Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 29. januar 1998. - Barbara Bellone mod Yokohama SpA. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale di Bologna - Italien. - Direktiv 86/653/EØF - Selvstændige handelsagenter - National lovgivning, hvorefter agenturkontrakter indgået af personer, som ikke er optaget i registret for handelsagenter, er ugyldige. - Sag C-215/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-02191



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag er Domstolen, ved en kendelse afsagt af Tribunale civile di Bologna - sezione lavoro, blevet anmodet om at besvare et praejudicielt spoergsmaal om fortolkningen af Raadets direktiv 86/653/EOEF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstaendige handelsagenter (1) (herefter »direktivet«).

I - De relevante retsregler

A - Faellesskabsrettens bestemmelser

2 Faellesskabslovgiver har ved udstedelsen af direktivet oensket at samordne medlemsstaternes lovgivning om handelsagenter, idet man har fastsat regler for retsforholdet mellem handelsagenter og deres agenturgivere (2). I anden betragtning til direktivet hedder det, at »inden for Faellesskabet har forskellene mellem de nationale lovgivninger om handelsagentur maerkbar indflydelse paa konkurrencevilkaarene og paa de vilkaar, hvorunder dette hverv udoeves, og de kan have uheldig indflydelse paa handelsagenters retsbeskyttelse i forhold til deres agenturgivere samt paa retssikkerheden i handelssamkvemmet ...«. Det fremhaeves endvidere (i tredje betragtning), at en indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes retssystemer, for saa vidt det er noedvendigt af hensyn til faellesmarkedets funktion, er paakraevet, og at »reglerne om lovkonflikter [ikke] fjerner ... de omtalte ulemper for handelsagentur, selv ikke efter udarbejdelse af ensartede regler, og [derfor ikke goer] den foreslaaede harmonisering overfloedig«. Det fremgaar af disse betragtninger, at faellesskabslovgiver, for saa vidt angaar handelsagenter, anser en samordning mellem medlemsstaterne for at vaere af afgoerende betydning for at fjerne bestaaende forskelle, og at denne maalsaetning skal opfyldes af de kompetente nationale myndigheder.

3 I direktivets artikel 1, stk. 2, gives der foelgende definition af begrebet »handelsagent«:

»2. Ved handelsagent forstaas i dette direktiv en selvstaendig mellemmand, som er vedvarende antaget til at formidle salg eller koeb af varer for en anden person, i det foelgende benaevnt agenturgiveren, eller til at formidle og afslutte saadanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning« (3).

4 I direktivets kapitel II (artikel 3-5) fastsaettes handelsagentens og agenturgiverens rettigheder og forpligtelser.

5 I direktivets kapitel III (artikel 6-12) reguleres spoergsmaalene om handelsagentens vederlag for de forretninger, han afslutter, og det fastslaas, hvornaar handelsagenten har ret til provision.

6 Direktivets kapitel IV har foelgende overskrift: »Agenturkontraktens indgaaelse og ophoer« (artikel 13-20). Artikel 13 er affattet saaledes:

»1. Hver af parterne har paa begaering ret til fra den anden part at modtage et underskrevet dokument med angivelse af kontraktens vilkaar, herunder eventuelle senere aftalte vilkaar. Der kan ikke gives afkald paa denne ret.

2. Uanset stk. 1 kan en medlemsstat foreskrive, at en agenturkontrakt kun er gyldig, hvis den er indgaaet skriftligt.«

7 Ifoelge artikel 16 beroerer direktivet ikke medlemsstaternes regler om adgang til at haeve kontrakten uden varsel a) som foelge af, at en af parterne helt eller delvis har undladt at opfylde sine forpligtelser, b) som foelge af ekstraordinaere omstaendigheder.

8 I artikel 17 bestemmes foelgende:

»1. Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at handelsagenten ved kontraktforholdets ophoer faar godtgoerelse i henhold til stk. 2 eller skadeserstatning i henhold til stk. 3.

2. a) Handelsagenten har ret til en godtgoerelse, saafremt og i det omfang

- han har skaffet agenturgiveren nye kunder eller i betydeligt omfang har oeget forretningerne med den bestaaende kundekreds, og forretningsforbindelserne med disse kunder fortsat vil give agenturgiveren betydelige fordele, og

- betaling af godtgoerelse er rimelig under hensyn til samtlige omstaendigheder, herunder navnlig handelsagentens tab af provision af forretninger med disse kunder. Medlemsstaterne kan fastsaette, at disse omstaendigheder ligeledes kan omfatte anvendelse af en konkurrenceklausul som defineret i artikel 20.

b) Godtgoerelsen kan ikke overstige et beloeb svarende til en aarlig godtgoerelse, der beregnes paa grundlag af handelsagentens gennemsnitlige aarlige vederlag i de sidste fem aar; hvis kontrakten er indgaaet for mindre end fem aar siden, beregnes godtgoerelsen paa grundlag af det gennemsnitlige vederlag i perioden.

c) Ydelse af denne godtgoerelse er ikke til hinder for, at agenten kan paaberaabe sig skadeserstatning.

3. Handelsagenten har ret til erstatning for den skade, som ophoeret af hans forhold til agenturgiveren forvolder ham.

Saadan skade opstaar hovedsagelig, naar kontrakten ophoerer under omstaendigheder,

- der beroever handelsagenten provisionsbeloeb, som ville have tilkommet ham i tilfaelde af normal opfyldelse af kontrakten, samtidig med at agenturgiveren opnaar vaesentlig fordel af handelsagentens indsats

- og/eller under omstaendigheder, hvor handelsagenten ikke har kunnet afskrive de omkostninger og udgifter, som han efter henstilling fra agenturgiveren har afholdt med henblik paa opfyldelse af kontrakten.

...«

9 Endelig hedder det i direktivets artikel 18, at godtgoerelsen eller erstatningen i henhold til artikel 17 ikke skal udbetales, a) hvis agenturgiveren haever kontrakten paa grund af en misligholdelse, som kan tilregnes handelsagenten, og som i medfoer af national lovgivning giver adgang til at haeve kontrakten uden varsel, b) hvis handelsagenten haever kontrakten, medmindre dette er berettiget som foelge af omstaendigheder, der skyldes agenturgiveren, eller som foelge af alder, svagelighed eller sygdom hos handelsagenten, saaledes at det ikke med rimelighed kan kraeves af ham, at han fortsaetter sin virksomhed, c) hvis handelsagenten efter aftale med agenturgiveren overfoerer sine rettigheder og forpligtelser ifoelge agenturkontrakten til en anden.

B - National lovgivning og retspraksis

10 Artikel 1 i den italienske lov nr. 204 af 3. maj 1985 (4) bestemmer, at enhver, som vedvarende er antaget af en eller flere virksomheder til at formidle og afslutte kontrakter i en eller flere bestemte sektorer, udoever virksomhed som handelsagent (agente di commercio) eller handelsrejsende (rappresentante di commercio).

11 Ifoelge artikel 2 i lov nr. 204/1985 skal der ved hvert handelskammer oprettes et register for handelsagenter og handelsrejsende, hvori »personer, som udoever virksomhed eller har til hensigt at udoeve virksomhed som handelsagenter eller handelsrejsende, skal optages«.

12 Artikel 9 i lov nr. 204/1985 bestemmer, at »personer, som ikke er optaget i registret i henhold til denne lov, ikke maa udoeve virksomhed som handelsagenter eller handelsrejsende«. I samme artikel hedder det, at enhver, der overtraeder loven, administrativt paalaegges en boede paa mindst 1 million og hoejst 4 millioner ITL. Agenturgivere, som indgaar en agenturkontrakt med en person, der ikke er optaget i registret, kan paalaegges samme sanktioner (5).

13 Ifoelge artikel 1742 i codice civile (den italienske borgerlige lovbog) forstaas ved en agenturkontrakt en kontrakt, hvorved en part vedvarende antages til i den anden parts navn og mod vederlag at virke for indgaaelse af kontrakter i en bestemt sektor. Hver part kan af den anden part kraeve at faa udleveret en kopi af den indgaaede kontrakt.

14 Til gennemfoerelse af direktivet har man i italiensk ret udstedt decreto legislativo nr. 303 af 10. september 1991 (6), der ikke indeholder bestemmelser, der vedroerer artikel 2 og 9 i lov nr. 204/1985 (7).

15 Artikel 1751 i codice civile, som er fuldstaendig aendret ved artikel 4 i decreto legislativo nr. 303/1991, indeholder regler om godtgoerelse i tilfaelde af kontraktforholdets ophoer. Artikel 1751 bestemmer, at agenturgiveren ved kontraktforholdets ophoer skal betale handelsagenten en godtgoerelse, saafremt mindst én af foelgende betingelser er opfyldt: Handelsagenten har skaffet agenturgiveren nye kunder eller i betydeligt omfang foroeget forretningerne med den bestaaende kundekreds, og forretningerne med disse kunder vil fortsat give agenturgiveren betydelige fordele. Betalingen af denne godtgoerelse skal vaere rimelig under hensyn til samtlige omstaendigheder, herunder navnlig handelsagentens tab af provision af forretninger med disse kunder.

16 Ifoelge samme artikel 1751 skal godtgoerelsen ikke udbetales, a) hvis agenturgiveren haever kontrakten paa grund af en misligholdelse, som kan tilregnes handelsagenten, og som er saa grov, at det ikke, selv midlertidigt, er muligt at fortsaette kontraktforholdet, b) hvis handelsagenten haever kontrakten, medmindre dette er berettiget som foelge af omstaendigheder, der skyldes agenturgiveren, eller som foelge af alder, svagelighed eller sygdom hos handelsagenten, saaledes at det ikke med rimelighed kan kraeves af ham, at han fortsaetter sin virksomhed, og c) hvis handelsagenten efter aftale med agenturgiveren overfoerer sine rettigheder og forpligtelser ifoelge agenturkontrakten til en anden.

17 Ifoelge artikel 1418 i codice civile, som findes i kapitel XI om kontrakters ugyldighed, er kontrakten ugyldig, saafremt den er i strid med en ufravigelig bestemmelse (norma imperativa), medmindre andet er fastsat ved lov.

18 Ifoelge den forelaeggende ret antages det i italiensk retspraksis, at en agenturkontrakt, der er indgaaet af en person, som ikke er optaget i registret, er ugyldig paa grund af tilsidesaettelse af den ufravigelige bestemmelse i artikel 9 i lov nr. 204/1985 (8), og at en saadan person ikke kan anlaegge sag med krav om provision i forbindelse med den udoevede virksomhed (9).

II - Faktiske omstaendigheder

19 Barbara Bellone og selskabet Yokohama Italia SpA (herefter »Yokohama«) indgik den 1. februar 1993 en agenturkontrakt. Kontrakten blev haevet af Yokohama den 13. maj samme aar.

20 Barbara Bellone indbragte i foerste instans sagen for den kompetente underret (Pretore) med paastand om betaling af forskellige beloeb i godtgoerelse (10). Retten fastslog, at Barbara Bellone's paastande ikke kunne tages til foelge. Begrundelsen herfor var, at den paagaeldende agenturkontrakt ifoelge artikel 1418 i codice civile var ugyldig, fordi Barbara Bellone paa det tidspunkt, hvor kontrakten blev indgaaet, ikke var optaget i registret for handelsagenter og handelsrejsende i henhold til i artikel 2 i lov nr. 204/1985.

21 Barbara Bellone indbragte denne afgoerelse for Tribunale civile di Bologna - sezione lavoro og gjorde herved gaeldende, at forbuddet mod at indgaa agenturkontrakter med personer, der ikke var optaget i registret, var uforeneligt med direktivets artikel 1, stk. 1.

22 Den nationale ret har anfoert, at direktivet om samordning af medlemsstaternes bestemmelser om forholdet mellem handelsagenter og agenturgivere ikke foreskriver indfoerelse af et register. I direktivets artikel 1 afgraenses begrebet »handelsagent« derimod ud fra den virksomhed, der udoeves, og ingen saerlige administrative forpligtelser kraeves overholdt.

III - Det praejudicielle spoergsmaal

23 Tribunale civile di Bologna - sezione lavoro har fundet, at sagen rejser et problem om foreneligheden mellem den omtvistede lovgivning og direktivet, og har derfor forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

»Er direktiv 86/653/EOEF foreneligt med artikel 2 og 9 i den italienske lov nr. 204 af 3. maj 1985, som goer agenturkontrakters gyldighed betinget af, at handelsagenterne er optaget i et register for handelsagenter?«

IV - Besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal

24 Den forelaeggende ret oensker, at Domstolen skal tage stilling til, om de konkrete nationale bestemmelser er forenelige med direktivet. Jeg vil for det foerste bemaerke, at Domstolen ifoelge sin faste praksis (11) ikke i henhold til traktatens artikel 177 kan traeffe afgoerelse om en national retsregels gyldighed i forhold til faellesskabsretten. Domstolen er dog befoejet til at forsyne den nationale ret med alle de fortolkningsbidrag i henhold til faellesskabsretten, som goer det muligt for retten i den sag, den har faaet forelagt, at vurdere foreneligheden med faellesskabsbestemmelserne.

25 Paa denne baggrund er jeg af den opfattelse, at den forelaeggende ret naermere bestemt oensker oplyst, om direktivets bestemmelser skal fortolkes saaledes, at de er forenelige eller ikke er forenelige med en national bestemmelse, hvorefter en agenturkontrakts gyldighed er betinget af, at handelsagenten er optaget i et saerligt register, saaledes at kontrakten er ugyldig, saafremt der ikke er sket en saadan optagelse i registret.

26 Jeg skal endvidere indledningsvis bemaerke, at et direktiv efter Domstolens faste praksis (12) ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og at en direktivbestemmelse derfor ikke som saadan kan goeres gaeldende over for saadanne personer.

27 Derimod har Domstolen gentagne gange fastslaaet, at »den pligt for medlemsstaterne, der foelger af et direktiv, til at virkeliggoere dets maal, og pligten i medfoer af traktatens artikel 5 til at traeffe alle almindelige eller saerlige foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af denne pligt, paahviler alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder ogsaa domstolene inden for deres kompetence. Heraf foelger, at den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, er forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og saaledes handle i overensstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3« (13).

28 I den foreliggende sag er det ifoelge national retspraksis en betingelse for agenturkontraktens gyldighed, at handelsagenten er optaget i registret for handelsagenter, og den forelaeggende rets fortolkningsvanskeligheder skyldes, at de nationale bestemmelser paa omraadet skal fortolkes i overensstemmelse med direktivet.

29 Med henblik paa afgoerelsen af sagen maa det vaere paa sin plads at henvise til Domstolens argumentation i Marleasing-dommen af 13. november 1990 (14), for saa vidt som der, som haevdet af Kommissionen, er den fornoedne lighed mellem de to sagsforhold. I Marleasing-sagen var det i den nationale lovgivning, der fandt anvendelse (den spanske lovgivning), fastsat, at en stiftelsesoverenskomst for et aktieselskab, som var uden gyldig retsgrund, var ugyldig, selv om det i artikel 11 i Raadets direktiv 68/151/EOEF (15), som indeholder en udtoemmende liste over de tilfaelde, hvor aktieselskaber kan erklaeres ugyldige, ikke er fastsat, at manglende retsgrund medfoerer ugyldighed. Domstolen fastslog (16), at »kravet om fortolkning af national ret i overensstemmelse med artikel 11 i direktiv 68/151 udelukker en fortolkning af nationale lovbestemmelser vedroerende aktieselskaber, der medfoerer, at et aktieselskab kan erklaeres ugyldigt af andre grunde end de i direktivets artikel 11 opregnede«.

30 Det skal for det foerste bemaerkes, at direktivet tager sigte paa at beskytte personer, som efter direktivets bestemmelser er handelsagenter. For at afgoere, om en person er beskyttet af direktivet og har de rettigheder, som direktivet tillaegger de af direktivet omfattede personer, maa det saaledes undersoeges, hvilke retlige betingelser den paagaeldende person skal opfylde for at blive betragtet som handelsagent. Med henblik herpaa maa det afgoeres, hvorvidt det forhold, at man for at blive betragtet som handelsagent skal opfylde betingelser, som gaar ud over de i direktivet fastsatte betingelser, i vaesentlig grad modvirker det med direktivet forfulgte maal og saaledes i praksis fjerner den ved direktivet tilsigtede beskyttelse. Med andre ord kraever den foreliggende sag, at der tages stilling til, om det kan udledes af fortolkningen af direktivets bestemmelser, at disse er til hinder for, at en agenturkontrakt, som er indgaaet med en handelsagent, der ikke er optaget i registret som kraevet i artikel 2 og 9 i lov nr. 204/1985, er ugyldig i medfoer af artikel 1418 i codice civile, saaledes som disse bestemmelser fortolkes af de italienske domstole, idet pligten til at lade sig optage i registret betragtes som ufravigelig efter italiensk ret.

31 Ifoelge direktivets artikel 1, stk. 2, skal en person, for at kunne betragtes som handelsagent og som saadan vaere omfattet af beskyttelsen i henhold til direktivet, kun opfylde de tre noedvendige og tilstraekkelige (materielle) betingelser, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, nemlig: a) vaere selvstaendig mellemmand, b) vaere vedvarende antaget ifoelge kontrakt og c) enten alene formidle salg eller koeb af varer eller baade formidle og afslutte saadanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning.

32 Det maa derfor konstateres, at direktivets artikel 1, stk. 2, ikke goer det til en betingelse, at handelsagenten er optaget i noget register eller nogen fortegnelse, som er specielt oprettet med henblik herpaa, for at kunne vaere omfattet af direktivets beskyttelse. Jeg finder dog ikke, at det heraf kan udledes, at der gaelder et udtrykkeligt forbud mod, at medlemsstaterne bestemmer, at der skal oprettes et register, hvori handelsagenter kan optages (17). Dette vil med andre ord sige, at et krav om, at der skal foeres et saerligt register, ikke i sig selv er i strid med direktivet. Det er alene de sanktioner, der finder anvendelse efter national lovgivning i tilfaelde af manglende optagelse i registret, der rejser problemer med hensyn til foreneligheden med direktivet. I den foreliggende sag bestaar sanktionen i, at kontrakten er ugyldig, hvorved handelsagenten fratages den beskyttelse, som direktivet giver.

33 Fortolkningen af andre af direktivets bestemmelser foerer mig frem til samme konklusion. Artikel 13, som er den eneste bestemmelse i direktivet, der vedroerer formkravene og dermed ogsaa agenturkontraktens gyldighed, bestemmer dels, at hver af parterne paa begaering har ret til fra den anden part at modtage et underskrevet dokument med angivelse af kontraktens vilkaar, herunder eventuelle senere aftalte vilkaar, dels at en medlemsstat uanset stk. 1 kan foreskrive, at en agenturkontrakt kun er gyldig, hvis den er indgaaet skriftligt.

34 Artikel 16 bestemmer derimod, at direktivet ikke beroerer medlemsstaternes regler om adgang til at haeve kontrakten uden varsel a) som foelge af, at en af parterne helt eller delvis har undladt at opfylde sine forpligtelser, eller b) som foelge af ekstraordinaere omstaendigheder. I direktivets artikel 18 hedder det endvidere, at godtgoerelsen eller erstatningen i henhold til artikel 17 ikke skal udbetales, a) hvis agenturgiveren haever kontrakten paa grund af en misligholdelse, som kan tilregnes handelsagenten, og som i medfoer af national lovgivning giver adgang til at haeve kontrakten uden varsel, b) hvis handelsagenten haever kontrakten, medmindre dette er berettiget som foelge af omstaendigheder, der skyldes agenturgiveren, eller som foelge af alder, svagelighed eller sygdom hos handelsagenten, saaledes at det ikke med rimelighed kan kraeves af ham, at han fortsaetter sin virksomhed, eller c) hvis handelsagenten efter aftale med agenturgiveren overfoerer sine rettigheder og forpligtelser ifoelge agenturkontrakten til en anden.

35 Det fremgaar saaledes af de naevnte bestemmelser i artikel 13 og artikel 16, 17 og 18, at man, i tilfaelde hvor man har oensket at opregne betingelserne for kontraktens gyldighed (som i artikel 13), har gjort dette udtoemmende og udtrykkeligt. Tilsvarende har man, i tilfaelde hvor man har oensket at opstille betingelser for viderefoerelsen af agenturforholdet - hvilket forudsaetter, at agenturkontrakten er gyldigt indgaaet - ogsaa gjort dette udtrykkeligt, eventuelt under henvisning til hver enkelt medlemsstats lovgivning (artikel 16, 17 og 18).

36 Endelig kan der af en gennemgang af forarbejderne til direktivet udledes et yderligere argument for den ovenfor skitserede loesning, hvorefter optagelse i et register ikke kan betragtes som en noedvendig og ufravigelig betingelse for, at en handelsagent, der i oevrigt opfylder betingelserne, kan vaere beskyttet af direktivets bestemmelser. Det OEkonomiske og Sociale Udvalg fandt i sin udtalelse om direktivforslaget (18), at der for at opnaa retssikkerhed for saa vidt angaar handelsagenten skulle udarbejdes et »register«, eller en »fortegnelse« eller en »liste« over handelsagenter. I det aendrede forslag, som Kommissionen forelagde Raadet, fulgte Kommissionen imidlertid ikke Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs forslag, og den aendrede ikke ordlyden af artikel 4. Kommissionen fandt aabenbart ikke, at det var noedvendigt at kraeve af medlemsstaterne, at disse forpligtede handelsagenter til at lade sig optage i et register eller en fortegnelse for at kunne opnaa beskyttelse efter direktivet. Som Kommissionen med rette har paapeget, maa det heraf udledes, at kravet om, at handelsagenten lader sig optage i et nationalt register, ikke kan begraense de rettigheder, der tilkommer agenterne i medfoer af direktivet, eller medfoere, at de bortfalder.

37 Jeg finder derfor, idet jeg med de fornoedne lempelser gaar ud fra Domstolens loesning i Marleasing-sagen, at for saa vidt som der i direktivet udtrykkeligt kun naevnes ét krav som betingelse for kontraktens gyldighed (i forbindelse med at der gives medlemsstaterne mulighed for at kraeve skriftlighed), har faellesskabslovgiver ved denne bestemmelse oensket at foretage en udtoemmende regulering af betingelserne for kontraktens gyldighed. Da direktivet ikke blandt de grunde, der kan medfoere kontraktens ugyldighed, naevner handelsagentens manglende optagelse i noget register, er det foelgelig tilstraekkeligt, for at kontrakten kan betragtes som gyldig i direktivets forstand, at de betingelser, der er fastsat i selve direktivet, nemlig i artikel 1, stk. 2, er opfyldt. Som Kommissionen med rette har fremhaevet, er disse direktivbestemmelser saaledes til hinder for en national lovgivning, som, selv om det kun sker ved de nationale domstoles fortolkning af denne lovgivning, henfoerer handelsagentens manglende optagelse i et register under de grunde, der kan medfoere agenturkontraktens ugyldighed.

38 Paa denne baggrund er den nationale ret forpligtet til at fortolke de nationale retsforskrifter paa baggrund af ordlyden af og formaalet med direktivet (19), som ikke foreskriver, at handelsagenter skal optages i et register, hverken som betingelse for at udoeve virksomhed som handelsagent eller som et formkrav, der er afgoerende for kontraktens gyldighed. Den nationale ret skal herved blandt de i det paagaeldende retssystem gaeldende fortolkningsmetoder anvende den metode, som giver den mulighed for at fortolke den nationale lovbestemmelse paa en saadan maade, at den er forenelig med direktivet (20), eller se bort fra de nationale fortolkningsregler og den fremherskende fortolkning i national retspraksis, saafremt disse regler og denne fortolkning foerer til et resultat, der er i strid med faellesskabsretten (21).

39 Denne sidstnaevnte fortolkning er efter min opfattelse den eneste, der er forenelig med direktivets ordlyd og aand. Det er foelgelig uden betydning, at kravet om optagelse i registret efter italiensk juridisk litteratur og retspraksis skal forstaas som et krav, der alene gaelder for handelsagenter med bopael i Italien og for agenturkontrakter, som skal opfyldes i Italien, og ikke for en handelsagent, der udoever sin virksomhed i udlandet (22). Selv om agenturgiveren har hjemsted i en anden medlemsstat og indgaar en agenturkontrakt med en italiensk handelsagent, der ikke er optaget i registret i henhold til lov nr. 204/1985, og selv om denne kontrakt skal opfyldes i Italien, vil den retssikkerhed i handelssamkvemmet, der ifoelge tredje betragtning er et af direktivets formaal, nemlig efter min opfattelse blive bragt i fare, saafremt kontrakten erklaeres ugyldig, og de rettigheder, der tillaegges handelsagenten ved direktivet, bliver paavirket heraf. Foelgelig maa direktivet - for at sikre, at dets bestemmelser faar den tilsigtede virkning, som er den bedst mulige beskyttelse af handelsagenters rettigheder i henhold til faellesskabsretten - fortolkes saaledes, at optagelsen af handelsagenten i registret ikke kan betragtes som en betingelse for agenturkontraktens gyldighed (23) og ikke maa bevirke, at handelsagenters rettigheder i medfoer af direktivbestemmelserne udelukkes, begraenses eller paa nogen maade paavirkes.

V - Forslag til afgoerelse

40 Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale civile di Bologna - sezione lavoro, saaledes:

»Raadets direktiv 86/653/EOEF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstaendige handelsagenter skal fortolkes saaledes, at det er til hinder for en national retsregel, hvoraf det - eventuelt alene i kraft af en fortolkning anlagt af de nationale domstole - fremgaar, at agenturkontrakter er ugyldige, saafremt handelsagenten ikke er optaget i et register for handelsagenter.«

(1) - EFT L 382, s. 17.

(2) - Jf. Jean-Marie Leloup: »La directive européenne sur les agents commerciaux«, i La Semaine juridique - Édition générale, nr. 48 (1987), s. I-3308, og samme forfatter: »La directive européenne sur les agents commerciaux«, i La Semaine juridique - Édition entreprise (Études et commentaires), nr. 15024 (1987), s. 491-499.

(3) - I artikel 1, stk. 3, bestemmes det, at en handelsagent i henhold til direktivet bl.a. ikke kan vaere:

- en person, som ved stillingsbemyndigelse kan forpligte et selskab eller en sammenslutning

- en medindehaver, der er lovligt bemyndiget til at forpligte de oevrige medindehavere

- en af retten udmeldt bestyrer, likvidator eller kurator i et konkursbo.

Ifoelge direktivets artikel 2, stk. 1, finder direktivet ikke anvendelse paa

- handelsagenter, som ikke modtager vederlag for deres virksomhed

- handelsagenter, i det omfang de arbejder paa vareboerser eller raavaremarkeder

- det organ, der er kendt under betegnelsen »Crown Agents for Overseas Governments and Administrations«, og som er oprettet i Det Forenede Kongerige i medfoer af loven af 1979 om »Crown Agents«, eller dettes datterselskaber.

Ifoelge samme artikels stk. 2 kan hver medlemsstat endvidere fastsaette, at direktivet ikke skal finde anvendelse paa personer, hvis virksomhed som handelsagent anses for at vaere en bibeskaeftigelse ifoelge loven i denne medlemsstat.

(4) - Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana (GURI), nr. 119 af 22.5.1985, s. 3623. Der kan bl.a. henvises til gennemgangen af denne lov i Roberto Baldi: »Il contratto di agenzia«, Milano, Giuffré, 1997 (s. 601), s. 313 ff.

(5) - Som Kommissionen har anfoert i sit skriftlige indlaeg (punkt 52) med hensyn til den obligatoriske optagelse i registret over handelsrejsende, har man ved lov nr. 204/1985, som alene fastsaetter administrative sanktioner i tilfaelde af manglende optagelse, ophaevet en bestemmelse i lov nr. 326 af 12.3.1968, som udtrykkeligt og under strafansvar forboed indgaaelse af en agenturkontrakt med en handelsrejsende, der ikke var optaget i registret, jf. R. Baldi, op. cit., s. 321 ff.

(6) - Supplemento ordinario alla GURI, Serie generale, nr. 221 af 20.9.1991, s. 11.

(7) - Kommissionen er af den opfattelse, at de nationale retsregler paa visse punkter ikke er i overensstemmelse med direktivet, og den har derfor den 26.6.1997 fremsat en begrundet udtalelse over for Den Italienske Republik.

(8) - Jf. R. Baldi, op. cit., s. 322 ff.

(9) - Som anfoert af Kommissionen (punkt 32 og 53 i Kommissionens skriftlige indlaeg) har Corte di cassazione antaget, at registret for handelsagenter ved sin beskaffenhed, vaerdi og funktion afviger fra de erhvervsregistre, der er omhandlet i artikel 2231 i codice civile. Registret for handelsagenter er indfoert for at beskytte handelsagenter og handelsrejsende, og for at de erhvervsdrivende kan vaere sikre paa at have med personer at goere, som besidder de tekniske og etiske kvalifikationer, der er noedvendige for at udoeve et tillidshverv. Det har hverken en social funktion eller karakter [i modsaetning til registrene for de klassiske liberale erhverv (advokater, laeger, ingenioerer)], og skal ikke tjene almene hensyn (i modsaetning til f.eks. registret for notarer).

(10) - Ifoelge forelaeggelseskendelsen har Barbara Bellone konkret kraevet 8 362 968 ITL i vederlag, 412 000 ITL i godtgoerelse for kundekreds og 34 266 666 ITL for den skade, som ophaevelsen af kontrakten foer tiden havde voldt hende; subsidiaert i tilfaelde af, at sidstnaevnte krav ikke blev taget til foelge, 16 000 000 ITL som godtgoerelse for manglende opsigelsesvarsel.

(11) - Jf. bl.a. dom af 12.12.1996, forenede sager C-74/95 og C-129/95, X, Sml. I, s. 6609, praemis 21, og af 12.7.1979, sag 223/78, Grosoli, Sml. s. 2621, praemis 3.

(12) - Jf. bl.a. dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, praemis 48, og af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, praemis 20.

(13) - Jf. bl.a. dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8, af 5.5.1994, sag C-421/92, Habermann-Beltermann, Sml. I, s. 1657, praemis 10, af 7.12.1995, sag C-472/93, Spano m.fl., Sml. I, s. 4321, praemis 17, samt Faccini Dori-dommen (fodnote 12), praemis 26.

(14) - Jf. fodnote 13.

(15) - Raadets foerste direktiv af 9.3.1968 om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde (EFT 1968 I, s. 41).

(16) - Marleasing-dommen, jf. fodnote 13, praemis 9.

(17) - Det er ogsaa i nogle af de oevrige medlemsstaters retsordener foreskrevet, at handelsagenter skal optages i et register.

Dette gaelder f.eks. Tyskland, hvor en handelsagent skal betragtes som »handlende« og som saadan er forpligtet til at angive sit firmanavn og firmaets hjemsted med henblik paa optagelse i handelsregistret. Er en handelsagent ikke optaget i handelsregistret, kan han efter tysk lov ikendes en tvangsboede. Tilsyneladende bevirker den manglende optagelse i registret dog ikke, at kontrakten erklaeres ugyldig (§ 14 og 29 i Handelsgesetzbuch).

I Graekenland skal en selvstaendig handelsagent lade sig registrere i handelskammeret, hos skattemyndighederne og paa de erhvervsdrivendes socialsikringskontor (artikel 1 i praesidentens dekret nr. 249 af 23/28.6.1993, Den Hellenske Regerings Officielle Tidende, serie A, nr. 108), men loven indeholder ikke noget forbud mod at udoeve virksomhed som handelsagent i tilfaelde af manglende registrering i handelskammeret.

I Frankrig bestemmer loven, at alle handelsagenter skal vaere optaget i et saerligt register (artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 58-1345 af 23.12.1958, som er aendret adskillige gange), som i princippet foeres af justitskontoret ved handelsretten i den retskreds, hvori han er hjemmehoerende. Handelsagenten maa ikke paabegynde udoevelsen af sin virksomhed, foer registreringen har fundet sted. Manglende registrering medfoerer ikke kontraktens ugyldighed, og registreringen er mere at betragte som en administrativ ordensforanstaltning end som en betingelse for at blive betragtet som handelsagent (jf. J.-M. Leloup's artikel i La semaine juridique, Édition générale, nr. 48 (afsnit 14), som er naevnt ovenfor i fodnote 2, samt professor J. Hémard's bemaerkninger i Revue trimestrielle de droit commercial et de droit économique, 1959, nr. 37, s. 596 og 1966, nr. 10, s. 108). Manglende optagelse i det saerlige register for handelsagenter medfoerer derimod strafferetlige sanktioner i form af haefte eller boede og kan desuden bevirke, at handelsagentkontrakten aendrer retlig status og bliver til en kontrakt for handelsrejsende.

Ogsaa efter spansk ret kraeves der registrering i den paagaeldende brancheorganisation, dog uden at en manglende registrering medfoerer kontraktens ugyldighed.

I Nederlandene betragtes en selvstaendig handelsagent som forretningsdrivende, og agenten er i denne egenskab forpligtet til at lade sig optage i handelsregistret (artikel 1 i Handelsregisterwet - handelsregisterloven). Manglende optagelse i registret straffes med haefte eller boede, men paavirker ikke gyldigheden af den mellem handelsagenten og agenturgiveren indgaaede kontrakt.

Republikken OEstrig, Det Forenede Kongerige, Irland, Republikken Finland, og Kongeriget Danmark har ingen bestemmelser om obligatorisk optagelse af handelsagenter i et register.

Ifoelge svensk lovgivning er kun handelsagenter, som formidler koeb og salg af fast ejendom, paalagt en saadan forpligtelse. Manglende optagelse i registret straffes med haefte eller boede.

I Den Portugisiske Republik findes der et offentligt register. Heri registreres visse former for virksomhed, visse dokumenter eller kontrakter, f.eks. agenturkontrakter eller kontrakter for handelsrejsende, saafremt de er indgaaet skriftligt. Manglende registrering paavirker ikke gyldigheden af kontrakterne, som bevarer deres fulde retsvirkninger.

(18) - Udtalelse af 23. og 24.11.1977 om forslag til Raadets direktiv om samordning af medlemsstaternes lovgivning om (selvstaendige) handelsagenter (EFT 1978 C 59, s. 31), punkt 2.3.6.

(19) - Jf. bl.a. dommene i sagerne Marleasing (praemis 8), Habermann-Beltermann (praemis 10) og Spano m.fl. (praemis 17), som er naevnt i fodnote 13, samt dommen i Faccini Dori-sagen (praemis 26), der er naevnt i fodnote 12.

(20) - Jf. generaladvokat Van Gerven's forslag til afgoerelse i Marleasing-dommen, der er naevnt i fodnote 13 (punkt 8).

(21) - Jf. Sofia Koukouli-Spiliotopoulou: »ÁðïôaaëaaóìáóôéêÞ aeéêáóôéêÞ ðñïóôáóssá êáé êõñþóaaéò ôïõ êïéíïôéêïý aeéêássïõ« (Fuldstaendig retsbeskyttelse og faellesskabsretlige sanktioner), offentliggjort i tidsskriftet (AAëëçíéêÞ AEéêáéïóýíç), februar 1997 (s. 351-389), afsnit 28, s. 328 ff.

(22) - Som Kommissionen har oplyst i sit skriftlige indlaeg, har selskabet Yokohama fremfoert disse argumenter i sit svarskrift, der blev fremlagt for den nationale domstol den 1.10.1996.

(23) - Kommissionen har i oevrigt anfoert, at de italienske bestemmelser uden vanskelighed synes at kunne fortolkes paa en maade, der er forenelig med direktivet. I italiensk ret anerkendes det nemlig, at en person kan udoeve erhvervet som handelsrejsende uden at vaere forpligtet til at lade sig optage i noget register, og det kan ikke benaegtes, at der er mange lighedspunkter mellem handelsrejsendes og handelsagenters erhverv. Den vaesentligste forskel er, at den handelsrejsendes kontrakt med kontraktgiveren ikke er af vedvarende karakter. Kommissionen har endvidere anfoert, at det i den italienske juridiske litteratur antages, at lov nr. 204/1985 tager sigte paa at lempe ordningen efter den tidligere gaeldende lov. I lov nr. 204/1985 har man nemlig ikke overtaget de bestemmelser i artikel 2 i lov nr. 326/1968, hvori der henvises til forbuddet mod at indgaa agenturkontrakt med en handelsagent, der ikke er optaget i registret, men har derimod ophaevet bestemmelserne om strafferetlige sanktioner for overtraedelse af det naevnte forbud.