RETTENS DOM (Anden Afdeling)

16. juli 1998

Sag T-162/96

Sandro Forcheri

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — midlertidig tjeneste i tjenestens interesse — midlertidig tjeneste — ret til tillæg — administrationens skøn«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1203

Angående:

Påstand om annullation dels af Kommissionens afgørelse af 12. december 1995 om at afvise sagsøgerens ansøgning om anerkendelse af den af ham varetagne midlertidige tjeneste og om betaling af tillæg, dels af Kommissionens afgørelse af 24. juli 1996, hvori det fastslås, at sagsøgeren udøver hvervet som chef for afdeling 4 »Fælles Toldtarif«, i Direktorat B, »Told«, i Generaldirektorat XXI - Told og Indirekte Beskatning (GD XXI), og hvorved sagsøgerens midlertidige tjeneste anerkendes, for så vidt som den midlertidige tjeneste ifølge afgørelsen skulle vare i et år fra den 1. august 1996 og ikke i en ubestemt periode fra den 29. oktober 1992.

Udfald:

Delvis annullation. I øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse A4, er vicekontorchef i afdeling 4, »Fælles Toldtarif«, i Direktorat B, »Told«, i Generaldirektorat XXI - Told og Indirekte Beskatning (GD XXI) (afdeling XXI.B.4). Siden den 29. oktober 1992 havde han de facto udøvet hvervet som kontorchef i stedet for sin overordnede, som officielt stadig bestred dette hverv, på grund af, at sidstnævnte var udpeget til ansvarlig leder af Samcomm (Sanctions Assistance Missions Communication Center), en organisation, som er oprettet under Konferencen om Sikkerhed og Samarbejde i Europas auspicier for at gennemføre den blokade, som FN's Sikkerhedsråd har dekreteret over for Serbien og Montenegro.

Ved en notits af 18. september 1995 til ansættelsesmyndigheden i medfør af artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) ansøgte sagsøgeren om midlertidigt at blive udpeget til chef for afdeling XXI.B.4 samt om udbetaling af det i vedtægtens artikel 7, stk. 2, fastsatte tillæg. Ansøgningen blev afvist ved notits af 12. december 1995 fra generaldirektøren for Generaldirektorat IX - Personale og Administration (GD IX).

Den 11. marts 1996 indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage over afgørelsen om afvisning. Ved notits af 24. juli 1996 meddelte generaldirektøren for GD IX sagsøgeren afgørelsen om anerkendelse af hans midlertidige tjeneste for et tidsrum af et år fra den 1. august 1996.

Realiteten

En tjenestemand skal administrativt anses for at gøre midlertidig tjeneste i tjenestens interesse i vedtægtens artikel 37's forstand, når det ved afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden i tjenestens interesse er blevet pålagt ham at gøre midlertidig tjeneste uden for sin institution.

I definitionen i vedtægtens artikel 37, stk. 1, litra a), af begrebet midlertidig tjeneste i tjenestens interesse angives hverken arten af eller nogen af de karakteristiske træk ved den »stilling«, som en tjenestemand midlertidigt kan beklæde uden for sin institution i forbindelse med midlertidig tjeneste i en anden stilling, som ansættelsesmyndigheden har truffet afgørelse om. Der er navnlig intet, der tyder på, at dette udtryk skal forstås i sin tekniske betydning i henhold til vedtægten, hvor det sigter til en permanent stilling oprettet ved afgørelse truffet af budgetmyndigheden. Det kræves heller ikke, at den omhandlede »stilling« eksisterer uafhængigt af den midlertidige tjeneste eller blot, at den midlertidige tjeneste finder sted hos en offentlig myndighed, hvis ansatte beklæder »stillinger«, der svarer til definitionen i vedtægten (præmis 65).

Henvisning til: Domstolen, 14. januar 1982, sag 56/81, Novi mod Kommissionen, Sml. s. 1.

Ifølge sagens akter måtte sagsøgerens overordnede anses for at gøre midlertidig tjeneste i tjenestens interesse, efter at han havde overtaget ansvaret for ledelsen af Samcomm.

En midlertidig placering i en stilling i henhold til vedtægtens artikel 7, stk. 2, forudsætter ikke, at denne stilling er ledig. For det første fremgår det af vedtægtens artikel 7, stk. 2, første afsnit, at en tjenestemands midlertidige tjeneste i en stilling ikke medfører, at han udnævnes til denne stilling. For det andet bestemmes det i artikel 7, stk. 2, andet afsnit, at midlertidig tjeneste navnlig kan finde sted, når en tjenestemand skal erstatte en ansat, der af tjenstlige grande gør midlertidig tjeneste i en anden stilling, eller har fået bevilget en længere sygeorlov. Det fremgår af vedtægtens artikel 38, litra f) og g), at den tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste, bevarer sin stilling, og at han straks genindtræder i stillingen efter den midlertidige tjenestes ophør. Det er ligeledes åbenbart, at en tjenestemand, som har fået bevilget en længere sygeorlov, bevarer sin stilling (præmis 82, 83 og 84).

Rettens dom af 25. september 1991 i sag T-163/89, Sebastiani mod Parlamentet (Sml. II, s. 715), som sagsøgte havde påberåbt sig — og hvori Retten fastslog, at midlertidig tjeneste ikke er mulig, medmindre der findes en ledig stilling — var ikke relevant, fordi der, til forskel fra de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, i denne sag ikke var en stilling, hvor funktionerne kunne udøves midlertidigt, idet den eneste stilling i samme kategori i en højere lønklasse end sagsøgerens var overført til en anden tjenestegren (præmis 85).

Henvisning til: Domstolen, 9. juli 1970, sag 35/69, Lampe mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 101, org. réf.: Rec. s. 609, præmis 8, 9 og 10; Sebastianimod Parlamentet, a.st., præmis 48.

Da anvendelsen af vedtægtens artikel 7, stk. 2, medfører, at tjenestemanden får ret til bestemte ydelser fra administrationen, må der hertil kræves en udtrykkelig afgørelse fra ansættelsesmyndigheden. Eftersom afgørelsen om at anmode en tjenestemand om midlertidig tjeneste i en stilling træffes ud fra en vurdering af tjenestens interesse, kan den pågældende ikke alene på grund af den omstændighed, at han udfører den pågældende stillings funktioner, påberåbe sig en ret til denne midlertidige stilling (præmis 92).

Henvisning til: forslag til afgørelse fra generaladvokatRoemer, Domstolen, 14. april 1970, sag 24/69, Nebe mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 33, org. réf.: Rec. s. 145, på s. 153; forslag til afgørelse fra generaladvokatRoemer i sagen Lampe mod Kommissionen, a.st., præmis 4 og 6; Domstolen, 12. marts 1975, sag 23/74, Küster mod Parlamentet, Sml. s. 353, præmis 14-17; Domstolen, 2. december 1982, forenede sager 198/81-202/81, Sml. s. 4145, præmis 15.

Desuden er der i artikel 26 i Kommissionens forretningsorden, som var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder - og hvorefter enhver overordnet, hvis han er forhindret, medmindre Kommissionen beslutter andet, afløses af den tilstedeværende underordnede tjenestemand, der har den højeste anciennitet i den højeste kategori og lønklasse, og i tilfælde af, at flere har samme anciennitet, den ældste af disse — blot fastsat en automatisk vikarordning, der i tilfælde, hvor en tjenestemand er fraværende eller forhindret, skal sikre, at han øjeblikkelig og uden videre afløses af en anden tjenestemand, for at sikre kontinuiteten i tjenesten (præmis 94).

En sådan ordning, som er omfattet af administrationens beføjelse til at tilrettelægge tjenesten, adskiller sig fra ordningen vedrørende midlertidig tjeneste i vedtægtens artikel 7, stk. 2. Mens vikarordningen automatisk træder i kraft, så snart forhindringen indtræder, forudsætter den midlertidige tjeneste derimod nødvendigvis en udtrykkelig afgørelse fra ansættelsesmyndigheden. Derfor kunne sagsøgeren ikke gøre gældende, at han som følge af bestemmelserne i vedtægtens artikel 2, sammenholdt med artikel 26 i Kommissionens forretningsorden, havde gjort midlertidig tjeneste siden den 29. oktober 1992 (præmis 95-98).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1968, sag 26/67, Danvin mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 521, org. réf.: Rec. s. 463, og forslag til afgørelse fra generaladvokat Gând, Rec. s. 475, 477 og 478.

Det står ikke desto mindre fast, at vikarordningen ikke kan vare længere, end tjenestegrenens normale funktion tilsiger, når henses til dens objektive behov, og at det i hvert enkelt tilfælde må undersøges, om ansættelsesmyndigheden, når den undlader at træffe en afgørelse om at pålægge en tjenestemand at gøre midlertidig tjeneste i stillingen, har overskredet grænserne for sit skøn. Ansættelsesmyndighedens skøn kan under ingen omstændigheder udøves på en sådan måde, at administrationen kan unddrage sig de forpligtelser, vedtægten pålægger den (præmis 99).

Henvisning til: Danvin mod Kommissionen, a.st.; forslag til afgørelse i sagen Nebe mod Kommissionen, a.st.; forslag til afgørelse i sagen Lampe mod Kommissionen, a.st.; forslag til afgørelse fra generaladvokatDutheillet de Lamothe, Domstolen, 16. december 1970, sag 5/70, Prelle mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 219, org. réf.: Rec. s. 1075, på s. 1084.

Efter vedtægten er tjenestemændene sikret ret til at få tildelt opgaver svarende til deres lønklasse og stilling. Princippet om overensstemmelse mellem lønklasse og beskæftigelse, jf. vedtægtens artikel 7, stk. 1, blev indført for at beskytte tjenestemændene, idet den enkelte tjenestemand herved principielt sikres, at han indplaceres i en stilling i den kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse og ikke til en lavere lønklasse. Princippet giver ligeledes enhver tjenestemand mulighed for at afvise ansættelse i en stilling, der svarer til en højere lønklasse end hans egen, medmindre der er tale om midlertidig tjeneste, jf. artikel 7, stk. 2, og på bestemte betingelser, med henblik på at sikre den tjenestemand, der midlertidigt skal udføre opgaver, som indebærer et større ansvar, end han normalt har, en løn, der svarer til det større ansvar (præmis 100).

Henvisning til: Prelle mod Kommissionen, a.st, præmis 6; Domstolen, 12. juli 1973, sag 28/72, Tontodonati mod Kommissionen, Sml. s. 779, præmis 8; Domstolen, 19. marts 1975, sag 189/73, Van Reenenmod Kommissionen, Sml. s. 445, præmis 6; Domstolen, 11. maj 1978, sag 25/77, De Roubaixmod Kömmissionen, Sml. s. 1081, præmis 17; Domstolen, 22. oktober 1981, sag 218/80, Kruse mod Kommissionen, Sml. s. 2417, præmis 7, og forslag til afgørelse fra generaladvokat Rosèz, Sml. s. 2425, på s. 2428; Retten, 7. maj 1991, sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187, præmis 27.

Under de særlige omstændigheder i denne sag, hvor de kompetente internationale instanser hurtigt skulle gribe ind, og hvor man vanskeligt kunne forudse, hvordan situationen ville udvikle sig, fandt Retten ikke, at sagsøgte havde overskredet grænserne for sin beføjelse til at tilrettelægge tjenesten, eller at den havde tilsidesat sin omsorgspligt ved ikke allerede den 29. oktober 1992 at træffe en afgørelse, hvori det anerkendtes, at sagsøgeren gjorde midlertidig tjeneste (præmis 101 og 103).

Imidlertid måtte udviklingen i situationen på stedet nødvendigvis føre til, at ansættelsesmyndigheden tog sagsøgerens administrative stilling op til fornyet vurdering. Det var åbenbart, at ansættelsesmyndigheden ved ikke at pålægge sagsøgeren midlertidigt at gøre tjeneste i stillingen som chef for afdeling XXI.B.4 fra det tidspunkt, hvor hans overordnedes midlertidige tjeneste klart var forlænget ud over det, der oprindelig var forudset, havde overskredet grænserne for sit skøn, og den havde derfor tilsidesat såvel vedtægtens artikel 7, stk. 2, som omsorgspligten. Denne undladelse udgjorde en tjenstlig fejl, som kunne bevirke, at administrationen ifaldt ansvar i det omfang, hvori den havde afskåret sagsøgeren fra at modtage det tillæg, han havde ret til fra begyndelsen af den midlertidige tjenestes fjerde måned (præmis 104, 106 og 107).

Da formålet med den midlertidige tjeneste, der skulle have været pålagt sagsøgeren, var at sørge for en stedfortræder for en tjenestemand, som i tjenestens interesse gjorde midlertidig tjeneste i en anden stilling, kunne dette tillæg ikke begrænses til et år (præmis 108).

I henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 1, har Retten fuld prøvelsesret i tvister, der angår pengebeløb. Sagsøgte burde derfor desuden tilpligtes at betale sagsøgeren de månedlige tillæg, han ville have været berettiget til, hvis det i overensstemmelse med reglerne var blevet pålagt ham midlertidigt at beklæde stillingen som chef for afdeling XXI.B.4. Da sagsøgte ikke havde anfægtet den rentesats, sagsøgeren havde foreslået, forhøjedes de månedlige tillæg med renter 8% p.a. (præmis 110).

Retten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse vedrørende de øvrige påstande (præmis 111).

Konklusion:

Kommissionens afgørelser af henholdsvis 12. december 1995 og 24. juli 1996 annulleres, bortset fra den del af den anden afgørelse, hvorved sagsøgerens midlertidige tjeneste anerkendes.

Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren de i vedtægtens artikel 7, stk. 2, omhandlede månedlige tillæg, som han ville have været berettiget til, hvis det var blevet pålagt ham midlertidigt at beklæde stillingen som chef for afdeling XXI.B.4 fra den 24. marts 1993, med renter 8% p.a. fra de tidspunkter, hvor disse månedlige tillæg skulle have været betalt, og indtil betaling sker.

I øvrigt frifindes Kommissionen.