ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Henset til det ovenstående skal de forelagte spørgsmål herefter besvares med, at momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra g), skal fortolkes således, at: – en uafhængig sagkyndigs udarbejdelse af vurderingsrapporter om plejebehov på vegne af lægetjenesten i en plejeforsikringsinstitution, som af sidstnævnte anvendes til at vurdere omfanget af de forsikredes rettigheder til støtte og social sikring, udgør en levering af ydelser med nær tilknytning til social bistand og social sikring, for så vidt som den er uomgængeligt nødvendig for at sikre en korrekt gennemførelse af transaktioner på dette område, og – denne bestemmelse ikke er til hinder for, at denne sagkyndige nægtes anerkendelse som foretagende af almennyttig karakter, selv om vedkommende for det første efter anmodning fra den nævnte lægetjeneste – som har været genstand for en sådan anerkendelse – som underleverandør leverer sine ydelser vedrørende udarbejdelse af vurderingsrapporter om plejebehov, udgifterne til udarbejdelsen af disse rapporter for det andet indirekte og med et fast beløb afholdes af den pågældende plejeforsikringsinstitution, og den nævnte sagkyndige for det tredje i henhold til national ret har mulighed for direkte med denne forsikringsinstitution at indgå en aftale om udarbejdelse af de nævnte rapporter med henblik på at opnå denne anerkendelse, men ikke har gjort brug af denne mulighed.
Artikel 289 i lov nr. 1/2011 bestemmer:

»1. Undervisnings- og forskningspersonale pensioneres, når de fylder 65 år.

[…]

3. De statslige sekulære eller kirkelige universiteters senater kan, på grundlag af kriterier om faglig indsats og den økonomiske situation, bestemme, at en ledende underviser eller en forsker kan fortsætte arbejdet efter pensionering, på grundlag af en tidsbegrænset kontrakt for et år, med mulighed for årlig forlængelse i overensstemmelse med universitetets vedtægter, uden fastsat aldersbegrænsning. Universitetets senat kan beslutte at tildele den honorære titel som professor emeritus, for excellent undervisning og forskning, til ledende undervisere, der har nået pensionsalderen. Pensionerede ledende undervisere kan aflønnes ifølge ordningen for timelønsbetaling.

[…]

6. Uanset stk. 1 gælder, at når videregående uddannelsesinstitutioner ikke kan dække undervisningstimerne med fastansat personale, kan de i overensstemmelse med en metode, der fastlægges af universitetets senat, beslutte at bevare status som fastansat på området for undervisning og/eller forskning, med alle de rettigheder og forpligtelser, der følger heraf, på grundlag af en årlig vurdering af den akademiske indsats.

7. Genansættelse af pensioneret undervisningspersonale i undervisningsstillinger foretages årligt, med bevarelse af de rettigheder og forpligtelser, der følger af undervisningsaktiviteterne inden pensioneringen, efter universitetets senats godkendelse i overensstemmelse med den metode, der er fastsat i stk. 6, forudsat at udbetaling af pension suspenderes i hele genansættelsesperioden.«
49

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 34 TEUF og 36 TEUF skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at den kompetente myndighed i en første medlemsstat afviser at godkende ændringer af de oplysninger og dokumenter, der vedrører et lægemiddel, der er omfattet af en markedsføringstilladelse i en anden medlemsstat, og som er genstand for en tilladelse til parallelimport til den første medlemsstat, alene med den begrundelse, at referencemarkedsføringstilladelsen i den første medlemsstat er udløbet, og at de foreslåede ændringer – kombineret med de indikationer, der er godkendt i den anden medlemsstat for det parallelimporterede lægemiddel – er støttet på indikationer vedrørende et lægemiddel med de samme terapeutiske indikationer, der er omfattet af en markedsføringstilladelse i begge de omhandlede medlemsstater, og som i det væsentlige fremstilles med det samme aktive stof, men i en anden lægemiddelform, når den pågældende tilladelse til parallelimport stadig er gyldig, og der ikke foreligger tilstrækkelige indicier for, at der er en risiko for beskyttelsen af menneskers liv og sundhed.
38

Domstolen har ganske vist for så vidt angår proceduren for aktiv forædling i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT 1992, L 302, s. 1), som er blevet erstattet af toldkodeksen, fastslået, at eftersom denne procedure indebar klare risici for den korrekte anvendelse af EU-toldlovgivningen og for opkrævningen af de dermed forbundne afgifter, var de berettigede erhvervsdrivende i henhold til denne procedure forpligtet til nøje at overholde de forpligtelser, der fulgte heraf, og at der på samme måde skulle anlægges en streng fortolkning med hensyn til, hvilke konsekvenser det fik for disse erhvervsdrivende, såfremt de ikke overholdt deres forpligtelser. Domstolen har på denne baggrund udledt, at en tilsidesættelse af forpligtelsen til at fremlægge afslutningsopgørelsen inden fristens udløb vil føre til, at der opstår en toldskyld for den samlede mængde importvarer, der skal angives, herunder dem, som reeksporteres uden for Unionens område (jf. i denne retning dom af 6.9.2012, Döhler Neuenkirchen, C-262/10, EU:C:2012:559, præmis 41 og 48).
29

Der skal også tages hensyn til den omstændighed, at præferencetoldforanstaltninger som de i hovedsagen omhandlede er en del af et arrangement med generelle toldpræferencer fastsat af Rådet for Den Europæiske Union ved en forordning, som finder anvendelse for en given periode. Såfremt begrebet »beskatningselementer« i toldkodeksens artikel 121, stk. 1, omfattede de gældende toldsatser, kunne en økonomisk aktør, således som Europa-Kommissionen med rette har anført, imidlertid vælge i længere tid at henføre varerne under proceduren for aktiv forædling, for ikke at lade dem overgå til fri omsætning før efter, præferencesatsen er blevet suspenderet eller hævet, og således se en reduceret toldsats anvendt for disse varer, selv om samme vare, som importeres af en anden aktør på tidspunktet for denne overgang til fri omsætning, ville være pålagt den normale sats. Muligheden for at skabe en sådan konkurrencefordrejning ville være i strid med formålet med proceduren for aktiv forædling, således som anført i nærværende doms præmis 27.
22

Den har i denne forbindelse fremhævet, at det følger af Domstolens praksis, at opfattelsen af et tegns fornødne særpræg hos den relevante kundekreds ikke nødvendigvis er den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, som består af selve varens udseende, som når der er tale om et ord- eller figurmærke. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse af deres form eller emballage, og det kan derfor vise sig vanskeligere at bevise, at et tredimensionalt varemærke har særpræg, end hvis der er tale om et ord- eller figurmærke. Dette er grunden til, at Domstolen har fastslået, at et tegn, som er sammenfaldende med varens fremtræden, kun kan anses for at have fornødent særpræg, hvis det adskiller sig væsentligt fra normen eller sædvanen i den berørte erhvervssektor.
10

Dette direktivs artikel 37 med overskriften »Den regulerende myndigheds opgaver og beføjelser« har følgende ordlyd: »1. Den regulerende myndighed har følgende opgaver: […] b) at sørge for, at transmissions- og distributionssystemoperatører, og i givet fald systemejere, samt elektricitetsvirksomheder, overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv og anden relevant [EU-]lovgivning, også hvad angår grænseoverskridende forhold […] h) at overvåge, at reglerne for netsikkerhed og ‑pålidelighed overholdes, evaluere de hidtidige præstationer for netsikkerhed samt fastsætte eller godkende standarderne for og kravene til service- og forsyningskvalitet eller bidrage til dette sammen med andre kompetente myndigheder […] m) at overvåge den tid, det tager transmissions- og distributionssystemoperatørerne at foretage tilkoblinger og reparationer n) at medvirke til at sikre sammen med andre relevante myndigheder, at forbrugerbeskyttelsesforanstaltninger, herunder de i bilag I fastsatte, er effektive og håndhæves […] 4. Medlemsstaterne sørger for, at de regulerende myndigheder får tildelt beføjelser, der sætter dem i stand til at udføre opgaverne i stk. 1, 3 og 6 hurtigt og effektivt. Med dette formål for øje skal den regulerende myndighed mindst have beføjelse til: a) at træffe afgørelser, der er bindende for elektricitetsvirksomhederne […] d) at pålægge elektricitetsvirksomheder, der ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv eller juridisk bindende afgørelser truffet af den regulerende myndighed eller agenturet, sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, eller at foreslå at en kompetent domstol pålægger sådanne sanktioner. Dette omfatter beføjelse til at pålægge eller til at foreslå at pålægge transmissionssystemoperatøren eller eventuelt den vertikalt integrerede virksomhed sanktioner på op til 10% af transmissionssystemoperatørens eller den vertikalt integrerede virksomheds årlige omsætning, hvis deres respektive forpligtelser i henhold til dette direktiv ikke overholdes, og e) at udføre passende undersøgelser og udstede relevante instrukser med henblik på tvistbilæggelse i henhold til stk. 11 og 12. […] 11. Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions- eller distributionssystemoperatør i forbindelse med den pågældende operatørs forpligtelser i henhold til dette direktiv, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse senest to måneder efter modtagelsen af klagen. Denne periode kan forlænges med yderligere to måneder, hvis den regulerende myndighed ønsker yderligere oplysninger. Denne forlængede periode kan forlænges yderligere med klagerens samtykke. Den regulerende myndigheds afgørelse har bindende virkning, medmindre og indtil den underkendes efter påklage. […]«
4

Direktivets artikel 6 fastsætter følgende: »1. Medlemsstaterne udsætter vedtagelsen af et udkast til teknisk forskrift i tre måneder regnet fra datoen for Kommissionens modtagelse af den i artikel 5, stk. 1, omhandlede meddelelse. […] 3. Medlemsstaterne udsætter vedtagelsen af et udkast til teknisk forskrift, bortset fra udkast til forskrifter vedrørende tjenester, i 12 måneder regnet fra datoen for Kommissionens modtagelse af den i dette direktivs artikel 5, stk. 1, omhandlede meddelelse, hvis Kommissionen inden tre måneder efter samme dato meddeler, at den har til hensigt at foreslå eller vedtage et direktiv, en forordning eller en afgørelse herom […]. 4. Medlemsstaterne udsætter vedtagelsen af et udkast til teknisk forskrift i 12 måneder regnet fra datoen for Kommissionens modtagelse af den i dette direktivs artikel 5, stk. 1, omhandlede meddelelse, hvis Kommissionen inden tre måneder efter samme dato meddeler, at den har konstateret, at udkastet til teknisk forskrift vedrører samme emne som et forslag til direktiv, forordning eller afgørelse […] […] 7. Stk. 1-5 finder ikke anvendelse, når en medlemsstat: a) af presserende grunde, der skyldes en alvorlig og uforudsigelig situation, som vedrører beskyttelse af menneskers og dyrs sundhed, beskyttelse af plantelivet eller befolkningens sikkerhed og – for så vidt angår forskrifter vedrørende tjenester – ligeledes den offentlige orden, navnlig beskyttelse af mindreårige, er nødt til i løbet af meget kort tid at udarbejde tekniske forskrifter og straks vedtage dem og sætte dem i kraft, uden at der er mulighed for samråd […] […] I den i artikel 5 omhandlede meddelelse begrunder medlemsstaten de trufne foranstaltningers hastende karakter. Kommissionen udtaler sig snarest muligt om meddelelsen. Den træffer egnede foranstaltninger, hvis den finder, at proceduren er misbrugt. Kommissionen holder Europa-Parlamentet underrettet.«
15

Inden for rammerne af denne procedure erklærede MO, at han som 17-årig var indrejst i Spanien i 2009 på et visum ledsaget af en opholdstilladelse, der var blevet udstedt med henblik på familiesammenføring med hans mor. Han fremviste et pas, der var gyldigt indtil den 24. december 2018, et opholdskort, som var gyldigt indtil 2013, samt en registreringsattest fra kommunen Talavera de la Reina; denne registrering fandt sted i 2015. MO erklærede, at han tit havde arbejdet under sit ophold i Spanien, og fremlagde flere ansættelseskontrakter samt en redegørelse for sin erhvervserfaring og en bankattest. Han erklærede, at han havde en ren straffeattest og fast bopæl i Talavera de la Reina. MO fremlagde ligeledes andre dokumenter, herunder et kort til det kommunale bibliotek, et sygesikringskort og beviser for fulgte kurser og afsluttet uddannelse.
54

For det første fremgik det af begrundelsen af forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om jernbanesikkerhed i EU og om ændring af Rådets direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder og direktiv 2001/14/EF om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (KOM(2002) 21 endelig udg.), der gik forud for vedtagelsen af direktiv 2004/49, i afsnittet vedrørende de nationale sikkerhedsmyndigheder, at »[i] de gældende direktiver opereres der med mange forskellige organer til at varetage sikkerhedsreguleringen. […] Det er på længere sigt uforeneligt med varetagelsen af opgaven som regeludstedende myndighed på sikkerhedsområdet. En retfærdig og gennemskuelig regulering forudsætter lige behandling af alle aktører i sektoren under en overordnet offentlig myndighed […] Det er nødvendigt at etablere harmoniserede strukturer i alle medlemsstaterne for at lette koordineringen af sikkerhedsreguleringen på europæisk plan. […] Af samme grund er det vigtigt at koncentrere alle afgørende funktioner i relation til sikkerhedsreguleringen, f.eks. vedtagelse af retligt bindende sikkerhedsforskrifter, hos et enkelt organ«.
1)

Artikel 24, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et søgsmål, som en lejlighedsejer i en ejendom har anlagt med henblik på at forhindre en anden lejlighedsejer i denne ejendom i, egenhændigt og uden godkendelse fra de øvrige lejlighedsejere, at ændre anvendelsesformålet for sit lejlighedsejerskab, således som dette er fastsat i en ejerskabskontrakt, skal anses for at være et søgsmål »om rettigheder over fast ejendom« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt dette anvendelsesformål kan gøres gældende ikke blot over for lejlighedsejerne i den nævnte ejendom, men over for enhver, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
32

En begrænsning af referenceperioden enten udelukkende til perioden forud for den anfægtede individuelle afskedigelse eller ligeledes til perioden efter den nævnte afskedigelse i tilfælde af svig ville nemlig kunne begrænse de pågældende arbejdstageres rettigheder, for så vidt som disse to metoder ville være til hinder for, at der tages hensyn til afskedigelser, der er foretaget inden for en periode på 30 eller 90 dage, men uden for denne forudgående eller senere periode, selv om det samlede antal afskedigelser er større end det antal, der kræves i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59.
52

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, litra h), og artikel 7, litra a), i direktiv 95/46 samt artikel 4, nr. 11), og artikel 6, stk. 1, litra a), i forordning 2016/679 skal fortolkes således, at det påhviler den dataansvarlige at påvise, at den registrerede ved en aktiv adfærd har tilkendegivet sit samtykke til behandling af sine personoplysninger, og at den registrerede forud herfor har modtaget oplysninger om alle omstændigheder i forbindelse med behandlingen i en letforståelig og lettilgængelig form og i et klart og enkelt sprog, som sætter vedkommende i stand til uden besvær at bestemme konsekvenserne af dette samtykke, således at det sikres, at samtykket gives med fuldt kendskab til følgerne. En aftale om levering af telekommunikationstjenester, der indeholder et vilkår om, at den registrerede er blevet informeret om og har givet samtykke til indsamling og opbevaring af en genpart af vedkommendes identitetsbevis med henblik på identifikation af den pågældende, kan ikke bevise, at den registrerede har givet et gyldigt samtykke til denne indsamling og opbevaring som omhandlet i disse bestemmelser, hvis – feltet vedrørende dette vilkår er blevet afkrydset af den dataansvarlige inden underskrivelsen af aftalen, eller – aftalevilkårene kan vildlede den registrerede med hensyn til muligheden for at indgå den pågældende aftale, selv om vedkommende nægter at give samtykke til behandlingen af sine oplysninger, eller – den dataansvarlige uretmæssigt påvirker det frie valg med hensyn til at modsætte sig denne indsamling og opbevaring ved at kræve, at den registrerede ved nægtelse af samtykke skal udfylde en supplerende formular om nægtelse.
Artikel 73 i direktiv 2015/2366 med overskriften »Betalingstjenesteudbyderes ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer med forbehold af artikel 71, at en betalers betalingstjenesteudbyder i tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion tilbagebetaler betaleren beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion straks og under alle omstændigheder inden afslutningen af den følgende arbejdsdag efter at have konstateret eller være blevet underrettet om transaktionen, medmindre betalerens betalingstjenesteudbyder har rimelige grunde til at have mistanke om svig og skriftligt underretter den relevante nationale myndighed om disse grunde. Betalerens betalingstjenesteudbyder skal i givet fald føre den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke var blevet gennemført. Herved skal det også sikres, at valørdatoen for kreditering af betalerens betalingskonto ikke ligger senere end den dato, hvor beløbet blev debiteret.

2. Hvis betalingstransaktionen initieres via en betalingsinitieringstjenesteudbyder, skal den kontoførende betalingstjenesteudbyder straks og under alle omstændigheder inden afslutningen af den følgende arbejdsdag tilbagebetale beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion og, hvor det er relevant, føre den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke var blevet gennemført.

Hvis betalingsinitieringstjenesteudbyderen er ansvarlig for den uautoriserede betalingstransaktion, skal denne efter den kontoførende betalingstjenesteudbyders anmodning herom straks holde denne skadesløs for tab eller betalte beløb som følge af tilbagebetalingen til betaleren, herunder beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion. I overensstemmelse med artikel 72, stk. 1, er det betalingsinitieringstjenesteudbyderen, der inden for sit kompetenceområde bærer bevisbyrden for, at betalingstransaktionen var autentificeret, korrekt registreret og ikke ramt af tekniske svigt eller andre fejl i tilknytning til den betalingstjeneste, som betalingsinitieringstjenesteudbyderen har ansvaret for.

3. Yderligere finansiel kompensation kan fastsættes i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse på den aftale, der er indgået mellem betaleren og betalingstjenesteudbyderen, eller den aftale, der er indgået mellem betaleren og betalingsinitieringstjenesteudbyderen, hvor det er relevant.«
53

Domstolen har også udtalt, at risikoen for misbrug af oplysninger indeholdt i et dokument, som der er anmodet om aktindsigt i, ganske vist under visse omstændigheder kan skade en virksomheds forretningsmæssige interesser. Henset til kravet om fremlæggelse af redegørelser som de i nærværende doms præmis 52 omhandlede skal eksistensen af en sådan risiko dog være godtgjort. I denne henseende kan den blotte, uunderbyggede indsigelse om en generel risiko for misbrug – i fraværet af enhver anden præcisering fremsat af den person, der har anmodet den omhandlede institution eller det omhandlede organ, kontor eller agentur om anvendelsen af denne undtagelse, før denne eller dette træffer afgørelse i denne henseende, vedrørende karakteren af, genstanden for og omfanget af disse oplysninger, som kan oplyse Unionens retsinstanser om, hvorledes deres udbredelse konkret vil kunne skade de forretningsmæssige interesser for de personer, der er berørt af disse oplysninger, på en måde der er rimeligt forudsigelig – ikke medføre, at disse oplysninger anses for at være omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 4, stk. 2, første led, i forordning nr. 1049/2001 (domme af 22.1.2020, PTC Therapeutics International mod EMA, C-175/18 P, EU:C:2020:30, præmis 96, og MSD Animal Health Innovation og Intervet international mod EMA, C-178/18 P, EU:C:2020:24, præmis 95).
44

Hvad angår følgerne af en sådan foranstaltning har Domstolen fastslået, at den medlemsstat, der nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort i en sådan situation, har kompetence til at fastsætte de betingelser, som indehaveren af dette kørekort er underlagt med henblik på at generhverve retten til at føre et motorkøretøj på denne medlemsstats område. Domstolen har anført, at det tilkom den forelæggende ret at undersøge, om den pågældende medlemsstat ved at anvende sine egne regler ikke reelt på ubestemt tid hindrede anerkendelsen af et kørekort, der var udstedt af en anden medlemsstat, og at det i dette perspektiv påhvilede den at efterprøve, at de betingelser, der var fastsat i den første medlemsstats lovgivning, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet ikke gik ud over, hvad der var passende og nødvendigt for at opnå det formål, der forfølges med direktiv 2006/126, som består i forbedring af færdselssikkerheden (jf. i denne retning dom af 23.4.2015, Aykul, C-260/13, EU:C:2015:257, præmis 84).
3

I 3., 9., 10. og 31. betragtning til direktiv 2001/29 er anført: »(3) Den foreslåede harmonisering medvirker til gennemførelsen af de fire friheder på det indre marked og respekterer de grundlæggende retsprincipper, særlig ejendomsretten – herunder den intellektuelle ejendomsret – ytringsfriheden og almenhedens interesse. […] (9) Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt. Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten. (10) Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde. De investeringer, der er nødvendige for at fremstille varer som f.eks. fonogrammer, film eller multimedieprodukter og tjenesteydelser som f.eks. bestillingstjenester, er meget betydelige. En passende retlig beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder er nødvendig for at sikre et sådant vederlag og muliggøre et tilfredsstillende afkast af investeringerne. […] (31) Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. De i medlemsstaterne gældende undtagelser og indskrænkninger til rettighederne må nyvurderes på baggrund af den nye elektroniske udvikling. […] For at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, bør definitionen af sådanne undtagelser og indskrænkninger i en vis grad harmoniseres. Harmoniseringsgraden bør baseres på deres følger for det indre markeds funktion.«