10

Personaleretten anførte i denne forbindelse følgende: »36 […] retspraksis vedrørende princippet om effektiv domstolsbeskyttelse i lyset af chartrets artikel 47 (dom Otis m.fl., C-199/11, EU:C:2012:684, præmis 54-63, og dom Koninklijke Grolsch mod Kommissionen, T-234/07, EU:T:2011:476, præmis 39 og 40) har udviklet sig på en måde, der kan begrunde, at det på ny undersøges, om reglen om overensstemmelse kan anvendes, når en ulovlighedsindsigelse fremsættes for første gang under søgsmålet (dom af 12.3.2014, CR mod Parlamentet, F-128/12, Sml. Pers., EU:F:2014:38, præmis 29). 37 I [dom] Koninklijke Grolsch mod Kommissionen (EU:T:2011:476, præmis 37, 39 og 40) forkastede Den Europæiske Unions Ret, efter at have fastslået, at ingen bestemmelse i EU-retten pålægger adressaten for en klagepunktmeddelelse vedrørende en tilsidesættelse af konkurrencereglerne at anfægte meddelelsens forskellige faktiske og retlige elementer under den administrative procedure, idet adressaten ellers ikke længere vil kunne gøre disse gældende senere under søgsmålet, Europa-Kommissionens argument om, at et anbringende ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet dette anbringende ikke klart og præcist var blevet fremsat under den administrative fase. Den Europæiske Unions Ret fastslog nemlig, at under de beskrevne omstændigheder svarede et sådant argument til at begrænse sagsøgerens søgsmålsadgang og nærmere bestemt sagsøgerens ret til at få sin sag behandlet for en ret. Som Den Europæiske Unions Ret fastslog, er adgangen til en upartisk domstol imidlertid sikret i chartrets artikel 47. 38 Selv om det er korrekt, at den retspraksis, der er nævnt ovenfor, er blevet udviklet på et andet område end området for tvister mellem EU-institutionerne og disses ansatte, vedrørte [dom] Koninklijke Grolsch mod Kommissionen (EU:T:2011:476) spørgsmålet om, hvorvidt en begrænsning af adgangen til domstolsbeskyttelse, der ikke udtrykkeligt var blevet fastsat af lovgiver, var forenelig med chartrets artikel 47. På området for tvister i forbindelse med udøvelsen af EU’s offentlige tjeneste er reglen om overensstemmelse mellem de anbringender, der er rejst under den administrative procedure, og de anbringender, der rejses i stævningen, selv om den udspringer af vedtægtens artikel 91, stk. 1, og, for så vidt angår de ansatte i ECB, af artikel 41 i ansættelsesvilkårene og artikel 8.1 i de administrative regler, en regel, der følger af retspraksis. 39 [Personaleretten] finder imidlertid, at tre forskellige betragtninger er til hinder for, at en ulovlighedsindsigelse, der fremsættes for første gang under et søgsmål, afvises fra realitetsbehandling alene med den begrundelse, at ulovlighedsindsigelsen ikke er blevet fremsat i den klage, der blev indgivet forud for nævnte søgsmål. Disse betragtninger vedrører, for det første, formålet med den administrative procedure, for det andet, ulovlighedsindsigelsens art og, for det tredje, princippet om effektiv domstolsbeskyttelse. 40 Hvad for det første angår formålet med den administrative procedure, som er det samme i forbindelse med vedtægtens artikel 91 som i forbindelse med tvister vedrørende ansatte i ECB, fremgår det af fast retspraksis, at den nævnte procedure ikke har nogen berettigelse, når klagepunkterne er rettet mod en afgørelse, som ansættelsesmyndigheden ikke kan ændre. Det følger derfor af retspraksis, at det i forbindelse med vedtægtens artikel 91 ikke er nødvendigt at indgive en klage over en udvælgelseskomités afgørelser eller over en bedømmelsesrapport (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis). 41 Kravet om, at en ulovlighedsindsigelse skal fremsættes i klagen, idet den i modsat fald skal afvises, synes ikke at opfylde formålet med den administrative procedure [...] 42 Når der henses til formodningen om, at Den Europæiske Unions retsakter er lovlige, hvorefter de EU-retlige bestemmelser er fuldt ud virksomme, så længe det ikke af en kompetent retsinstans er blevet fastslået, at de er ulovlige, kan en administration nemlig ikke vælge at undlade at anvende en gældende almengyldig retsakt, der efter administrationens opfattelse er i strid med en trinhøjere retsregel, med det ene formål at gøre det muligt at opnå et udenretligt forlig (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis). 43 Den pågældende administration har endnu mindre en sådan valgmulighed, når den handler i en bunden kompetencesituation, eftersom den i et sådant tilfælde ikke kan tilbagekalde eller ændre den afgørelse, som den ansatte har anfægtet, selv om den finder, at en ulovlighedsindsigelse, der er fremsat mod den bestemmelse, der ligger til grund for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, er begrundet (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 36). 44 Den omstændighed, at en ulovlighedsindsigelse fremsættes for første gang i forbindelse med et søgsmål, berører i øvrigt ikke retssikkerhedsprincippet, idet administrationen ikke, selv om den pågældende havde rejst en sådan ulovlighedsindsigelse på klagestadiet, kunne have udnyttet denne omstændighed til at finde en mindelig løsning på tvisten med den ansatte. 45 Hvad for det andet angår ulovlighedsindsigelsens art følger det af fast retspraksis, at artikel 277 TEUF er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en retsakt, som vedkommende kan anfægte ved et søgsmål, er berettiget til at fremsætte indsigelse og derved anfægte gyldigheden af en almengyldig retsakt vedtaget af en EU-institution, som er hjemmel for den anfægtede retsakt, også selv om parten ikke var beføjet til at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af en sådan retsakt, hvis virkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at påstå den annulleret (dom Simmenthal mod Kommissionen, 92/78, EU:C:1979:53, præmis 39, Andersen m.fl. mod Parlamentet, 262/80, EU:C:1984:18, præmis 6, og Sina Bank mod Rådet, T-15/11, EU:T:2012:661, præmis 43). Artikel 277 TEUF har således til formål at beskytte de retsundergivne mod anvendelsen af en ulovlig retsakt, idet det forudsættes, at retsvirkningerne af en dom, der fastslår, at retsakten ikke finder anvendelse, er begrænset til sagens parter, og at denne dom ikke anfægter selve retsakten, der har fået retskraft (dom Carius mod Kommissionen, T-173/04, EU:T:2006:333, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis, og CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 38). 46 Selv om det antages, at kravet om, at en ulovlighedsindsigelse skal fremsættes i klagen, idet den i modsat fald må afvises, kan opfylde formålet med den administrative procedure, finder [Personaleretten], at ulovlighedsindsigelsen i sig selv har til formål at forene legalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 39). 47 Desuden fremgår det af ordlyden af artikel 277 TEUF, at en part kun har mulighed for at anfægte en almengyldig retsakt efter udløbet af søgsmålsfristen i forbindelse med et søgsmål, der er anlagt ved Unionens retsinstanser. En sådan indsigelse kan derfor ikke få sin fulde virkning inden for rammerne af en administrativ klageprocedure (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 40). 48 For det tredje bemærker [Personaleretten] endelig, at princippet om effektiv domstolsprøvelse er et generelt EU-retligt princip, som nu er udtrykt i chartrets artikel 47, stk. 2, og hvoraf fremgår, at »[e]nhver har ret til en […] rettergang […] for en uafhængig og upartisk domstol, der […] er oprettet ved lov«. Artikel 47, stk. 2, svarer til artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«) (dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB, C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 40 og 42). 49 Det fremgår af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende fortolkningen af EMRK’s artikel 6, stk. 1, som man i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 3, skal henholde sig til, at retten til domstolsprøvelse kan være underlagt begrænsninger, navnlig for så vidt angår betingelserne for realitetsbehandling af et søgsmål. Selv om de berørte må forvente, at de regler, som fastsætter disse begrænsninger, vil blive anvendt, må anvendelsen heraf imidlertid ikke hindre de retsundergivne i at benytte sig af et til rådighed stående retsmiddel (jf. i denne retning Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 6.12.2011, Anastasakis mod Grækenland, sag nr. 41959/08, ikke trykt i Reports of judgments and decisions, præmis 24, dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB, EU:C:2013:134, præmis 43, kendelse Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert mod Kommissionen, C-73/10 P, EU:C:2010:684, præmis 53, dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 42). 50 Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har bl.a. fastslået, at de begrænsninger af retten til adgang til domstolsprøvelse, der følger af reglerne for at antage et søgsmål til realitetsbehandling, ikke må begrænse et retssubjekts adgang på en sådan måde, at retten til adgang til domstolsprøvelse reelt er uden indhold. Sådanne begrænsninger er kun forenelige med EMRK’s artikel 6, stk. 1, hvis de varetager et legitimt mål, og der er en rimelig forholdsmæssig sammenhæng mellem de anvendte midler og det mål, der søges opnået (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 24.5.2006, sag nr. 20627/04, Liakopoulou mod Grækenland, ikke trykt i Reports of judgments and decisions, præmis 17, af 24.4.2008, sag nr. 17140/05, Kemp m.fl. mod Luxembourg, ikke trykt i Reports of judgments and decisions, præmis 47, og af 9.1.2014, sag nr. 71658/10, Viard mod Frankrig, ikke trykt i Reports of judgments and decisions, præmis 29). Retten til adgang til domstolsprøvelse bliver reelt uden indhold, når reguleringen heraf ikke længere tjener formålet om at fremme retssikkerhed og god forvaltningsskik og udgør en slags barriere, der hindrer retssubjekterne i at få deres tvist realitetsbehandlet af den kompetente ret (generaladvokat Mengozzis stillingtagen i dommen fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB, præmis 58-60, Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 24.2.2009, sag nr. 49230/07, Erablière A.S.B.L. mod Belgien, trykt i uddrag i Reports of judgements and decisions, præmis 35), og dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 43). 51 Den retsvirkning, der består i, at en ulovlighedsindsigelse, som er fremsat for første gang i stævningen, afvises, udgør imidlertid en begrænsning af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, som ikke står i forhold til det mål, der forfølges med reglen om overensstemmelse, dvs. at lette adgangen til forlig i tvister, der opstår mellem den berørte tjenestemand og administrationen, og at overholde retssikkerhedsprincippet (dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis). 52 Personaleretten bemærker i denne henseende, at enhver tjenestemand, der udviser normal påpasselighed, ifølge retspraksis formodes at kende vedtægten (jf. dom BM mod ECB, F-106/11, EU:F:2013:91, præmis 45 vedrørende de regler, der finder anvendelse på aflønningen af de ansatte i ECB; hvad angår vedtægten henvises til dom CR mod Parlamentet, EU:F:2014:38, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis). En ulovlighedsindsigelse kan imidlertid foranledige [Personaleretten] til at foretage en undersøgelse af de nævnte regler, i lyset af generelle principper eller trinhøjere retsregler, der kan gå ud over rammerne for de regler, der finder direkte anvendelse på de ansatte. På grund af en ulovlighedsindsigelses art samt det ræsonnement, der får den pågældende til at søge efter og rejse en sådan indsigelse, kan det ikke forlanges af en ansat i ECB, der indgiver en klage, og som ikke nødvendigvis råder over de relevante juridiske kvalifikationer, at vedkommende skal fremsætte en sådan indsigelse under den administrative procedure, idet hans søgsmål i modsat fald vil blive afvist. En sådan afvisning vil derfor udgøre en uforholdsmæssig og uberettiget sanktion over for den pågældende ansatte. 53 Desuden risikerer den omstændighed, at muligheden for at rejse en ulovlighedsindsigelse på tidspunktet for stævningen underlægges anvendelsen af en regel om overensstemmelse med klagen, uberettiget at begunstige en kategori af tjenestemænd og ansatte, dvs. dem, der råder over juridiske kundskaber, i forhold til alle de andre kategorier af tjenestemænd og ansatte. 54 På baggrund af ovenstående betragtninger skal den ulovlighedsindsigelse, der er fremsat for første gang i stævningen, antages til realitetsbehandling.«