FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 29. oktober 2009 ( 1 )

Sag C-462/08

Ümit Bekleyen

mod

Land Berlin

»Associeringsaftalen EØF-Tyrkiet — artikel 7, stk. 2, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 — ret for et barn af en tyrkisk arbejdstager til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse i den værtsmedlemsstat, hvor han har fuldført en erhvervsuddannelse — påbegyndelse af erhvervsuddannelse efter forældrenes endelige udrejse af denne medlemsstat«

I — Indledning

1. Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Tyskland) ønsker med denne anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet ved afgørelse af 6. oktober 2008, fortolkning af artikel 7, stk. 2, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 ( 2 ) af om udvikling af associeringen (herefter »afgørelse nr. 1/80«) ( 3 ). Spørgsmålet er blevet rejst i forbindelse med en sag anlagt af Ümit Bekleyen, som er tyrkisk statsborger, til prøvelse af Land Berlins afgørelse om at afslå opholdstilladelse i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

2. Nærværende sag giver Domstolen mulighed for at afklare karakteren af de rettigheder, der ved denne bestemmelse gives et barn af en tyrkisk arbejdstager, samt at præcisere betingelserne for at erhverve sådanne rettigheder.

II — De relevante retsforskrifter

3. Afgørelse nr. 1/80 blev vedtaget i henhold til artikel 36 i tillægsprotokollen ( 4 ) til associeringsaftalen. Artiklen bestemmer, at arbejdskraftens frie bevægelighed mellem Fællesskabets medlemsstater og Tyrkiet vil blive gradvist gennemført i overensstemmelse med de i associeringsaftalens artikel 12 anførte principper, i henhold til hvilke de kontraherende parter er enige om at lægge artikel 48, 49 og 50 i traktaten om oprettelse af Fællesskabet til grund.

4. Med overskriften »Bestemmelser på det sociale område« behandler kapitel II i afgørelse nr. 1/80, i afsnit 1, »Beskæftigelsesforhold og arbejdskraftens frie bevægelighed«, herunder tyrkiske statsborgeres adgang til arbejdsmarkedet i en medlemsstat. To bestemmelser kan især give dem en sådan ret, dels i deres egenskab af arbejdstagere med tilknytning til det lovlige arbejdsmarked (artikel 6), dels i deres egenskab af familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, som opfylder en sådan betingelse (artikel 7).

5. Artikel 6 i afgørelse nr. 1/80, som gradvist giver tyrkiske arbejdstagere ret til adgang til beskæftigelse på grundlag af varigheden af lovlig beskæftigelse i en medlemsstat, har følgende ordlyd: »1. Med forbehold af artikel 7 vedrørende familiemedlemmers frie adgang til beskæftigelse har tyrkiske arbejdstagere med tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en bestemt medlemsstat: — efter at have haft lovlig beskæftigelse i et år, ret til fornyelse af deres arbejdstilladelser i denne medlemsstat hos samme arbejdsgiver, såfremt der er beskæftigelse — efter at have haft lovlig beskæftigelse i tre år, ret til i denne medlemsstat med forbehold af den fortrinsstilling, som arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater har, at modtage tilbud om anden beskæftigelse hos en arbejdsgiver efter eget valg, såfremt dette tilbud er afgivet under normale vilkår og er registreret ved den pågældende medlemsstats arbejdsmarkedsmyndigheder — efter at have haft lovlig beskæftigelse i fire år i den pågældende medlemsstat, fri adgang til enhver form for lønnet arbejde efter eget valg. 2. Årlig ferie, barselsorlov og fravær på grund af arbejdsulykker eller sygdom af kortere varighed ligestilles med perioder med lovlig beskæftigelse. Uforskyldte arbejdsløshedsperioder, der er behørigt konstateret af de kompetente myndigheder, og fravær af længere varighed på grund af sygdom er ikke, selv om de ikke ligestilles med perioder med lovlig beskæftigelse, til skade for de rettigheder, der er erhvervet gennem den forudgående beskæftigelsesperiode. […]«

6. Artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 sondrer mellem på den ene side familiemedlemmer, der har fået tilladelse til at flytte sammen med arbejdstageren i den pågældende værtsmedlemsstat, og som har haft lovlig bopæl dér i en bestemt periode (stk. 1), og på den anden side arbejdstagerens børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse i den pågældende medlemsstat (stk. 2). Artikel 7 bestemmer således: »Når tyrkiske arbejdstagere har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, har deres familiemedlemmer, såfremt de har fået tilladelse til at flytte til den pågældende medlemsstat: — efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst tre år, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse — efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst fem år, fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse. Tyrkiske arbejdstageres børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse i værtslandet, kan uafhængigt af varigheden af deres ophold i medlemsstaten modtage ethvert tilbud om beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, forudsat at en af forældrene har været lovligt beskæftiget i denne stat i mindst tre år.«

III — Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

7. Ümit Bekleyen, som er født i Berlin i 1975, boede sammen med sin familie på Forbundsrepublikken Tysklands område, indtil hun fyldte 14. Hendes forældre, der var tyrkiske statsborgere, havde begge haft beskæftigelse som arbejdstagere i Forbundsrepublikken Tyskland siden 1971. I 1989 vendte Ümit Bekleyen sammen med hele sin familie tilbage til Tyrkiet, hvor hun afsluttede sin skoleuddannelse og blev uddannet til landskabsarkitekt.

8. I januar 1999 vendte Ümit Bekleyen med Land Berlins godkendelse tilbage til Forbundsrepublikken Tyskland uden sin familie med henblik på at fortsætte sin videregående uddannelse dér. I marts 1999 fik hun sin første midlertidige opholdstilladelse, der blev fornyet adskillige gange, senest i form af en tidsbegrænset opholdstilladelse indtil den 31. december 2005. Hun afsluttede i sommersemestret 2005 sine studier i landskabsarkitektur ved Technische Universität Berlin, hvorved hun opnåede titlen »Diplom-Ingenieurin«.

9. Ümit Bekleyen ansøgte den 19. december 2005 om opholdstilladelse i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 med henvisning til, at hun havde afsluttet en universitetsuddannelse i Forbundsrepublikken Tyskland. Land Berlin afslog ved afgørelse af ansøgningen med den begrundelse, at appellanten ikke opfyldte betingelserne for opholdsret i henhold til associeringsaftalen. Land Berlin har gjort gældende, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 kræver, at der er en vis tidsmæssig forbindelse mellem forældrenes ophold og barnets ophold, hvilket der ikke var tale om i den foreliggende sag. Ordlyden af og formålet med bestemmelsen i afgørelse nr. 1/80 forudsætter med henblik på erhvervelse af ret til beskæftigelse og ophold, at mindst en af forældrene stadig har bopæl i værtsmedlemsstaten, når barnet påbegynder en erhvervsuddannelse.

10. I maj 2007 fik Ümit Bekleyen på grundlag af artikel 6, stk. 1, første led, i afgørelse nr. l/80 en midlertidig opholdstilladelse, der var gyldig frem til den 13. maj 2009, på baggrund af den stilling, hun havde haft efter endt uddannelse hos et tysk selskab.

11. Ved et passivitetssøgsmål, der indledningsvis var anlagt i juli 2006 og efterfølgende blev udvidet til et søgsmål til prøvelse af afgørelsen af 21. september 2006, påstod Ümit Bekleyen stadfæstelse af retten til ophold i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

12. Verwaltungsgericht Berlin frifandt sagsøgte ved dom af 9. august 2007. Verwaltungsgericht anførte, at sagen kunne realitetsbehandles, eftersom sagsøgeren — uanset den omstændighed, at hun havde fået opholdstilladelse i medfør af artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 — havde retlig interesse. Da hun var berettiget til den retlige beskyttelse i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, havde hun fri adgang til arbejdsmarkedet i Forbundsrepublikken Tyskland. Sagen var imidlertid ugrundet, fordi Ümit Bekleyens lange ophold i Tyrkiet havde medført, at hun havde fortabt retten til at være omfattet af den privilegerede ordning i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

13. Ümit Bekleyen iværksatte derefter appel ved den forelæggende ret.

14. Da Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg har fundet, at afgørelsen af tvisten nødvendiggør en fortolkning af fællesskabsretten, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 […] fortolkes således, at den efter gennemførelsen af en erhvervsuddannelse i værtsmedlemsstaten opnåede ret til adgang til arbejdsmarkedet og den tilsvarende opholdsret også opstår, når et barn, der er født i værtsmedlemsstaten, efter at det med sin familie var vendt tilbage til familiens hjemland, som myndig vender alene tilbage til den pågældende medlemsstat med henblik på at påbegynde en erhvervsuddannelse på et tidspunkt, hvor hendes forældre, der er tyrkiske statsborgere, og som har været beskæftiget i medlemsstaten som arbejdstagere, definitivt var udrejst derfra allerede ti år tidligere?«

IV — Vurdering

15. Den forelæggende ret har principielt rejst det spørgsmål, om artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at retten til adgang til arbejdsmarkedet og den tilsvarende opholdsret, som en tyrkisk arbejdstagers barn er omfattet af efter afsluttet erhvervsuddannelse i værtsmedlemsstaten, kan påberåbes, hvis barnets forældre har forladt værtsmedlemsstaten definitivt før tidspunktet for deres barns indrejse på området og dettes påbegyndelse af erhvervsuddannelse.

16. Med henblik på en hensigtsmæssig besvarelse af dette spørgsmål erindres for det første om retspraksis vedrørende artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

17. Det bemærkes for det første, at Domstolen har fastslået, at denne bestemmelse har direkte virkning i medlemsstaterne, således at tyrkiske statsborgere, der opfylder betingelserne herfor, umiddelbart kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af denne bestemmelse ( 5 ).

18. Det skal for det andet bemærkes, at de rettigheder, som artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 giver tyrkiske arbejdstageres børn med hensyn til beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, nødvendigvis indebærer en opholdsret, da retten til adgang til arbejdsmarkedet og til beskæftigelse ellers ville være helt illusorisk ( 6 ).

19. Det skal for det tredje bemærkes, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 ikke kan fortolkes som alene omhandlende situationen for en umyndig person, som er barn af en tyrkisk arbejdstager, der er eller har været tilknyttet det lovlige arbejdsmarked i værtsmedlemsstaten, men ligeledes finder anvendelse på situationen for en myndig person, som er barn af en sådan arbejdstager ( 7 ).

20. I retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 indtager Akman-dommen, som den forelæggende ret udtrykkeligt har henvist til i forelæggelseskendelsen, en vigtig plads.

21. I denne sag fik Haydar Akman i 1980 tilladelse til at indrejse i Tyskland, hvor hans far havde lovlig beskæftigelse, med henblik på gennemførelse af ingeniørstudier. Efter med held i 1993 at have afsluttet studiet søgte han om en tidsubegrænset opholdstilladelse. Dette blev afvist, fordi hans far var vendt tilbage til Tyrkiet i 1986.

22. I Akman-dommen fastslog Domstolen, at i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 var retten til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse i værtsmedlemssten, som er tillagt tyrkiske arbejdstageres børn, underlagt to betingelser, nemlig dels at det pågældende barn skal have gennemført en erhvervsuddannelse i den pågældende medlemsstat, og dels at en af barnets forældre lovligt skal have været beskæftiget i denne stat i mindst tre år ( 8 ).

23. Da Domstolen fandt, at den første betingelse vedrørende gennemførelse af en erhvervsuddannelse var opfyldt i den pågældende sag, beskæftigede den sig med undersøgelsen af den anden betingelse vedrørende kravet om en af forældrenes beskæftigelse i tre år.

24. Hvad angår denne anden betingelse udtalte Domstolen, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 ikke kan fortolkes således, at den gør retten for barnet til at modtage ethvert tilbud om beskæftigelse betinget af, at den pågældende forælder har bopæl i den pågældende medlemsstat på det tidspunkt, hvor barnet efter afslutningen af sin erhvervsuddannelse ønsker beskæftigelse dér ( 9 ). Til understøttelse af denne opfattelse understregede Domstolen, at et barn af en vandrende tyrkisk arbejdstager, der har været lovligt beskæftiget i en medlemsstat i mindst tre år, hvis det har lovlig bopæl på denne medlemsstats område, har gennemført en uddannelse dér og har modtaget tilbud om at udøve erhvervsmæssig virksomhed i denne stat, på dette tidspunkt ikke længere anses for at være afhængig af tilstedeværelsen af en af dets forældre, idet vedkommende ved at få adgang til arbejdsmarkedet ikke længere forsørges af forældrene, men er i stand til at forsørge sig selv ( 10 ).

25. Domstolen har følgelig konkluderet, at henset til den pågældende bestemmelses ånd og formål såvel som til den sammenhæng, hvori den indgår, kan den anden betingelse i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 kun forstås således, at den alene kræver, at den pågældende forælder i mindst tre år har haft lovlig lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten på et hvilket som helst tidspunkt før det tidspunkt, hvor vedkommendes barn afslutter sin erhvervsuddannelse dér ( 11 ).

26. I den foreliggende sag bemærkes, at det væsentligste i det spørgsmål, der er forelagt Domstolen af den forelæggende ret, er, om den retspraksis, der er fastlagt i Akman-dommen, også finder anvendelse i en situation, hvor en tyrkisk arbejdstager, der har været i beskæftigelse, ikke har haft bopæl i den pågældende medlemsstat i ti år på det tidspunkt, hvor hans barn påbegynder en erhvervsuddannelse.

27. For at kunne give et hensigtsmæssigt svar på det stillede spørgsmål finder jeg det i dette perspektiv vigtigt at identificere de elementer, der kan sondre mellem den faktiske situation i hovedsagen og situationen i den sag, der gav anledning til Akman-dommen.

28. Det er for det første vigtigt at erindre om, at på det tidspunkt, hvor Haydar Akman, der havde fået tilladelse til at indrejse i Forbundsrepublikken Tyskland med henblik på at bo sammen med sin far, påbegyndte sine studier, havde hans far stadigvæk status af tyrkisk arbejdstager som omhandlet i artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, eftersom han stadig befandt sig på det lovlige arbejdsmarked i denne medlemsstat på daværende tidspunkt. Det var først på det tidspunkt, hvor Haydar Akman afsluttede sin erhvervsuddannelse og ønskede fri adgang til beskæftigelse med påstand om at gøre en ret gældende til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse på grundlag af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, at hans far ikke længere befandt sig på arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten.

29. I den foreliggende sag var Ümit Bekleyens forældre ikke beskæftigede og havde heller ikke bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland hverken ved påbegyndelsen af hendes erhvervsuddannelse eller på det tidspunkt, hvor hun afsluttede sine universitetsstudier.

30. Det, som retligt adskiller den foreliggende sag fra Akman-dommen, er tæt forbundet med denne faktiske omstændighed.

31. Det skal bemærkes, som jeg allerede har påpeget i punkt 22 i dette forslag til afgørelse, at Domstolen i Akman-sagen præciserede, at tyrkiske arbejdstageres børns ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse i værtsmedlemsstaten i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 var underlagt to betingelser, nemlig at det pågældende barn skal have gennemført en erhvervsuddannelse i den pågældende medlemsstat, og at mindst en af forældrene skal have været lovligt beskæftiget i denne medlemsstat i mindst tre år.

32. I den forbindelse skal jeg gøre en bemærkning vedrørende Domstolens fortolkning i Akman-sagen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 vedrørende de to betingelser, der skal være opfyldt af en tyrkisk statsborger, som vil påberåbe sig rettigheder med hensyn til beskæftigelse på grundlag af denne bestemmelse.

33. Jeg finder det vigtigt at understrege, at det ikke drejer sig om to, men om tre kumulative betingelser, som skal opfyldes for at kunne få ret til fri adgang til beskæftigelse på grundlag af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80. Den pågældende skal 1) have gennemført en erhvervsuddannelse i værtsmedlemsstaten, 2) bevise, at en af forældrene »[har] været lovligt beskæftiget i den pågældende medlemsstat i mindst tre år« og 3) være barn af en tyrkisk arbejdstager ( 12 ).

34. I denne sag er den første betingelse utvivlsomt opfyldt, eftersom Ümit Bekleyen havde afsluttet sine universitetsstudier og opnået titlen som »Diplom-Ingenieurin« i landskabsarkitektur.

35. Med hensyn til den anden betingelse i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 er det ikke bestridt af parterne, at den ligeledes er opfyldt i denne sag, eftersom Ümit Bekleyens forældre, der er tyrkiske statsborgere, begge havde haft lovlig beskæftigelse i Forbundsrepublikken Tyskland i mere end tre år.

36. Det er følgelig den tredje betingelse vedrørende status som barn af en tyrkisk arbejdstager, der er et centralt spørgsmål i denne sag.

37. Identificeringen af dette element som det element, der adskiller denne sag fra Akman-dommen, giver mulighed for bedre at definere sagens genstand. Den nationale ret har i det væsentlige rejst spørgsmålet om nødvendigheden af, at der foreligger et samtidighedsforhold mellem forekomsten af en forælders status som tyrkisk arbejdstager som omhandlet i afgørelse nr. 1/80 og påbegyndelsen og varigheden af barnets erhvervsuddannelse med henblik på dettes erhvervelse af retten i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

38. Den danske og den nederlandske regering har gjort gældende, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 ikke finder anvendelse på et barn af tyrkiske forældre, når det først påbegynder sine studier i værtsmedlemsstaten på et tidspunkt, hvor begge dets forældre definitivt har forladt denne stats område. De to regeringer er af den opfattelse, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 gør retten til fri adgang til arbejdsmarkedet — og den heraf følgende opholdsret — betinget af en vis tidsmæssig sammenhæng mellem forældrenes ophold og beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og barnets mulighed for at få adgang til beskæftigelse efter at have gennemført en erhvervsuddannelse dér.

39. Det kan udledes af dette standpunkt, som understreger betydningen af den tredje betingelse vedrørende status som »en tyrkisk arbejdstagers barn«, at en af den tyrkiske statsborgers forældre skal have status som tyrkisk arbejdstager som omhandlet i afgørelse nr. 1/80 ved påbegyndelsen af og under det pågældende barns studier, for at det efter gennemførelsen af sin erhvervsuddannelse kan få ret til fri adgang til beskæftigelse på værtsmedlemsstatens arbejdsmarked.

40. For så vidt angår status som »en tyrkisk arbejdstagers barn« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, som den tyrkiske statsborger skal have for efter afslutningen af sin erhvervsuddannelse at kunne opnå ret til fri adgang til beskæftigelse, skal det bemærkes, at dette stykke, i modsætning til hvad der udtrykkeligt er anført i artikel 6 og artikel 7, stk. 1, i samme afgørelse, ikke kræver, at den tyrkiske arbejdstager, hvis barn ønsker at gøre en opholdsret gældende, skal være tilknyttet det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, hvilket er en supplerende betingelse, der imidlertid anvendes i de to sidstnævnte bestemmelser.

41. Det problem, der rejses ved denne særegenhed af ordlyden af artikel 7, stk. 2, består i at fastlægge, om det skyldes fællesskabslovgivers vilje til at foretage en sammenfattende henvisning til det i de to andre bestemmelser — artikel 6 og artikel 7, stk. 1 — indeholdte begreb tyrkisk arbejdstager, eller om det drejer sig om et valg gående ud på at differentiere den pågældende bestemmelses anvendelsesbetingelser i forhold til de andres.

42. For at kaste lys over betydningen af den pågældende ordlyd i forhold til den foreliggende sag skal der tages udgangspunkt i Domstolens domme i Bozkurt-sagen ( 13 ) og Tetik-sagen ( 14 ). I den sag, der gav anledning til den første af disse to domme, undersøgte Domstolen betingelserne i artikel 6, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, som ligestiller visse fraværsperioder med lovlig beskæftigelse, og hvorefter »[å]rlig ferie, barselsorlov og fravær på grund af arbejdsulykker eller sygdom af kortere varighed ligestilles med perioder med lovlig beskæftigelse. Uforskyldte arbejdsløshedsperioder, der er behørigt konstateret af de kompetente myndigheder, og fravær af længere varighed på grund af sygdom er ikke, selv om de ikke ligestilles med perioder med lovlig beskæftigelse, til skade for de rettigheder, der er erhvervet gennem den forudgående beskæftigelsesperiode«. Domstolen blev anmodet om at præcisere, om en tyrkisk arbejdstager, som i dette tilfælde Ahmet Bozkurt, på grundlag af denne bestemmelse var sikret ret til at forblive på værtsmedlemsstatens område, efter at han havde været udsat for en arbejdsulykke og som følge deraf var blevet varigt uarbejdsdygtig.

43. Domstolen fastslog, at i betragtning af formålet med afgørelse nr. 1/80, der er at regulere situationen for tyrkiske arbejdstagere, der har beskæftigelse, må opholdsretten fortsat anses for et accessorium til denne beskæftigelse, således at han kun kan forblive i værtsmedlemsstaten, for det tilfælde at arbejdsforholdet afbrydes, hvis afbrydelsen er af kortere varighed. Ifølge Domstolen var denne fortolkning i overensstemmelse med ordlyden af artikel 6, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, der alene vedrører midlertidigt fravær i tilfælde, hvor der principielt ikke er tvivl om, at arbejdstageren fremover fortsat vil være erhvervsaktiv. Ved varig uarbejdsdygtighed er arbejdstageren derimod ikke længere til rådighed for arbejdsmarkedet, hvorfor der ikke er nogen objektivt begrundet interesse i at sikre ham ret til adgang til arbejdsmarkedet og — som et accessorium hertil — en opholdsret ( 15 ).

44. Ifølge Domstolen omfatter artikel 6 i afgørelse nr. 1/80 »ikke en tyrkisk statsborger, der endeligt har forladt arbejdsmarkedet i en medlemsstat« ( 16 ). Domstolen udledte heraf, at »[i] mangel af en speciel regel, der indrømmer tyrkiske arbejdstagere ret til fortsat at opholde sig på en medlemsstats område efter at have haft beskæftigelse dér, […], bortfalder den tyrkiske statsborgers ret til ophold […], såfremt den pågældende er blevet fuldstændigt og varigt uarbejdsdygtig« ( 17 ).

45. I Tetik-dommen har Domstolen, idet den bekræftede, hvad den havde udtalt i Bozkurt-dommen, yderligere præciseret, »at en tyrkisk arbejdstager, som har haft lovlig beskæftigelse i mere end fire år i en medlemsstat, som frivilligt beslutter at opgive sin beskæftigelse for i samme medlemsstat at søge ny beskæftigelse, og som ikke straks har kunnet indtræde i et nyt ansættelsesforhold, i denne stat inden for en rimelig frist har en opholdsret med henblik på dér at søge ny lønnet beskæftigelse, for så vidt han fortsat er tilknyttet medlemsstatens lovlige arbejdsmarked, idet han i givet fald overholder de i denne stat gældende retsforskrifter, f.eks. ved at lade sig registrere som arbejdssøgende og ved at stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen« ( 18 ).

46. I lyset af disse to domme har den danske og den nederlandske regering foreslået at forstå særegenheden ved ordlyden af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 i den første af de to betydninger, der er angivet i punkt 41 i dette forslag til afgørelse, dvs. således, at det skyldes fællesskabslovgivers vilje til at foretage en sammenfattende henvisning til det i artikel 7, stk. 1, anvendte begreb tyrkisk arbejdstager.

47. Efter de to regeringers mening er det nødvendigt a) at tage hensyn til den omstændighed, at Ümit Bekleyens forældre, der havde forladt Forbundsrepublikken Tysklands område og ikke boet dér i ti år, endeligt havde forladt arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten, b) at udlede, at på det tidspunkt og i de perioder, hvor Ümit Bekleyen påbegyndte, gennemførte og afsluttede sin erhvervsuddannelse i Forbundsrepublikken Tyskland, havde de ikke længere status som tyrkiske arbejdstagere i henhold til anvendelsen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 og c) at løse det af den forelæggende ret forelagte problem ved at fastslå, at en person, der befinder sig i Ümit Bekleyens situation ved afslutningen af sin erhvervsuddannelse ikke kan erhverve retten til fri adgang til beskæftigelse og derfor ikke kan påberåbe sig rettigheder med hensyn til beskæftigelse og ophold på grundlag af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

48. Tre grunde er til hinder for en sådan løsning på det problem, der forelægges Domstolen, nemlig grunde, der er forbundet med a) de af associeringsaftalen og afgørelse nr. 1/80 forfulgte mål, b) det forskellige indhold af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 i forhold til samme artikel stk. 1 og c) indvirkningen af artikel 59 i tillægsprotokollen på fortolkningen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

A — De ved associeringsaftalen og afgørelse nr. 1/80 forfulgte formål

49. Som Domstolen klart har understreget, a) præciserer associeringsaftalens artikel 12, at aftalen »har til formål at fremme en stadig og afbalanceret styrkelse af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem parterne, herunder på arbejdskraftens område, ved gradvist at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed« ( 19 ), og b) gennemførelsen af dette formål skal »i videst muligt omfang« forfølges ved at overføre de regler og principper, der regulerer arbejdskraftens frie bevægelighed i Fællesskabet, på gennemførelsen af associeringsaftalens regler ( 20 )»med henblik på at forbedre det tyrkiske folks levestandard og senere at lette Republikken Tyrkiets optagelse i Fællesskabet (fjerde betragtning i præamblen til og artikel 28 i associeringsaftalen)« ( 21 ).

50. Dette formål med associeringsaftalen må nødvendigvis inspirere fortolkningen af afgørelse nr. 1/80, som ifølge første og tredje betragtning i præamblen blev vedtaget under hensyntagen til »de særlige forhold, som kendetegner associeringsforbindelserne mellem Fællesskabet og Tyrkiet«, og som sigter mod at »gennemføre [aftalens] bestemmelser […] vedrørende udveksling af unge arbejdstagere«.

51. I lyset af at de bestemmelser i afgørelse nr. 1/80, som skal fortolkes, nemlig artikel 6 og artikel 7, stk. 1 og 2, følgelig indgår i en sammenhæng, hvor Fællesskabet forfølger en gradvis gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed under særlig hensyntagen til unge tyrkiske arbejdstageres adgang til Fællesskabets arbejdsmarked, skal de fortolkes således, at der sondres mellem den generelle målsætning, de har til fælles, og den specielle funktion, som hver af dem forfølger.

52. Et fælles generelt formål for alle tre bestemmelser udgøres af den omstændighed, at de sigter mod at fremme en gradvis gennemførelse af tyrkiske arbejdstageres frie bevægelighed mellem hver af Fællesskabets medlemsstater og Tyrkiet.

53. Artikel 6 i afgørelse nr. 1/80 har til funktion at specificere den måde, hvorpå den gradvise integration af tyrkiske arbejdstagere skal gennemføres på arbejdsmarkedet i en af Fællesskabets medlemsstater.

54. Artikel 7, stk. 1 og 2, i afgørelse nr. 1/80 forfølger den generelle målsætning i det system, de er tilknyttet, ved at fastsætte adgang for familiemedlemmer til værtsmedlemsstatens arbejdsmarked. Dette de to stykkers fælles generelle formål bekræftes af Derin-dommen, hvorefter formålet med artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 er »en gradvis konsolidering af situationen for [tyrkiske] arbejdstageres familiemedlemmer i den pågældende medlemsstat med henblik på at gøre det muligt for dem efter en vis tid at føre en uafhængig tilværelse dér« ( 22 ).

55. Adgangen for tyrkiske arbejdstageres familiemedlemmer til værtsmedlemsstatens arbejdsmarked har form af en ret til, efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst tre år — med forbehold af den fortrinsstilling, der indrømmes arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater — at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse, hvis det alene drejer sig om familiemedlemmer (artikel 7, stk. 1, første led), efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst fem år, fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse efter eget valg (stk. 1, andet led) og, hvis det drejer sig om et barn (og ikke alene om et familiemedlem), dennes mulighed for i værtsmedlemsstaten at modtage ethvert tilbud om beskæftigelse, forudsat at en af forældrene har været lovligt beskæftiget i mindst tre år, og at det pågældende barn har gennemført en erhvervsuddannelse dér (artikel 7, stk. 2).

56. Artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 har som specifikt formål gennemførelse af integration af tyrkiske arbejdstagere på værtsmedlemsstatens arbejdsarbejdsmarked ved at imødekomme deres interesse i at blive forenet med deres familiemedlemmer på en måde, der passer med deres ønske om adgang til arbejdsmarkedet. Derfor er det fastsat, at deres familiemedlemmers rettigheder er underlagt den betingelse, at arbejdstageren er tilknyttet og vedbliver at være tilknyttet det lovlige arbejdsmarked i værtsmedlemsstaten.

57. Som Domstolen har udtalt i Kadiman-dommen ( 23 ), gælder det for artikel 7, stk. 1, a) at den har til formål at »lette adgangen til beskæftigelse og ophold for en tyrkisk arbejdstager, der er tilknyttet det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, samtidig med at den skal tilgodese opretholdelsen af hans familiemæssige tilknytning« ( 24 ), b) at den giver disse familiemedlemmer ret til, efter en vis tid, at tage beskæftigelse i denne stat »for at styrke en varig tilknytning til værtsmedlemsstaten for familien til den tyrkiske vandrende arbejdstager« ( 25 ), og c) at den »skal skabe gunstige betingelser for familiesammenføring i værtsmedlemsstaten, idet familiemedlemmerne for det første har lov til at opholde sig hos den vandrende arbejdstager, og idet deres stilling efterfølgende befæstes af den ret, der indrømmes dem, til at tage beskæftigelse i denne stat« ( 26 ).

58. Artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 har derimod ikke til formål at skabe gunstige betingelser for familiesammenføring i værtsmedlemsstaten ( 27 ), men at fremme adgangen for tyrkiske arbejdstageres børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse på værtsmedlemsstatens arbejdsmarked med henblik på gradvist at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed ( 28 ). Det er grunden til, at anvendelsen af dette stykke ikke er tættere forbundet med målet om integration af et tyrkisk barns forældre i værtsmedlemsstaten, og at denne bestemmelse ikke kræver deres tilknytning til den pågældende medlemsstats lovlige marked på det tidspunkt, hvor barnet ønsker at modtage et tilbud om beskæftigelse.

59. Den af den danske og den nederlandske regering foreslåede fortolkning, som forudsætter forældrenes faktiske tilstedeværelse på værtsmedlemsstatens område og tilknytning til denne stats lovlige arbejdsmarked, fratager artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 enhver effektiv virkning, for så vidt som denne bestemmelse ikke tilfører noget nyt i forhold til artikel 7, stk. 1, som mere bredt omhandler familiesammenføring med »familiemedlemmer«.

60. Eftersom artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 ikke specifikt forfølger et mål om familiesammenføring, kan den ikke forstås som indeholdende en betingelse om forældrenes ophold og beskæftigelse og dermed om fælles bopæl for forældre og barn ved sidstnævntes påbegyndelse af og under erhvervsuddannelsen.

B — Forskellen med hensyn til indhold mellem artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 og artikel 7, stk. 1

61. I lyset af de forskellige specifikke funktioner for artikel 7, stk. 1 og stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 skal indholdet af stk. 1 fortolkes således, at det giver anledning til en ret for familiemedlemmer til en tyrkisk arbejdstager tilknyttet en medlemsstats lovlige arbejdsmarked, som har fået tilladelse til at slutte sig til ham som en ret, der er afledt af arbejdstagerens ret, mens indholdet af stk. 2 derimod skal fortolkes således, at det, når de deri fastsatte betingelser er opfyldt, giver anledning til en selvstændig ret for hans børn.

62. Udformningen af en ret for tyrkiske arbejdstageres børn til fri adgang til arbejdsmarkedet i Fællesskabets medlemsstater som en selvstændig og ikke som en afledt ret, der følger heraf, modsiges ikke af den omstændighed, at — som jeg har understreget i punkt 31 ff. i dette forslag til afgørelse — artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 fastsætter denne ret netop for »tyrkiske arbejdstageres børn […] forudsat at en af forældrene har haft lovlig beskæftigelse i den pågældende medlemsstat i mindst tre år«.

63. Dette element indebærer utvivlsomt, at retten for et barn af tyrkiske arbejdstagere til fri adgang til værtsmedlemsstatens arbejdsmarked har sin oprindelse i det arbejde, der tidligere er udført af disse. Funktionen i henhold til afgørelsens artikel 7, stk. 2, betyder, at det pågældende element ikke anvendes til at gøre bevarelsen af en af forældrenes status som tyrkisk arbejdstager under det pågældende barns uddannelse til en betingelse for anvendelsen af denne artikel. Dette element må sammen med barnets opnåelse af et eksamensbevis for en erhvervsuddannelse anses for et faktisk element, der skal tages i betragtning for at fastlægge barnets mindste integrationsgrad i værtsmedlemsstatens samfund. Det er på grund af et sådant integrationsniveau, at afgørelse nr. 1/80, i associeringsaftalens ånd, jf. punkt 49 og 50 i dette forslag til afgørelse, har vurderet det nødvendigt at indrømme barnet en privilegeret status i forhold til enhver anden tredjelandsborger og ethvert andet medlem af den samme familie.

64. Det er helt klart i lyset af denne opfattelse af status som barn af en tyrkisk arbejdstager som en historisk oplysning, der har en sociologisk værdi, at Domstolen i præmis 30 i Akman-dommen udtalte, at afgørelsens artikel 7, stk. 2, har anvendt verbet »beskæftige« i en datidsform — i modsætning til anvendelsen af nutid i artikel 7, stk. 1 ( 29 ) — og fastsat den pågældende ret, »forudsat at en af forældrene har været lovligt beskæftiget i den pågældende medlemsstat i mindst tre år«. Domstolen har således valoriseret denne omstændighed for at fastslå, at denne formulering »udgør et indicium for, at det pågældende krav […] skal have været opfyldt i et tidsrum, der ligger noget forud for det tidspunkt, hvor barnet har gennemført sin erhvervsuddannelse« ( 30 ).

65. Som jeg har anført i punkt 61 i dette forslag til afgørelse, indrømmer afgørelse nr. 1/80 barnet en selvstændig ret til adgang til arbejdsmarkedet i en af Fællesskabets medlemsstater ikke alene på grundlag af, at det er barn af en arbejdstager, som har været i lovlig, lønnet beskæftigelse i mindst tre år i en medlemsstat, men også fordi det har opnået et eksamensbevis efter at have gennemført en erhvervsuddannelse i samme land.

66. Det er på grundlag af disse to betingelser, at afgørelse nr. 1/80 har iværksat princippet om »gradvis gennemførelse af tyrkiske arbejdstageres frie bevægelighed«, som associeringsaftalen er inspireret af. På den ene side ligestiller afgørelse nr. 1/80 ikke tyrkiske børn med fællesskabsarbejdstagere, da den alene fastsætter deres adgang til arbejdsmarkedet i det land, hvor en af deres forældre har været lovligt beskæftiget i mindst tre år; på den anden side giver den dem kun adgang til arbejdsmarkedet, hvis de har erhvervet kapacitet til at blive integreret i dette land på et tilstrækkeligt niveau, dokumenteret ved opnåelsen af et eksamensbevis efter endt erhvervsuddannelse.

67. Det følger af alle de ovenstående overvejelser, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 — medmindre der nås frem til en anden konklusion på grundlag af en anvendelse af tillægsprotokollens artikel 59 — skal fortolkes således, at et barn af en tyrkisk arbejdstager, som lovligt har været beskæftiget i værtsmedlemsstaten i tre år, og som har gennemført en erhvervsuddannelse i denne medlemsstat, kan påberåbe sig en ret til fri adgang til arbejdsmarkedet i den samme stat og tilsvarende opholdsret til trods for den omstændighed, at dets forældre har forladt denne medlemsstat definitivt, inden barnet indrejste på medlemsstatens område og påbegyndte sin erhvervsuddannelse.

C — Indvirkningen af tillægsprotokollens artikel 59 på fortolkningen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80

68. Den forelæggende ret har rejst spørgsmålet, om den i det foregående punkt anførte fortolkning er forenelig med tillægsprotokollens artikel 59, hvorefter »Tyrkiet ikke må gives gunstigere betingelser end dem, som medlemsstaterne indrømmer hinanden på grundlag af EF-traktaten«. Der må derfor foretages en sammenligning med sigte på at fastlægge, om løsningen på det pågældende problem, som er anført i det foregående punkt, ikke medfører, i et tilfælde som i tvisten i hovedsagen, at et barn af en tyrkisk arbejdstager gives gunstigere betingelser end et barn af en arbejdstager fra Fællesskabet. En sådan sammenligning er så meget desto vigtigere, som den forelæggende ret er af den opfattelse, at et barn af en statsborger i Den Europæiske Union ikke bevarer de rettigheder, der følger af et tidligere ophold i værtsmedlemsstaten, hvis han vender tilbage dertil alene, efter at have forladt landet sammen med sine forældre, for at påbegynde en erhvervsuddannelse dér.

69. For at foretage en fyldestgørende sammenligning er det vigtigt med to indledende bemærkninger.

70. For det første fremgår det af fast retspraksis, at afgørelse nr. 1/80 ikke berører medlemsstaternes kompetence til at udstede forskrifter hverken om tyrkiske statsborgeres indrejse i deres land eller om betingelserne for deres første beskæftigelse ( 31 ).

71. Med hensyn til situationen for en tyrkisk arbejdstagers familiemedlemmer har Domstolen i Ergat-dommen udtalt, at til trods for vedtagelsen af afgørelse nr. 1/80 har medlemsstaterne kompetence til at udstede forskrifter såvel om indrejsetilladelse for et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager som om betingelserne for hans ophold i den oprindelige periode på tre år, som går forud for hans ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse ( 32 ).

72. Medlemsstaternes nævnte kompetence indebærer ligeledes beføjelsen til at udstede forskrifter om genbosættelse eller tilbagetagelse af et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, som tidligere har erhvervet de i artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 fastsatte rettigheder, men som principielt har fortabt denne retsstilling, fordi den pågældende arbejdstager har forladt værtsmedlemsstaten i en længere periode uden lovlige grunde. Domstolen har følgelig fastslået, at den pågældende medlemsstats myndigheder har ret til at kræve, at såfremt et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager senere ønsker at bosætte sig i den nævnte stat, skal han indgive en ny ansøgning med henblik på at få tilladelse til at slutte sig til den pågældende arbejdstager, hvis han stadig er afhængig af ham, eller for at få tilladelse til at arbejde i medfør af artikel 6 i afgørelse nr. 1/80 ( 33 ).

73. Det skal præciseres, at den fortolkning af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, som jeg foreslår i punkt 67 i dette forslag til afgørelse, ikke gør indgreb i medlemsstaternes kompetence til at gøre en tyrkisk arbejdstagers barns tilbagevenden, efter at det definitivt har forladt værtsmedlemsstaten med sin familie, betinget af udstedelsen af en ny indrejsetilladelse, såfremt det pågældende barn ønsker at fortsætte studierne i denne medlemsstat ( 34 ).

74. For det andet skal der ved sammenligningen mellem situationen for et barn af en tyrkisk arbejdstager og situationen for et barn af en statsborger fra en medlemsstat i et tilfælde som det, der er genstand for tvisten i hovedsagen, tages hensyn til den omstændighed, at opholdsretten i Forbundsrepublikken Tyskland, som blev indrømmet Ümit Bekleyen efter hendes tilbagevenden til denne medlemsstat med henblik på at fortsætte sin erhvervsuddannelse, var baseret på national ret og ikke på afgørelse nr. 1/80.

75. I lyset af denne oplysning skal der, for at foretage denne sammenligning, i modsætning til hvad der er anført i den danske regerings indlæg og i den forelæggende rets udtalelse, tages hensyn til Ümit Bekleyens situation på det tidspunkt, hvor hun afsluttede sin erhvervsuddannelse og ønskede at indtræde på værtsmedlemsstatens arbejdsmarked, hvor hun gjorde en ret i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 gældende, og ikke på det tidspunkt, hvor hun indrejste i denne stat og påbegyndte sine universitetsstudier. De særlige forhold, som kendetegner hendes situation, skyldes den omstændighed, at hendes forældre ikke længere havde bopæl i værtsmedlemsstaten hverken på tidspunktet for hendes tilbagevenden til denne medlemsstat eller under hendes erhvervsuddannelse, og hendes sag hører dermed ikke ind under familiesammenføring. Det drejer sig således om et myndigt barn, som ved afslutningen af sine universitetsstudier befandt sig i en selvstændig persons situation ( 35 ). Følgelig skal hendes rettigheder i henhold til afgørelse nr. 1/80 sammenlignes med rettighederne for et barn af en EU-borger, som ønsker at indtræde på arbejdsmarkedet i en anden medlemsstat efter afslutningen af sin erhvervsuddannelse i denne stat, uden at forældrene befinder sig i den pågældende medlemsstat ( 36 ).

76. Det skal bemærkes, at situationen for et barn af en europæisk statsborger i modsætning til den forelæggende rets opfattelse ikke hører ind under hverken artikel 7, stk. 1, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (herefter »direktiv 2004/38«) ( 37 ) eller artikel 12, stk. 1, i dette direktiv ( 38 ).

77. I henhold til artikel 7, stk. 1, litra d), i direktiv 2004/38 er der opholdsret på en anden medlemsstats område i mere end tre måneder for familiemedlemmer, der ledsager eller slutter sig til en unionsborger, såfremt sidstnævnte har status som arbejdstager [litra a) i stk. 1] eller råder over tilstrækkelige midler [litra b) i stk. 1] eller er under uddannelse [litra c) i stk. 1].

78. Det følger af udtrykket »der ledsager eller slutter sig til«, der er anvendt i denne bestemmelse, at ved at forfølge målet om familiesammenføring forudsætter artikel 7, stk. 1, litra d), i direktiv 2004/38 tilstedeværelsen af mindst en af det pågældende barns forældre på værtsmedlemsstatens område, for at det kan have opholdsret. Den undersøgelse, der skal gennemføres i henhold til tillægsprotokollens artikel 59, skal, som jeg har anført i punkt 75 i dette forslag til afgørelse, foretages ved en sammenligning mellem situationen for et tyrkisk barn, der er omhandlet i den pågældende sag, med situationen for et barn af en unionsborger, hvis forældre ikke længere har bopæl på værtsmedlemsstatens område på det tidspunkt, hvor det ønsker at gøre ret til fri adgang til arbejdsmarkedet gældende.

79. I henhold til artikel 12, stk. 1, i direktiv 2004/38 bevarer familiemedlemmer ret til ophold i tilfælde af unionsborgerens død eller udrejse. Det skal følgelig konstateres, at der ikke kan tages hensyn hertil ved den sammenligning, der skal foretages på grundlag af tillægsprotokollens artikel 59, eftersom den skal foretages i forhold til en situation, hvor et barns forældre ikke længere havde bopæl i værtsmedlemsstaten på tidspunktet for dets tilbagevenden og under dets ophold i denne stat.

80. Hvad angår et barn af en unionsborger, som selv har dette borgerskab, skal der derimod tages hensyn til artikel 18 EF og 39 EF, artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/38 samt Domstolens retspraksis vedrørende artikel 39 EF.

81. I henhold til artikel 18, stk. 1, EF har »[e]nhver unionsborger […] ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i denne traktat og i gennemførelsesbestemmelserne hertil«.

82. Artikel 39, stk. 1, EF bestemmer generelt, at arbejdskraftens frie bevægelighed sikres inden for Fællesskabet, mens det i artikel 39, stk. 2, hedder, at den frie bevægelighed forudsætter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår. Arbejdskraftens frie bevægelighed indebærer ifølge artikel 39, stk. 3, litra a) og b), retten til at søge faktisk tilbudte stillinger og retten til frit at bevæge sig inden for medlemsstaternes område i dette øjemed.

83. Endvidere bestemmer artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/38, at en unionsborger har ret til at opholde sig på en anden medlemsstats område i mere end tre måneder, hvis han er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i værtsmedlemsstaten.

84. Domstolens retspraksis vedrørende artikel 39 EF har endelig vist, at begrebet »arbejdstager« er et fællesskabsretligt begreb, som ikke må fortolkes indskrænkende ( 39 ). Domstolen har præciseret i forbindelse med konstateringer, som også er nødvendige i fortolkningen af begrebet »arbejdstager« som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/38, at dette begreb ikke alene omfatter den person, der flytter til en anden medlemsstat for at modtage et faktisk tilbud om beskæftigelse, men ligeledes den, som gør det for at søge beskæftigelse dér ( 40 ).

85. Det følger heraf, at en statsborger fra en medlemsstat, som er et myndigt barn af en unionsborger og har afsluttet sine universitetsstudier i en anden medlemsstat, ikke alene har selvstændig ret til ophold på værtsmedlemsstatens område, men også har ret til fri adgang til lønnet beskæftigelse på arbejdsmarkedet i den samme medlemsstat. Denne ret kan ifølge artikel 39, stk. 3, EF kun begrænses af hensyn til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed.

86. Når det derimod drejer sig om rettighederne for et barn af en tyrkisk arbejdstager, må det konstateres, at tyrkiske statsborgere, som har ret til adgang til beskæftigelse og ophold, som er tillagt dem ved artikel 7 i afgørelse nr. 1/80, til forskel fra unionsborgere ikke har ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet, men kun kan påberåbe sig visse rettigheder på værtsmedlemsstatens område ( 41 ).

87. Hertil kommer, som jeg har anført i punkt 33 i dette forslag til afgørelse, at for at et barn af en tyrkisk statsborger kan få ret til fri adgang til beskæftigelse og tilsvarende opholdstilladelse i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, skal det opfylde tre kumulative betingelser: 1) være barn af en tyrkisk arbejdstager, 2) bevise, at en af dets forældre »[har] været lovligt beskæftiget i den pågældende medlemsstat i mindst tre år« og 3) have gennemført en erhvervsuddannelse i værtsmedlemsstaten.

88. Det følger heraf, at et barn af en tyrkisk statsborger, til forskel fra et barn af en unionsborger, ikke har ubetinget ret til adgang til en medlemsstats arbejdsmarked og tilsvarende ret til ophold, eftersom det skal opfylde flere betingelser for at erhverve disse rettigheder. Hertil kommer, at hvad angår rækkevidden af de rettigheder, det er tillagt ved artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, således som det er konstateret i de foregående punkter i dette forslag til afgørelse, er de forbundet med væsentlige ulemper (manglende fri bevægelighed inden for Fællesskabet, indrejse til en medlemsstats område er underlagt den pågældende medlemsstats nationale ret) i forhold til de rettigheder, som en fællesskabsborger har i henhold til traktatreglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed og afledte retsakter, der er vedtaget til gennemførelse af dem.

89. Heraf følger, at den foreslåede fortolkning af rettighederne i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 ikke medfører, at et barn af en tyrkisk arbejdstager har gunstigere betingelser end dem, som et barn af en unionsborger har i medfør af traktaten.

90. På baggrund af disse betragtninger er jeg af den opfattelse, at det ikke er i strid med tillægsprotokollens artikel 59 at fortolke artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 således, at et barn af en tyrkisk arbejdstager, der har været lovligt beskæftiget i værtsmedlemsstaten i tre år, og som selv har gennemført en erhvervsuddannelse i denne medlemsstat, kan påberåbe sig ret til fri adgang til arbejdsmarkedet i den samme stat og tilsvarende opholdsret, til trods for at dets forældre forlod denne medlemsstat definitivt, inden barnet indrejste på den nævnte medlemsstats område og påbegyndte sin erhvervsuddannelse.

V — Forslag til afgørelse

91. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg, således: »Artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, som blev vedtaget af associeringsrådet, der blev oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, skal fortolkes således, at et barn af en tyrkisk arbejdstager, der har været beskæftiget lovligt i værtsmedlemsstaten i tre år, og som selv har gennemført en erhvervsuddannelse i denne medlemsstat, kan påberåbe sig ret til fri adgang til arbejdsmarkedet i den samme stat og tilsvarende opholdsret, til trods for at dets forældre forlod denne medlemsstat definitivt, inden barnet indrejste på den nævnte medlemsstats område og påbegyndte sin erhvervsuddannelse.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Associeringsrådet blev oprettet ved aftalen, som blev undertegnet den 12.9.1963 i Ankara af Republikken Tyrkiet på den ene side og EØF’s medlemsstater og Fællesskabet på den anden side. Aftalen blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af (Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 541, herefter »associeringsaftalen«).

( 3 ) – Afgørelsen af 19.9.1980 om udvikling af associeringen trådte i kraft den . Den er ikke blevet offentliggjort i EF-Tidende, men kan læses i Associeringsaftale og protokoller EØF-Tyrkiet og andre grundtekster, Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer, Bruxelles, 1992.

( 4 ) – Undertegnet den 23.11.1970 i Bruxelles med henblik på at fastsætte vilkårene, retningslinjerne og tempoet for gennemførelsen af overgangsfasen, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning nr. 2760/72/EØF af (Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 581, herefter »tillægsprotokollen«).

( 5 ) – Dom af 5.10.1994, sag C-355/93, Eroglu, Sml. I, s. 5113, præmis 17, af , sag C-210/97, Akman, Sml. I, s. 7519, præmis 23, og af , sag C-502/04, Torun, Sml. I, s. 1563, præmis 19.

( 6 ) – Eroglu-dommen, præmis 20 og 23, Akman-dommen, præmis 24, og Torun-dommen, præmis 20.

( 7 ) – Torun-dommen, præmis 27 og 28.

( 8 ) – Præmis 25.

( 9 ) – Præmis 44.

( 10 ) – Præmis 45.

( 11 ) – Præmis 47.

( 12 ) – Det bemærkes, at selv om Domstolen i Akman-dommen kort undersøgte, om Haydar Akman havde status af barn af en tyrkisk arbejdstager, en status, som blev bestridt af den tyske og den græske regering, behandlede den ikke dette kriterium som en betingelse, der udtrykkeligt var anført i artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.

( 13 ) – Dom af 6.6.1995, sag C-434/93, Sml. I, s. 1475.

( 14 ) – Dom af 23.1.1997, sag C-171/95, Sml. I, s. 329.

( 15 ) – Bozkurt-dommen, præmis 36.

( 16 ) – Ibidem, præmis 39.

( 17 ) – Ibidem, præmis 40.

( 18 ) – Ibidem, præmis 48.

( 19 ) – Dom af 18.7.2007, sag C-325/05, Derin, Sml. I, s. 6495, præmis 3.

( 20 ) – Jf. Bozkurt-dommen, præmis 20.

( 21 ) – Derin-dommen, præmis 3. Jf. herom S. O’Leary, Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of Justice on Art. 48 EC, i festskrift til G.F. Mancini, 1998, s. 738.

( 22 ) – Præmis 71.

( 23 ) – Dom af 17.4.1997, sag C-351/95, Sml. I, s. 2133.

( 24 ) – Ibidem, præmis 34.

( 25 ) – Ibidem, præmis 35.

( 26 ) – Ibidem, præmis 36.

( 27 ) – Jf. Akman-dommen, præmis 34.

( 28 ) – Jf. Akman-dommen, præmis 38, og Torun-dommen, præmis 23.

( 29 ) – I stk. 1 fastlægger afgørelse nr. 1/80 betingelserne for adgang til værtsmedlemsstatens arbejdsmarked for et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, der er »tilknyttet« dette marked.

( 30 ) – Det er på grundlag af denne fortolkning af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, som er indeholdt i præmis 30 i Akman-dommen, at Domstolen i dommens præmis 44 fastslog, at stk. 2 ikke kan fortolkes således, at den gør retten for barnet til at modtage ethvert tilbud om beskæftigelse betinget af, at den pågældende forælder har bopæl i den pågældende medlemsstat på det tidspunkt, hvor barnet efter afslutningen af sin erhvervsuddannelse ønsker at tage beskæftigelse dér. Domstolens snævrere formulering i forhold til formuleringen i præmis 30 i Akman-dommen, som er gengivet ovenfor, skyldes — netop — den omstændighed, at den i denne sag udgjorde anvendelsen af fortolkningen af det pågældende stykke, der var nødvendig for at besvare det præjudicielle spørgsmål, der var forelagt Domstolen.

( 31 ) – Jf. bl.a. dom af 16.12.1992, sag C-237/91, Kus, Sml. I, s. 6781, præmis 25, og Kadiman-dommen, præmis 31, samt dom af , sag C-337/07, Altun, Sml. I, s. 10323, præmis 48.

( 32 ) – Dom af 16.3.2000, sag C-329/97, Sml. I, s. 1487, præmis 42.

( 33 ) – Ergat-dommen, præmis 49, og Derin-dommen, præmis 67.

( 34 ) – Kommissionen har i denne forbindelse i sine skriftlige indlæg gjort gældende, at Ümit Bekleyen ikke havde fortabt sin retsstilling, der var erhvervet i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, dvs. at hun ved sin tilbagevenden havde fri adgang til enhver lønnet beskæftigelse og opholdsret i værtsmedlemsstaten. Kommissionen var af den opfattelse, at da Ümit Bekleyen i betragtning af sin status som umyndig ikke havde forladt værtsmedlemsstaten af egen vilje, men havde rettet sig efter forældrenes beslutning, kunne man ikke antage, at hun havde forladt denne stat »uden lovlige grunde«. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at man ikke må glemme, at det præjudicielle spørgsmål alene drejer sig om fortolkningen af artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80, og at spørgsmålet om de rettigheder, Ümit Bekleyen kunne udlede af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, ikke var rejst hverken i den nationale administrative procedure eller ved de nationale retter, og appellanten har end ikke nævnt det i sit indlæg. Jeg undersøger derfor ikke spørgsmålet, om Ümit Bekleyen har fortabt sin eventuelt erhvervede retsstilling, som Kommissionen har anført, i medfør af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, fordi hun havde forladt Forbundsrepublikken Tyskland.

( 35 ) – Domstolen har fastslået denne uafhængighed, som karakteriserer tidspunktet for afslutningen af universitetsstudier, i præmis 45 i Akman-dommen, hvorefter »[…] et barn af en vandrende tyrkisk arbejdstager, der har været lovligt beskæftiget i en medlemsstat i mindst tre år, hvis det har lovlig bopæl på denne medlemsstats område, har gennemført en uddannelse dér og har modtaget tilbud om at udøve erhvervsmæssig virksomhed i denne stat, på dette tidspunkt ikke længere anses for at være afhængig af tilstedeværelsen af en af dets forældre, idet vedkommende ved at få adgang til arbejdsmarkedet ikke længere forsørges af forældrene, men er i stand til at forsørge sig selv«.

( 36 ) – For at foretage denne sammenligning har jeg kun taget hensyn til en del af de argumenter, der er fremført i Derin-sagen, af to grunde. For det første har Domstolen i den pågældende sag sammenlignet rettighederne for et barn af en tyrkisk arbejdstager i henhold til artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, og ikke dem, der følger af samme artikels stk. 2. For det andet selv om Domstolen i præmis 68 i denne dom har udtalt, at »situationen for et barn af en vandrende tyrkisk arbejdstager ikke med føje kan sammenlignes med situationen for en efterkommer af en statsborger i en medlemsstat, henset til de betydelige forskelle, der karakteriserer deres respektive retlige situationer«, forholder det sig ikke desto mindre således, at dette er blevet fastslået i forbindelse med bedømmelsen af den udtømmende opregning af grundene til fortabelse af opholdsretten for familiemedlemmer til tyrkiske statsborgere i henhold til artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80. Jeg er følgelig af den opfattelse, at de argumenter, der har ligget til grund for Derin-dommen, ikke samlet kan overføres til den situation, der er genstand for den foreliggende sag.

( 37 ) – EUT L 158, s. 77, berigtiget i EUT L 229, s. 35.

( 38 ) – Jeg foretager denne sammenligning under hensyntagen til bestemmelserne i direktiv 2004/38 og ikke til bestemmelserne i artikel 11 i Rådets forordning nr. 1612/68/EØF af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2434/92 af (EFT L 245, s. 1). Artikel 11 i forordning nr. 1612/68 er blevet ophævet og erstattet af direktiv 2004/38, som i medfør af sin artikel 40 skulle være gennemført af medlemsstaterne senest den . Selv om appellanten har indgivet sin ansøgning om udstedelse af en opholdstilladelse på et tidspunkt, hvor artikel 11 i forordning nr. 1612/68 stadig var gældende — nemlig den — skal det imidlertid bemærkes, at på dette tidspunkt var det nye direktiv allerede trådt i kraft. Den , da Land Berlin afslog ansøgningen, var artikel 11 i forordning nr. 1612/68 imidlertid allerede blevet ophævet, og kun direktiv 2004/38 var gældende, ligesom under retsforhandlingerne. Jeg finder det derfor hensigtsmæssigt at foretage sammenligningen på grundlag af direktiv 2004/38.

( 39 ) – Dom af 23.3.2004, sag C-138/02, Collins, Sml. I, s. 2703, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis.

( 40 ) – Jf. i denne retning dom af 12.5.1998, sag C-85/96, Martinez Sala, Sml. I, s. 2691, præmis 32, hvorefter »en person, der reelt søger beskæftigelse [i forbindelse med artikel 39 EF], ligeledes skal anses for arbejdstager«.

( 41 ) – Jf. i denne retning navnlig Tetik-dommen (præmis 29) og Derin-dommen (præmis 66).