ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 330 af 5.11.2009 om et ensartet lønsystem for ansatte, der aflønnes med offentlige midler), som fortolket i Decizia nr. 7/2019 (dom nr. 7/2019) (offentliggjort i Monitorul Oficial al României — det rumænske statstidende — nr. 343 af 6.5.2019), hvorved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) afgjorde en appel i lovens interesse, under omstændigheder, hvor sagsøgeren ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet ansættelsesgodtgørelse, idet vedkommende var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til vedkommendes kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som tiltrådte tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af dom nr. 7/2019 fra [Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol)]), opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgeren i den samme periode var beskæftiget som anklager og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution?
4)

Har sagsøgeren og dermed også hans medpassagerer udvist egen skyld, i og med at de på trods af problemerne med indcheckning af baggage ved bagageautomaterne blot fulgte instrukserne fra medarbejderne og automaterne og derved overså, at tiden til at checke ind og nå frem til gaten gik? Kan det bebrejdes sagsøgeren og hans medpassagerer, at de ikke på et tidligt tidspunkt overvejede at lade baggagen eftersende på grund af problemerne med indcheckning? Ville det med rimelighed kunne forlanges, at rejsegruppen delte sig op, og én person, f.eks. sagsøgeren, blev stående ved bagagen, således at de andre kunne nå frem til gaten? Navnlig henset til, at sagsøgerens datter, der var på krykker efter en knæoperation, og hans svigermor, der var ældre og havde slidgigt, var gangbesværede.
2)

Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, skal de ovennævnte EU-retlige forskrifter (sammen eller hver for sig, men ikke begrænset til disse bestemmelser) da fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for nationale bestemmelser og en praksis, hvorefter: a) den ordregivende myndighed i tilfælde, hvor den opsiger en offentlig indkøbskontrakt som følge af væsentlig misligholdelse af denne, ikke træffer en formel (særskilt) afgørelse om at optage økonomiske aktører på listen over upålidelige leverandører; b) en økonomisk aktør ikke på forhånd informeres om den efterfølgende optagelse på listen over upålidelige leverandører og derfor ikke har mulighed for at indgive relevante oplysninger og dermed reelt gøre indsigelse mod optagelsen; c) den ordregivende myndighed ikke foretager en konkret vurdering af omstændighederne for mangelfuld opfyldelse af en kontrakt, hvorved den økonomiske aktør, der bærer det retlige ansvar for misligholdelsen i tilfælde, hvor den offentlige indkøbskontrakt er blevet retmæssigt opsagt som følge af væsentlig misligholdelse af denne, automatisk optages på listen over upålidelige leverandører?
Appel iværksat den 16. december 2021 af Nec Corp. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 29. september 2021 i sag T-341/18, Nec mod Kommissionen

(Sag C-786/21 P)

(2022/C 84/39)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Nec Corp. (ved Solicitor R. Bachour og advocaten A. Pliego Selie, W. Brouwer og R. Warning)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Der afsiges endelig dom i denne appelsag, den omtvistede afgørelse annulleres og/eller bøden nedsættes i overensstemmelse med påstanden i denne appel, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten til afgørelse i overensstemmelse med Domstolens dom.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i denne appelsag og i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har med det første appelanbringende, der er opdelt i tre led, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og undlod at angive en tilstrækkelig eller passende begrundelse ved efterprøvelsen af, om appellantens bøde skulle forhøjes for gentagelsestilfælde.

For det første begik Retten en fejl, idet den fastslog, at appellanten i den omtvistede afgørelse kunne pålægges en særskilt bøde for gentagelsestilfælde til trods for, at appellantens ansvar alene udgør et afledt ansvar og er kvalificeret som sådant.

For det andet begik Retten en fejl, idet den opretholdt forhøjelsen af bøden for gentagelsestilfælde for perioden før den 20. maj 2010, dvs. før appellanten blev holdt ansvarlig for en overtrædelse og oplyst herom. Dette er hverken retligt korrekt eller forholdsmæssigt, navnlig i betragtning af den korte tid mellem Kommissionens vedtagelse af sin DRAM-afgørelse (1) og afslutningen af Tokin Corporations overtrædelse og den omstændighed, at appellanten derfor objektivt set ikke kan anses for at have accepteret eller på nogen måde godkendt Tokin Corporations overtrædelse.

For det tredje er den appellerede dom under alle omstændigheder behæftet med en retlig fejl som følge af den urigtige anvendelse af proportionalitetsprincippet ved efterprøvelsen af bødens størrelse og fastlæggelsen af den periode, hvori det blev anvendt.

Appellanten har med det andet appelanbringende gjort gældende, at Retten i den appellerede dom gengav den omtvistede afgørelse urigtigt og accepterede en åbenbar uoverensstemmelse i den omtvistede afgørelse for så vidt angår appellantens deltagelse i den identificerede overtrædelse ved at erstatte uoverensstemmelsen vedrørende kvalificeringen af appellantens ansvar med sin egen forståelse af de faktiske omstændigheder og af Kommissionens begrundelse i den omtvistede afgørelse.

Appellanten har med det tredje appelanbringende gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl, idet proportionalitetsprincippet er anvendt urigtigt, og forpligtelsen til at fremsætte en tilstrækkelig eller passende begrundelse ved efterprøvelsen af bøden under udøvelse af den fulde prøvelsesret er tilsidesat.

(1) Kommissionens afgørelse 19.5.2010 om en procedure efter artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/38.511 — DRAM).
C 84/31

Appel iværksat den 21. december 2021 af Amazon.com, Inc., Amazon Services LLC, Amazon EU Sàrl og Amazon Europe Core Sàrl til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Første Afdeling) den 14. oktober 2021 i sag T-19/21, Amazon.com m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-815/21 P)

(2022/C 84/42)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Amazon.com, Inc., Amazon Services LLC, Amazon EU Sàrl og Amazon Europe Core Sàrl (ved dikigoros A. Komninos og abogado G. Tantulli)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Formalitetsindsigelsen forkastes i sin helhed.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på undersøgelse af realiteten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at den appellerede kendelse er i strid med artikel 263 TEUF, idet det heri konkluderes, at den foranstaltning, der blev anfægtet i stævningen, ikke har retsvirkninger. En sådan tilsidesættelse skyldes en urigtig fortolkning af artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 (1), som yder virksomheder retlig beskyttelse mod parallelle antitrustprocedurer ved Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder. Det anerkendes ikke i den appellerede kendelse, at den omtvistede foranstaltning fratog Amazon denne beskyttelse.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 2003, L 1, s. 1).
—

Fjerde anbringende om retlige fejl for så vidt angår omfanget af domstolsprøvelsen, institutionernes skønsmargen og nødvendigheden af at fastslå, at der er anlagt åbenbart urigtigt skøn; det manglende krav om samtykke fra den Vestsahariske befolkning; den omstændighed, at definitionen af samtykke er for begrænset og teoretisk, at den tilstrækkelige karakter af den høring, der førte til den positive udtalelse blev afvist og at undersøgelsen af fordelene blev afvist; identificeringen af Front Polisario som værende den enhed, der skulle gives et sådant samtykke til under hensyntagen til enhedens begrænsede status og repræsentativitet.
Appel iværksat den 16. december 2021 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 29. september 2021 i de forenede sager T-344/19 og T-356/19, Front Polisario mod Rådet

(Sag C-798/21 P)

(2022/C 119/31)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved F. Naert og V. Piessevaux, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Front Polisario), Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Europa-Kommissionen, Chambre des pêches maritimes de la Méditerranée, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Nord, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Centre og Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Sud

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, for så vidt som afgørelse 2019/441 (1) herved annulleres.

— Der træffes endelig afgørelse om de spørgsmål, der er genstand for appellen, og Rådet frifindes i Front Polisarios søgsmål i sag T-344/19.

— Front Polisario tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen og i sag T-344/19.

— Subsidiært opretholdes virkningerne af afgørelse 2019/441 i en periode på 12 måneder regnet fra datoen for afsigelsen af dommen i nærværende sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første appelanbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 263, stk. 4, TEUF og er rettet imod den appellerede dom, for så vidt som det heri fastslås, at Front Polisario kan optræde som part i en retssag ved Unionens retsinstanser.

Det andet appelanbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 263, stk. 4, TEUF og en tilsidesættelse af princippet om sagsakters troværdighed og er rettet imod den appellerede dom, for så vidt som det heri fastslås, at Front Polisario er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede afgørelse.

Det tredje appelanbringende vedrører en retlig fejl hvad angår muligheden for at påberåbe sig folkeretlige standarder og er rettet imod den appellerede dom, for så vidt som det heri fastslås, at Front Polisario kan påberåbe sig princippet om selvbestemmelse og princippet om traktaters relative virkning.

Det fjerde appelanbringende vedrører fortolkningen og den urigtige anvendelse af det almindelige princip om traktaters relative virkning og af retten til selvbestemmelse, en tilsidesættelse af princippet om sagsakters troværdighed, en urigtig gengivelse af Rådets argumentation og en tilsidesættelse af artikel 36, sammenholdt med artikel 53, stk. 1, i statutten for Domstolen. Det er rettet imod den appellerede dom, for så vidt som det heri fastslås, at Vestsaharas befolkning ikke har givet sit samtykke til de aftaler, som afgørelse 2019/441 omhandler.

(1) Rådets afgørelse (EU) 2019/441 af 4.3.2019 om indgåelse af partnerskabsaftalen om bæredygtigt fiskeri mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko, den tilhørende gennemførelsesprotokol og den brevveksling, der ledsager aftalen (EUT 2019, L 77, s. 4).
—

Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at der er begået retlige fejl for så vidt angår omfanget af domstolsprøvelsen, institutionernes skønsmargen og behovet for at fastslå, at der er begået en åbenbar fejl, for så vidt angår den omstændighed, at der ikke er krav om samtykke fra befolkningen i Vestsahara, for så vidt angår den omstændighed, at den anlagte fortolkning af begrebet samtykke er for streng og teoretisk, at den høring, hvorunder der blev indhentet samtykke, ikke blev anset for tilstrækkelig, og at en undersøgelse af fordelene blev afslået, samt for så vidt angår identificeringen af Front Polisario som en enhed, der skal give et sådant samtykke, henset til dennes begrænsede status og repræsentativitet.
Appel iværksat den 8. december 2021 af Europa-Parlamentet til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 29. september 2021 i sag T-384/19, Parlamentet mod Axa Assurances Luxembourg SA m.fl.

(Sag C-766/21 P)

(2022/C 119/28)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Parlamentet (ved E. Paladini og B. Schäfer, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA og Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Det andet og det fjerde punkt i den appellerede doms konklusion ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes, med undtagelse af dem, der er omhandlet i det tredje punkt i den appellerede doms konklusion.

Subsidiært:

— Det andet og det fjerde punkt i den appellerede doms konklusion ophæves

— De påstande, som Europa-Parlamentet har nedlagt i første instans, tages til følge for så vidt angår Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA og La Luxembourgeoise SA.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Europa-Parlamentet fremsat tre anbringender.

Første anbringende vedrørende en retlig fejl som følge af, at de EU-retlige fortolkningsprincipper er blevet tilsidesat. Parlamentet har anført, at Retten navnlig har tilsidesat fortolkningsreglen, hvorefter der skal tages hensyn til aftalens formål og den sammenhæng, hvori dens ordlyd, og nærmere bestemt begrebet »oversvømmelse«, indgår. Subsidiært har Parlamentet gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af udelukkelsesklausulen vedrørende oversvømmelser.

Andet anbringende vedrørende en fejl i den appellerede doms konklusion, idet Rettens begrundelse for så vidt angår fortolkningen af begrebet »oversvømmelse« ifølge Parlamentet indeholder en selvmodsigelse.

For det tredje har Parlamentet gjort gældende, at den appellerede dom på flere punkter indeholder urigtige gengivelser af de faktiske omstændigheder og af beviserne: Retten har foretaget en urigtig gengivelse af Parlamentets holdning til fortolkningen af begrebet »oversvømmelse«, den har vurderet situationen på byggepladsen på tidspunktet for begivenhedens indtræden på en åbenbar urigtig måde og den har ligeledes gengivet den sagkyndige erklæring urigtigt, for så vidt angår årsagen til denne begivenheds indtræden.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf (Tyskland) den 27. december 2021 — Beverage City & Lifestyle GmbH m.fl. mod Advance Magazine Publishers, Inc.

(Sag C-832/21)

(2022/C 119/34)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøgte og appellanter: Beverage City & Lifestyle GmbH, MJ, Beverage City Polska Sp.z.o.o. og FE

Sagsøger og indstævnt: Advance Magazine Publishers, Inc.

Præjudicielt spørgsmål

Oberlandesgericht Düsseldorf forelægger Den Europæiske Unions Domstol følgende præjudicielle spørgsmål om fortolkning af artikel 122 i forordning (EU) 2017/1001 (1) sammenholdt med artikel 8, nr. 1), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (2):

Er kravene »så snævert forbundne«, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige retsafgørelser, som omhandlet i artikel 8 i forordning (EU) nr. 1215/2012, når sammenhængen i en sag om krænkelse af et EU-varemærke består i, at de sagsøgte parter, der er hjemmehørende i en bestemt medlemsstat (her: Polen), har leveret de varer, der krænker et EU-varemærke, til en sagsøgt part, som er hjemmehørende i en anden medlemsstat (her: Tyskland), og hvis juridiske repræsentant ligeledes er sagsøgt som krænkende part og er den ankersagsøgte, og parterne kun er tilknyttet hinanden gennem leverandørforholdet som sådant, og der hverken i retlig eller faktisk henseende består nogen yderligere forbindelse mellem dem?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
a)

Har den fuldbyrdende judicielle myndighed, såfremt den anser det for godtgjort, at den retssag, der førte til den senere domfældelse og afgørelse om fuldbyrdelse, ikke blev gennemført i overensstemmelse med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, og navnlig at den eftersøgte persons fravær har medført en tilsidesættelse af retten til forsvar og/eller den eftersøgte persons ret til en retfærdig rettergang, under de omstændigheder, der er beskrevet i det første spørgsmål, ret og/eller pligt til a) at nægte overgivelse af den eftersøgte person med den begrundelse, at denne overgivelse vil være i strid med konventionens artikel 6 og/eller artikel 47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og/eller b) at stille krav om, at den udstedende judicielle myndighed som betingelse for overgivelse giver garanti for, at den eftersøgte person ved overgivelse, har adgang til fornyet prøvelse eller appel, i hvilken forbindelse vedkommende har ret til at deltage, og som giver mulighed for en fornyet behandling af sagens realitet, herunder nye beviser, der kan føre til, at den oprindelige afgørelse ændres, for så vidt angår den domfældelse, der førte til afgørelsen om fuldbyrdelse?
3.

Republikken Letland har gjort gældende, at Kongeriget Sverige, ved at afvise at overføre indbetalte bidrag og ved formelt at begrunde denne afvisning med den dato, hvor disse bidrag faktisk indbetaltes, har Kongeriget Sverige tilsidesat direktiv 2014/49/EU, og at denne tilsidesættelse skader gennemførelsen af Den Europæiske Unions mål og fratager Letland retten til bidrag, der kompenserer for risikoen forbundet med de af et kreditinstituts dækkede indskud overført under dettes ansvar, og indebærer således en tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, og en manglende opfyldelse af formålene med direktiv 2014/49/EU.
a)

Har den fuldbyrdende judicielle myndighed, såfremt den anser det for godtgjort, at den retssag, der førte til den senere domfældelse og afgørelse om fuldbyrdelse, ikke blev gennemført i overensstemmelse med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, og navnlig at den eftersøgte persons fravær har medført en tilsidesættelse af retten til forsvar og/eller den eftersøgte persons ret til en retfærdig rettergang, under de omstændigheder, der er beskrevet i det første spørgsmål, ret og/eller pligt til a) at nægte overgivelse af den eftersøgte person med den begrundelse, at denne overgivelse vil være i strid med konventionens artikel 6 og/eller artikel 47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og/eller b) at stille krav om, at den udstedende judicielle myndighed som betingelse for overgivelse giver garanti for, at den eftersøgte person ved overgivelse har adgang til fornyet prøvelse eller appel, i hvilken forbindelse vedkommende har ret til at deltage, og som giver mulighed for en fornyet behandling af sagens realitet, herunder nye beviser, der kan føre til, at den oprindelige afgørelse ændres, for så vidt angår den domfældelse, der førte til afgørelsen om fuldbyrdelse?
3)

Skal artikel 47, eventuelt sammenholdt med artikel 41 og 52, i chartret om grundlæggende rettigheder henset til den processuelle ligestilling og adgangen til effektive retsmidler fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i medlemsstat, der som strafferetsplejelovens § 18 sammenholdt med § 99, stk. 1, muliggør, at en mobiltelefon udnyttes digitalt, uden at den berørte person forinden eller i det mindste efter iværksættelsen af foranstaltningen underrettes herom?
1)

Er det med henblik på at kunne tarifere en enkelt vare som en »del« af et sæde til et motorkøretøj under kapitel 94 i den kombinerede nomenklatur, der fremgår af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (1), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, nødvendigt, at sædet uden den pågældende vare ikke kan udføre sin væsentligste og vigtigste funktion (i betydningen funktionel enhed), eller er det tilstrækkeligt, at den enkelte del, der udelukkende er beregnet til montering på sæder i motorkøretøjer, kan anses for at være en del af sædet?
2.

Skal bestemmelserne i artikel 22, stk. 7, sammenholdt med artikel 29 og 44 i forordning nr. 952/2013, med artikel 13 EMRK og med chartrets artikel 47 fortolkes således, at en national bestemmelse som artikel 232, stk. 1, i Zakon za mitnitsite (toldloven) — som udelukker retsmidler mod en bødeafgørelse, der er blevet udstedt over for en ukendt gerningsmand — er ulovlig, såfremt der ved denne afgørelse i henhold til national lovgivning kan anordnes konfiskation til fordel for staten af formuegoder, som tilhører en tredjepart, der ikke er part i den administrative sanktionsprocedure?
Sag anlagt den 21. december 2021 — Europa-Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik

(Sag C-808/21)

(2022/C 109/25)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Ondrůšek og J. Tomkin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Tjekkiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den nægter unionsborgere, der ikke er tjekkiske statsborgere, men som har bopæl i Den Tjekkiske Republik, retten til at være medlem af et politisk parti eller en politisk bevægelse.

— Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde har enhver unionsborger, der har bopæl i en medlemsstat, hvor han ikke er statsborger, valgret og er valgbar ved kommunale valg og ved valg til Europa-Parlamentet i den medlemsstat, hvor han har bopæl, på samme betingelser som statsborgerne i denne stat.

Kommissionen mener, at eftersom unionsborgere, der ikke er tjekkiske statsborgere, men som har bopæl i Den Tjekkiske Republik, ikke har ret til at være medlem af politiske partier eller politiske bevægelser, bliver det umuligt for disse unionsborgere at udøve de politiske rettigheder, som de er blevet tildelt ved artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, på samme betingelser som gælder for tjekkiske statsborgere.