ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

På baggrund af de foregående betragtninger skal det første og det fjerde spørgsmål besvares med, at direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at: – dette direktiv er til hinder for, at skatte- og afgiftsmyndigheden nægter at indrømme en afgiftspligtig person fradragsret, idet den anser den omstændighed, at denne afgiftspligtige person eller andre aktører i efterfølgende led har tilsidesat nationale bestemmelser, der regulerer de omhandlede tjenesteydelser, for et tilstrækkeligt bevis for forekomsten af momssvig, uden at det godtgøres, at der er en forbindelse mellem denne tilsidesættelse og retten til at fradrage moms – en sådan tilsidesættelse imidlertid, henset til de faktiske omstændigheder i sagen, kan udgøre et indicium blandt flere for, at der foreligger en sådan svig, og kan udgøre et forhold, der inden for rammerne af den samlede vurdering af disse omstændigheder kan lægges til grund for at fastslå, at den afgiftspligtige person er ophavsmand til eller har deltaget aktivt i denne svig, eller for at godtgøre, at denne afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som blev påberåbt til støtte for fradragsretten, var led i denne svig – det påhviler- og afgiftsmyndigheden at udpege de forhold, som udgør momssvig, at føre beviset for, at der foreligger en svigagtig adfærd, og at godtgøre, at den afgiftspligtige person er ophavsmand til denne svig eller har deltaget aktivt heri eller vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som blev påberåbt til støtte for denne fradragsret, var led i den nævnte svig – et sådant krav imidlertid ikke nødvendigvis indebærer, at alle ophavsmændene til svigen og alle disses respektive handlinger skal identificeres.
Endelig tager den ordning, der blev indført fra den 1. oktober 1972 ved forordning nr. 1408/71 utvetydigt parti for, at man i vort tilfælde anvender bopælstedets lov.

Ifølge artikel 14, litra c i den nve tekst er en arbejdstager, der normalt udøver sin virksomhed på to eller flere medlemsstaters område, undergivet lovgivningen i den medlemsstat, hvor han er bosat, dersom han dér udøver en del af sin virksomhed, eller dersom han er tilknyttet flere arbejdsgivere eller virksomheder, der har deres hjemsted på flere forskellige medlemsstaters område.

Den ulykke, der ramte hr. Bentzinger, skete ganske vist i 1970, og den henvisningskendelse, hvorved den sociale appelinstans i Baden-Württemberg har rejst sag ved Domstolen, blev truffet den 21. september 1972. Da den ligger forud for den nye forordnings ikrafttræden, vedrører den kun forordning nr. 3.

Domstolen skal således ikke, i hvert fald ikke i konklusionen, udtale sig om fortolkningen af artikel 14, litra c i forordning nr. 1408/71.

Det synes imidlertid formålstjenligt at fremhæve, at selv om denne forordnings artikel 94, stk. 1 bestemmer, at »denne forordning giver ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for dens ikrafttræden«, så ændrer samme artikels stk. 3 dette princip, idet det præciseres, at denne nye forordning, medmindre andet følger af bestemmelsen i stk. 1, også giver ret til ydelser på grundlag af begivenheder, dvs. på grundlag af en risiko, der er dækket af den sociale sikring, der er indtruffet før forordningens ikrafttræden.

Denne bestemmelse må efter vor opfattelse forstås på den måde, at de nye bestemmelser finder anvendelse, når de forhold, der danner grundlag for retten til ydelserne, er indtruffet før den 1. oktober 1972, og der ikke er blevet truffet nogen endelig administrativ eller judiciel afgørelse med hensyn til den pågældendes ret før denne dato.

Denne bestemmelse synes at gøre det muligt for hr. Bentzinger til sin fordel at kræve anvendelse af forordning nr. 1478.

Vi har imidlertid set, at løsningen i dette tilfælde ikke ville være forskellig fra den, som følger af den fortolkning, vi for vort vedkommende har anlagt på artikel 13, stk. 1, litra c i forordning nr. 3.
Under en sag anlagt ved det franske Conseil d'Etat har sammenslutningen af melproducenterne i Champagne-området påberåbt sig ulovligheden af fællesskabssystemet med afledte interventionspriser inden for kornsektoren. Den franske retsinstans har forelagt Domstolen spørgsmålet uden at komme med nogen kommentarer til sagsøgerens kritik.

Under denne præjudicielle procedure har Union des Minotiers (sammenslutningen af melproducenter, i det følgende kaldet Sammenslutningen) imidlertid ikke udvist omhu med hensyn til at præcisere rækkevidden af og grundlaget for sin kritik, der ikke forekommer særlig klar. De intervenerende institutioner, der forsvarer lovligheden af den pågældende ordning, synes også at være bragt i den ubehagelige situation ikke at kende den nøjagtige betydning af de anbringender, de skal modbevise.

Eftersom Domstolens opgave i en sag angående den præjudicielle kontrol med gyldigheden af fællesskabsretsakter ikke er fuldstændigt og definitivt at kontrollere vedkommende retsakts gyldighed men udelukkende at udtale, om den tvivl, der er udtrykt i denne henseende eller blot refereret af den nationale dommer, er velbegrundet, vil den lakoniske karakter Dg utilstrækkelige præcision af kritikken i det foreliggende tilfælde uundgåeligt afspejle sig i min undersøgelse.

Det må også bemærkes, at der, da det drejer sig om ren legalitetskontrol, ikke er tale om at tillægge de hensigtsmæssigheds- og betimelighedsbetragtninger betydning, som måtte blive fremført til fordel for oprettelsen af et andet system, end det der kritiseres, det vil i det foreliggende tilfælde sige til fordel for et system med en enhedsinterventionspris i forhold til det system med afledte interventionspriser, som vi skal behandle.

En for Conseil d'État verserende sag, hvori en national anordning anfægtes, fordi den gengiver en fællesskabsforordning som påstås at være ulovlig, har ført denne høje franske retsinstans til at forelægge Domstolen nærværende præjudicielle spørgsmål på grund af den nære forbindelse, der er mellem den nationale gennemførelsesregel og fællesskabsordningen. Den tvivl, der af Kommissionen er rejst vedrørende søgsmålsinteressen, synes ikke at være velbegrundet: en præjudiciel afgørelse om ugyldigheden af fællesskabsregler kan i virkeligheden ikke undgå at få direkte og generelle virkninger ud over nulliteten af den interne statsakt, der begrænser sig til at gengive fællesskabsreglerne.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 22. JANUAR 1975 ( 1 )

Høje Ret.

I den foreliggende sag kan jeg fremsætte mit forslag til afgørelse omgående og på processproget. Det bliver yderst kortfattet, idet det forekommer mig tilstrækkeligt, som både Kommissionen og Den italienske Republik, at fastslå, at det spørgsmål, som er rejst ved forelæggelseskendelsen fra Tribunal administratif i Lyon, allerede er afgjort ved Deres dom i sag nr. 9/74 Casagrande mod Landeshauptstadt München (Sml. 1974, s. 773), og at jeg ikke ser nogen grund til at gentage, hvad der blev statueret i den omtalte dom. Tværtimod fastholder jeg den opfattelse, jeg gjorde gældende dengang.

Idet jeg anvender denne doms konklusion på indholdet af det spørgsmål, som Tribunal i Lyon har stillet, foreslår jeg, at De kender for ret, at art. 12 i Rådets forordning nr. 1612/68 — ved at bestemme, at børn af en statsborger i en medlemsstat, som er eller har været beskæftiget på en anden medlemsstats område, har adgang til undervisning »på samme vilkår som statsborgere« i modtagerlandet — ikke alene omfatter reglerne vedrørende adgangen til undervisningen men også alle de rettigheder, som følger af denne adgang.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI

FREMSAT DEN 16. DECEMBER 1975 ( 1 )

Høje Ret.

Ved afgørelse af 13. juli 1962 har delstaten Nordrhein-Westfalen tilstået Fru Chantal Adlerblum en pension som godtgørelse for legemsskader, forårsaget i forbindelse med raceforfølgelse. Denne afgøreise blev truffet i henhold til forbundsloven af 29. juni 1956.

Udbetalingen af denne pension har medført, at klageudvalget under la Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés (herefter kaldet la Caisse) over for Jacob Adlerblum, der oppebærer alderspension i Frankrig, har afvist at yde et tillæg til alderspensionen, som han havde anmodet om på grund af forsørgerpligt over for ægtefælle. Denne afgørelse blev truffet i henhold til den franske anordning af 29. december 1945, hvis § 71, stk. 6 fastsætter en øverste grænse for de egne midler, udover hvilken det fornævnte tillæg ikke kan tildeles.

Adlerblum har i det søgsmål, han har anlagt for Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole (herefter benævnt Commission de première instance), mod nævnte afgørelse gjort gældende, at den pension, hans ægtefælle oppebærer, ikke har skullet medregnes. Den nævnte pension skal efter hans opfattelse ligestilles med ydelser, der tildeles som forsorg, og der skal følgelig ses bort herfra ved opgørelsen af egne midler i henhold til § 3 i den franske anordning af 1. april 1964.

Commission de première instance har for at få belyst det sidstnævnte punkt i henhold til EØF-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om at udtale, hvorvidt den pension, der ydes fru Adlerblum ifølge afgørelsen af 13. juni 1963 fra delstaten Nordrhein-Westfalen (Forbundsrepublikken Tyskland), truffet med hjemmel i § 195 i forbundsloven af 29. juni 1956, er en forsorgsydelse.

Jeg må på grundlag af sagens akter og navnlig på grundlag af de indlæg, som intervenienterne har afgivet, konstatere, at en bedømmelse af arten af den ydelse, som er tildelt fru Adlerblum i Tyskland, med henblik på anvendelsen af § 3 i den franske anordning af 1. april 1964, og følgelig med henblik på en efterprøvelse af den afgørelse, som det franske organ for social sikring har truffet, udelukkende afhænger af en fortolkning af national ret.

Man kan i øvrigt også ad abundantiam understrege, at fællesskabslovgivningen på det sociale område selv udelukker de ydelser, som er fastsat for ofre for krig eller dens følger: jf. artikel 4, stk. 4 i forordning (EØF) nr. 1408/71, fra sit anvendelsesområde.

Jeg foreslår derfor, at det af den franske ret stillede spørgsmål besvares således, at de rejste problemer hverken angår en fortolkning af fællesskabsretten eller gyldigheden af en fællesskabsretsakt, og at de følgelig ikke falder ind under den kompetence, som Domstolen har fået tildelt i medfør af EØF-traktatens artikel 177.

( 1 ) – Oversat fra italiensk.
Artikel 119 er ikke nogen fuldstændig nyskabelse: den skal ses i lyset dels af de internationalt anerkendte principper dels af Romtraktaten.

På det internationale plan er artikel 119 en forlængelse, en »europæisk oversættelse«, af Den internationale Arbejdsorganisations konvention nr. 100 af 29. juni 1951»om ligeløn til mandlige og kvindelige arbejdstagere for arbejde af samme værdi«. Denne konvention er allerede ratificeret af alle EØF-medlemsstater, selv om det for nogle af disses vedkommende først er sket efter Rom-traktatens ikrafttræden (Nederlandene i 1971, Irland i 1974). Belgien havde for sin del ratificeret den allerede den 23. maj 1952. Denne konvention, som trådte i kraft et år efter, den 23. maj 1953, gælder således i alle medlemsstaterne, omend fra forskellige tidspunkter. Hvorvidt konventionen er »self-executing« eller ej har ingen betydning for hvilken virkning, der i fællesskabsretten må tillægges den bestemmelse, som sagligt svarer hertil, nemlig EØF-traktatens artikel 119.

I Rom-traktaten indeholdes artikel 119 i kapitel I (»sociale bestemmelser«) i afsnit III (»socialpolitikken«) i tredje del (»Fællesskabets politik«).

Den opstiller et mål, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens præambel, og som senere finder nærmere udtryk i artikel 117, der erkender, at »det er nødvendigt at fremme en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår for herigennem at muliggøre en udjævning af disse vilkår på et stadigt stigende niveau«. Det er klart, at denne udjævning ikke kan opnås, uden at leve- og arbejdsvilkårene, navnlig i lønmæssig henseende, udjævnes ikke blot mellem medlemsstaterne men også inden for hver enkelt af disse og yderligere mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere.

Som generaladvokat Dutheillet de Lamothe sagde, har artikel 119 et dobbelt formål: »Et socialt, da alle Fællesskabets lande skal anerkende det i det væsentlige sociale princip, som IAO-konventionen opstiller, og et økonomisk, der, idet det forhindrer »social dumping« ved benyttelsen af kvindelig arbejdskraft, som er dårligere lønnet end den mandlige, fremmer virkeliggørelsen af et af fællesmarkedets grundlæggende mål, indførelsen af en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes« (Recueil 1971, s. 456).

Dette synspunkt bekræftes både af medlemsstaternes »forarbejder« og deres senere holdning.

Langt tydeligere end EKSF-traktatens forfattere, som stillede det mål for Fællesskabet at »skabe de forudsætninger, som i sig selv sikrer den mest rationelle fordeling af produktionen på det højste produktivitetsniveau …« (artikel 2), har Rom-traktatens forfattere (for næsten 20 år siden) lagt til grund, at den »spontane« harmonisering af lønningerne, som følger af fagforeningernes virksomhed og den gradvise oprettelse af fællessmarkedet, må suppleres med en særlig indsats fra regeringernes side på dette område.
Problemerne i forbindelse med domstolenes internationale kompetence er ikke nye for de seks oprindelige medlemsstater i EØF. Det er netop i et forsøg på »at fastlægge deres domstoles internationale kompetence« at de seks stater har indgået den nævnte konvention. I præamblen findes koncipisternes grundlæggende tanke, nemlig bestræbelserne for »inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer«.

I sager om kontraktsforhold kan fastlæggelsen af domstolens kompetence — ligesom lovvalget — ske på grundlag af faste eller mere smidige regler. For at indskrænke os til de seks oprindelige medlemsstaters privatret, er løsningen af spørgsmålet om domstolens internationale kompetence på dette område forskellig

— snart anvender lovgivningerne både stedet for kontraktens eller forpligtelsens indgåelse eller opståen og stedet for opfyldelsen (Belgien, Italien);

— snart giver lovgivningerne i handelskøb kompetence til retten på det sted, løftet er afgivet og varen leveret til sælgeren, eller til retten på det sted, køberen skal foretage betalingen (Frankrig, Luxembourg);

— snart anerkender lovgivningerne i alle sager kun opfyldelsesstedet (Forbundsrepublikken Tyskland);

— snart er kontraktens indgåelse eller opfyldelse endelige fuldstændig ukendte som tilknytning (Nederlandene).

I traktatsretten finder man ligeledes højst forskellige løsninger, og dette er grunden til, at konventionen i artikel 55 bestemmer, at den træder i stedet for en række overenskomster, »der er indgået mellem to eller flere af de stater, der har tiltrådt denne konvention« og som artiklen derefter opregner.

Uanset hvilke betragtninger, der ligger til grund for valget — hensynet til at undgå en »sønderdeling« af kompetencen mellem retten på kontraktens indgåelsessted for sager, der angår kontraktens tilblivelse og virkninger, og retten på opfyldelsesstedet for sager angående opfyldelsen, hensigtsmæssigheden i at lægge kompetencen hos domstolene i den stat, hvor tvangsfuldbyrdelse af dommen vedrørende ydelsen skal begæres, og hvor den ydelse, der skal overdrages, befinder sig — fremgår det uden omsvøb af forarbejderne, teoriens kommentarer og konventionens ordlyd, at koncipisterne på alle områder har valgt kriteriet »det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«. De har anset opfyldelsen som det forhold, der bedst karakteriserede hele retshandelen og ment, at opfyldelsesstedet burde anvendes som tilknytning: i overensstemmelse hermed taler konventionens artikel 5, nr. 1 om »det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«. På samme måde har man for sager om erstatning uden for kontrakt valgt »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, hvilket ikke kan undgå at rejse visse problemer, som Domstolen snart skal tage stilling til.
Af sagsøgerens anbringender skal jeg først behandle det, som går ud på, at udnævnelsen af tjenestemand W som følge af resultatet af udvælgelsesprøve A/45 er en tilsidesættelse af dommen af 10. juli 1975 i sag 77/74.

I denne dom blev det som bekendt gjort gældende, at der under kriteriet »almindelige udtalelser og faglig bedømmelse inden for fællesskabsinstitutionerne« var givet den udnævnte ansøger points, uanset at der ikke eksisterede nogen udtalelse om ham. Udnævnelsen af den pågældende tjenestemand blev ophævet, fordi han ikke ville være kommet på listen over egnede ansøgere uden disse points.

Der er for mig ingen tvivl om, at denne dom — konklusionen er for så vidt ganske entydig — er begrænset til ophævelsen af den nævnte udnævnelse, og at der ikke kan være tale om annullation af hele udvælgelsesproceduren. Dermed ligger dommen for øvrigt inden for den af sagsøgeren selv nedlagte påstand, således som det fremgår af stævningen under hensyn til den af sagsøgeren beskrevne sagsgenstand og indholdet af hans klageskrivelse.

Endvidere er det for mig helt givet, at der heller ikke af præmisserne kan udledes nogen pligt til gentagelse af udvælgelsesproceduren. Som anført anfægtedes alene tildelingen af points til midlertidigt ansatte inden for rammerne af et bestemt kriterium; vedrørende de andre klager over udvælgelsesprøven blev det udtrykkeligt erklæret, at de ikke skulle undersøges, dvs. at det ikke blev afgjort, om de var berettigede. Den konstaterede uregelmæssighed angik altså helt klart ikke hele udvælgelsesproceduren. Da tjenestemand K var den eneste midlertidigt ansatte, som havde deltaget i udvælgelsesprøven og var kommet på egnethedslisten, blev der for så vidt taget hensyn til kritikken, idet denne tjenestemand blev udelukket fra listen.

At ansættelsesproceduren efter afsigelsen af dom 77/74 ikke er blevet gentaget, kan derfor ikke antages at være en misagtelse af dommen.

Dette resultats rigtighed ændres i øvrigt heller ikke af de særlige argumenter, som sagsøgeren har fremsat. Dette gælder for det første den omstændighed, at også annullationen af den interne udvælgelsesprøve A/45 er nævnt som sagsgenstand i dom 77/74. For det første er dette nemlig åbenbart urigtigt, når henses til sagsøgerens påstand, for det andet bestemmes en doms virkninger ikke efter sådanne angivelser men alene efter konklusionen og de bærende præmisser. Det tilsvarende gælder for den omstændighed, at Parlamentet i den pågældende sag blev dømt til at bære sagens omkostninger. Forklaringen herpå er ganske enkelt, at sagsøgeren fik medhold i sin påstand. Hermed er det dog ikke godtgjort, at Domstolen har lagt samtlige anbringender til grund.
De fortolkningsspørgsmål, som Domstolen er blevet anmodet om at afgøre i sag 84/76, Collic, vedrører en side af præmieordningen for ikke at bringe mælk og mejeriprodukter i omsætning, som blev indført ved Rådets forordning 1975/69 af 6. oktober 1969, og hvis gennemførelsesregler indeholdes i Kommissionens forordning nr. 2195/69 af 4. november s.å.

Jeg tror, det er nyttigt først nærmere at beskrive ordningen, der som bekendt er et af Fællesskabet skabt middel til at imødegå overproduktionen i den pågældende sektor. Præmierne tildeles de landmænd, der fuldt ud og definitivt giver afkald på at bringe mælk og mejeriprodukter i omsætning. Ordningens hovedsigte er at give landmændene erstatning for det tab af indtægter, som skyldes dette afkald; kompensationshensynet nævnes faktisk udtrykkeligt i den syvende betragtning til forordning 1975/69. Men Kommissionen har i nærværende sag anført, at nævnte præmier også tilsigter at være en opmuntring til de nødvendige investeringer til omdannelse af kvægbestanden til kødproduktion.

Den nævnte forordning fra Rådet begrænser tildelingen af præmierne til de bedrifter, hvis mælkeproduktion har en vis størrelse. Det er grunden til, at artikel 5 bestemmer, at kun de landmænd, som er i besiddelse af mere end 10 malkekøer, kan opnå præmierne. Ifølge artikel 6 »er tildeling af præmie navnlig betinget af den ydelsesberettigedes skriftlige tilsagn om fuldstændigt og definitivt at afstå fra overdragelse af mælk og mejeriprodukter«.

I henhold til artikel 8 sker udbetalingen i fem rater: et beløb på 100 regningsenheder pr. malkeko udbetales inden tre måneder efter undertegnelsen af det skriftlige tilsagn; restbeløbet, som udgør endnu 100 regningsenheder, udbetales i fire successive, årlige dele, »dersom den ydelsesberettigede for den kompetente myndighed godtgør, at han holder et antal okseenheder, der er lig med eller større end det antal malkekøer, der holdtes på datoen for indgivelsen af anmodningen, og at forpligtelsen i henhold til artikel 6 er blevet overholdt« (artikel 8, stk. 2, andet afsnit) ( 2 ) Artikel 16 i Kommissionens forordning nr. 2195/69 bestemmer, at dersom den ydelsesberettigede ikke godtgør dette, »kræver medlemsstaterne det i forordningens artikel 8, stk. 2, første afsnit omhandlede beløb tilbagebetalt« ( 2 ) dvs. det første ovennævnte beløb på 100 regningsenheder pr. malkeko.

Ifølge artikel 3, stk. 1 i forordning 2195/69 skal der ved beregningen af det antal okseenheder, som den ydelsesberettigede skal være i besiddelse af for at bevare ret til præmien, ses bort fra kvæg på mindre end 4 måneder, og kvæg i alderen mellem 4 og 12 måneder medregnes som 0,4 enhed.
Jeg vil ved vurderingen af denne diskussion først behandle et argument, som taler stærkt for den første løsning — kvalificering efter domsstatens lovgivning. Det er baseret på udkastet til en konvention, hvorved de tre nye medlemsstater skal tiltræde domskonventionen. I betragtning af, at retsordenerne i Det forenede Kongerige og Irland kender et stort antal retsmidler, at disse — også i retsteorien — ikke kan inddeles i ordinære og ekstraordinære retsmidler, og at det er vanskeligt at udforme kriterier for en sondring, er det planlagt at føje et nyt stykke til artikel 38, hvorefter ethvert i domsstaten hjemlet retsmiddel, såfremt retsafgørelsen er truffet i Det forenede Kongerige eller i Irland, for så vidt angår anvendelsen af artikel 38, stk. 1, skal anses som ordinært.

Dertil blev anført, at hvis konventionen faktisk skulle lægge en selvstændig definition af begrebet »ordinær appel eller genoptagelse« til grund, måtte det være muligt også at anvende de herfor gældende kriterier på de i Det forenede Kongerige og Irland kendte retsmidler og herefter afgøre, hvilke retsmidler der skal betegnes som ordinære eller ekstraordinære. Det forhold, at man ikke har forsøgt dette, skulle tale imod at antage, at konventionen skulle indeholde et selvstændigt begreb med særlige kriterier. Det ville desuden forekomme forbavsende, at alle i Det forenede Kongerige og i Irland gældende retsmidler skulle kvalificeres som ordinære. Der findes utvivlsomt retsmidler, som svarer til andre medlemsstaters ekstraordinære retsmidler. Hvis man alligevel havde besluttet sig for den nævnte bestemmelse i konventionsudkastet, anføres det videre, så måtte man ved antagelsen af, at domskonventionen opererer med en selvstændig definition af begrebet ordinært retsmiddel, fastslå, at to medlemsstater er indrømmet undtagelser. Dette forekommer dog kun i ringe grad forståeligt.

Jeg tilstår ganske åbenlyst, at denne argumentation har gjort betragteligt indtryk på mig. Men alligevel forekommer den ikke uomgængelig. Man må nemlig blot ikke overse, at der indtil nu blot har været tale om et udkast; den deri indeholdte bestemmelse er endnu ikke blevet bindende. Det er tilmed sikkert tænkeligt, at man, såfremt Domstolen skulle nå til den anskuelse, at konventionen opererer med en selvstændig definition af begrebet »ordinær appel eller genoptagelse«, for hvilken der gælder bestemte kriterier, dog også, for så vidt angår engelsk og irsk ret, vil forsøge at nå til en tilsvarende klassificering. Jeg finder derfor, at vi roligt kan henlægge den på nævnte konventionsudkast støttede argumentation.