det skal være muligt reelt at sammenligne priserne for trafikflyvning, som forfølges med artikel 23, stk. 1, i denne forordning.

(jf. præmis 25, 34 og 35 samt domskonkl. 1)
Artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at en bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område, der er indgået på et tidspunkt, hvor den ene af de to signatarstater endnu ikke var tiltrådt Unionen, og ikke er opført i bilag III til denne forordning, ikke finder anvendelse i en situation med politiske flygtninge, der er vendt tilbage til deres oprindelsesstat inden indgåelsen af den bilaterale aftale og ikrafttrædelsen af den nævnte forordning.

I denne henseende hviler de principper, der er anvendt i dom af 7. februar 1991, Rönfeldt, C-227/89, på det princip, at den pågældende havde en berettiget forventning om, at han kunne støtte ret på bestemmelserne i en bilateral overenskomst, der var den eneste, der fandt anvendelse i hans tilfælde på det tidspunkt, hvor han besluttede at rejse til en anden medlemsstat.

Under de omstændigheder, der er karakteriseret ved den omstændighed, at de berørte forlod en medlemsstat for at tage til deres oprindelsesstat, seks år inden den bilaterale aftale blev indgået, kunne de berørte ikke have haft nogen berettiget forventning om, at de ville være omfattet af bestemmelserne i den bilaterale aftale, idet denne endnu ikke var blevet indgået på tidspunktet for deres tilbagevenden til deres oprindelsesstat.

(jf. præmis 41, 42 og 45 samt domskonkl.)
Artikel 49 TEUF og 56 TEUF samt ligebehandlingsprincippet og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver afholdelse af et nyt udbud af koncessioner med en kortere varighed end de tidligere tildelte koncessioner ved hjælp af en omorganisering af systemet gennem en synkronisering af udløbstidspunktet for koncessionerne.

Selv om denne lovgivning udgør en hindring for de ved artikel 49 TEUF og 56 TEUF sikrede friheder, kan den nævnte omorganisering af koncessionssystemet nemlig bidrage til en sammenhængende forfølgelse af de legitime mål om nedbringelse af spillemulighederne eller bekæmpelse af den til disse spil knyttede kriminalitet og kan ligeledes opfylde de krævede betingelser om proportionalitet.

Hvis det i fremtiden viser sig, at de nationale myndigheder ønsker at nedbringe antallet af tildelte koncessioner eller at udøve en strengere kontrol med aktiviteterne på hasardspilsområdet, vil sådanne foranstaltninger være lettere, såfremt samtlige koncessioner er blevet tildelt for den samme periode og udløber samtidig.

(jf. præmis 46 og 53-55 samt domskonkl.)
Den omstændighed, at der med henblik på at skabe et sikkert og effektivt transportsystem gives Londontaxaer tilladelse til at køre i de busbaner, der er anlagt på de offentlige veje, i de tidsrum, hvor der gælder trafikbegrænsninger med hensyn til disse busbaner, idet det samtidig forbydes private hyrevogne med chauffører at køre i disse busbaner, bortset fra for at opsamle og afsætte passagerer, der på forhånd har reserveret disse hyrevogne, synes ikke at kunne indebære en forpligtelse af statsmidler eller at kunne give disse taxaer en selektiv økonomisk fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, hvilket det dog tilkommer den forelæggende ret at bedømme.

For at kunne fastslå forekomsten af statsstøtte skal der således føres bevis for en tilstrækkeligt direkte forbindelse mellem på den ene side den fordel, som støttemodtageren er tillagt, og på den anden side en formindskelse af statsbudgettet eller en tilstrækkeligt konkret økonomisk risiko for en belastning af dette budget.

Den omstændighed, at Londontaxaerne kan benytte disse busbaner uden at blive pålagt bøder, følger ikke af et afkald fra de offentlige myndigheder til at opkræve skyldige bøder, men af den tilladelse, der gives disse taxaer til at benytte disse busbaner. Den omstændighed, at Londontaxaerne ikke er forpligtet til at betale bøder på grund af deres benyttelse af busbanerne, indebærer således ikke yderligere udgifter for de offentlige myndigheder, som kan føre til en forpligtelse af statsmidler.

En situation, hvor staten med henblik på at forfølge et formål som fastsat i denne medlemsstats lovgivning giver brugere af en offentlig infrastruktur, der ikke udnyttes økonomisk af de offentlige myndigheder, ret til en præferenceadgang hertil, indebærer i øvrigt ikke nødvendigvis en økonomisk fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

De kompetente nationale offentlige myndigheder har skønsbeføjelser, såvel for så vidt angår behovet for med henblik på virkeliggørelsen af det forfulgte lovgivningsmæssige mål at give afkald på mulige indtægter, som identificeringen af passende tildelingskriterier, som dog skal være fastlagt på forhånd på en gennemsigtig måde og ikke må indeholde diskriminerende elementer.

Artikel 107, stk. 1, TEUF kræver således en stillingtagen til, om en national foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige visse virksomheder eller visse produktioner i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til formålet med den nævnte ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation.

I denne forbindelse er identificeringen af Londontaxaernes og de private hyrevognes respektive situationer samt vurderingen af den eventuelle sammenlignelighed af disse situationer et spørgsmål, som henhører under den forelæggende rets kompetence, der som den eneste råder over alle de relevante faktiske og retlige omstændigheder.

(jf. præmis 34, 40, 41, 48, 49, 55, 57 og 63 samt domskonkl. 1)
Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, ifølge hvilken den nationale ret, der behandler en procedure med henblik på realisering af pant, er forpligtet til at foretage en ny beregning af de udestående beløb på baggrund af vilkår i en realkreditaftale, hvori der er fastsat morarenter, hvis sats er højere end tre gange den lovbestemte sats, for at nævnte rentebeløb ikke overstiger denne grænse, i det omfang anvendelsen af denne nationale bestemmelse:

— ikke foregriber nævnte rets vurdering af den urimelige karakter af et sådan vilkår, og

— ikke er til hinder for, at denne ret kan tilsidesætte nævnte vilkår, såfremt den fastslår, at dette vilkår er »urimeligt« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 3, stk. 1.

Når den nationale ret er stillet over for et vilkår i en kontrakt vedrørende morarenter, hvis sats er under den, der er fastsat i den nationale lovgivning, er fastsættelsen af dette lovbestemte loft således ikke til hinder for at nævnte ret kan foretage en vurdering af den mulige urimelige karakter af dette vilkår som omhandlet i artikel 3 i direktiv 93/13. En morarentesats, der er lavere end tre gange den lovbestemte sats, skal således ikke nødvendigvis betragtes som rimelig som omhandlet i dette direktiv. Når den morarentesats, der er fastsat i et vilkår i en realkreditaftale, er højere end det, der er fastsat i den national lovgivning, og i henhold til denne lovgivning skal begrænses, må en sådan omstændighed derimod ikke være til hinder for, at den nationale ret – ud over at foretage en tilpasning – kan drage alle konsekvenserne af den mulige urimelige karakter, henset til direktiv 93/13 af det vilkår, som indeholder denne sats, ved i givet fald at annullere dette.

(jf. præmis 40-42 og domskonkl.)
Udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå«, som er indeholdt i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, omfatter både stedet for skadens indtræden og stedet for den skadevoldende begivenhed, der ligger til grund for denne skade, således at sagsøgte efter sagsøgerens valg kan sagsøges ved retten på det ene eller det andet af disse to steder. Idet identifikationen af et af disse tilknytningspunkter skal gøre det muligt at etablere kompetence for den ret, der objektivt set er bedst egnet til at bedømme, om betingelserne for statuering af ansvar for den sagsøgte person er opfyldt, følger det heraf, at det kun kan være den ret, inden for hvis jurisdiktion tilknytningspunktet befinder sig, der gyldigt kan træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 18 og 20)
Artikel 4, stk. 2, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at reglen om udtømning af spredningsretten ikke finder anvendelse i en situation, hvor en reproduktion af et beskyttet værk efter at have været markedsført i Den Europæiske Union med samtykke fra indehaveren af ophavsretten har været genstand for en udskiftning af sit medium, såsom overførslen på et lærred af denne reproduktion på en plakat, og på ny bringes i omsætning i sin nye form.

Ved at anvende udtrykkene »fysisk gode« og »den pågældende genstand« i 28. betragtning og i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2001/29 ville EU-lovgiver nemlig overlade ophavsmændene kontrollen over den første markedsføring i Unionen af enhver rørlig genstand, der legemliggør deres intellektuelle frembringelse. I denne henseende har en ændring af et værks medium, såsom en overførsel på lærred af billedet af et kunstværk på en plakat, den følge, at der skabes en ny genstand, der legemliggør det beskyttede værks billede, mens plakaten som sådan ophører med at eksistere. En sådan ændring af eksemplaret af det beskyttede værk, der gør værket mere lig originalen, er af en sådan art, at det faktisk kan udgøre en ny reproduktion af dette værk i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, litra a), i direktiv 2001/29, som er omfattet af ophavsmandens eneret og kræver vedkommendes tilladelse.

Den omstændighed, at blækket bevares i forbindelse med overførslen, påvirker desuden ikke konklusionen, hvorefter billedets medium er blevet ændret. Det afgørende er spørgsmålet om, hvorvidt den ændrede genstand, vurderet i sin helhed, i sig selv fysisk er den genstand, der blev bragt i omsætning med samtykke fra indehaveren af ophavsretten. Samtykket fra indehaveren af ophavsretten vedrører derfor ikke spredningen af en gestand, der legemliggør vedkommendes værk, såfremt denne genstand er blevet ændret efter den første markedsføring på en sådan måde, at den udgør en ny reproduktion af dette værk. I et sådant tilfælde er retten til spredning af en sådan genstand ikke udtømt som følge af det første salg eller den første overdragelse af ejendomsretten af denne nye genstand med rettighedshaverens samtykke.

(jf. præmis 37, 42, 43, 45, 46 og 49 samt domskonkl.)
Bestemmelserne om indrejse i artikel 5 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område omhandler »medlemsstaterne« og sondrer ikke mellem indrejsemedlemsstaten, bl.a. for så vidt som den bestemmer, at besiddelsen af et gyldigt opholdskort, jf. artikel 10, medfører, at en unionsborgers familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, er fritaget for kravet om indrejsevisum. Det fremgår således på ingen måde af denne artikel 5, at retten til indrejse for en unionsborgers familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, er begrænset til andre medlemsstater end dér, hvor unionsborgeren er statsborger.

Såvel artikel 35 i direktiv 2004/38/EF om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område som artikel 1 i protokol (nr. 20) om anvendelse af visse aspekter af artikel 26 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde på Det Forenede Kongerige og på Irland skal fortolkes således, at de ikke tillader en medlemsstat i forfølgelsen af generalpræventive formål at pålægge en unionsborgers familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, og som er indehavere af et gyldigt opholdskort udstedt i medfør af artikel 10 i direktiv 2004/38 af myndighederne i en anden medlemsstat, en pligt til i henhold til national ret at være i besiddelse af en indrejsetilladelse, såsom familietilladelsen til Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), for at kunne indrejse på dens område.

For det første skal de foranstaltninger, som de nationale myndigheder har vedtaget på grundlag af artikel 35 i direktiv 2004/38, da de har til formål at nægte, ophæve eller tilbagekalde rettigheder i henhold til dette direktiv, således baseres på en individuel vurdering i det foreliggende tilfælde. Foranstaltninger, der forfølger et generalpræventivt formål som misbrug af rettigheder eller svig, gør det på grund af deres automatiske karakter muligt for medlemsstaterne at undlade at anvende direktiv 2004/38 og tilsidesætte selve indholdet af unionsborgeres grundlæggende og individuelle ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område samt af de afledte rettigheder, som disse borgeres familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, nyder.

For det andet tillader artikel 1 i protokol nr. 20 Det Forenede Kongerige at kontrollere, om en person, der ønsker at indrejse på dets område, faktisk opfylder indrejsebetingelserne, herunder de i EU-retten fastsatte. Denne artikel 1 gør det derimod ikke muligt for denne medlemsstat at fastlægge indrejsebetingelserne for personer, der har ret til indrejse i medfør af EU-retten, herunder navnlig at pålægge dem yderligere indrejsebetingelser eller andre betingelser end de i EU-retten fastsatte.

(jf. præmis 52, 56-58, 64 og 66 samt domskonkl.)
De kompetente myndigheder, der er ansvarlige for behandlingen af en asylansøgning støttet på en frygt for forfølgelse på grund af asylansøgerens seksuelle orientering, er ikke forpligtede til at anse den pågældendes påståede orientering for en godtgjort faktisk omstændighed på grundlag af ansøgerens erklæringer alene. De nævnte erklæringer kan, henset til den særlige sammenhæng, hvori asylansøgninger indskriver sig, kun betragtes som et udgangspunkt for den procedure til vurdering af kendsgerningerne og omstændighederne, der er fastsat i artikel 4 i direktiv 2004/83 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse.

Selv om det tilkommer asylansøgeren at påvise denne orientering, som udgør et relevant forhold i den pågældendes personlige sfære, kan de ansøgninger om anerkendelse af flygtningestatus, der er begrundet i en frygt for forfølgelse på grund af denne orientering, lige så vel som de ansøgninger, der er baseret på andre årsager til forfølgelse, nemlig være genstand for en vurderingsprocedure som omhandlet i nævnte direktivs artikel 4.

De kompetente myndigheders fremgangsmåde ved vurderingen af de til støtte for sådanne ansøgninger afgivne erklæringer og fremlagte dokumentation eller andre beviser skal imidlertid være i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2004/83 og 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne og, således som det fremgår af henholdsvis tiende og ottende betragtning til disse direktiver, med de ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder sikrede grundlæggende rettigheder, såsom den i chartrets artikel 1 fastsatte ret til respekt for den menneskelige værdighed og den ret til privatliv og familieliv, som er sikret ved chartrets artikel 7.

(jf. præmis 49, 52 og 53)
Artikel 20 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør bevarelsen af ydelse af støtte til en videregående uddannelse, der tages uden for denne stat, betinget af, at den studerende, som ansøger om at blive bevilget en sådan støtte, har været bosiddende i den nævnte medlemsstat i en periode på mindst tre år i løbet af de seks år, der ligger forud for den pågældendes indskrivning på den nævnte uddannelse.

Ved at gøre bevarelsen af ydelse af støtte til uddannelse i udlandet betinget af kravet om tre ud af seks år risikerer den omhandlede lovgivning at straffe en ansøger, alene fordi denne har udøvet sin ret til at færdes og opholde sig frit i en anden medlemsstat, henset til den indvirkning, som udøvelsen af denne frihed kan have på muligheden for at modtage en sådan støtte til videregående uddannelse.

I denne henseende kan den integration af studerende, som er sikret ved et vist tilknytningsforhold mellem samfundet i ydelsesmedlemsstaten og den, der er berettiget til den omhandlede ydelse, udgøre et objektivt alment hensyn, som kan begrunde, at betingelserne for bevilling af en sådan ydelse kan påvirke unionsborgernes frie bevægelighed.

For så vidt som den omhandlede lovgivning imidlertid indebærer en restriktion for den ret, som en unionsborger har til at færdes og opholde sig frit, gør den det ikke muligt at tage hensyn til andre bånd, der kan knytte en studerende til ydelsesmedlemsstaten, såsom den studerendes statsborgerskab, skolegang, familie, beskæftigelse og sprogkundskaber eller andre sociale eller økonomiske bånd. Tilsvarende kan beskæftigelsen i ydelsesmedlemsstaten for de familiemedlemmer, som den studerende er afhængig af, ligeledes udgøre et af de forhold, som der skal tages hensyn til ved vurderingen af disse tilknytningsbånd.

Det omhandlede krav om tre ud af seks år er således både for ekskluderende og for tilfældigt derved, at et forhold, som ikke nødvendigvis er udtryk for ansøgerens grad af integration i den pågældende medlemsstat på tidspunktet for ansøgningen om støtte, utilbørligt prioriteres. En sådan national lovgivning kan derfor ikke anses for at stå i rimeligt forhold til målet vedrørende integration.

(jf. præmis 31, 36, 41, 43 og 45 samt domskonkl.)
nægtelsen af at gøre militærtjeneste skal udgøre den eneste måde, hvorpå flygtningestatusansøgeren kan undgå at deltage i de påståede krigsforbrydelser, og følgelig, såfremt den pågældende har undladt at benytte sig af et retsmiddel for at opnå anerkendelse som militærnægter af samvittighedsgrunde, at en sådan omstændighed udelukker enhver beskyttelse i henhold til artikel 9, stk. 2, litra e), i direktiv 2004/83, medmindre den nævnte ansøger kan godtgøre, at intet retsmiddel af en sådan karakter ville have været til rådighed for den pågældende i den konkrete situation.

vurderingen af de faktiske omstændigheder, som det alene tilkommer de nationale myndigheder, under domstolskontrol, at foretage for at kvalificere situationen for den pågældende tjeneste, skal foretages på grundlag af en samling af indicier, der – under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen, bl.a. de omstændigheder, der vedrører relevante kendsgerninger vedrørende hjemlandet på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om ansøgningen, såvel som ansøgerens personlige stilling og forhold – kan godtgøre, at situationen for denne tjeneste gør det sandsynligt, at sådanne handlinger vil finde sted

I den situation, hvor de nationale myndigheder, der er ansvarlige for behandlingen af en asylansøgning indgivet af en person, der har nægtet at gøre militærtjeneste, finder, at det ikke er godtgjort, at den nævnte tjeneste ville omfatte krigsforbrydelser som omhandlet i artikel 9, stk. 2, litra e), i direktiv 2004/83 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, skal bestemmelserne i dette direktivs artikel 9, stk. 2, litra b) og c), fortolkes således, at de sanktioner, som – med henvisning til den legitime udøvelse af retten til for den pågældende stat at opretholde en væbnet styrke – iværksættes over for asylansøgeren, såsom idømmelse af frihedsstraf og afskedigelse i vanære fra hæren, ikke på dette punkt forekommer at kunne anses for at være så uforholdsmæssige eller diskriminerende, at de henhører under den forfølgelse, som disse bestemmelser omhandler. Det påhviler under alle omstændigheder de nævnte nationale myndigheder at undersøge dette.

(jf. præmis 48 og 56 samt domskonkl. 2)