FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JÁN MAZÁK

fremsat den 16. januar 2008 ( 1 )

Sag C-331/06

K.D. Chuck

mod

Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank

»Alderdomsforsikring — arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat — socialsikringsbidrag — forskellige perioder — forskellige medlemsstater — beregning af forsikringsperioder — pensionsansøgning — bopæl i et tredjeland«

1. Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører artikel 48 i Rådets forordning (EF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1386/2001 af 5. juni 2001 (herefter »forordning nr. 1408/71« eller »forordningen«) ( 2 ).

2. Artikel 48 vedrører forsikringsperioder under et år i henhold til en national pensionsordning. Artikel 48, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 bestemmer i det væsentlige, at sådanne korte perioder skal sammenlægges med forsikringsperioder tilbagelagt under andre sociale sikringsordninger i en eller flere andre medlemsstater.

3. I den sag, der har givet anledning til den foreliggende forelæggelse, arbejdede en britisk statsborger flere år i Fællesskabet (overvejende i Nederlandene, men også ni måneder i Danmark) og flyttede dernæst til De Forenede Stater, hvor han siden har opholdt sig. Da han indgav en ansøgning om pension til pensionsmyndighederne i Nederlandene, opstod spørgsmålet, om den regel, der følger af artikel 48, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, finder anvendelse på en ansøgning om pension indgivet af en person, der har bopæl uden for Fællesskabet, hvilket i den foreliggende sag ville indebære, at de nederlandske pensionsmyndigheder skulle tage de forsikringsperioder i betragtning, der er tilbagelagt i henhold til både nederlandsk og dansk ret, når den ansøgte pension udregnes.

I — Retsforskrifter

A — Fællesskabsbestemmelser

4. Forordning nr. 1408/71 fastsætter bestemmelser om en koordinering af anvendelsen af nationale sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet.

5. Forordningens artikel 2 bestemmer: »Personkreds 1. Denne forordning finder anvendelse på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og studerende, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område, samt på deres familiemedlemmer og efterladte. […]«

6. Forordningens artikel 3, stk. 1, bestemmer: »Ligebehandling 1. Personer, der [er bosat på en medlemsstats område ( 3 )], har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«

7. Forordningens artikel 10 bestemmer: »Ophævelse af bopælsbestemmelser — Den tvungne forsikrings indvirkning på refusion af bidrag 1. Kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, erstatning i anledning af arbejdsulykker eller erhvervssygdomme samt ydelser ved dødsfald, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan, medmindre andet er bestemt i denne forordning, ikke nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges som følge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende. Første afsnit gælder ligeledes for ydelser i form af kapitalbeløb, der i tilfælde af indgåelse af nyt ægteskab ydes en efterlevende ægtefælle, der var berettiget til pension eller rente som efterladt. […]«

8. Forordningens artikel 46, stk. 2, bestemmer: »2. Såfremt de foreskrevne betingelser i en medlemsstats lovgivning for erhvervelse af ret til ydelser kun opfyldes ved anvendelse af artikel 45 og/eller artikel 40, stk. 3, gælder følgende regler: a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beløb for den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet af, havde været tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gælder for den pågældende institution på det tidspunkt, da ydelsen skal fastsættes. Såfremt ydelsesbeløbet efter nævnte lovgivning er uafhængigt af længden af de tilbagelagte perioder, anses dette beløb for at være det i nærværende litra omhandlede teoretiske beløb […]«

9. Forordningens artikel 48 bestemmer: »Forsikrings- eller bopælsperioder på under ét år 1. Uanset artikel 46, stk. 2, er en medlemsstats institution ikke forpligtet til at tilkende ydelser på grundlag af perioder, der er tilbagelagt efter den for denne institution gældende lovgivning, og som skal tages i betragtning ved forsikringsbegivenhedens indtræden, såfremt — de nævnte perioder sammenlagt er på under ét år, og — der ikke alene på grundlag af disse perioder består ret til ydelser i medfør af bestemmelserne i denne lovgivning 2. Den kompetente institution i hver af de øvrige berørte medlemsstater skal medregne de i stk. 1 nævnte perioder ved anvendelsen af artikel 46, stk. 2, med undtagelse af litra b). 3. Såfremt anvendelsen af stk. 1 ville medføre, at samtlige institutioner i de pågældende stater blev fritaget for pligten til at udrede ydelser, skal ydelserne udredes alene efter lovgivningen i den stat, hvis betingelser den pågældende senest har opfyldt, som om samtlige forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt og medregnet efter artikel 45, stk.1-4, havde været tilbagelagt efter den pågældende stats lovgivning.«

10. Artikel 36, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 574/72 ( 4 ) (»gennemførelsesforordningen«) bestemmer: »Er ansøgeren bosat i en ikke-medlemsstat, skal han indgive sin begæring til den kompetente institution i den af medlemsstaterne, af hvis lovgivning han senest har været omfattet. Dersom ansøgeren indgiver sin begæring til institutionen i den medlemsstat, hvor han er statsborger, sender denne institution begæringen til den kompetente institution.«

B — De nationale bestemmelser

1. Nederlandsk lovgivning

11. Algemene Ouderdomswet (den nederlandske lov om almindelig alderspension — herefter »AOW«) bestemmer, at personer, som har været forsikret i henhold til denne lov, modtager pension fra det fyldte 65. år. Forsikret er personer, som endnu ikke er fyldt 65 år og er bosiddende i Nederlandene eller ikke er bosiddende, men er indkomstskattepligtige med hensyn til arbejde udført som lønmodtager i Nederlandene. I alderspensionen foretages et fradrag på 2% for hvert fuldt kalenderår, hvor den pensionsberettigede efter det fyldte 15., men før det fyldte 65. år ikke har været forsikret.

2. Dansk lovgivning

12. Den danske lovbestemte alderspensionsordning bestemmer, at personer, der bor og arbejder i Danmark, er forsikret. Den danske ordning er ligesom den nederlandske ordning en optjeningsordning. I henhold til dansk lovgivning kan sagsøgeren ikke udlede noget krav på en alderspension af, at han tidligere har været forsikret i ni måneder.

II — Faktiske omstændigheder, sagen for den nationale retsinstans og det forelagte spørgsmål

13. Sagsøgeren er født den 13. december 1935 og er britisk statsborger. Han har boet og arbejdet i Nederlandene fra den 1. september 1972 til den 1. april 1975 og fra den 1. januar 1976 til den 31. december 1977, dvs. fire år og syv måneder. I de ni måneder mellem disse to perioder har sagsøgeren arbejdet i Danmark og dér betalt sociale sikringsbidrag. Fra den 1. januar 1978 har han boet i De Forenede Stater.

14. Da han nåede pensionsalderen, indgav sagsøgeren en ansøgning om alderspension til »Raad van bestuur van de Sociale Verzekeringsbank« (bestyrelsen for den sociale sikringsbank eller »SVB«).

15. Ved afgørelse af 11. september 2001 meddelte SVB sagsøgeren, at han fra december 2000 havde ret til pension i henhold til AOW på 10% af den fulde AOW-pension. SVB tog ved beregningen af pensionsbeløbet ikke hensyn til de sociale sikringsbidrag, der var indbetalt i Danmark, eftersom sagsøgeren ikke havde bopæl i Fællesskabet, da han indgav sin pensionsansøgning, og ifølge SVB derfor ikke kunne påberåbe sig forordningens artikel 48.

16. Ligeledes blev det meddelt, at sagsøgeren, eftersom hans ægtefælle endnu ikke var fyldt 65 år, fra december 2002 havde ret til en ydelse på 26% af den fulde ydelse.

17. Sagsøgeren klagede over afgørelsen, men SVB afviste den 2. januar 2002 klagen som ugrundet. Sagsøgeren indklagede afgørelsen for Rechtbank Amsterdam. Han påstod i det væsentlige, at den periode, i hvilken han bidrog til det danske sociale sikringssystem, skulle have været taget i betragtning af SVB i forbindelse med beregningen af pensionen, og at SVB fejlagtigt havde undladt at anvende forordningens artikel 48, stk. 2, da den omstændighed, at han ikke var bosiddende i Fællesskabet, ikke udelukker anvendelsen af denne bestemmelse.

18. Den 27. juli 2006 besluttede Rechtbank Amsterdam at udsætte sagen og at anmode De Europæiske Fællesskabers Domstol om en præjudiciel afgørelse af det følgende spørgsmål: »Skal forordningens artikel 48 i et tilfælde, hvor en arbejdstager på den dato, da han når den pensionsberettigede alder, er bosat i en ikke-medlemsstat, anvendes på samme måde, som den skulle anvendes, såfremt den pågældende arbejdstager boede på Fællesskabets område?«

III — Sagen for Domstolen

19. Domstolen har modtaget indlæg fra SVB, Kommissionen og den græske, italienske og nederlandske regering.

20. Der blev afholdt et retsmøde den 27. september 2007.

IV — Parternes væsentligste argumenter

21. Kommissionen har foreslået, at spørgsmålet besvares med, at er en arbejdstager på tidspunktet for pensionsalderen bosat uden for Fællesskabet, finder forordningens artikel 48 anvendelse på samme måde, som hvis arbejdstageren var bosiddende i Fællesskabet. Det er ikke afgørende for anvendelsen af denne bestemmelse, om den person, der går på pension, er bosat inden for eller uden for Fællesskabets område.

22. Det følger af Domstolens praksis, at forordning nr. 1408/71 ikke indfører en fælles social sikringsordning, men blot koordinerer de nationale ordninger. Mens vandrende arbejdstagere, der er medlemmer af forskellige nationale ordninger, før opretholdt adskilte krav over for forskellige nationale sociale sikringsinstitutioner, sikrer fællesskabsreglerne vedrørende vandrende arbejdstageres sociale sikkerhed, at rettighederne anerkendes og beskyttes, så snart de erhverves af dem, der i henhold til denne lovgivning anses for vandrende arbejdstagere.

23. Endvidere følger det af Domstolens praksis, at det nærmere er forholdet mellem en arbejdstager og en bestemt social sikringsordning i en medlemsstat, i henhold til hvilken arbejdstageren har været forsikret i en bestemt periode, der er afgørende for anvendelsen af disse bestemmelser, end f.eks. det sted, hvor erhvervsaktiviteten er udført. Efter Kommissionens opfattelse er det væsentligste kriterium for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 derfor forholdet mellem arbejdstageren og en medlemsstats sociale sikringsordning.

24. Hvis SVB’s argumentation skulle tiltrædes, ville princippet om sammenlægning i forordning nr. 1408/71 blive frataget en stor grad af sin effektivitet.

25. Det er ikke desto mindre klart, at ingen bestemmelser i forordningen fastsætter, at sociale ydelser kan eksporteres til ikke-medlemsstater. Dette spørgsmål er undergivet national lov.

26. Den græske og den italienske regering er i det væsentlige enige med Kommissionen. Den græske regering har desuden gjort opmærksom på, at artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 574/72 bestemmer, at hvis ansøgeren er bosat i en ikke-medlemsstat, skal han indgive sin begæring til den kompetente institution i den af medlemsstaterne, af hvis lovgivning han senest har været omfattet.

27. Den italienske regering har gjort gældende, at artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der tilsigter at opretholde rettighederne i tilfælde af flytning fra en medlemsstat til en anden, ikke i sig selv indebærer, at retten til ydelser kun opretholdes, hvis den pågældende flytter fra en medlemsstat til en anden, og bestemmelsen udelukker ikke den erhvervede ret til ydelser, såfremt ansøgeren ikke længere er bosiddende i en medlemsstat på det tidspunkt, vedkommende går på pension. Den italienske regering har desuden henvist til de ved forordning nr. 647/2005 indførte ændringer til artikel 3 i forordning nr. 1408/71, hvorved kravet om bopæl på en medlemsstats område med henblik på at modtage ydelser fra den sociale sikringslovgivning i en hvilken som helst medlemsstat uden forskelsbehandling blev fjernet. Den samme regering har understreget, at artikel 2, stk. 1, i forordning (EF) nr. 883/2004 ( 5 ), der ophæver forordning nr. 1408/71 fra tidspunktet for sin ikrafttræden ( 6 ), bestemmer, at »forordningen finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat, samt på statsløse og flygtninge bosat på en medlemsstats område, som er eller har været omfattet af lovgivningen om social sikring i en eller flere medlemsstater«.

28. Den nederlandske regering har argumenteret for en bekræftende besvarelse af det forelagte spørgsmål og gjort gældende, at med henblik på at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed sikres arbejdstagernes sociale sikringsrettigheder i medfør af artikel 42 EF for det første ved hjælp af en ordning om sammenlægning af alle forsikringsperioder, der er tilbagelagt uden for hver medlemsstats nationale område, hvilket omfatter erhvervelse og opretholdelsen af rettigheder til ydelser, for det andet i form af en forpligtelse til at betale ydelser i hele Fællesskabet. Desuden fastsætter artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 574/72 en procedure, hvorefter personer med bopæl i en ikke-medlemsstat kan ansøge om alders- og invalidepension.

29. Imidlertid har den nederlandske regering også argumenteret til støtte for en afkræftende besvarelse og gjort gældende, at forordning nr. 1408/71 tilsigter at gøre den frie bevægelighed i Fællesskabet lettere for arbejdstagere og deres familier. Denne opfattelse støttes tillige af ordlyden af artikel 42 EF, hvorefter Rådet vedtager foranstaltninger til at sikre betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes områder.

30. Endelig har den nederlandske regering understreget, at selv om alderdomsydelser skal beregnes i henhold til artikel 48, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, er dette ikke ensbetydende med, at ydelsen kan eksporteres til en ikke-medlemsstat og udbetales der. Dette spørgsmål er ikke reguleret ved forordning nr. 1408/71 og henhører alene under national lovgivning.

31. SVB, der er sagsøgt i sagen for den forelæggende ret, er af den opfattelse, at Domstolen bør besvare det præjudicielle spørgsmål benægtende.

32. SVB har for det første gjort gældende, at forordningen kun sikrer rettigheder og ydelser til arbejdstagere, der bevæger sig inden for Fællesskabet. Det kan ikke generelt udledes af Domstolens praksis, at personer, der er omfattet af forordningens personelle anvendelsesområde, automatisk kan udlede rettigheder heraf.

33. Hertil kommer, at SVB kun har pligt til at anvende forordningens artikel 48 i tilfælde, hvor pensionsansøgeren er bosiddende uden for Fællesskabet, såfremt de ydelser, der skal sammenlægges, kan eksporteres i medfør af forordningens artikel 10. Det fremgår, at artikel 10 kun sikrer eksport af pension til en anden medlemsstat. Dette indebærer, at de danske myndigheder ikke i medfør af artikel 10 er forpligtet til at eksportere pension ud af Unionen, hvorfor det ville være ulogisk, hvis forordningens artikel 48 indeholdt en forpligtelse for de nederlandske myndigheder til at tage de sociale sikringsbidrag, som sagsøgeren har indbetalt i ni måneder i Danmark, i betragtning, således at disse bidrag fik en virkning uden for Fællesskabet. I den foreliggende sag er sagsøgeren alene på grundlag af nederlandsk national lov berettiget til at eksportere pensionsrettigheder fra AOW til De Forenede Stater.

34. Eftersom fællesskabsretten således ikke udgør hjemmel for eksport af de danske ydelser, er det som udgangspunkt ikke muligt i fællesskabsretten at udlede en ret til eksport af sammenlægningen af disse bidrag på grundlag af forordningens artikel 48, stk. 2. Denne konklusion bekræftes af artikel 7 i forordning nr. 883/2004 ( 7 ).

V — Stillingtagen

35. I den sag, der verserer for den forelæggende ret, er det væsentligste spørgsmål, om SVB i medfør af forordningens artikel 48, stk. 2, burde have taget sagsøgerens ni måneders forsikringsperiode i Danmark i betragtning, da den pension, han skulle have udbetalt fra SVB, blev beregnet.

36. Princippet i forordningens artikel 48, stk. 2, bestrides ikke i sig selv i den foreliggende sag. Forordningens artikel 48 omhandler specifikt forsikringsperioder under et år i henhold til en medlemsstats nationale lovgivning. Artikel 48, stk. 1, bestemmer, at den institution, der administrerer denne lovgivning, ikke er forpligtet til at tilkende ydelser på grundlag af korte forsikringsperioder. Artikel 48, stk. 2, bestemmer, at medlemsstatens nationale myndigheder, der skal beregne pensionsrettighederne, ikke desto mindre skal tage sådanne perioder i betragtning ( 8 ).

37. Spørgsmålet er, om denne bestemmelse skal anvendes i tilfælde, hvor en arbejdstager ikke har bopæl i Fællesskabet på tidspunktet for ansøgningen om pension.

38. Artikel 2 i forordning nr. 1408/71 fastsætter to kriterier, der begge skal opfyldes, for at forordningen finder anvendelse på en person: statsborgerskab i en EF-medlemsstat (eller have status som statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område) samt medlemskab af en medlemsstats sociale sikringsordning.

39. Forordning nr. 1408/71 fastsætter dog ikke særlige regler vedrørende det geografiske anvendelsesområde eller den retsstilling med hensyn til pensionsrettigheder, som arbejdstagere, der efterfølgende er flyttet til en ikke-medlemsstat, har erhvervet.

40. Det er korrekt, at artikel 10 i forordning nr. 1408/71 kun udtrykkeligt forbyder såkaldte bopælsklausuler for så vidt angår EF-medlemsstater. Dette betyder imidlertid ikke i sig selv, at arbejdstagere ophører med at være omfattet af de rettigheder, der følger af forordningen, når de flytter til en ikke-medlemsstat. Det geografiske anvendelsesområde for traktaten, der ganske vist er fastsat i artikel 299 EF, er ikke til hinder for, at fællesskabsretten har virkning uden for Unionens område ( 9 ).

41. Det er derfor nødvendigt at hense til den generelle opbygning og det generelle formål med forordningens artikel 48, stk. 2, med henblik på at fastslå, om ansøgerens bopæl på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om pension er afgørende for anvendelsen af princippet om sammenlægning i forordningens artikel 48, stk. 2.

42. Det må for det første understreges, at gennemførelsesforordningen til forordning nr. 1408/71 indeholder en bestemmelse, der fastsætter den sociale sikringsmyndighed, der har kompetence til at behandle pensionsansøgninger indgivet af personer med bopæl i en ikke-medlemsstat. Dette forhold peger i retning af, at det er tilsigtet, at forordning nr. 1408/71 finder anvendelse på ansøgere, der ikke har bopæl inden for Fællesskabet på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen.

43. Hvad angår artikel 48, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 følger det af Domstolens faste praksis, at forordninger vedtaget til gennemførelse af artikel 42 EF har til formål at indføre den størst mulige grad af fri bevægelighed for vandrende arbejdstagere i det fælles marked, hvorfor forordningen skal fortolkes i lyset af dette formål ( 10 ).

44. Forordning nr. 1408/71 tilsigter at nå dette formål ved at hindre de mulige negative virkninger, som udøvelsen af arbejdstagernes frie bevægelighed kan have på sociale sikringsydelser til arbejdstagere og deres familier. Med hensyn til pensionsrettigheder er forordningen opbygget således, at den styrker vandrende arbejdstageres karriere hvad angår bidrag til forskellige sociale sikringsordninger og således giver arbejdstagerne juridisk sikkerhed for, at de vil opretholde de pensionsrettigheder, der følger af deres bidrag til pensionsordninger på samme måde som en arbejdstager, der ikke har udøvet denne ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet ( 11 ).

45. Artikel 48 i forordning nr. 1408/71 omhandler særligt sammenlægning af forsikringsperioder på mindre end et år tilbagelagt i henhold til en bestemt medlemsstats lovgivning med forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater. Hvis korte perioder tilbagelagt i henhold til lovgivningen i en bestemt medlemsstat ikke skulle tages i betragtning i forbindelse med beregningen af pensionen ved pensionsalderen, ville dette tab kunne påvirke arbejdstagerens beslutning om at udøve retten til frit at bevæge sig inden for Fællesskabet, da det er klart, at en arbejdstager, når vedkommende beslutter at flytte til en anden medlemsstat, ikke kan forudsige, hvor længe han vil arbejde der, og om han kan få pensionsrettigheder i henhold til den gældende nationale lovgivning. Derfor sikrer forordningens artikel 48, at sådanne perioder sammenlægges med forsikringsperioder i henhold til lovgivningen i en eller flere medlemsstater, således at de kan få pension udbetalt, selv hvis de i henhold til national ret alene ikke ville have en selvstændig ret til alderspension på grundlag af sådanne korte forsikringsperioder.

46. I sagsøgerens tilfælde ligger det fast, at det forhold, at han flyttede fra Nederlandene til De Forenede Stater, ikke vedrører arbejdstagernes frie bevægelighed inden for Fællesskabet. Denne forbindelse opstår imidlertid som følge af, at vedkommende tidligere har udøvet retten til fri bevægelighed inden for Fællesskabet, da han som britisk statsborger arbejdede i Nederlandene, før han flyttede til Danmark for at arbejde der i ni måneder for derefter at flytte tilbage til Nederlandene. Det er nøjagtigt i den slags situationer, at forordning nr. 1408/71 tilsigter, at en arbejdstagers sociale sikringsrettigheder ikke påvirkes negativt som følge af udøvelsen af den frie bevægelighed.

47. En EF-statsborger kan ganske vist ikke, når han beslutter at arbejde i en kort periode i en anden medlemsstat, forudsige, hvor han vil bo, når han går på pension. Hvis en kort arbejdsperiode i en bestemt medlemsstat, som sagsøgerens ni måneders ophold i Danmark, således kun tages i betragtning ved beregningen af pensionen ved pensionsalderen, alt afhængig af, om arbejdstageren har bopæl i Fællesskabet, når vedkommende ansøger om pensionen, kan en sådan usikkerhed påvirke arbejdstagerens beslutning om at udøve retten til fri bevægelighed inden for Fællesskabet på et tidligere tidspunkt i karrieren. Et sådant resultat er i strid med formålet med forordning nr. 1408/71, da det kan afskrække arbejdstagerne fra at udøve retten til fri bevægelighed inden for Fællesskabet.

48. Det følger af ovenstående, at artikel 48 i forordning nr. 1408/71, i lyset af det formål, forordningen forfølger, finder anvendelse på en situation som sagsøgerens.

49. Dette resultat bekræftes af en analyse af de principper, der ligger til grund for forordning nr. 1408/71. I stedet for at vedtage foranstaltninger til harmonisering af medlemsstaternes lovgivning koordinerer fællesskabsretten de nationale sociale sikringsordninger ( 12 ). Et grundlæggende princip i denne koordinering er, at bidrag indbetalt til forskellige nationale pensionsordninger anerkendes af andre medlemsstater, og de rettigheder, der erhverves i medfør af sådanne bidrag, opretholdes indtil pensionstidspunktet. Selv om forordning nr. 1408/71 ikke indeholder en bestemmelse, der udtrykkeligt fastsætter dette princip om opretholdelse af erhvervede rettigheder, er både princippet om sammenlægning og princippet om ophævelse af bopælskrav måder, hvorpå dette princip om opretholdelse af erhvervede rettigheder fuldt ud kan opfyldes ( 13 ).

50. Domstolen har konsekvent anvendt dette princip. Dette fremgår bl.a. af dommen i sagen Belbouab ( 14 ), hvor Domstolen, der lagde retssikkerhedsprincippet til grund, var af den opfattelse, at den omstændighed, at ansøgeren på tidspunktet for pensionsansøgningen var statsborger i en ikke-medlemsstat, ikke var til hinder for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 i forbindelse med beregningen af pensionen. Det afgørende forhold var, om arbejdstageren på tidspunktet for ansættelse og forsikring opfyldte de to kriterier i artikel 2 i forordning nr. 1408/71, og navnlig — hvilket var særligt væsentligt i denne sag — at vedkommende var EF-statsborger. Domstolen fandt, at det for beregningen af ansøgerens pensionsrettigheder var uden relevans, at vedkommende efterfølgende fortabte sit statsborgerskab og blev statsborger i en ikke-medlemsstat. Når ansøgeren opfylder begge betingelser for forordningens anvendelse, erhverver vedkommende en ret til at få pensionsrettighederne beregnet i overensstemmelse med forordningen ( 15 ), og denne rettighed påvirkes ikke af en efterfølgende ændring af statsborgerskab.

51. Domstolen har senere anvendt denne vurdering i dommen i sagen Buhari Haji ( 16 ), men gav dog ikke ansøgeren medhold. På det tidspunkt, hvor ansøgeren var ansat og betalte sociale sikringsbidrag i henhold til belgisk lovgivning, var vedkommende britisk statsborger ( 17 ), og Det Forenede Kongerige var endnu ikke medlem af Fællesskabet. Han opfyldte derfor ikke begge betingelserne om både at være statsborger i en medlemsstat i Fællesskabet og være medlem af en social sikringsordning i en medlemsstat. Forordning nr. 1408/71 fandt derfor ikke anvendelse i denne situation.

52. Heraf følger, at med henblik på at fastslå, om en person er omfattet af bestemmelserne i forordning nr. 1408/71, navnlig bestemmelserne vedrørende beregning såsom artikel 48, stk. 2, er det tilstrækkeligt, at vedkommende opfylder betingelserne i forordningens artikel 2. Princippet om retssikkerhed forudsætter, at disse betingelser undersøges direkte på grundlag af de perioder, i hvilke den pågældende arbejdstager udførte arbejdet ( 18 ). En konsekvent anvendelse af dette princip indebærer desuden, at en efterfølgende ændring af f.eks. bopæl på tidspunktet for ansøgningen om pension ikke kan påvirke ansøgerens ret til at få sin pension beregnet i overensstemmelse med beregningsreglerne i forordning nr. 1408/71, navnlig forordningens artikel 48, stk. 2 ( 19 ).

53. I den foreliggende sag har sagsøgeren altid været britisk statsborger og har som arbejdstager været medlem af de nederlandske og danske sociale sikringsordninger. Følgelig opfylder han betingelserne for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 for så vidt angår hans bidrag til den sociale sikringsordning i EF-medlemsstaterne.

54. Følgelig ville det efter min opfattelse være uforeneligt med opbygningen og formålet med forordningen, at beregningen af pension i henhold til artikel 48, stk. 2, betinges af, at ansøgeren har bopæl i Fællesskabet på ansøgningstidspunktet.

55. Dette resultat skal imidlertid adskilles fra spørgsmålet, om det er muligt at få udbetalt pension, der er beregnet i henhold til forordningens artikel 48, stk. 2, i en ikke-medlemsstat. Henset til de af SVB og den nederlandske regering afgivne indlæg, og med henblik på at forsyne den forelæggende ret med en hensigtsmæssig besvarelse af det forelagte spørgsmål, er det nødvendigt at fremsætte følgende bemærkninger til den sidstnævnte problemstilling.

56. Mens artikel 10 i forordning nr. 1408/71 giver et retskrav på at få udbetalt pension i enhver medlemsstat i Fællesskabet, indeholder forordningen og fællesskabsretten i almindelighed ingen bestemmelser, hvorved medlemsstaterne skal udbetale pension til ikke-medlemsstater. Dette indebærer, at sagsøgeren ikke på grundlag af forordningen har et retskrav på at få udbetalt pensionen til en bankkonto i De Forenede Stater ( 20 ).

57. Udbetaling af pension til en ikke-medlemsstat er derfor underlagt bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pensionsmyndighed, der har modtaget ansøgning om udbetaling af pension, befinder sig. Dette betyder i praksis, at muligheden for at få udbetalt pension i en ikke-medlemsstat og den konkrete udførelse af betalingen varierer ud fra lovgivningen i den medlemsstat, der har kompetence til at udbetale pensionen. Denne nationale lovgivning kan være påvirket af bilaterale konventioner om social sikring, som medlemsstater har vedtaget individuelt med flere ikke-medlemsstater. Sådanne konventioner fastsætter sædvanligvis bl.a. muligheden for at få pension udbetalt direkte til den pågældende ikke-medlemsstat.

58. Det følger af sagsakterne, at der foreligger en bilateral konvention mellem Nederlandene og De Forenede Stater, som omhandler pensionsrettigheder. Princippet om gensidig anerkendelse af forsikringsperioder og princippet om forbud mod forskelsbehandling af forsikringsperioder, der er tilbagelagt i andre medlemsstater ( 21 ), hvilke principper ligger til grund for forordning nr. 1408/71, indebærer, at bestemmelserne i en sådan konvention, der finder anvendelse på pensionsrettigheder optjent i perioder tilbagelagt i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som har indgået en bilateral overenskomst med en ikke-medlemsstat, skal anvendes på samme måde i forbindelse med de rettigheder, der er optjent i perioder tilbagelagt i henhold til lovgivningen i andre medlemsstater ( 22 ). Således kan den holdning, der følger af SVB’s indlæg, hvorefter rettighederne i henhold til en bilateral overenskomst kun vedrører pensionsrettigheder, der er erhvervet i henhold til nederlandsk ret, ikke tiltrædes.

59. Hvis der derfor foreligger en bestemmelse i en bilateral aftale, hvorved pensionsrettigheder erhvervet i henhold til nederlandsk lov skal udbetales i De Forenede Stater, har sagsøgeren krav på udbetaling af pension beregnet i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1408/71, herunder artikel 48, stk. 2, i De Forenede Stater i henhold til bestemmelserne i den relevante bilaterale konvention.

60. Det følger af ovenstående, at anvendelsen af artikel 48 i forordning nr. 1408/71 i forbindelse med beregningen af sagsøgerens pension efter min opfattelse ikke er betinget af, at ansøgeren er bosiddende inden for Fællesskabet på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om udbetaling af pension.

VI — Forslag til afgørelse

61. På baggrund af ovenstående er jeg af den opfattelse, at det præjudicielle spørgsmål skal besvares således: »Når en arbejdstager har bopæl uden for Fællesskabet på tidspunktet for pensionsalderen, finder Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1386/2001 af 5. juni 2001, anvendelse på samme måde, som hvis den pågældende arbejdstager havde bopæl på Fællesskabets område.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – EFT 1971 II, s. 366. Senere er der foretaget ændringer, bl.a. ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 647/2005 af 13.4.2005 om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (EUT 2005 L 117, s. 1).

( 3 ) – Slettet ved forordning nr. 647/2005.

( 4 ) – Rådets forordning nr. 574/72 af 21.3.1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Fællesskabet (EFT 1972 I, s. 159), som ændret og opdateret ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT L 28, s. 1).

( 5 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT L 166, s. 1).

( 6 ) – I henhold til artikel 91 i forordning nr. 883/2004 finder forordningen først anvendelse fra datoen for gennemførelsesforordningens ikrafttræden, hvilken gennemførelsesforordning endnu ikke er vedtaget (jf. i den forbindelse Kommissionens forslag KOM(2006) 16 endelig).

( 7 ) – Denne bestemmelse gengiver i det væsentlige artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.

( 8 ) – Jf. i den forbindelse dom af 18.2.1982, sag 55/81, Vermaut, Sml. s. 649. I denne sag fastslog Domstolen, at den for alderspensioner kompetente nationale institution skal medregne forsikringsperioder under et år, som en arbejdstager har tilbagelagt efter lovgivningen. Sådanne perioder sammenlægges i det væsentlige med forsikringsperioder tilbagelagt efter andre sociale sikringsordninger i en eller flere andre medlemsstater, som giver ret til uafhængige pensionskrav i henhold til disse nationale love.

( 9 ) – Jf. bl.a. dom af 30.4.1996, sag C-214/94, Boukhalfa, Sml. I, s. 2253, præmis 14.

( 10 ) – Lige fra den første afgørelse på dette område har Domstolen konsekvent placeret den tidlige fællesskabslovgivning om social sikring i denne brede sammenhæng. Jf. bl.a. dom af 19.3.1964, sag 75/63, Unger, Sml. 1954-1964, s. 471, org.ref.: Rec. s. 347, af 9.6.1964, sag 92/63, Nonnenmacher, Sml. 1954-1964, s. 491, org.ref.: Rec. s. 557, og af 5.5.1967, sag 1/67, Ciechelski, Sml. 1965-1968, s. 365, org.ref.: Rec. s. 235.

( 11 ) – Jf. Prodromos Mavridis, La sécurité sociale à l’épreuve de l’intégration européenne, Bruylant, 2003, s. 500.

( 12 ) – Medlemsstater opretholder retten til at fastsætte typerne af sociale ydelser og betingelserne for at tildele dem, mens fællesskabsretten fastsætter visse bestemmelser og principper for at sikre, at anvendelsen af de forskellige nationale regler ikke har negative virkninger på personer, der udøver deres ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet.

( 13 ) – Jf. Prodromos Mavridis, nævnt i fodnote 11 ovenfor, s. 524.

( 14 ) – Dom af 12.10.1978, sag 10/78, Sml. s. 1915.

( 15 ) – Jf. Belbouab-dommen, nævnt i fodnote 14 ovenfor, præmis 8.

( 16 ) – Dom af 14.11.1990, sag C-105/89, Sml. I, s. 4211.

( 17 ) – Sagsøgeren, der var født i Nigeria, var britisk statsborger indtil Nigeria blev uafhængigt i 1960, 13 år før Det Forenede Kongerige tiltrådte EF, og blev derefter nigerianer. Han havde boet og arbejdet i Belgisk Congo fra 1937 og indbetalt bidrag til en belgisk pensionsordning, indtil dette område blev uafhængigt den 1.7.1960.

( 18 ) – Jf. i den forbindelse Belbouab-dommen, nævnt i fodnote 14 ovenfor, præmis 7.

( 19 ) – I den forbindelse må det understreges, at det efter Belbouab-dommen (nævnt i fodnote 14 ovenfor) ligger fast, at fremgangsmåden i forbindelse med forordning nr. 1408/71 adskiller sig fra den fremgangsmåde, der anvendes i internationale traktater vedrørende sociale ydelser, hvor de betingelser, der er fastsat med henblik på tildeling af sociale ydelser, må opfyldes på tidspunktet for den hændelse, der giver anledning til retten til at få udbetalt ydelserne, dvs. hvad angår pensionsrettigheder, pensionsalderen eller tidspunktet for indgivelsen af pensionsansøgningen. (Jf. Ph. Gosseries, »Europe sociale — La libre circulation des travailleurs et les règlements CEE Nos 1408/71 et 1612/68: champ d’application matériel et personnel — règle de l’égalité de traitement«, Journal des Tribunaux du travail, 1993, nr. 560, s. 273 og 274.)

( 20 ) – Jf. i denne retning generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i Buhari Haji-sagen (nævnt i fodnote 16 ovenfor), præmis 11. Generaladvokat Mischo var af den opfattelse, at selv om ansøgeren havde været statsborger i et EF-land, kunne han ikke påberåbe sig artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 for at tvinge den nationale pensionsmyndighed til at udbetale pensionen på en konto hos et pengeinstitut i Zaire eller i Nigeria.

( 21 ) – Det er i den forbindelse vigtigt at huske på, at selv om forsikringsperioder skal anerkendes gensidigt af pensionsmyndighederne, er dette ikke ensbetydende med, at perioderne konverteres til nationale forsikringsperioder.

( 22 ) – Jf. i denne retning dom af 15.1.2002, sag C-55/00, Gottardo, Sml. I, s. 413. I dette tilfælde forelå der en bilateral social sikringstraktat mellem en medlemsstat og en ikke-medlemsstat, hvorved statsborgere i medlemsstaten kunne få taget forsikringsperioder i ikke-medlemsstater i betragtning med henblik på at erhverve ret til alderdomsydelser. Domstolen fastslog, at når medlemsstater indgår sådanne internationale aftaler, skal de overholde de forpligtelser, der følger af fællesskabslovgivningen. Dette indebar i den omhandlede sag, at medlemsstatens sociale sikringsmyndighed skulle tildele en statsborger i en anden medlemsstat de ydelser, som førstnævnte stats egne statsborgere havde ret til i henhold til den bilaterale sociale sikringstraktat.