Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 14. maj 1998. - Finnish Board Mills Association - Finnboard mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - EF-traktatens artikel 85, stk. 1 - Udveksling af oplysninger - Påbud - Bøde - Bødeudmåling - Begrundelse - Samarbejde under den administrative procedure. - Sag T-338/94.



Samling af Afgørelser 1998 side II-01617



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Konkurrence - administrativ procedure - sprogordning - meddelelse af klagepunkter og den endelige beslutning - valg af det sprog, en virksomhed, der er etableret i et tredjeland, har anvendt i sin korrespondance med sine egne salgskontorer i Faellesskabets medlemsstater - bilag til meddelelsen af klagepunkter - fremsendes paa originalsproget

(Raadets forordning nr. 1; Raadets forordning nr. 17, art. 19; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2)

2 Institutionernes retsakter - individuel beslutning - meddelelse - begreb - bekraeftet kopi - tilladt

(EF-traktaten, art. 191)

3 Konkurrence - administrativ procedure - meddelelse af klagepunkter - fremsendelse i form af et ikke underskrevet dokument, der er vedlagt en skrivelse underskrevet af generaldirektoeren for konkurrence - tilladt

(Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2)

4 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190)

5 Konkurrence - administrativ procedure - standsning af overtraedelser - byrder, som paalaegges virksomhederne - proportionalitet - kriterier

(Raadets forordning nr. 17, art. 3, stk. 1)

6 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - den relevante omsaetning - omsaetningen i samtlige de virksomheder, der udgoer en sammenslutning af virksomheder - tilladt

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

7 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning, hvorved der paalaegges flere virksomheder boeder for en overtraedelse af konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190; Raadets forordning nr. 17, art. 15)

8 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - overtraedelsernes grovhed - formildende omstaendigheder - forsoeg paa at skjule kartellet - bevis som foelge af, at der ikke findes notater vedroerende de i kartellet deltagende virksomheders moeder

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

9 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - overtraedelsernes grovhed og varighed - forhold, der indgaar i bedoemmelsen - mulighed for at forhoeje boedeniveauet for at forstaerke boedernes afskraekkende virkning

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

10 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - virksomhedens adfaerd under den administrative procedure

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

Sammendrag

1 Saafremt der ikke er faellesskabsbestemmelser, der udtrykkeligt fastslaar, at et af Faellesskabets officielle sprog skal anvendes i forhold mellem Kommissionen og en virksomhed, der har deltaget i en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler og har hjemsted i et tredjeland, er Kommissionen berettiget til at affatte meddelelsen af klagepunkter og beslutningen paa det sprog, virksomheden har anvendt i sin korrespondance med sine egne salgskontorer i Faellesskabets medlemsstater, og ikke paa sproget i den medlemsstat, hvor virksomhedens befuldmaegtigede har hjemsted.

For det foerste indeholder forordning nr. 1 kun sprogregler, der finder anvendelse mellem Faellesskabet og en medlemsstat eller en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion. For det andet kan der hverken af artikel 2 i forordning nr. 99/63 eller af artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention - selv hvis det antages, at en virksomhed, der er genstand for en konkurrenceretlig undersoegelse, kan paaberaabe sig sidstnaevnte bestemmelse - udledes nogen forpligtelse til at affatte dokumenter paa sproget i den medlemsstat, hvor den befuldmaegtigede har hjemsted. Endelig skal der ved valget af det sprog, meddelelsen af klagepunkter og beslutningen skal affattes paa, tages hensyn til, hvilke forbindelser den paagaeldende virksomhed inden for Faellesskabet har med en medlemsstat.

Bilag til meddelelsen af klagepunkter, som ikke stammer fra Kommissionen, maa anses for belastende materiale, som Kommissionen tillaegger betydning, og derfor maa fremsendes til modtageren, som de er.

2 En beslutning er behoerigt meddelt i traktatens forstand, naar den er kommet frem til adressaten, og denne har haft mulighed for at goere sig bekendt med den.

Hvad angaar spoergsmaalet, om meddelelsen er forskriftsmaessig, findes der ikke nogen faellesskabsbestemmelser, der udelukker, at beslutningen meddeles i form af en bekraeftet kopi, eller at en berigtigelse meddeles saerskilt. En kopi af en beslutning om anvendelse af Faellesskabets konkurrenceregler, der indeholder navnet paa det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrencepolitikken, og paategningen »bekraeftet kopi« (»certified copy«), og som endvidere er underskrevet af Kommissionens generalsekretaer, er forskriftsmaessig og har samme retskraft som den originale beslutning, der er blevet vedtaget af kommissaerkollegiet og bekraeftet i overensstemmelse med formkravene i Kommissionens forretningsorden.

3 I forbindelse med den administrative procedure i konkurrencesager kan meddelelsen af klagepunkter gyldigt sendes til den beroerte virksomhed i form af et ikke underskrevet dokument, der er vedlagt en skrivelse underskrevet af Kommissionens generaldirektoer for konkurrence.

Generaldirektoeren underskriver herved ikke skrivelsen i henhold til en delegering af kompetence, men alene paa grundlag af en underskriftsbemyndigelse fra det kompetente medlem af Kommissionen. En saadan bemyndigelse er den normale maade, hvorpaa Kommissionen udoever sin kompetence. I oevrigt kraever artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 99/63 ikke, at meddelelsen af klagepunkter er forsynet med en underskrift paa selve dokumentet, eller at meddelelsen af klagepunkter formelt bestaar af et enkelt dokument.

4 Pligten til at begrunde en individuel beslutning har til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.

Kommissionen er i henhold til traktatens artikel 190 forpligtet til at anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder, som ligger til grund for dens retlige bedoemmelse af det paagaeldende forhold, samt de grunde, der har foert til dens beslutning, men det kraeves ikke, at den imoedegaar samtlige retlige og faktiske indsigelser, der er rejst under den administrative procedure.

Naar en beslutning om anvendelse af Faellesskabets konkurrenceregler indeholder en tilstraekkelig begrundelse, hvoraf man kan udlede grundene til, at de konstaterede handlinger blev kvalificeret som en aftale og en samordnet praksis, behoever Kommissionen ikke saerskilt at kvalificere hver enkelt af de paagaeldende handlinger som en aftale eller en samordnet praksis.

5 Anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 vil ikke alene kunne omfatte forbud mod at fortsaette med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er fundet ulovlig, men tillige mod at udvise en tilsvarende praksis for fremtiden. I det omfang anvendelsen af bestemmelsen skal ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse, har Kommissionen endvidere befoejelse til at praecisere omfanget af de forpligtelser, der paahviler de beroerte virksomheder med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. De byrder, som paalaegges virksomhederne, maa imidlertid ikke overskride graenserne for, hvad der er rimeligt og noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes.

Betingelserne for at anvende artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 er ikke opfyldt, naar der er tale om et forbud, der skal forhindre, at der udveksles rent statistiske oplysninger, der ikke har karakter af individuelle eller identificerbare oplysninger, hvis det ikke fremgaar af beslutningen, at Kommissionen har anset den paagaeldende udveksling som saadan for at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, da den omstaendighed, at et system til udveksling af statistiske oplysninger vil kunne anvendes til konkurrencebegraensende formaal, ikke i sig selv medfoerer, at det er i strid med den naevnte bestemmelse, idet dets konkurrencebegraensende virkninger i saa tilfaelde skal fastslaas konkret.

6 Anvendelsen af begrebet »overtraedelse« i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, der uden forskel omfatter aftaler, samordnet praksis og vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, viser, at de i bestemmelsen fastsatte maksimumsbeloeb gaelder ens for aftaler og samordnet praksis saavel som for vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder. Heraf foelger, at maksimumsbeloebet paa 10% af omsaetningen skal beregnes paa grundlag af omsaetningen for hver af de virksomheder, som har deltaget i aftalerne eller den samordnede praksis, eller for samtlige de virksomheder, som er medlemmer af de paagaeldende sammenslutninger, i hvert fald naar sammenslutningen efter sine interne regler kan handle med bindende virkning for sine medlemmer. Rigtigheden af denne opfattelse bekraeftes af, at den indflydelse, som en sammenslutning af virksomheder har kunnet udoeve paa markedet, ikke beror paa dens egen »omsaetning«, som hverken afspejler dens stoerrelse eller oekonomiske styrke, men paa medlemsvirksomhedernes omsaetning, som er et udtryk for dens stoerrelse og oekonomiske styrke.

Hvis en sammenslutning i eget navn og for medlemsselskabernes regning foretager salgene af det af overtraedelsen omfattede produkt, hvis den har naere retlige og faktiske forbindelser med medlemsselskaberne, og hvis sammenslutningen ikke har nogen egen oekonomisk interesse i at deltage i det ulovlige samarbejde om priser, er vaerdien af disse salg et udtryk for sammenslutningens reelle stoerrelse og oekonomiske styrke, og den kan derfor anvendes af Kommissionen som grundlag for beregningen af den oevre graense for den boede, der skal paalaegges.

7 Pligten til at begrunde en individuel beslutning har til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.

Omfanget af begrundelsespligten skal, for saa vidt angaar en beslutning, hvorved flere virksomheder paalaegges boeder for en overtraedelse af de faellesskabsretlige konkurrenceregler, afgoeres under hensyn til, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

Ved udmaalingen af de enkelte boeder har Kommissionen et vist skoen, og det kan derfor ikke antages, at den er forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel.

Endelig skal begrundelsen for en beslutning findes i selve beslutningens tekst, og efterfoelgende forklaringer fra Kommissionen kan ikke tillaegges betydning, medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder.

Naar Kommissionen i en beslutning konstaterer, at konkurrencereglerne er blevet overtraadt, og paalaegger de virksomheder, der har medvirket, boeder, skal den, hvis den ved boedefastsaettelsen konsekvent har taget hensyn til visse grundlaeggende omstaendigheder, anfoere disse i selve beslutningens tekst, saaledes at beslutningens adressater har mulighed for at efterproeve, om boedeniveauet er korrekt, og vurdere, om der eventuelt skulle foreligge forskelsbehandling.

8 Det forhold, at de virksomheder, der har deltaget i et ulovligt samarbejde om priser, tilrettelagde annonceringen af de samordnede prisforhoejelser og blev opfordret til ikke at tage notater paa moederne herom, beviser, at de havde kendskab til, at deres adfaerd var retsstridig, og at de traf foranstaltninger for at skjule det ulovlige samarbejde. Kommissionen kan betragte saadanne foranstaltninger som skaerpende omstaendigheder ved sin bedoemmelse af overtraedelsens grovhed.

Den omstaendighed, at der ikke foreligger officielle moedereferater og naesten ingen interne notater vedroerende de naevnte moeder, er, naar henses til moedernes antal, varighed og karakteren af droeftelserne, tilstraekkeligt bevis for, at deltagerne blev opfordret til ikke at tage notater.

9 Stoerrelsen af boeden for en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler fastsaettes ud fra overtraedelsens grovhed og varighed. Overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

Kommissionen kan ved fastlaeggelsen af det generelle boedeniveau kan tage hensyn til, at aabenbare overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler fortsat er relativt hyppige, hvorfor den har adgang til at forhoeje boedeniveauet for at forstaerke deres forebyggende virkning. Den omstaendighed, at Kommissionen tidligere har paalagt boeder af en bestemt stoerrelsesorden i tilfaelde af visse typer overtraedelser, kan ikke beroeve den muligheden for at forhoeje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er noedvendigt for at gennemfoere Faellesskabets konkurrencepolitik.

Desuden kan Kommissionen ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau tage hensyn til, at en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, har vaeret langvarig og aabenbar, uanset den advarsel, der maa antages at ligge i Kommissionens hidtidige beslutningspraksis.

10 Ved udmaalingen af boeden for en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler er en boedenedsaettelse som foelge af samarbejde under den administrative procedure kun berettiget, saafremt den paagaeldende virksomheds adfaerd har bevirket, at Kommissionens vanskeligheder i forbindelse med at konstatere en overtraedelse og med i givet fald at bringe denne til ophoer mindskes.

Saafremt en virksomhed i sit svar paa meddelelsen af klagepunkter i det vaesentlige bestrider de faktiske forhold, Kommissionen har lagt til grund heri, kan Kommissionen med rette antage, at virksomheden ikke har udvist en adfaerd, der kan begrunde en boedenedsaettelse som foelge af samarbejde under den administrative procedure.

Parter

I sag T-338/94,

Finnish Board Mills Association - Finnboard, Helsinki, foerst ved advokaterne Hans Hellmann og Hans-Joachim Voges, Koeln, derefter alene ved advokat Hellmann, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch & Wolter, 11, rue Goethe,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Bernd Langeheine og Richard Lyal, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, bistaaet af advokat Dirk Schroeder, Koeln, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton, EFT L 243, s. 1),

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, B. Vesterdorf, og dommerne C.P. Briët, P. Lindh, A. Potocki og J.D. Cooke,

justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling, der fandt sted fra den 25. juni 1997 til den 8. juli 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder

1 Den foreliggende sag vedroerer Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton, EFT L 243, s. 1), som berigtiget inden offentliggoerelsen ved Kommissionens beslutning af 26. juli 1994 (K(94) 2135 endelig udg.) (herefter »beslutningen«). Ved beslutningen blev 19 producenter, der leverer karton inden for Faellesskabet, paalagt boeder for overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1.

2 Det produkt, som beslutningen vedroerer, er karton. I beslutningen omtales tre kartonkvaliteter, henholdsvis »GC«, »GD« og »SBS«.

3 Kartonkvaliteten GD (herefter »GD-kvaliteter«) er en bleget aeskekarton (genbrugspapir), der normalt anvendes til emballering af nonfoodprodukter.

4 Kartonkvaliteten GC (herefter »GC-kvaliteter«) er en karton med hvidt daeklag, der normalt anvendes til emballering af foedevarer. GC-kvaliteter er af en bedre kvalitet end GD-kvaliteter. I den periode, beslutningen vedroerer, var prisforskellen mellem disse to produkter saedvanligvis ca. 30%. De bedste GC-kvaliteter anvendes endvidere i et vist omfang til grafiske formaal.

5 SBS er forkortelsen for et helt igennem hvidt kartonprodukt (herefter »SBS-kvaliteter«). Prisen for dette produkt ligger ca. 20% over prisen for GC-kvaliteter. Det anvendes til emballering af foedevarer, kosmetik, laegemidler og cigaretter, men dets hovedanvendelse er grafiske formaal.

6 Ved skrivelse af 22. november 1990 indgav British Printing Industries Federation, der er brancheorganisation for de fleste kartonemballagetrykkerier i Det Forenede Kongerige (herefter »BPIF«), en uformel klage til Kommissionen. BPIF haevdede, at de kartonproducenter, der leverede til Det Forenede Kongerige, havde foretaget en raekke samtidige og ensartede prisforhoejelser, og anmodede Kommissionen om at undersoege, hvorvidt der forelaa en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler. BPIF udsendte en pressemeddelelse for at sikre, at dens initiativ blev omtalt i pressen. Pressemeddelelsen blev omtalt af fagpressen i december 1990.

7 Den 12. december 1990 indgav Fédération française du cartonnage ligeledes en uformel klage til Kommissionen, hvori den fremsatte paastande vedroerende det franske kartonmarked svarende til dem, der var indeholdt i BPIF's klage.

8 Den 23. og 24. april 1991 foretog Kommissionens repraesentanter i henhold til artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), samtidige, uanmeldte kontrolundersoegelser hos et antal virksomheder og brancheorganisationer inden for kartonsektoren.

9 Efter disse undersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 begaering til alle de virksomheder, denne beslutning er rettet til, om oplysninger og skriftligt materiale.

10 Paa grundlag af de ved kontrolundersoegelserne og begaeringerne om oplysninger og skriftligt materiale fremkomne oplysninger konkluderede Kommissionen, at de beroerte virksomheder fra midten af 1986 og mindst til april 1991 (i de fleste tilfaelde) havde deltaget i en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

11 Den besluttede som foelge heraf at indlede en procedure i henhold til denne bestemmelse. Ved skrivelse af 21. december 1992 fremsendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til hver enkelt virksomhed. Samtlige virksomheder svarede skriftligt. Ni virksomheder begaerede mundtlig hoering. Hoeringen fandt sted fra den 7. til den 9. juni 1993.

12 Som afslutning paa proceduren vedtog Kommissionen en beslutning, der bl.a. indeholder foelger bestemmelser:

»Artikel 1

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard - the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co. KG, Kartonfabriek 'De Eendracht' NV (der handler under navnet BPB de Eendracht), NV Koninklijke KNP BT NV (tidligere Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co. KG, Mo och Domsjoe AB (MoDo), Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik A/S, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (tidligere Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (tidligere Tampella Española SA) og Moritz J. Weig GmbH & Co. KG har overtraadt artikel 85, stk. 1, i EF-traktaten ved deltagelse

- i Buchmann's og Rena's tilfaelde fra omkring marts 1988 og i hvert fald til slutningen af 1990

- hvad angaar Enso Española i hvert fald fra marts 1988 til i hvert fald udgangen af april 1991

- i Gruber & Weber's tilfaelde i hvert fald fra 1988 og indtil slutningen af 1990

- i de andre tilfaelde fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991

i en aftale og samordnet praksis, der startede medio 1986, og som indebar, at leverandoerer af karton i EF

- samledes regelmaessigt ved en raekke hemmelige og institutionaliserede moeder for at diskutere og naa til enighed om en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen

- naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta

- planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF

- naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden

- traf i stigende grad siden begyndelsen af 1990 samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger

- udvekslede forretningsmaessige oplysninger om leverancer, priser, midlertidige produktionsstandsninger, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader osv. til stoette for naevnte forholdsregler.

...

Artikel 3

Foelgende boeder paalaegges nedennaevnte virksomheder for den overtraedelse, der er omhandlet i artikel 1:

...

v) Finnboard - the Finnish Board Mills Association, en boede paa 20 000 000 ECU, for hvilken Oy Kyro AB haefter solidarisk med Finnboard med et beloeb paa 3 000 000 ECU, Metsae-Serla Oy med et beloeb paa 7 000 000 ECU, Tampella Corp. med et beloeb paa 5 000 000 ECU og United Paper Mills Ltd med et beloeb paa 5 000 000 ECU.

...«

13 Det fremgaar af beslutningen, at overtraedelsen fandt sted gennem organet »Product Group Paperboard« (herefter »PG Paperboard«), der omfattede en raekke grupper eller udvalg.

14 Under dette organ oprettedes i midten af 1986 et udvalg, »Presidents Working Group« (herefter »PWG«), der bestod af repraesentanter for den oeverste ledelse for de stoerste kartonproducenter i Faellesskabet (ca. otte).

15 PWG's formaal var navnlig droeftelse og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser og kapacitet. Gruppen traf navnlig generelle beslutninger om tidspunkterne for og stoerrelsen af de prisforhoejelser, som producenterne skulle gennemfoere.

16 PWG refererede til »Direktoerkonferencen« (herefter »Direktoerkonferencen« eller »PC«), i hvis moeder naesten samtlige administrerende direktoerer for virksomhederne deltog (mere eller mindre regelmaessigt). I den relevante periode holdt Direktoerkonferencen moede to gange om aaret.

17 I slutningen af 1987 oprettedes »Joint Marketing Committee« (herefter »JMC«). Dette udvalgs hovedopgave var at bestemme, hvorvidt og i bekraeftende fald hvorledes der kunne gennemfoeres prisforhoejelser, samt at fastlaegge enkelthederne i forbindelse med de prisinitiativer, der besluttedes af PWG, for hvert af de beroerte lande og for de store kunder med henblik paa at gennemfoere et ensartet prissystem i Europa.

18 Det OEkonomiske Udvalg (herefter »DOEU«) droeftede bl.a. prisbevaegelser paa de nationale markeder og ordrebeholdninger og meddelte resultaterne af sine undersoegelser til JMC, eller indtil udgangen af 1987 til dens forgaenger, Marketing Committee. DOEU, der bestod af flertallet af de beroerte virksomheders marketingdirektoerer, holdt moeder flere gange om aaret.

19 Det fremgaar endvidere af beslutningen, at Kommissionen antog, at PG Paperboard's aktiviteter befordredes ved hjaelp af udveksling af oplysninger gennem Fides, der er et forvaltningsinstitut med hjemsted i Zuerich (Schweiz). Det fremgaar af beslutningen, at de fleste af PG Paperboard's medlemmer sendte regelmaessige rapporter om ordrer, produktion, omsaetning og kapacitetsudnyttelse til Fides. Rapporterne blev behandlet i Fides-systemet, og de samlede data blev udsendt til medlemmerne.

20 Sagsoegeren Finnish Board Mills Association - Finnboard (herefter »Finnboard«) er en finsk branchesammenslutning, der i 1991 havde seks selskaber som medlemmer, herunder kartonproducenterne Oy Kyro AB, Metsae-Serla Oy, Tampella Corporation og United Paper Mills. Finnboard markedsfoerer den af disse fire medlemmer producerede karton i hele Faellesskabet, i et vist omfang gennem egne salgskontorer.

21 Ifoelge beslutningen deltog sagsoegeren fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991 i moeder i alle PG Paperboard's organer. En repraesentant for Finnboard var i ca. to aar formand for PWG og PC.

Retsforhandlinger

22 Sagsoegeren anlagde naervaerende sag ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. oktober 1994.

23 16 af de oevrige 18 selskaber, der blev anset for ansvarlige for overtraedelsen, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (sag T-295/94, T-301/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/97, T-337/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94).

24 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 10. juni 1996 haevede sagsoegeren i sag T-301/94, Laakmann Karton GmbH, sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 18. juli 1996 (sag T-301/94, Laakmann Karton mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).

25 De fire ovennaevnte finske virksomheder, der er medlemmer af Finnboard, og som i denne egenskab er anset for solidarisk ansvarlige for den boede, der er paalagt sammenslutningen, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (forenede sager T-339/94, T-340/94, T-341/94 og T-342/94).

26 Endelig er der anlagt sag af sammenslutningen CEPI-Cartonboard, som ikke er adressat for beslutningen. CEPI har imidlertid ved skrivelse, indleveret til Rettens Justitskontor den 8. januar 1997, haevet sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 6. marts 1997 (sag T-312/94, CEPI-Cartonboard mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).

27 Ved skrivelse af 5. februar 1997 indkaldte Retten parterne til et uformelt moede, bl.a. for at hoere deres bemaerkninger til en eventuel forening af sagerne T-295/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94 med henblik paa den mundtlige forhandling. Under moedet, der fandt sted den 29. april 1997, tiltraadte parterne, at sagerne forenedes.

28 Ved kendelse af 4. juni 1997 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden, jf. procesreglementets artikel 50, og at tage en begaering om fortrolighed, som sagsoegeren i sag T-334/94 har fremsat, til foelge.

29 Ved kendelse af 20. juni 1997 har afdelingsformanden taget en begaering om fortrolighed fra sagsoegeren i sag T-337/94 til foelge for saa vidt angaar et dokument, der er blevet fremlagt som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten.

30 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og truffet foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, idet parterne er blevet opfordret til at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal samt til at fremlaegge visse dokumenter. Parterne har efterkommet opfordringerne.

31 Parterne i de i praemis 27 anfoerte sager afgav mundtlige indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten i retsmoeder, der blev afholdt i tidsrummet fra den 25. juni til den 8. juli 1997.

32 I naervaerende sag har sagsoegeren ved skrivelse af 19. juli 1995 frafaldet replik. Sammenslutningen har imidlertid i den paagaeldende skrivelse gjort gaeldende, at Kommissionen har baseret sig paa forkerte oplysninger i forbindelse med boedeudmaalingen.

33 Kommissionen har den 6. oktober 1995 fremsat sine bemaerkninger til sagsoegerens skrivelse.

Parternes paastande

34 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Beslutningen annulleres i forhold til sagsoegeren.

- Subsidiaert: Boeden nedsaettes.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

35 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger. Paastanden om annullation af beslutningen

Anbringendet om en tilsidesaettelse af sprogreglerne

Parternes argumenter

36 Anbringendet bestaar af tre led.

37 Som det foerste led i anbringendet goer sagsoegeren gaeldende, at sammenslutningen paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen ikke hoerte under en medlemsstats jurisdiktion. Beslutningen kunne derfor kun vaere autentisk, jf. artikel 16 i Kommissionens forretningsorden af 17. februar 1993 (EFT L 230, s. 15, herefter »Kommissionens forretningsorden«), i forhold til sagsoegeren paa dennes befuldmaegtigedes sprog, dvs. tysk. Sagsoegeren har til stoette herfor paaberaabt sig Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«), hvis artikel 2, stk. 1, fastslaar, at meddelelsen af klagepunkter kan sendes til virksomheden eller til dennes befuldmaegtigede. I en situation som den foreliggende, hvor den befuldmaegtigede hoerer under en medlemsstats jurisdiktion, kraever den naevnte bestemmelse, at proceduren skal gennemfoeres paa den befuldmaegtigedes sprog. Beslutningen kan ogsaa kun vaere autentisk paa dette sprog.

38 Sagsoegeren goer endvidere gaeldende, at artikel 2 i Raadets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (EFT 1952-1958, s. 59, herefter »forordning nr. 1«), gaelder analogt, og at proceduren skulle gennemfoeres paa tysk, eftersom Kommissionens begaeringer om oplysninger blev besvaret paa dette sprog. Kommissionen fortsatte imidlertid med at fremsende dokumenter paa engelsk, selv om sagsoegerens befuldmaegtigede gentagne gange klagede herover.

39 Endelig udgoer det en tilsidesaettelse af artikel 6, stk. 3, litra a), i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder af 4. november 1950 (herefter »EMK«), at beslutningen er affattet paa engelsk.

40 Som det andet led i anbringendet goer sagsoegeren gaeldende, at sprogreglerne blev tilsidesat i forbindelse med meddelelsen af beslutningen. I henhold til traktatens artikel 191, stk. 3, skal beslutninger nemlig meddeles paa adressaternes sprog. I det foreliggende tilfaelde var det imidlertid den engelske udgave af beslutningen, der blev meddelt sagsoegeren.

41 Sagsoegeren har endelig som det tredje led i anbringendet gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af sammenslutningens ret til kontradiktion, for saa vidt som den officielle meddelelse af de klagepunkter, der blev gjort gaeldende mod sammenslutningen, foelgeskrivelsen og talrige bilag til meddelelsen var affattet paa engelsk. Som anfoert i forbindelse med anbringendets foerste led, skulle disse dokumenter have vaeret affattet paa tysk, hvorfor meddelelsen af klagepunkter ikke var forskriftsmaessig.

42 Desuden blev der ikke givet sagsoegeren en tilstraekkelig lang frist til at besvare meddelelsen af klagepunkter, naar henses til omfanget af denne meddelelse og dens bilag samt det forhold, at en stor del af disse dokumenter var affattet paa et fremmed sprog.

43 Kommissionen har gjort gaeldende, at den ikke har tilsidesat sprogreglerne.

44 I relation til anbringendets foerste led har Kommissionen understreget, at forordning nr. 1 kun vedroerer korrespondance med personer, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, og at beslutningen blev vedtaget inden Finlands tiltraedelse af Faellesskabet. Desuden udgoer beslutningen ikke et »svar« efter artikel 2 i forordning nr. 1.

45 Kommissionen kunne saaledes frit vaelge, hvilket sprog proceduren skulle gennemfoeres paa, idet den dog skulle tage hensyn til eventuelle forbindelser mellem sagsoegeren og Faellesskabets medlemsstater (jf. Domstolens dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215, praemis 12). I det foreliggende tilfaelde valgte Kommissionen at gennemfoere proceduren paa engelsk under hensyntagen til, at dette er arbejdssproget inden for Den Europaeiske Frihandelssammenslutning (EFTA) og EFTA-Domstolens processprog, at sagsoegeren anvendte engelsk i sin korrespondance med sine salgskontorer inden for Faellesskabet, og at sammenslutningen har et engelsk navn.

46 I relation til anbringendets andet led har Kommissionen anfoert, at eventuelle mangler ved meddelelsen af beslutningen ikke paavirker dens gyldighed. Saadanne mangler kan kun under visse omstaendigheder forhindre, at soegsmaalsfristen begynder at loebe, hvilket er irrelevant i det foreliggende tilfaelde (jf. Domstolens dom af 14.7.1972, sag 52/69, Geigy mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 225, org. ref.: Rec. s. 787, praemis 11).

47 Kommissionen har endelig i relation til anbringendets tredje led erindret om, at sagsoegeren og dennes befuldmaegtigede ogsaa modtog den tyske udgave af meddelelsen af klagepunkter. Under alle omstaendigheder beviser sagsoegerens svar paa meddelelsen af klagepunkter, som blev indgivet, uden at der blev anmodet om en fristforlaengelse, at sammenslutningen fuldt ud var i stand til at goere sig bekendt med de klagepunkter, der var rettet mod den. Der er derfor ingen grund til at antage, at sagsoegerens ret til kontradiktion er blevet tilsidesat (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org. ref.: Rec. s. 661, praemis 48, 52 og 53).

Rettens bemaerkninger

48 Det er ubestridt, at Kommissionen sendte meddelelsen af klagepunkter og beslutningen til sagsoegerens hovedkontor i Finland, og at sagsoegeren paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen endnu ikke var undergivet en EF-medlemsstats jurisdiktion. Der var paa davaerende tidspunkt ingen faellesskabsbestemmelser, der udtrykkeligt fastslog, at et af Faellesskabets officielle sprog skulle anvendes i forhold mellem Kommissionen og en virksomhed med hjemsted i et tredjeland.

49 Forordning nr. 1, som aendret, som sagsoegeren paaberaaber sig, indeholder kun sprogregler, der finder anvendelse mellem Faellesskabet og en medlemsstat eller en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion.

50 I det foreliggende tilfaelde fremgaar det af sagsakterne, at Kommissionen ikke rettede nogen officielle dokumenter til sagsoegerens tyske befuldmaegtigede, idet de dokumenter, denne modtog, var kopier af officielle dokumenter, der var rettet direkte til sagsoegeren.

51 Desuden kan der hverken af artikel 2 i forordning nr. 99/63 eller af artikel 6 i EMK - selv hvis det antages, at en virksomhed, der er genstand for en konkurrenceretlig undersoegelse, kan paaberaabe sig sidstnaevnte bestemmelse - udledes nogen forpligtelse til at affatte dokumenter paa sproget i den medlemsstat, hvor den befuldmaegtigede har hjemsted.

52 Ved valget af det sprog, meddelelsen af klagepunkter og beslutningen skulle affattes paa, maatte man derfor tage hensyn til, hvilke forbindelser sagsoegeren inden for Faellesskabet havde med en medlemsstat (jf. i samme retning dommen i sagen Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, a.st., praemis 12). Det er ubestridt, at sagsoegeren anvendte engelsk i sin korrespondance med sammenslutningens egne salgskontorer i Faellesskabets medlemsstater. Under disse omstaendigheder var Kommissionen berettiget til at affatte meddelelsen af klagepunkter og beslutningen paa engelsk.

53 Endelig bemaerkes, at bilagene til meddelelsen af klagepunkter, som ikke stammer fra Kommissionen, maa anses for belastende materiale, som Kommissionen tillaegger betydning, og derfor maa fremsendes til modtageren, som de er (jf. bl.a. Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, praemis 21).

54 Hvad angaar argumentet om, at der ikke blev givet sagsoegeren en tilstraekkelig lang frist til at besvare meddelelsen af klagepunkter, skal det blot bemaerkes, at sagsoegeren ikke har bestridt Kommissionens paastand om, at der ikke blev soegt om en forlaengelse af fristen for besvarelsen af meddelelsen af klagepunkter.

55 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.

Anbringendet om manglende overholdelse af proceduren for vedtagelse, bekraeftelse og meddelelse af Kommissionens beslutninger

Parternes argumenter

56 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at beslutningen burde have vaeret bekraeftet i et enkelt dokument med henblik paa at garantere dens beviskraft og adressaternes retssikkerhed, og at de enkelte sider om fornoedent skulle have vaeret haeftet fast sammen. Det kan nemlig kun saaledes forhindres, at enkelte dele af beslutningen fjernes eller udskiftes. I det foreliggende tilfaelde blev beslutningen imidlertid ikke bekraeftet i et enkelt dokument. Beslutningens tilsigtede indhold fremgaar foerst, naar beslutningen af 13. juli 1994 sammenholdes med berigtigelsen af 26. juli 1994. Disse to beslutninger blev meddelt sagsoegeren saerskilt, hvilket afsvaekker deres beviskraft.

57 Sagsoegeren har anmodet Retten om at paalaegge Kommissionen at fremlaegge originaleksemplarerne af de to omhandlede beslutninger, saaledes at det kan undersoeges, om de var haeftet sammen paa den ovenfor beskrevne maade, og om den senere aendring naevnes i den oprindelige beslutning.

58 Sagsoegeren har endvidere paapeget, at individuelle retsakter i henhold til den tyske udgave af EKSF-traktatens artikel 15, stk. 2, bliver bindende for vedkommende »durch die Zustellung«, hvorimod der i den tyske udgave af EF-traktatens artikel 191, stk. 3, er anvendt udtrykket »bekannt werden«. Det forhold, at der i den franske udgave af begge traktater benyttes begrebet »notification«, bekraefter imidlertid, at der ikke er nogen materiel forskel mellem de to bestemmelser. Det fremgaar ifoelge sagsoegeren af artikel 4 i Den Hoeje Myndigheds afgoerelse nr. 22/60 af 7. september 1960 om gennemfoerelsen af artikel 15 i traktaten (EFT Anden Serie VIII, s. 13), at kun en meddelelse af den originale beslutning eller en udskrift heraf kan betragtes som gyldig. Saafremt meddelelsen som i det foreliggende tilfaelde sker ved hjaelp af en bekraeftet kopi, er beslutningen derfor ugyldig.

59 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at beslutningen ikke i overensstemmelse med artikel 16 i Kommissionens forretningsorden er blevet bekraeftet ved formandens og generalsekretaerens underskrift. Den meddelte beslutning er kun underskrevet af det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrencespoergsmaal. Sagsoegeren har anmodet Retten om at paalaegge Kommissionen at fremlaegge den originale beslutning med henblik paa at kunne kontrollere, om denne er behoerigt bekraeftet.

60 Selv om den originale beslutning maatte vaere behoerigt bekraeftet, er beslutningen ifoelge sagsoegeren under alle omstaendigheder ugyldig, da der ikke er sket meddelelse af en udgave, der er identisk med den originale beslutning.

61 Kommissionen har indledningsvis understreget, at der ikke efter EF-traktatens artikel 191, stk. 3, kraeves nogen formel meddelelse. Det er tilstraekkeligt, at beslutningen naar frem til adressaten i form af en enkel skriftlig meddelelse, saaledes at adressaten kan faa kendskab til beslutningen (Domstolens dom af 10.12.1957, sag 8/56, ALMA mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 49, org. ref.: Rec. s. 179, paa s. 190, og af 15.12.1994, sag C-195/91 P, Bayer mod Kommissionen, Sml. I, s. 5619, praemis 7 og 20). Da disse betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfaelde, er sagsoegerens argumenter om mangler ved meddelelsesproceduren irrelevante.

62 Desuden betragtes en bekraeftet kopi af beslutningen som en autentisk udgave heraf (Domstolens dom af 17.10.1989, forenede sager 97/87, 98/87 og 99/87, Dow Chemical Ibérica m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3165, praemis 59, og Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, praemis 24 og 25, og af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, praemis 27).

63 I det foreliggende tilfaelde er beslutningen blevet bekraeftet i overensstemmelse med reglerne i artikel 16 i Kommissionens forretningsorden. Sagsoegeren har ikke fremfoert nogen holdepunkter for uregelmaessigheder ved proceduren for vedtagelsen af beslutningen. Beslutningen af 26. juli 1994 aendrede paa ingen maade den oprindelige beslutning i forhold til sagsoegeren, og henvisningen til den oprindelige beslutning i beslutningen af 26. juli 1994 udgoer under alle omstaendigheder en tilstraekkelig forbindelse mellem de to omhandlede beslutninger.

64 Det boer under disse omstaendigheder ikke paalaegges Kommissionen at fremlaegge den originale beslutning (jf. de ovennaevnte domme i sagerne Bayer mod Kommissionen, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen og Dunlop Slazenger mod Kommissionen).

Rettens bemaerkninger

65 Sagsoegeren kan ikke til stoette for sit synspunkt om, at beslutningen ikke blev vedtaget og bekraeftet i overensstemmelse med de gaeldende regler, goere gaeldende, at den »bekraeftede kopi«, der blev sendt til sammenslutningen, ikke var forsynet med Kommissionens formands og generalsekretaers underskrift. I artikel 16, stk. 1, i den paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen gaeldende udgave af Kommissionens forretningsorden hedder det: »Retsakter, der vedtages paa Kommissionens moeder ... vedlaegges paa det eller de sprog, hvorpaa de er autentiske, som bilag til referatet af det kommissionsmoede, paa hvilket de er vedtaget ... Vedtagelsen af saadanne retsakter bekraeftes ved formandens og generalsekretaerens underskrift paa moedereferatets foerste side.« Bekraeftelse af en beslutning, der er vedtaget paa et moede af kommissaerkollegiet, kraever saaledes ikke Kommissionens formands og generalsekretaers underskrift paa selve beslutningen, men paa referatet af det moede, paa hvilket beslutningen blev vedtaget. Det forhold, at den »bekraeftede kopi« af beslutningen ikke indeholder formandens og generalsekretaerens underskrift, udgoer derfor ikke noget holdepunkt for, at beslutningen ikke blev behoerigt bekraeftet.

66 Sagsoegeren har ikke paaberaabt sig andre holdepunkter eller nogen bestemt omstaendighed til stoette for, at den gyldighedsformodning, der gaelder for Faellesskabets retsakter, er afkraeftet (jf. f.eks. dommen i sagen Dunlop Slazenger mod Kommissionen, a.st., praemis 24).

67 I mangel af saadanne holdepunkter boer Retten ikke anordne den begaerede bevisoptagelse.

68 Hvad angaar spoergsmaalet, om meddelelsen var forskriftsmaessig, bemaerkes, at der ikke findes nogen faellesskabsbestemmelser, der udelukker, at beslutningen meddeles i form af en bekraeftet kopi, eller at en berigtigelse meddeles saerskilt.

69 I det foreliggende tilfaelde indeholder den kopi af beslutningen, der blev sendt til sagsoegeren, navnet paa det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrencepolitikken, og paategningen »bekraeftet kopi« (»certified copy«). Den er endvidere underskrevet af Kommissionens generalsekretaer. En saadan kopi er forskriftsmaessig. Den har samme retskraft som den originale beslutning, der blev vedtaget af kommissaerkollegiet og bekraeftet i overensstemmelse med formkravene i Kommissionens forretningsorden.

70 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorledes meddelelsen skal ske, fremgaar det af fast retspraksis, at en beslutning er behoerigt meddelt i traktatens forstand, naar den er kommet frem til adressaten, og denne har haft mulighed for at goere sig bekendt med den (dommen i sagen Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, a.st., praemis 10). I det foreliggende tilfaelde fremgaar det allerede af staevningens ordlyd, at sagsoegeren fuldt ud har kunnet goere sig bekendt med beslutningen og goere sine rettigheder gaeldende for Retten.

71 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.

Anbringendet om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion og en tilsidesaettelse af formforskrifterne i forbindelse med meddelelsen af klagepunkter

Parternes argumenter

72 Anbringendet omfatter to led.

73 Som det foerste led i anbringendet goer sagsoegeren gaeldende, at meddelelsen af klagepunkter ikke blev vedtaget og sendt til adressaterne af det i henhold til artikel 2 i forordning nr. 99/63 kompetente organ, dvs. Kommissionen.

74 Meddelelsen af klagepunkter blev sendt til sagsoegeren i form af et ikke-underskrevet dokument, der var vedlagt en skrivelse fra generaldirektoeren for konkurrence. Da dokumentet ikke er underskrevet, kan det ikke betragtes som en »retsakt« fra Kommissionen. Det kan derfor ikke danne grundlag for beslutningen.

75 Selv hvis det laegges til grund, at det paagaeldende dokument sammen med foelgeskrivelsen kan betragtes som en »meddelelse af klagepunkter« efter forordning nr. 99/63, blev denne ikke fremsendt af Kommissionen. Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 giver imidlertid Kommissionen en enekompetence i saa henseende, som ikke kan delegeres i henhold til forretningsordenen. Under alle omstaendigheder kan hverken fastlaeggelsen af indholdet af meddelelsen af klagepunkter eller fremsendelsen heraf til adressaterne delegeres til tredjemand i medfoer af forretningsordenen (dommen i sagen Geigy mod Kommissionen, a.st., og Domstolens dom af 17.10.1972, sag 8/72, Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 251, org. ref.: Rec. s. 977). Kompetencen til at fastsaette fristen for besvarelsen af meddelelsen af klagepunkter kan heller ikke delegeres til tredjemand.

76 Som det andet led i anbringendet goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen ved ikke at have haeftet meddelelsen af klagepunkter og bilagene hertil sammen har tilsidesat det krav om, at meddelelsen af klagepunkter skal vaere skriftlig, som gaelder i henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 99/63, og som har til formaal at give de samme garantier som kravet om en bekraeftelse af de endelige beslutninger. Meddelelsen af klagepunkter kan derfor ikke danne grundlag for beslutningen.

77 Kravet om, at meddelelsen af klagepunkter skal vaere skriftlig, indebaerer ogsaa, at den skal vaere underskrevet paa sidste side. Generaldirektoerens underskrift paa foelgeskrivelsen kan ikke erstatte den fornoedne underskrift.

78 Kommissionen har i relation til anbringendets foerste led anfoert, at det fremgaar af de dokumenter, der blev overgivet til sagsoegeren, at de klagepunkter, der blev gjort gaeldende over for sammenslutningen, var vedtaget af Kommissionen. I oevrigt underskrev Kommissionens generaldirektoer meddelelsen af klagepunkter paa grundlag af en almindelig underskriftsbemyndigelse, hvorfor argumentet om hans manglende kompetence savner ethvert grundlag (Domstolens dom af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, praemis 14, og dommen i sagen Geigy mod Kommissionen, a.st., praemis 5).

79 Kommissionen har understreget, at den i artikel 10 i forordning nr. 99/63 foreskrevne fremgangsmaade for fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter foerst og fremmest sigter mod at sikre et bevis for datoen for meddelelsen. Meddelelsen af klagepunkter er sket forskriftsmaessigt, hvis adressaten kan faa fuldt kendskab til klagepunkternes indhold (ovennaevnte domme i sagerne Geigy mod Kommissionen, praemis 11, og Bayer mod Kommissionen, praemis 7 og 20).

80 Kommissionen har i relation til anbringendets andet led anfoert, at sagsoegeren har misforstaaet raekkevidden af artikel 2 i forordning nr. 99/63. Denne bestemmelse kraever ikke, at meddelelsen af klagepunkter er forsynet med en underskrift, eller at meddelelsen bestaar af et enkelt dokument. I oevrigt kan man paa baggrund af betegnelsen af bilagene og nummereringen af samtlige sider i de fremsendte dokumenter fastslaa forbindelsen mellem disse.

Rettens bemaerkninger

81 Med hensyn til anbringendets foerste led bemaerkes, at det fremgaar af sagens akter, at den til sagsoegeren rettede meddelelse af klagepunkter var ledsaget af en skrivelse, som var underskrevet af generaldirektoeren for Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence (GD IV).

82 Generaldirektoeren underskrev ikke den naevnte skrivelse i henhold til en delegering af kompetence, men alene paa grundlag af en underskriftsbemyndigelse fra det kompetente medlem af Kommissionen (dommen i sagen Geigy mod Kommissionen, a.st., praemis 5). En saadan bemyndigelse er den normale maade, hvorpaa Kommissionen udoever sin kompetence (dommen i sagen VBVB og VBBB mod Kommissionen, a.st., praemis 14).

83 Da sagsoegeren intet har fremfoert, som kan begrunde en antagelse af, at faellesskabsadministrationen i dette tilfaelde har undladt at overholde de paa omraadet gaeldende regler (dommen i sagen VBVB og VBBB mod Kommissionen, a.st., praemis 14), maa dette argument forkastes.

84 Sagsoegeren goer for det andet gaeldende, at meddelelsen af klagepunkter ikke blev vedtaget af Kommissionen. Det skal hertil blot bemaerkes, at sagsoegeren ikke har fremlagt det mindste bevis, der kan afkraefte den gyldighedsformodning, der knytter sig til Faellesskabets retsakter. Der er derfor ikke anledning til at undersoege, om den paastaaede tilsidesaettelse foreligger (jf. analogien af dommen i sagen Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, a.st., praemis 27).

85 Anbringendets foerste led maa derfor forkastes.

86 Anbringendets andet led kan heller ikke tiltraedes.

87 Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 99/63 bestemmer foelgende: »Kommissionen giver virksomhederne og sammenslutningerne af virksomheder skriftlig meddelelse om de klagepunkter imod dem, som tages i betragtning.« Bestemmelsen kraever ikke, at meddelelsen af klagepunkter er forsynet med en underskrift paa selve dokumentet, eller at meddelelsen af klagepunkter formelt bestaar af et enkelt dokument.

88 Under alle omstaendigheder blev klagepunkterne imod sagsoegeren meddelt skriftligt paa en saadan maade, at det var muligt noejagtigt at identificere de forskellige dokumenter, som Kommissionen baserede klagepunkterne paa.

89 Anbringendet maa herefter forkastes.

Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

Parternes argumenter

90 Sagsoegeren har paa grundlag af en detaljeret redegoerelse for formaalet med begrundelsespligten i henhold til traktatens artikel 190 for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen i forhold til hver enkelt handling, der blev betegnet som en overtraedelse, skulle have anfoert, hvilken bestemmelse der var tilsidesat, og praeciseret, om overtraedelsen var blevet begaaet i form af en aftale eller en samordnet praksis. Disse oplysninger er nemlig noedvendige for, at det kan kontrolleres, om hver enkelt af de omhandlede handlinger opfylder forudsaetningerne for et retsbrud med hensyn til gerningsindhold, retsstridighed og skyld. Det er saaledes ikke tilstraekkeligt at anfoere, at overtraedelsen bestod i deltagelse i en aftale eller en samordnet praksis, idet en og samme handling ikke baade kan betegnes som en aftale og en samordnet praksis.

91 Flere handlinger kan ganske vist betragtes som en fortsat overtraedelse, men dette fritager ikke Kommissionen for i relation til hver enkelt individuel handling at angive de elementer, der udgoer retsbruddet. Kun saafremt hver enkelt individuel handling udgoer et retsbrud, kan handlingerne samlet efter omstaendighederne betragtes som en fortsat overtraedelse.

92 Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at beslutningen ogsaa i relation til hver enkelt handling, der blev betragtet som et retsbrud, skulle have indeholdt en noejagtig angivelse af de konkrete faktiske omstaendigheder, saasom det sted, hvor de blev begaaet, de respektive deltagere og hver enkelt deltagers noejagtige rolle.

93 Endelig skulle det for det tredje i beslutningen i relation til hver enkelt handling have vaeret oplyst, hvilke fysiske personer der havde handlet. Artikel 15 i forordning nr. 17 forudsaetter en forsaetlig eller uagtsom handling fra en fysisk persons side, som en virksomhed kan goeres ansvarlig for.

94 Kommissionen finder, at beslutningen indeholder en tilstraekkelig beskrivelse af de faktiske forhold, der begrundede boeden. Der er tale om et kompleks kartel, som bestod i laengere tid, og de enkelte virksomheders adfaerd indgik i en samlet ordning, der havde til formaal at begraense den fri konkurrence paa markedet, og det var derfor ikke noedvendigt at kvalificere den enkelte adfaerd som aftale eller samordnet praksis (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, praemis 262, 263 og 264). Under alle omstaendigheder understregede Kommissionen i beslutningens betragtning 131 og 132, at virksomhedernes adfaerd fra slutningen af 1987 fremboed alle de karakteristiske traek ved en fuldstaendig aftale efter traktatens artikel 85, stk. 1, og at virksomhedernes adfaerd indtil da udgjorde en samordnet praksis. Den kunne i oevrigt endog principalt have kvalificeret en handling som aftale og subsidiaert som samordnet praksis (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021, praemis 251 og 252).

95 Da der er tale om en enkelt overtraedelse, har Kommissionen ikke pligt til at paavise, at hver enkelt af kartellets handlinger opfylder kriterierne i artikel 85 (samme dom, praemis 259 og 260).

96 Det er heller ikke noedvendigt at paavise hver enkelt virksomheds medvirken ved alle kartellets handlinger. Som anfoert i beslutningens betragtning 116 og 117, er det tilstraekkeligt, at Kommissionen beviser, at kartellet fandtes som helhed, og at hver enkelt virksomhed deltog i visse handlinger, der var en del af den faelles samlede plan (jf. de ovennaevnte domme i sagerne ICI mod Kommissionen, praemis 256-261 og 305, og Hercules Chemicals mod Kommissionen, praemis 272).

97 Kommissionen har endelig anfoert, at den ikke havde pligt til i beslutningen at angive navnene paa de personer, der handlede, idet traktatens artikel 85 udtrykkeligt er rettet til virksomheder. Det skal kun godtgoeres, at personer, som var bemyndiget til at handle paa virksomhedernes vegne, deltog i kartellet, idet de paagaeldende virksomheder kan goeres ansvarlige for disse personers handlinger (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 97). Meddelelsen af klagepunkter indeholder en detaljeret redegoerelse for de foreliggende beviser i relation til sagsoegeren, og de handlende personers identitet fremgaar af bilagene til denne meddelelse.

Rettens bemaerkninger

98 Ifoelge fast retspraksis har pligten til at begrunde en individuel beslutning til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (jf. f.eks. Rettens dom af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, praemis 51). Kommissionen er i henhold til traktatens artikel 190 forpligtet til at anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder, som ligger til grund for dens retlige bedoemmelse af det paagaeldende forhold, samt de grunde, der har foert til dens beslutning, men det kraeves ikke, at den imoedegaar samtlige retlige og faktiske indsigelser, der er rejst under den administrative procedure (jf. bl.a. Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78 - 215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 66).

99 I det foreliggende tilfaelde indeholder beslutningen en detaljeret redegoerelse for grundene til, at Kommissionen antog, at den konstaterede overtraedelse fra de i beslutningens artikel 1 naevnte virksomheders side maatte betegnes som en aftale og en samordnet praksis (betragtning 129-132). Det hedder naermere i betragtning 131, foerste afsnit, at »fra slutningen af 1987, hvor der sker en konkretisering af de gradvis mere omfattende hemmelige aftaler mellem producenterne i den saakaldte ordning med 'pris frem for maengde', frembyder overtraedelsen alle de karakteristiske traek ved en fuldstaendig 'aftale' efter artikel 85«. Endvidere anfoeres det, at »de halvaarlige prisinitiativer skal ikke behandles, som om [de] indebar en raekke indbyrdes uafhaengige aftaler eller former for samordnet praksis, men i hoejere grad som en del af en og samme fortsat bestaaende aftale« (betragtning 131, andet afsnit).

100 Naar en beslutning - som i det foreliggende tilfaelde - indeholder en tilstraekkelig begrundelse, hvoraf man kan udlede grundene til, at de konstaterede handlinger blev kvalificeret som en aftale og en samordnet praksis, behoever Kommissionen ikke saerskilt at kvalificere hver enkelt af de paagaeldende handlinger som en aftale eller en samordnet praksis (jf. i samme retning dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, a.st., praemis 264).

101 Beslutningen indeholder ogsaa en detaljeret begrundelse for saa vidt angaar sagsoegerens deltagelse i overtraedelsen. Den naevner direkte sagsoegeren i forbindelse med beskrivelsen af de samordnede prisforhoejelser (betragtning 74, 76, 78, 79, 81, 85 og 87). Desuden bemaerkes - uden at der herved tages stilling til rigtigheden af de heri anfoerte grunde, hvilket spoergsmaal henhoerer under undersoegelsen af beslutningens materielle lovlighed - at de betragtninger i beslutningen, hvori de konkurrencebegraensende droeftelser i PWG beskrives (f.eks. betragtning 37, 51 og 52), noedvendigvis vedroerer sagsoegeren, eftersom denne ifoelge beslutningen deltog i moeder i dette organ (betragtning 36, andet afsnit). Endvidere vedroerer de betragtninger i beslutningen, hvori de konkurrencebegraensende droeftelser i JMC beskrives (f.eks. betragtning 44, 45, 46, 58, 71, 73, 84, 85 og 87), ogsaa sagsoegeren, idet Kommissionen ansaa denne for at have deltaget i moeder i dette organ (tabel 7 i bilagene til beslutningen og betragtning 46, foerste afsnit).

102 Under disse omstaendigheder findes beslutningens begrundelse at have givet sagsoegeren en tilstraekkelig angivelse af de vaesentligste faktiske og retlige betragtninger, der fik Kommissionen til at goere sammenslutningen ansvarlig for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

103 Endelig bemaerkes, at eftersom en virksomhed i traktatens artikel 85's forstand kan goeres ansvarlig for en fysisk persons handlinger, saafremt den paagaeldende person er bemyndiget til at handle paa virksomhedens vegne (jf. analogien af dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 97), har Kommissionen givet en tilstraekkelig begrundelse for beslutningen gennem henvisningen til sagsoegerens navn.

104 Under alle omstaendigheder fremgaar det af de individuelle oplysninger i bilagene til meddelelsen af klagepunkter, hvilke af sagsoegerens repraesentanter Kommissionen ansaa for at have deltaget i moeder i PG Paperboard's organer.

105 Da ingen af sagsoegerens argumenter har kunnet tiltraedes, maa anbringendet herefter forkastes.

Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, idet Kommissionen ikke har bevist, at sagsoegeren har deltaget i et kartel

106 Anbringendet omfatter tre led. Hvert enkelt led vil blive behandlet saerskilt.

Anbringendets foerste led om, at der ikke findes beviser for, at sagsoegeren har deltaget i et kartel

- Parternes argumenter

107 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at sammenslutningen paa intet tidspunkt deltog i moederne i PG Paperboard's forskellige organer, og at den ikke havde kendskab til de droeftelser, der ifoelge beslutningen blev foert under disse moeder i konkurrencebegraensende oejemed.

108 De personer, der ifoelge beslutningen repraesenterede sagsoegeren i PG Paperboard's organer, deltog kun som repraesentanter for Nordic Paperboard Institute (herefter »NPI«), en skandinavisk brancheorganisation for kartonproducenter. Udtalelserne fra andre producenter (jf. tabel 5 i bilagene til beslutningen) om, at de betragtede sagsoegeren som medlem af JMC, beror paa misforstaaelser.

109 Hvad angaar aftalerne og/eller den samordnede praksis mellem deltagerne i moederne i PG Paperboard's organer indeholder beslutningen ingen noejagtige oplysninger, der goer det muligt at fastlaegge, under hvilke moeder saadanne droeftelser fandt sted, hvilket indhold droeftelserne naermere havde, hvem der deltog i moederne, og hvem der deltog i aftalerne. Der findes navnlig adskillige betragtninger i beslutningen, hvor hverken sagsoegeren eller sammenslutningens medlemmer er naevnt.

110 Da sagsoegerens paastaaede repraesentanter selv i henhold til beslutningen kun deltog i et begraenset antal moeder i PWG og JMC, indeholder beslutningen intet belaeg for, at sagsoegeren deltog i nogen form for aftale. Selv hvis det laegges til grund, at der blev indgaaet aftaler under bestemte moeder, og at sagsoegeren var repraesenteret i de paagaeldende organer, er det ikke godtgjort, at disse aftaler blev indgaaet under moeder, som sagsoegerens paastaaede repraesentanter deltog i.

111 Hvad angaar PWG har sagsoegeren bestridt paastanden om, at resultaterne af droeftelserne under dette organs moeder blev meddelt til de virksomheder, der ikke var medlem af PWG (beslutningens betragtning 38). Der er navnlig intet belaeg for paastanden om, at »det ... som regel [var] Finnboard, der orienterede de skandinaviske producenter (alle NPI-medlemmer) om resultatet af moederne« (beslutningens betragtning 38, fjerde afsnit).

112 Paastanden om, at de virksomheder, der ikke var medlem af PWG, blev underrettet om resultaterne af dette organs moeder under moederne i PC (beslutningens betragtning 38), er kun en formodning.

113 Bemaerkningen i beslutningen om, at sagsoegeren og i et vist omfang sammenslutningens medlemmer deltog i moederne i PC, er en paastand, som der ikke er noget grundlag for.

114 Fiskeby's udtalelse om, at en NPI-repraesentant ved nogle faa lejligheder orienterede dette selskab om resultaterne af moederne i JMC (beslutningens betragtning 46) - en udtalelse, som sagsoegeren i oevrigt ikke har noget kendskab til - bekraefter, at repraesentanter for NPI, men ikke repraesentanter for sagsoegeren, deltog i dette udvalgs moeder.

115 Endelig drejede droeftelserne under moederne i DOEU sig ogsaa ifoelge beslutningen om den generelle markedssituation.

116 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren var et fuldgyldigt medlem af PG Paperboard. Den har herved henvist til Stora's redegoerelse af 23. december 1991 (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter), hvori sagsoegeren betegnes som en af de virksomheder, der var repraesenteret i PWG. Desuden blev Finnboard's direktoerer i PC's moedeprotokoller betegnet som repraesentanter for Finland ved siden af repraesentanterne for andre skandinaviske lande.

117 Sagsoegerens argument om, at sammenslutningen ikke deltog i moederne i PWG, er under alle omstaendigheder uholdbart. Selv hvis det antages, at Finnboard's direktoerer handlede som repraesentanter for NPI, betyder dette blot, at de varetog stort set samtlige skandinaviske producenters interesser. De tog noedvendigvis hensyn til sagsoegerens interesser, naar henses til deres funktion i denne virksomhed.

118 Sagsoegeren var ogsaa repraesenteret under moederne i JMC og DOEU. Flere kartonproducenter har betegnet sagsoegeren som medlem af JMC.

119 Kommissionen har i oevrigt stoettet sig til den i beslutningen indeholdte redegoerelse for de forskellige organers funktioner.

- Rettens bemaerkninger

120 Ifoelge beslutningen har sagsoegeren og de andre virksomheder, der er naevnt i beslutningens artikel 1, overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved at have deltaget i en aftale og en samordnet praksis. Kommissionen ansaa sagsoegeren for at have deltaget i denne overtraedelse fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991.

121 Ifoelge tabel 7 i bilagene til beslutningen deltog sagsoegeren i moeder i PWG, PC, JMC og DOEU.

122 Kommissionen er herved af den opfattelse, at sagsoegeren baade deltog i PWG's moeder paa egne vegne og som repraesentant for NPI (betragtning 38, fjerde afsnit, og betragtning 79, fjerde afsnit). Endvidere anfoeres det, at »Finnboard's administrerende direktoer ... tillige [var] formand for PG Paperboard og praesiderede over PWG fra maj 1988« (betragtning 79, fjerde afsnit).

123 For saa vidt angaar sagsoegerens deltagelse i JMC hedder det i beslutningen: »Tilsyneladende repraesenterede Finnboard baade NPI og sine egne fire medlemmer Kyro, Metsae-Serla, Tampella og United Paper Mills« (betragtning 32, foerste afsnit).

124 Endelig fastslaas det i relation til sagsoegerens deltagelse i moeder i PC, at »Finnboard's repraesentanter (som ogsaa havde deltaget i de umiddelbart forudgaaende moeder i PWG) deltog uafhaengigt af NPI i alle Direktoerkonferencens moeder« (betragtning 42, andet afsnit).

125 Sagsakterne bekraefter, at medlemmer af sagsoegerens ledelse var involveret i PG Paperboard's strukturer i den af beslutningen omfattede periode. Det naevnes saaledes i de individuelle oplysninger i bilagene til meddelelsen af klagepunkter, at en direktoer (»managing director«) for sagsoegeren i den af beslutningen omfattede periode var naestformand for PG Paperboard, naermere bestemt hr. de la Chapelle fra midten af 1986 til 1987, hr. Sommar fra 1987 til 1988 og hr. Lindahl fra 1990.

126 Hr. Sommar blev paa generalforsamlingen i 1987 valgt som naestformand for PG Paperboard, og han blev i forbindelse med sit kandidatur til denne nye post udtrykkeligt praesenteret som Finnboard Executive Committee's nye formand (»the new Chairman of the Finnboard Executive Committee«) (bilag 97 til meddelelsen af klagepunkter).

127 Det er endvidere ubestridt, at hr. Koehler var formand for PG Paperboard fra maj 1988 til efteraaret 1990. I protokollatet for PWG's moede den 6. april 1990 (fremlagt som bilag til svarskriftet) hedder det:

»Hr. Koehler erindrer om, at han i det kommende efteraar vil overtage nye funktioner inden for finsk skovbrug. Han forlader saaledes Finnboard og maa traede tilbage som formand for PG Paperboard.«

128 Ifoelge Stora's redegoerelser deltog sagsoegeren i PWG's moeder (bilag 35, s. 14, bilag 37, s. 2, og bilag 43, s. 3, til meddelelsen af klagepunkter).

129 Endelig har flere virksomheder bekraeftet, at sagsoegeren deltog i JMC's moeder (jf. tabel 5 i bilagene til beslutningen).

130 Paa baggrund af Stora's redegoerelser og det forhold, at flere af sagsoegerens medarbejdere faktisk deltog i moederne i PG Paperboard's organer, kan sagsoegerens paastand om, at disse personer kun deltog som repraesentanter for NPI, derfor ikke tiltraedes.

131 Desuden har sagsoegeren ikke fremlagt nogen form for bevis - som f.eks. en fuldmagt til udelukkende at repraesentere NPI - til stoette for det anfoerte, hvorved sammenslutningen anfaegter de samstemmende beviser for, at den deltog i moederne i PG Paperboard's organer paa egne vegne. Den har endog under retsmoedet erkendt, at den betalte rejseudgifterne i forbindelse med sine medarbejderes deltagelse i de paagaeldende moeder, hvilket kun bekraefter rigtigheden af Kommissionens konstateringer.

132 Paa denne baggrund maa det anses for godtgjort, at sagsoegeren deltog i moederne i PG Paperboard's organer paa egne vegne.

133 For saa vidt som sagsoegeren i forbindelse med det her omhandlede led i anbringendet bestrider rigtigheden af Kommissionens paastande med hensyn til det konkurrencebegraensende formaal med de omhandlede moeder, er der tale om argumenter, som skal undersoeges i forbindelse med anbringendets to andre led.

134 Anbringendets foerste led kan herefter ikke tiltraedes.

Anbringendets andet led om, at der ikke findes beviser for, at sagsoegeren deltog i prisinitiativerne

- Parternes argumenter

135 Sagsoegeren har anfoert, at beslutningen ikke indeholder nogen naermere oplysninger, der godtgoer, at sammenslutningen deltog i prisinitiativerne. De generelle begrundelser i beslutningen giver ikke grundlag for at konkludere, at der var en sammenhaeng mellem de forskellige prisinitiativer, der blev gennemfoert, og de enkelte virksomheders adfaerd. Det kan navnlig ikke paa baggrund af begrundelsen for beslutningen udelukkes, at der blev indgaaet aftaler under sideloebende droeftelser i forbindelse med moeder eller under moeder, som ikke havde deltagelse af personer med tilknytning til sagsoegeren.

136 De systematiske annonceringer af prisforhoejelser beviser ikke, at der var indgaaet en aftale, da de blot var en direkte konsekvens af markedsvilkaarene.

137 I mange af de bilag til meddelelsen af klagepunkter, som der henvises til i beslutningen, er sagsoegerens navn hverken naevnt direkte eller indirekte, og i de dokumenter, hvori sagsoegeren er naevnt, er der som regel tale om ubetydelige oplysninger uden kildeangivelse. Desuden er visse dokumenter udfaerdiget under omstaendigheder, der viser, at der ikke er nogen forbindelse mellem dokumenterne og moederne i PG Paperboard's organer. Saadanne dokumenter kan derfor ikke betragtes som bevis for, at sagsoegeren deltog i prisinitiativerne.

138 Sagsoegeren har paa denne baggrund bestridt bevisvaerdien af en stor del af de af Kommissionen paaberaabte dokumenter. Dokumenterne i bilag 44, 109, 130 og 131 til meddelelsen af klagepunkter, som der henvises til i beslutningen, har efter sagsoegerens opfattelse heller ikke den bevisvaerdi, Kommissionen tillaegger dem. De viser tvaertimod, at sagsoegeren ikke deltog i nogen form for ulovligt samarbejde.

139 Sagsoegeren er ikke naevnt i den prisliste, der blev fundet hos selskabet Finnboard (UK) Ltd (jf. beslutningens betragtning 79, herefter »Finnboard-listen«). Denne liste har ikke saa store lighedspunkter med de to prislister, der blev fundet hos Rena (bilag 110 og 111 til meddelelsen af klagepunkter), at man kan drage nogen konklusioner paa grundlag heraf for saa vidt angaar sagsoegeren. Sagsoegeren er nemlig heller ikke naevnt i prislisterne fra Rena, og Finnboard-listen indeholder kun alment tilgaengelige oplysninger og sigter med anvendelsen af det svenske ord »hoejs« aabenbart til en fortidig begivenhed. Desuden indeholder de prislister, der blev fundet hos Rena, oplysninger om Irland, men ikke om Finland. I Finnboard-listen er det omvendte tilfaeldet.

140 I det notat, der blev fundet hos Rena, og som ifoelge beslutningen vedroerer JMC's moede den 6. september 1989 (bilag 117 til meddelelsen af klagepunkter), hedder det blot: »10,5% difference between GC I and GC on the lowest prices from Finnboard«. Det kan ikke heraf udledes, at sagsoegeren deltog i nogen form for aftale, idet forfatteren af notatet blot fastslaar en prisforskel mellem to produkter. Desuden fremgaar det af Rena's foelgeskrivelse (bilag 116 til meddelelsen af klagepunkter), at de i notatet indeholdte angivelser er baseret paa individuelle samtaler sideloebende med JMC's moede, og sagsoegerens medarbejdere deltog ikke i disse samtaler.

141 Det notat fra Rena, der ifoelge beslutningen vedroerer JMC's moede den 6. september 1990 (bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter), drejer sig ikke engang om et moede i JMC (jf. Rena's foelgeskrivelse, bilag 116 til meddelelsen af klagepunkter), idet der kun henvises til interne droeftelser. Den eneste bemaerkning om sagsoegeren (»Finnboard a lot down in USSR«) udgoer ikke noget holdepunkt for en aftale.

142 Hvad angaar den i Stora's redegoerelse indeholdte beskrivelse af JMC's rolle i forbindelse med gennemfoerelsen af prisinitiativerne (bilag 35 til meddelelsen af klagepunkter, s. 17) har sagsoegeren anfoert, at selv hvis det laegges til grund, at sammenslutningen deltog i dette organs moeder, hvilket bestrides, deltog den ifoelge beslutningen kun i syv moeder i JMC sammen med Stora. Det er derfor uden videre muligt, at eventuelle droeftelser i konkurrencebegraensende oejemed kun fandt sted under moeder, som sagsoegeren ikke deltog i, og at der kun blev foert uskyldige droeftelser under de syv moeder, som baade Stora og sagsoegeren deltog i.

143 Kommissionen finder, at den har bevist, at der fandtes prisinitiativer, og at sagsoegeren deltog i disse initiativer.

144 Hvad angaar konstateringen af, at der fandtes prisinitiativer, har den i det vaesentlige henvist til beslutningens betragtning 74-90. Den har endvidere stoettet sig til bestemte beviser, som er naevnt i beslutningen (bilag 44 og 70 til meddelelsen af klagepunkter).

145 Den har endelig henvist til to lister over prisforhoejelser, som blev fundet hos Rena (bilag 110 og 111 til meddelelsen til klagepunkter, naevnt i beslutningens betragtning 80 og 83). Disse lister, som har samme oprindelse, bekraefter Stora's udtalelser om de prisforhoejelsesaftaler, der blev indgaaet i PG Paperboard. Listerne naevner ingen virksomheder ved navn, idet prisforhoejelserne angives for de enkelte europaeiske lande. Det er derfor irrelevant, at sagsoegeren ikke er naevnt udtrykkeligt.

146 For saa vidt angaar sagsoegerens deltagelse i prisinitiativerne har Kommissionen bestridt, at prisforhoejelserne var et resultat af de generelle markedsvilkaar. Den har for det foerste bevist, at der blev indgaaet aftaler paa dette omraade, hvilket flere af de beroerte producenter ikke engang har bestridt. For det andet er en deltagelse i moeder, hvorunder der er foert droeftelser i konkurrencebegraensende oejemed, tilstraekkelig til, at traktatens artikel 85 finder anvendelse (Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, praemis 66).

147 Finnboard-listen indeholder oplysninger om GD-kvaliteterne, som viser, at der ikke er tale om et internt dokument, idet sagsoegeren ikke producerer saadanne kvaliteter. Ligheden mellem Finnboard-listen og de lister, der blev fundet hos Rena, viser desuden, at Finnboard-listen var en liste over de af kartonproducenterne aftalte prisforhoejelser. Det kan paa baggrund af oplysningerne i Finnboard-listen fastslaas, at den vedroerer prisforhoejelsen for andet kvartal 1989 og ikke - som haevdet af sagsoegeren - historiske oplysninger.

148 Endelig bevises sagsoegerens deltagelse af de haandskrevne notater, der blev fundet hos FS-Karton og Rena (bilag 113 og 117 til meddelelsen af klagepunkter), hvori visse kartonproducenter, herunder Finnboard, naevnes ved navn.

- Rettens bemaerkninger

149 Ifoelge beslutningens artikel 1 har de i bestemmelsen naevnte virksomheder overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved i referenceperioden at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i EF bl.a. »naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta« og »planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF«.

150 Det er allerede blevet fastslaaet, at sagsoegeren deltog i moeder i PWG og JMC fra midten af 1986 og i hvert fald indtil april 1991. Det skal saaledes undersoeges, om Kommissionen har godtgjort, at formaalet med moederne i disse to organer bl.a. var et ulovligt samarbejde om priser, inden der skal tages stilling til sagsoegerens individuelle situation i forhold til formaalet med disse moeder.

151 For saa vidt angaar PWG anfoeres det i beslutningen, at dette organs egentlige formaal »bl.a. [var] 'droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser og kapacitet'« (betragtning 37, tredje afsnit), og at »fra et tidspunkt kort efter gruppens oprettelse 'naaede man i PWG til enighed og traf generelle beslutninger om baade tidspunkterne for og stoerrelsen af de prisforhoejelser, som kartonproducenterne skulle gennemfoere'« (betragtning 37, fjerde afsnit).

152 Disse oplysninger hidroerer fra Stora's redegoerelser (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter). Stora oplyser endvidere: »Der afholdtes moeder i PWG fra 1986 med det formaal at bidrage til at skabe disciplin paa markedet«. Oplysningerne bekraeftes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter, som er et fortroligt notat af 28. december 1988 fra den marketingchef, der var ansvarlig for Mayr-Melnhof-koncernens salg i Tyskland (hr. Katzner), til koncernens administrerende direktoer i OEstrig (hr. Groeller) om markedssituationen.

153 Ifoelge dette dokument havde det naermere samarbejde paa »direktoerniveau« (»Praesidentenkreis«), som var blevet aftalt i 1987, haft to bemaerkelsesvaerdige resultater:

»- PRO-Carton

- Prisdisciplin.

Paa disse to omraader kan der baade konstateres positive og negative ting:

...

- Med hensyn til priser: vindere og tabere.«

154 Det hedder videre i notatet: »Det var og er en gevinst for samtlige deltagere, at man har kunnet standse de konstante prisfald, der var tale om indtil efteraaret 1987, og erstatte dem med klare og maerkbare prisstigninger i to omgange (indtil nu).«

155 Udtrykket »direktoerniveau« blev af Mayr-Melnhof fortolket som omfattende baade PWG og PC generelt, dvs. uden reference til en bestemt begivenhed eller et bestemt moede (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 2.a), hvilket ikke kraever naermere forklaring paa dette sted.

156 Paa baggrund af ovenstaaende findes Kommissionen at have foert bevis for PWG's rolle i forbindelse med det ulovlige samarbejde om priser.

157 For saa vidt angaar JMC fremgaar det af beslutningen, at dette organs hovedopgave fra foerste faerd var:

»- at bestemme, hvorvidt og i bekraeftende fald hvorledes der kunne gennemfoeres prisforhoejelser, og meddele sine konklusioner til PWG

- at fastlaegge enkelthederne i forbindelse med de prisinitiativer, der besluttedes af PWG, for hvert af de beroerte lande og for de store kunder med henblik paa at gennemfoere et aekvivalent (dvs. ensartet) prissystem i Europa ...« (beslutningens betragtning 44, sidste afsnit).

158 I beslutningens betragtning 45, foerste og andet afsnit, anfoerer Kommissionen saaledes naermere:

»Udvalget diskuterede, marked for marked, hvordan de enkelte producenter skulle gennemfoere de af PWG besluttede prisforhoejelser. De praktiske detaljer i forbindelse med gennemfoerelsen af de paataenkte prisforhoejelser blev droeftet ved 'rundbordssamtaler', hvorunder deltagerne havde mulighed for at fremkomme med deres kommentarer til den foreslaaede forhoejelse.

Problemer med at gennemfoere de af PWG besluttede prisforhoejelser eller lejlighedsvise tilfaelde af manglende samarbejdsvilje blev meddelt til PWG, som derefter (som Stora udtrykte det) 'forsoegte at opnaa samarbejde, i det omfang det blev anset for noedvendigt'. JMC udarbejdede saerskilte rapporter for GC- og GD-kvaliteter. Saafremt PWG aendrede en beslutning om prisfastsaettelse paa grundlag af de rapporter, man havde modtaget fra JMC, blev de skridt, der var noedvendige for at gennemfoere beslutningen, droeftet ved naeste JMC-moede.«

159 Det bemaerkes, at Kommissionen med rette har henvist til redegoerelserne fra Stora som stoette for disse oplysninger om genstanden for JMC's moeder (bilag 35 og 39 til meddelelsen af klagepunkter).

160 Selv om Kommissionen ikke er i besiddelse af officielle referater af moeder i JMC, har den fra Mayr-Melnhof og Rena faaet adgang til nogle interne notater vedroerende moederne den 6. september 1989, den 16. oktober 1989 og den 6. september 1990 (bilag 117, 109 og 118 til meddelelsen af klagepunkter). Disse notater, der er omtalt i beslutningens betragtning 80, 82 og 87, gengiver detaljerede droeftelser under disse moeder om samordnede prisinitiativer. Disse beviser bekraefter klart Stora's beskrivelse af JMC's opgaver.

161 I denne forbindelse er det som eksempel tilstraekkeligt at henvise til notatet fra Rena vedroerende JMC's moede den 6. september 1990 (bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter), hvoraf bl.a. foelgende fremgaar:

»Der bliver annonceret en prisforhoejelse i naeste uge, i september.

Frankrig 40 FRF Nederlandene 14 Tyskland 12 DEM Italien 80 ITL Belgien 2,50 BEF Schweiz 9 CHF Det Forenede Kongerige 40 GBP Irland 45 IEP

Alle kvaliteter boer forhoejes lige meget GD, UD, GT, GC osv.

Kun 1 prisforhoejelse om aaret. For leverancer fra den 7. januar. Senest den 31. januar. 14. september skrivelse om prisforhoejelse (Mayr-Melnhof). 19. september, Feldmuehle udsender sin meddelelse. Cascades foer udgangen af september. Alle skal have udsendt meddelelserne foer den 8. oktober.«

162 Som det fremgaar af beslutningens betragtning 88, 89 og 90, lykkedes det endvidere Kommissionen at faa adgang til interne dokumenter, der godtgoer, at virksomhederne, bl.a. dem, der udtrykkeligt er anfoert i bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter, faktisk annoncerede og gennemfoerte de aftalte prisforhoejelser (jf. ogsaa tabel G i bilagene til beslutningen).

163 Retten kan i denne forbindelse ikke give sagsoegeren medhold i, at det ikke er bevist, at bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter vedroerer et moede i JMC. Det paagaeldende notat er nemlig udarbejdet paa brevpapir med navnet »Schweizerischer Bankverein« og dateret den 6. september 1990, paa hvilken dato JMC holdt et moede i Zuerich. Det fremgaar tydeligt af notatet, at der blev foert droeftelser i konkurrencebegraensende oejemed mellem de naevnte producenter. Det findes derfor godtgjort, at notatet vedroerer JMC's moede den paagaeldende dag.

164 Selv om de dokumenter, som Kommissionen har henvist til, kun vedroerer faa moeder i JMC inden for den periode, som beslutningen omfatter, bekraefter alle de foreliggende bevisdokumenter Stora's oplysninger, hvorefter JMC's vaesentligste opgave var at beslutte og planlaegge gennemfoerelsen af de samordnede prisforhoejelser. I denne forbindelse maa den naesten fuldstaendige mangel paa referater af JMC's moeder, officielle saavel som interne, anses for tilstraekkeligt bevis for Kommissionens paastand om, at de deltagende virksomheder bestraebte sig paa at skjule den reelle beskaffenhed af de droeftelser, der fandt sted i dette organ (jf. bl.a. beslutningens betragtning 45). Under disse omstaendigheder gaelder der en omvendt bevisbyrde, saaledes at det paahviler de virksomheder, som beslutningen er rettet til, og som deltog i organets moeder, at bevise, at det havde et lovligt formaal. Da virksomhederne ikke har foert bevis herfor, har Kommissionen med rette antaget, at hovedformaalet med de droeftelser, som virksomhederne foerte paa moederne i dette organ, var konkurrencebegraensende.

165 For saa vidt angaar sagsoegerens egen situation findes sammenslutningens deltagelse i moeder i PWG og JMC at vaere et tilstraekkeligt bevis for, at den deltog i et ulovligt samarbejde om priser.

166 For det foerste udoevede medlemmer af sagsoegerens ledelse ledende funktioner i PG Paperboard i perioden fra midten af 1986 til efteraaret 1990 (jf. ovenfor, praemis 122-127). Desuden henvises der i bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter til droeftelser under et moede i JMC, som det er ubestridt, at en af sagsoegerens medarbejdere deltog i.

167 Sagsoegerens deltagelse i det ulovlige samarbejde om priser bekraeftes i oevrigt af de i beslutningen naevnte skriftlige beviser for det paagaeldende samarbejde. Der er saaledes slaaende formelle ligheder mellem den i beslutningens betragtning 79 omhandlede Finnboard-liste og to andre prislister, der er naevnt i beslutningens betragtning 80 og 83, nemlig de lister, Kommissionen fandt hos Rena (bilag 110 og 111 til meddelelsen af klagepunkter). De tre lister indeholder i relation til flere kartontyper og flere EF-lande oplysninger om datoerne og de noejagtige beloeb for de prisforhoejelser, der blev gennemfoert af de omhandlede virksomheder henholdsvis i april 1989, i september/oktober 1989 og i april 1990. Disse oplysninger svarer med hensyn til stoerrelsen af prisforhoejelserne og datoerne for deres gennemfoerelse til de paagaeldende virksomheders og navnlig sagsoegerens konstaterede faktiske adfaerd paa markedet (jf. tabel D, E og F i bilagene til beslutningen).

168 Paa baggrund af den slaaende lighed mellem de tre prislisters form maa det antages, at de har samme oprindelse. Desuden bemaerkes, at bilag 110 er dateret den 3. december 1989, hvilken dato ligger forud for annonceringen af de i denne liste anfoerte prisstigninger. Kommissionen kunne derfor med rette drage den slutning, at de to andre, udaterede, prislister ogsaa maatte anses for at vaere udarbejdet forud for de tidspunkter, hvor de i listerne naevnte prisstigninger faktisk blev annonceret.

169 Hvad naermere angaar Finnboard-listen kan Retten ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at det svenske ord »hoejs« viser, at det paagaeldende dokument drejer sig om en tidligere forhoejelse af priserne for karton til grafiske formaal. Ordet »hoejs« kan nemlig baade sigte til en nutidig og en fremtidig haendelse.

170 Endelig har Kommissionen i relation til samme liste i beslutningen (betragtning 79, fjerde afsnit) med rette anfoert foelgende:

»Finnboard fremstiller hverken UD- eller GD-kvaliteter, saa listen kan ikke have vaeret udelukkende intern eller kun have vedroert Finnboard's egne aktiviteter.«

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0338.1

171 Kommissionen findes herefter at have bevist, at sagsoegeren deltog i et ulovligt samarbejde om priser, uden at det er noedvendigt at undersoege sagsoegerens indvendinger mod andre dokumenter (bilag 44, 130 og 131 til meddelelsen af klagepunkter).

Anbringendets tredje led om, at der ikke findes beviser for, at sagsoegeren deltog i maengdetilpasningen

- Parternes argumenter

172 Sagsoegeren har anfoert, at beslutningen ikke indeholder noget, der giver grundlag for at fastslaa, at sagsoegeren har overtraadt traktatens artikel 85 i forbindelse med maengdetilpasning. I bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter (jf. beslutningens betragtning 53), som tillaegges saerlig betydning i begrundelsen for beslutningen, er sagsoegerens navn ikke naevnt én eneste gang.

173 Beslutningens betragtning 61, som vedroerer systemet for overvaagning af og kontrol med produktionskapaciteterne og de producerede og solgte maengder, indeholder ingen kritik af sagsoegeren, da denne ikke gav oplysninger til Fides og ikke modtog kapacitetsrapporter.

174 Begrundelsen for beslutningen med hensyn til ordrebeholdninger og produktionsstandsninger er rent teoretisk. Det antydes end ikke, at der fandtes en aftale herom, idet der ifoelge beslutningen kun fandtes et loest system i form af henstillinger.

175 Hvad endelig angaar den aftale om fastfrysning af markedsandelene for de stoerste producenter, som haevdes at vaere indgaaet i PWG, har sagsoegeren gentaget, at sammenslutningen ikke deltog i disse moeder. Desuden indeholder hverken Stora's redegoerelse (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter) eller notatet fra Rena angaaende et moede i NPI (bilag 102 til meddelelsen af klagepunkter, jf. beslutningens betragtning 58) holdepunkter for, at sagsoegeren deltog i en aftale. Navnlig viser Stora's redegoerelse, at droeftelserne vedroerende markedsandelene var yderst vage og ikke vedroerte individuelle virksomheder.

176 Kommissionen har anfoert, at det er godtgjort, at der fandtes et ulovligt samarbejde om maengdetilpasning (beslutningens betragtning 51-71).

177 Princippet om pris frem for maengde er beskrevet udfoerligt af Stora (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter). Princippet indebar en kontrol med de producerede maengder og en tilpasning heraf til efterspoergslen. Producenterne udvekslede derfor oplysninger om ordrebeholdninger, ordretilgang og kapacitetsudnyttelse. De underrettede endvidere hinanden om paataenkte eller gennemfoerte produktionsstandsninger med henblik paa at kunne planlaegge produktionsstandsninger for hele branchen.

178 Denne beskrivelse af princippet om pris frem for maengde stoettes af et notat fra Mayr-Melnhof vedroerende DOEU's moede den 3. oktober 1989 (bilag 70 til meddelelsen af klagepunkter), af et fortroligt notat af 28. december 1988 udfaerdiget af Mayr-Melnhof's salgsdirektoer (bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter) og af bilag 113, 130 og 131 til meddelelsen af klagepunkter.

179 At sagsoegeren deltog i de omhandlede droeftelser, bevises af, at sammenslutningen i lang tid havde formandskabet i PWG, hvor de naevnte droeftelser fandt sted.

180 Desuden bekraeftes sagsoegerens rolle af adskillige dokumenter, navnlig bilag 70, 130 og 131 til meddelelsen af klagepunkter, hvori sagsoegeren er naevnt flere gange.

- Rettens bemaerkninger

181 Det fremgaar af beslutningens artikel 1, at de deri naevnte virksomheder har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i referenceperioden har deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i Faellesskabet bl.a. »naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden« og »i stigende grad siden begyndelsen af 1990 [traf] samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger«.

182 Ifoelge Kommissionen blev disse to former for ulovligt samarbejde, der i beslutningen behandles under overskriften »Maengdetilpasning«, indledt i referenceperioden af de virksomheder, der deltog i PWG's moeder. Det fremgaar saaledes af beslutningens betragtning 37, tredje afsnit, at PWG's egentlige formaal ifoelge Stora bl.a. var »droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser og kapacitet«.

183 I beslutningen (betragtning 37, femte afsnit) hedder det om PWG's rolle i relation til det ulovlige samarbejde om markedsandele: »I forbindelse med initiativer til prisforhoejelser foregik de i PWG indgaaende droeftelser vedroerende markedsandele i Vesteuropa for sammenslutninger af virksomheder inden for de enkelte lande og for de enkelte producentkoncerner. Som et resultat af disse droeftelser opnaaedes visse former for 'arrangementer' mellem deltagerne med hensyn til deres respektive markedsandele med det formaal at sikre, at gennemfoerelsen af de samordnede prisinitiativer ikke blev truet af en situation, hvor udbuddet oversteg efterspoergslen. Faktisk enedes de store producentkoncerner om at fastholde deres markedsandele paa de niveauer, der fremgik af de aarlige produktions- og salgsstatistikker, der forelaa i endelig form fra Fides i marts det foelgende aar. Udviklingen med hensyn til markedsandele blev analyseret paa hvert af de moeder, der holdtes i PWG, paa basis af maanedlige opgoerelser fra Fides, og saafremt der konstateredes vaesentlige udsving, blev den formodet ansvarlige virksomhed afkraevet en forklaring.«

184 Det fremgaar af beslutningens betragtning 52, at »i forbindelse med den enighed, der opnaaedes i PWG i loebet af 1987, blev de store producenters andele af det vesteuropaeiske marked 'fastfrosset' paa de aktuelle niveauer, og der blev ikke gjort forsoeg paa at hverve nye kunder eller foroege salget til de faste kunder gennem aggressive priskampagner«.

185 I betragtning 56, foerste afsnit, understreges foelgende: »Den grundlaeggende forstaaelse mellem de stoerste producenter om ikke at udvide deres respektive markedsandele bestod i hele den periode, denne beslutning vedroerer.« I betragtning 57 hedder det: »'Udviklingen inden for markedsandele' blev analyseret paa alle PWG's moeder paa grundlag af foreloebige statistikker.« Endelig understreges det i betragtning 56, sidste afsnit: »De virksomheder, der deltog i disse droeftelser om markedsandele, var de samme, som havde saede i PWG, nemlig: Cascades, Finnboard, KNP (indtil 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, de to medlemmer af Stora-koncernen, CBC og Feldmuehle og (fra 1988) Weig.«

186 Retten finder, at Kommissionen har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om markedsandele mellem deltagerne i PWG's moeder.

187 Kommissionens analyse hviler navnlig paa Stora's redegoerelser (bilag 39 og 43 til meddelelsen af klagepunkter) og bestyrkes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter.

188 I bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter oplyser Stora: »[Der] afholdtes moeder i PWG fra 1986 med det formaal at bidrage til at skabe disciplin paa markedet ... Til gruppens (lovlige) formaal hoerte bl.a. droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser, efterspoergsel og kapacitet. Gruppens opgaver omfattede bl.a., at give Direktoerkonferencen en vurdering og beskrivelse af den noejagtige tilstand med hensyn til udbud og efterspoergsel paa markedet og de forholdsregler, der burde traeffes for at skabe disciplin paa markedet.«

189 Stora har om det ulovlige samarbejde med hensyn til markedsandele oplyst, at »de andele, der blev erhvervet af koncerner i Det Europaeiske Faellesskab, EFTA og i andre lande, som PG Paperboard's medlemmer havde leveret til, blev gennemgaaet i PWG«, samt at PWG »droeftede muligheden for at bevare markedsandelene paa det hidtidige niveau« (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 19). Stora anfoerte endvidere (samme dokument, punkt 6), at »droeftelserne vedroerende markedsandelene for fabrikanterne i Europa fandt ligeledes sted i denne periode, saaledes at den foerste referenceperiode byggede paa 1987-niveauerne«.

190 I sit svar af 14. februar 1992 paa et spoergsmaal fra Kommissionen af 23. december 1991 (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter) praeciserer Stora endvidere: »Aftalerne om niveauerne for markedsandelene, som PWG's medlemmer indgik, vedroerte hele Europa. Disse aftaler byggede paa samlede aarlige tal for det foregaaende aar, der saedvanligvis forelaa endeligt i marts maaned det foelgende aar« (punkt 1.1).

191 Denne paastand underbygges i samme dokument med foelgende formulering: »... droeftelserne mundede ud i aftaler mellem PWG's medlemmer, der saedvanligvis blev indgaaet marts maaned hvert aar, og som havde til formaal at fastholde deres markedsandele paa samme niveau som i det foregaaende aar« (punkt 1.4). Stora har endvidere anfoert, at »der ikke blev truffet nogen form for foranstaltninger for at sikre, at aftalerne blev overholdt«, og at deltagerne i PWG's moeder »var klar over, at hvis de erhvervede en saerlig stilling paa markeder, som andre leverede til, ville disse goere gengaeld paa andre markeder« (samme punkt).

192 Stora har endelig oplyst, at Finnboard deltog i droeftelserne om markedsandele (punkt 1.2).

193 Stora's paastande om et ulovligt samarbejde om markedsandele bekraeftes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter (jf. ovenfor, praemis 152 og 178).

194 Ifoelge dette dokument, der er gengivet i beslutningens betragtning 53, 54 og 55, havde det naermere samarbejde paa »direktoerniveau« (»Praesidentenkreis«), som var blevet aftalt i 1987, betydet »vindere« og »tabere«. Ifoelge notatets forfatter hoerte Mayr-Melnhof til taber-gruppen af en raekke grunde, herunder:

»2) Der har kun kunnet indgaas en aftale, idet vi er blevet paalagt en 'sanktion' - man har kraevet, at vi bringer visse 'ofre'.

3) Markedsandele for 1987 skulle 'fastfryses', bestaaende kontakter skulle opretholdes, og der maatte ikke anvendes tilbudspriser for at hverve nye aktiviteter eller kvaliteter (resultatet vil vise sig i januar 1989 - saafremt alle deltagere er loyale).«

195 Disse passager skal laeses paa baggrund af den stoerre sammenhaeng, notatet indgaar i.

196 Som allerede naevnt (jf. ovenfor, praemis 155), blev udtrykket »direktoerniveau« af Mayr-Melnhof fortolket som omfattende baade PWG og PC generelt, dvs. uden reference til en bestemt begivenhed eller et bestemt moede (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 2.a).

197 Forfatteren anfoerer endvidere, at samarbejdet har medfoert »prisdisciplin«, hvilket har betydet »vindere« og »tabere«.

198 Bemaerkningen om fastfrysning af markedsandelene paa 1987-niveau skal saaledes forstaas paa baggrund af denne disciplin, som blev besluttet paa »direktoerniveau«.

199 Henvisningen til 1987 som referenceaar stemmer endvidere overens med Stora's anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen om klagepunkter, jf. ovenfor, praemis 188).

200 Med hensyn til PWG's rolle i det ulovlige samarbejde om kontrol med leverancer, som var karakteristisk for analysen af produktionsstandsninger, hedder det i beslutningen, at PWG havde afgoerende betydning for gennemfoerelsen af produktionsstandsninger, da produktionskapaciteten foroegedes, og efterspoergslen faldt: »... fra begyndelsen af 1990 [fandt] de foerende producenter i branchen ... det noedvendigt at traeffe aftale i PWG's regi om behovet for at indfoere midlertidige produktionsstandsninger. De store producenter erkendte, at de ikke kunne styrke efterspoergslen ved at saenke priserne, og at priserne simpelt hen ville falde, hvis de opretholdt fuld produktionskapacitet. Teoretisk kunne man paa grundlag af kapacitetsrapporterne beregne, hvor laenge driften skulle indstilles for at genoprette ligevaegten mellem udbud og efterspoergsel« (beslutningens betragtning 70).

201 I beslutningen hedder det endvidere: »Dog foretog PWG aldrig nogen formel tildeling af 'downtime' til de enkelte producenter. Ifoelge Stora voldte det praktiske problemer at naa frem til en koordineret plan for produktionsstandsninger, der daekkede samtlige producenter. Stora har udtalt, at dette var grunden til, at der kun 'fandtes et loest system i form af henstillinger'« (beslutningens betragtning 71).

202 Retten finder, at Kommissionen i fornoedent omfang har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger mellem deltagerne i PWG's moeder.

203 De dokumenter, som Kommissionen har fremlagt, underbygger dens analyse.

204 I sin anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 24) udtalte Stora: »Med PWG's vedtagelse af princippet om 'pris frem for maengde' og den gradvise gennemfoerelse af et ensartet prissystem fra 1988, erkendte PWG's medlemmer, at det var noedvendigt at gennemfoere produktionsstandsninger for at fastholde priserne, idet stigningen i efterspoergslen faldt. Uden produktionsstandsninger havde det ikke vaeret muligt for producenterne at fastholde det aftalte prisniveau med en voksende overkapacitet.«

205 I det foelgende punkt i redegoerelsen tilfoejes det: »I 1988 og 1989 kunne industrien arbejde med en naesten fuldstaendig kapacitetsudnyttelse. Produktionsstandsninger, bortset fra saedvanlige standsninger, som skyldtes reparation eller ferier, blev noedvendige fra 1990 ... Senere viste det sig noedvendigt at anvende produktionsstandsninger, naar tilgangen af ordrer svigtede, for at kunne gennemfoere princippet om 'pris frem for maengde'. De produktionsstandsninger, som kraevedes af producenterne (for at sikre ligevaegten mellem produktion og forbrug), kunne beregnes paa grundlag af kapacitetsrapporterne. PWG angav ikke formelt omfanget af produktionsstandsningerne, men der fandtes et loest system i form af henstillinger ...«

206 For saa vidt angaar punkt 73 i meddelelsen af klagepunkter bemaerkes, at forfatterens be