ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for et tostrenget system for tilrettelæggelse af markedet for hasardspil, hvorved visse typer af disse spil henhører under den statslige monopolordning, mens andre henhører under ordningen med koncessioner og tilladelser til foranstaltning af hasardspil, når den forelæggende ret har fastslået, at de bestemmelser, der begrænser den fri udveksling af tjenesteydelser, reelt og på en sammenhængende og systematisk måde forfølger de formål, som den berørte medlemsstat har påberåbt sig.

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national regel som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter tildelingen af en tilladelse til foranstaltning af online hasardspil udelukkende er forbeholdt udbydere af hasardspil, der er i besiddelse af en koncession til drift af et kasino, som er beliggende på det nationale område, for så vidt som denne regel ikke udgør en ufravigelig forudsætning for at opnå de tilstræbte formål, og der findes mindre restriktive foranstaltninger for at opnå sådanne formål.

Selv om det er ubestridt, at hasardspil, som er tilgængelige via internettet, på grund af den manglende direkte kontakt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende indebærer en øget risiko af en anden art end den, som gælder på de traditionelle spillemarkeder, for eventuel svig begået af de erhvervsdrivende mod forbrugerne (dom af 8.9.2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional og Bwin International, C-42/07, EU:C:2009:519, præmis 70), skal den omhandlede regel fortsat opfylde de betingelser, der følger af Domstolens praksis for så vidt angår dens forholdsmæssighed (jf. i denne retning dom af 6.3.2007, Placanica m.fl., C-338/04, C-359/04 og C-360/04, EU:C:2007:133, præmis 48).

(Jf. præmis 41, 44, domskonkl. 2)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at dette direktiv finder anvendelse i en situation, hvori en ordregiver opsiger en kontrakt om levering af overvågningstjenesteydelser indgået med en virksomhed og med henblik på udførelsen af denne ydelse indgår en ny kontrakt med en anden virksomhed, der i medfør af en kollektiv overenskomst overtager en efter antal og kvalifikationer betydelig del af den arbejdsstyrke, som den første virksomhed beskæftigede med at udføre den nævnte ydelse, for så vidt som operationen ledsages af overførslen af en økonomisk enhed mellem de to berørte virksomheder.

Domstolen har således fastslået, at i visse brancher, hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af aktiviteten, vil en gruppe af arbejdstagere, som i længere tid udfører en fælles aktivitet, kunne udgøre en økonomisk enhed, og en sådan enhed vil kunne opretholde sin identitet efter en overførsel, når den nye indehaver ikke blot viderefører den hidtidige aktivitet, men også overtager en efter antal og kvalifikationer betydelig del af den arbejdsstyrke, som hos forgængeren specielt udførte denne opgave. I så fald overtager den nye indehaver en organiseret helhed af aktiver, der gør det muligt på stabil måde at fortsætte den overdragende virksomheds aktiviteter eller nogle af disse (dom af 20.1.2011, CLECE, C-463/09, EU:C:2011:24, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

En aktivitet, der består i overvågning af et museum som den i hovedsagen omhandlede, der ikke kræver anvendelsen af særlige materialer, kan således anses for en aktivitet, hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af aktiviteten, og følgelig vil en gruppe af arbejdstagere, som i længere tid udfører en fælles overvågningsaktivitet, i fravær af andre produktionsfaktorer kunne udgøre en økonomisk enhed. Det er imidlertid nødvendigt, at sidstnævntes identitet opretholdes efter den pågældende operation (jf. analogt dom af 20.1.2011, CLECE, C-463/09, EU:C:2011:24, præmis 39).

(Jf. præmis 34, 35, 39 og domskonkl.1)
Såfremt et projekt, der skal øge kapaciteten af et elproduktionsanlæg som det i hovedsagen omhandlede, ikke er blevet undergivet en indledende undersøgelse af behovet for at foretage en vurdering af indvirkningen på miljøet, i henhold til nationale bestemmelser, der efterfølgende er blevet erklæret uforenelige i denne henseende med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13. december 2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, kræver EU-retten, at medlemsstaterne bringer de ulovlige følgevirkninger af denne tilsidesættelse til ophør, og er ikke til hinder for, at dette anlæg, efter at projektet er blevet gennemført, gøres til genstand for en ny undersøgelsesprocedure fra de kompetente myndigheders side med henblik på at kontrollere, om det overholder kravene i dette direktiv, og eventuelt undergive det en vurdering af indvirkningen på miljøet, forudsat at de nationale bestemmelser, der tillader denne lovliggørelse, ikke giver de berørte anledning til at omgå EU-reglerne eller til at undlade at anvende dem. Der skal også tages hensyn til anlæggets indvirkning på miljøet siden projektets gennemførelse. Disse myndigheder kan på grundlag af de nationale bestemmelser, der er gældende på det tidspunkt, hvor de skal træffe afgørelse, anse en sådan vurdering af indvirkningen på miljøet for ikke at være nødvendig, for så vidt som disse bestemmelser er forenelige med dette direktiv.

(jf. præmis 42 og domskonkl.)
Det fremgår af selve ordlyden af denne bestemmelse, at en medlemsstats anerkendelse af ligeværdighed som omhandlet i denne bestemmelse skal vedrøre en uddannelse, der kan sidestilles med en akademisk uddannelse inden for farmakologi, toksikologi, medicin eller en lignende disciplin. EU-lovgiver har gjort anerkendelsen af ligeværdighed i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1223/2009 betinget dels af niveauet for den omhandlede uddannelse, dels af de emner, der undervises i på de pågældende uddannelser. Som generaladvokaten har anført i punkt 31 i forslaget til afgørelse, gør denne bestemmelses ordlyd det muligt både at tage hensyn ikke blot til det brede udvalg af passende uddannelser, som allerede findes, men ligeledes til den fremtidige udvikling på uddannelsesområdet.

Artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1223/2009 skal fortolkes således, at den tillægger hver medlemsstat kompetence til at fastlægge, hvilke discipliner der kan anses for »lignende« i forhold til farmakologi, toksikologi eller medicin, og hvilke kvalifikationsniveauer der opfylder kravene i denne forordning, forudsat at medlemsstaten tager hensyn til de formål, der er fastsat i den nævnte forordning, som navnlig består i at sikre, at den person, der er ansvarlig for sikkerhedsvurdering af kosmetiske produkter, er i besiddelse af kvalifikationer, som gør det muligt at sikre et højt niveau for beskyttelse af menneskers sundhed.

Hvad specifikt angår spørgsmålet om, hvorvidt en disciplin kan anses for »lignende« i forhold til farmakologi, toksikologi eller medicin, skal det som anført af generaladvokaten i punkt 65 og 66 i forslaget til afgørelse bemærkes dels, at medlemsstaterne skal sikre sig, at der foreligger en fælles basis af videnskabelig viden, der anses for nødvendig for at kunne sikkerhedsvurdere kosmetik med den størst mulige præcision, både med hensyn til de indeholdte bestanddele og med hensyn til det færdige produkt, dels, at formålet om at sikre et højt niveau for beskyttelse af menneskers sundhed kun kan opfyldes fuldt ud, hvis denne fælles basis både omfatter viden om mennesket og dets patologi og viden om de stoffer, der anvendes ved fremstillingen af kosmetiske produkter, samt deres fysiske og kemiske egenskaber.

(jf. præmis 50 og 51 samt domskonkl. 2)
Sag C-485/17

Verbraucherzentrale Berlin eV

mod

Unimatic Vertriebs GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – artikel 2, nr. 9) – begrebet »fast forretningssted« – kriterier – købsaftale indgået på en stand, som drives af en erhvervsdrivende på en messe«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 7. august 2018

Forbrugerbeskyttelse – forbrugeraftaler – direktiv 2011/83 – begrebet »fast forretningssted« – stand, som drives af en erhvervsdrivende på en messe – omfattet – bedømmelseskriterier – den nationale rets efterprøvelse

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83, art. 2, nr. 9)]

Artikel 2, nr. 9), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at en stand som den i hovedsagen omhandlede, der drives af en erhvervsdrivende på en messe, på hvilken han udøver sine aktiviteter nogle dage om året, er et »fast forretningssted« som omhandlet i denne bestemmelse, hvis en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger, henset til samtlige de faktiske omstændigheder, som omgiver disse aktiviteter, og bl.a. til, hvorledes denne stand fremstår og til de oplysninger, der gives på selve messen, med rimelighed kunne forvente, at denne erhvervsdrivende udøver sine aktiviteter heri og kontakter ham med henblik på at indgå en aftale, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve.

Varigheden af den pågældende messe er ikke i sig selv afgørende i denne henseende, idet EU-lovgiver, således som det fremgår af 22. betragtning til direktiv 2011/83, har lagt til grund, at det forretningssted, hvor den erhvervsdrivende udøver sin forretning på sæsonbasis, kan udgøre et »fast forretningssted« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 9).

(jf. præmis 45 og 46 samt domskonkl.)
Sag C -154/17

SIA »E LATS«

mod

Valsts ieņēmumu dienests

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākā tiesa)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – artikel 311, stk. 1, nr. 1) – særordning for brugte genstande – begrebet »brugte genstande« – genstande, som indeholder ædle metaller eller ædle sten og videresælges af en forretningsdrivende – forarbejdning af disse genstande efter salg – genanvendelse af ædle metaller eller ædle sten – begrebet »ædle metaller eller ædle sten«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 11. juli 2018

Tilnærmelse af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordninger – særordning for brugte genstande – begrebet »brugte genstande« – brugte genstande, som indeholder ædle metaller eller ædle sten, der ikke længere kan opfylde deres oprindelige funktionalitet og kun har bevaret de funktionaliteter, der er iboende i disse metaller og sten – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, art. 311, stk. 1, nr. 1)]

Artikel 311, stk. 1, nr. 1), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at begrebet »brugte genstande« ikke omfatter brugte genstande, som indeholder ædle metaller eller ædle sten, hvis disse genstande ikke længere kan opfylde deres oprindelige funktionalitet og kun har bevaret de funktionaliteter, der er iboende i disse metaller og sten, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere under hensyn til alle de relevante objektive omstændigheder i hver enkelt sag.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Sag C-57/17

Eva Soraya Checa Honrado

mod

Fondo de Garantía Salarial

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana)

»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94/EF – artikel 3, stk. 1 – betaling sikret af garantiinstitutionen – fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør – flytning af arbejdssted, som nødvendiggør bopælsskift for arbejdstageren – ændring af et væsentligt element i arbejdsaftalen – arbejdstagerens opsigelse af arbejdsaftalen – lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. juni 2018

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94 – anvendelsesområde – artikel 3, stk. 1 – betaling sikret af garantiinstitutionen – fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør – begreb – national lovgivning, der foreskriver visse lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg, eller som er skyldige i tilfælde af afskedigelse af objektive grunde – lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg som følge af arbejdsgiverens flytning af arbejdsstedet, som tvinger arbejdstageren til at skifte bopæl – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94, art. 3, stk. 1)]

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at når visse lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg, samt de godtgørelser, der er skyldige i tilfælde af afskedigelse af objektive grunde, såsom de grunde, den forelæggende ret har henvist til, i henhold til den relevante nationale lovgivning henhører under begrebet »fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør« som omhandlet i denne bestemmelse, skal lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg som følge af arbejdsgiverens flytning af arbejdsstedet, som tvinger arbejdstageren til at skifte bopæl, ligeledes henhøre under dette begreb.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Sjette direktivs artikel 17, stk. 1, fastsætter, at fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. Dette er i medfør af direktivets artikel 10, stk. 2, tilfældet, når leveringen af goderne eller tjenesteydelsen finder sted.

Det følger heraf, at det i momssystemet forholder sig således, at fradragsretten er knyttet til den faktiske gennemførelse af leveringen af det pågældende gode eller den pågældende tjenesteydelse (jf. analogt kendelse afsagt af Domstolens præsident den 4.7.2013, Menidzherski biznes reshenia, C-572/11, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:456, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).

Spørgsmålet om, hvorvidt den afgiftspligtige person, der har anmodet om momsfradrag, var i god eller ond tro, er uden betydning for spørgsmålet om, hvorvidt leveringen har fundet sted som omhandlet i sjette direktivs artikel 10, stk. 2. I overensstemmelse med formålet med dette direktiv, med hvilket det tilsigtes at indføre et fælles momssystem, der bl.a. hviler på en ensartet definition af afgiftspligtige transaktioner, har begrebet »levering af et gode« som omhandlet i direktivets artikel 5, stk. 1, nemlig en objektiv karakter og skal fortolkes uafhængigt af de pågældende transaktioners formål og resultater, uden at skatte- og afgiftsmyndighederne har en forpligtelse til at gennemføre undersøgelser med henblik på at fastslå den afgiftspligtige persons hensigt eller tage hensyn til hensigten hos en anden erhvervsdrivende end den pågældende afgiftspligtige person, som har medvirket i samme leveringskæde (jf. i denne retning dom af 21.11.2013, Dixons Retail, C-494/12, EU:C:2013:758, præmis 19 og 21 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 34, 35 og 38)
Sag C-475/17

Viking Motors AS m.fl.

mod

Tallinna linn

og

Maksu- ja Tolliamet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 401 – nationale afgifter, der har karakter af omsætningsafgift – forbud – begrebet »omsætningsafgift« – lokal salgsafgift – momsens væsentlige kendetegn – foreligger ikke«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. august 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – forbud mod at opkræve andre nationale afgifter, der har karakter af omsætningsafgift – rækkevidde – lokal estisk salgsafgift – lovlighed

(Rådets direktiv 2006/112, art. 401)

Artikel 401 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for opretholdelsen eller indførelsen af en afgift som den i hovedsagen omhandlede salgsafgift.

Ved afgørelsen af, om en skat eller afgift har karakter af omsætningsafgift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i momsdirektivets artikel 401, må det navnlig undersøges, om den bringer det fælles momssystems funktion i fare, fordi den pålægges omsætningen af varer og tjenesteydelser og rammer den erhvervsmæssige omsætning på tilsvarende måde som moms (jf. analogt dom af 11.10.2007, KÖGÁZ m.fl.,C-283/06 og C-312/06, EU:C:2007:598, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).

I denne forbindelse skal det fremhæves, at lovgivningen vedrørende den i hovedsagen omhandlede salgsafgift, således som det fremgår af de sagsakter, der er til rådighed for Domstolen, hverken pålægger afgiftspligtige personer en pligt til at tilføje denne afgift til salgsprisen eller til separat at angive det afgiftsbeløb, der skal betales, på fakturaen til køberen. Overvæltningen af den nævnte afgift på den endelige forbruger er således en mulighed og ikke en pligt for forhandlerne, som på ethvert tidspunkt kunne vælge at bære afgiftsbyrden selv uden at øge prisen på de leverede varer og tjenester. Domstolen har allerede fastslået, at en afgift, som pålægges indtægtsgivende virksomhed på en sådan måde, at det ikke er sikkert, at den, ligesom en forbrugsafgift som moms, i sidste instans bæres af den endelige forbruger, falder uden for anvendelsesområdet for momsdirektivets artikel 401 (dom af 11.10.2007, KÖGÁZ m.fl.,C-283/06 og C-312/06, EU:C:2007:598, præmis 50). Hvor momsen i kraft af fradragsmekanismen udelukkende påhviler den endelige forbruger og er fuldstændig neutral i forhold til de afgiftspligtige personer, der deltager i produktions- og distributionskæden forud for den endelige afgiftspålæggelse, uanset antallet af tidligere transaktioner, er dette nemlig ikke tilfældet for så vidt angår en afgift som salgsafgiften (jf. analogt dom af 11.10.2007, KÖGÁZ m.fl.,C-283/06 og C-312/06, EU:C:2007:598, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 36, 45, 47, 48 og 53 samt domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1251/2011 af 30. november 2011, og de generelle principper, der ligger til grund herfor, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale regler som de i hovedsagen omhandlede, der ikke foreskriver regelmæssig prisrevision efter tildeling af kontrakter i de sektorer, som er omfattet af dette direktiv.

I denne forbindelse skal det bemærkes, at det ikke fremgår af nogen af direktivets bestemmelser, at det skal fortolkes således, at det er til hinder for nationale regler såsom artikel 115, sammenholdt med artikel 206, i lovdekret nr. 163/2006, der ikke foreskriver regelmæssig prisrevision efter tildeling af kontrakter i de sektorer, som er omfattet af samme direktiv, idet direktivet ikke opstiller nogen specifik forpligtelse for medlemsstaterne til at fastsætte bestemmelser, der pålægger ordregiveren at indgå aftale med sin medkontrahent om revision af prisstigningen efter indgåelsen af kontrakten. De generelle principper, der ligger til grund for direktiv 2004/17, navnlig princippet om ligebehandling og pligten til gennemsigtighed, som er fastsat i direktivets artikel 10, er heller ikke til hinder for sådanne regler. Tværtimod kan det ikke udelukkes, at en prisrevision efter tildelingen af kontrakten kan være i strid med dette princip og denne pligt (jf. analogt dom af 7.9.2016, Finn Frogne,C-549/14, EU:C:2016:634, præmis 40). Således som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, udgør kontraktens pris et væsentligt element ved ordregiverens evaluering af buddene såvel som i forbindelse med dennes afgørelse af, hvilken aktør kontrakten skal tildeles. Dette bekræftes endvidere ved, at prisen er nævnt i begge de to kriterierne for tildeling af kontrakter, som er indeholdt i artikel 55, stk. 1, i direktiv 2004/17. Under disse omstændigheder kan de nationale regler, der ikke foreskriver regelmæssig prisrevision efter tildeling af kontrakter i de sektorer, som er omfattet af dette direktiv, snarere siges at fremme opfyldelsen af de nævnte principper.

(jf. præmis 29, 30 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 15 i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald og princippet om, at forureneren betaler, som denne artikel gennemfører, er ikke til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som pålægger en økonomisk beslutningstager, der ikke ændrer de emballager, som denne markedsfører, en afgift beregnet på grundlag af differencen i vægt mellem på den ene side mængden af emballageaffald, der svarer til mindstemålene for energiudnyttelse og nyttiggørelse ved genanvendelse, og på den anden side mængden af emballageaffald, der reelt er blevet udnyttet eller genanvendt.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Sag C-5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

mod

DPAS Limited

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem – direktiv 2006/112/EF – fritagelse – artikel 135, stk. 1, litra d) – transaktioner vedrørende betalinger og overførsler – begreb – anvendelsesområde – betalingsplan via betalingsservice for tandbehandlinger«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 25. juli 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – transaktioner vedrørende betalinger og overførsler i henhold til artikel 135, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112 – begreb – betalingsplan via betalingsservice for tandbehandlinger – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, art. 135, stk. 1, litra d)]

Artikel 135, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den deri omhandlede fritagelse for merværdiafgift for transaktioner vedrørende betalinger og overførsler ikke finder anvendelse på en tjenesteydelse som den i hovedsagen omhandlede, der består i, at den afgiftspligtige person anmoder de berørte pengeinstitutter om, dels at et pengebeløb i medfør af en betalingsservicefuldmagt overføres fra en patients bankkonto til den afgiftspligtige persons bankkonto, dels at dette beløb efter fradrag af vederlaget til denne afgiftspligtige person overføres fra den afgiftspligtige persons bankkonto til de bankkonti, der tilhører henholdsvis tandlægen og patientens forsikringsselskab.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)