ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Kassel Zweigstelle Hofgeismar (Tyskland) den 27. april 2018 — Petra Breyer og Heiko Breyer mod Sundair GmbH

(Sag C-292/18)

(2019/C 93/25)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Kassel Zweigstelle Hofgeismar

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Petra Breyer og Heiko Breyer

Sagsøgt: Sundair GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Ved kendelse af 6. december 2018 har Domstolen fastslået følgende:

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), artikel 7, stk. 1, og artikel 2, litra a), Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 fortolkes således, at de også skal anvendes på et luftfartsselskab, der på tidspunktet for den påtænkte gennemførelse af en flyvning endnu ikke er i besiddelse af en licens som omhandlet i artikel 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004, allerede før den påtænkte gennemførelse af flyvningen har indgivet ansøgning om licensen og først senere (efter det planlagte tidspunkt for gennemførelsen af flyvningen) får meddelt denne licens?
1)

Skal forordning nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at en flypassager har ret til en ny kompensation som omhandlet i artikel 7, stk. 1, når denne på grund af en aflyst flyafgang har opnået en kompensation, når det lufttransportselskab, som udfører den omlagte flyvning, er det samme som det, der stod for den aflyste flyvning, og når også ankomsttidspunktet for den efterfølgende flyvning, som den aflyste flyvning blev omlagt til, bliver forsinket i forhold til det planlagte ankomsttidspunkt i et omfang, som giver ret til kompensation?
4)

Endvidere, såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende: Er det foreneligt med artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/29/EF, hvis rettighedshaveren først kan få nedlagt forbud over for en tjenesteyder, hvis ydelse består i at oplagre information, som er lagt ind af en bruger, og som er blevet benyttet af en bruger til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder, når der, efter at der er påpeget en klar krænkelse, på ny er sket en sådan krænkelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Erding (Tyskland) den 10. december 2018 — U.B. og T.V. mod Eurowings GmbH

(Sag C-776/18)

(2019/C 82/13)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Erding

Parter i hovedsagen

Sagsøger: U.B. og T.V.

Sagsøgt: Eurowings GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal det i tilfælde af en aflysning som omhandlet i artikel 5 i forordning (EF) 261/2004 (1) lægges til grund, at der foreligger et tilbud om omlægning af rejsen, som gør det muligt for passagererne at ankomme til det endelige bestemmelsessted senest to timer efter det planlagte ankomsttidspunkt, også i tilfælde, hvor omlægningen af rejsen gennemføres til en anden lufthavn end den, der er nævnt i reservationsbekræftelsen, når denne ligger i samme region?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46, s. 1).
1)

Skal direktiv 93/13 EØF af 5. april 1993 (1) og princippet om den effektive virkning af [EU-]retten fortolkes således, at det er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse i national ret, der forbyder retten at prøve den urimelige karakter af et vilkår i en kontrakt indgået med en erhvervsdrivende, når en erhvervsdrivende som kautionist for kontraktens gennemførelse har underrettet debitor, som er en forbruger, om, at han vil foretage betalingen, og nævnte debitor ikke har underrettet ham om de indsigelser, der skal gøres gældende?
1)

Er de kompetente socialsikringsmyndigheder i én medlemsstat (i den foreliggende sag Caisse pour l’avenir des enfants i Luxembourg) i overensstemmelse med de fællesskabsretlige forpligtelser, som påhviler dem i medfør af artikel 45 TEUF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område (1) samt Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (2), navnlig artikel 4, forpligtede til at udbetale familieydelser til en statsborger i en anden medlemsstat, når disse kompetente myndigheder i en situation, hvor betingelserne for tildeling af de nævnte ydelser er de samme, anerkender sine egne statsborgeres og bosiddendes ret til familieydelser i henhold til en bilateral international overenskomst indgået mellem den første medlemsstat (Luxembourg) og tredjelandet (Brasilien)?
2-2:

Omfatter dette emissionsbegrænsningssystem udelukkende teknologier og strategier, der har til formål at håndtere og reducere emissioner (bl.a. NOx) efter dannelsen, eller indbefatter det ligeledes de forskellige teknologier og strategier, der giver mulighed for at begrænse selve dannelsen, som f.eks. EGR-teknologien?
4.

Retten fastslog også fejlagtigt, at de omhandlede varemærker var fonetisk identiske, fordi appellanten ikke havde fremlagt dokumentation for, at lyden af de første stavelser »ti« og »TAI« ikke var identisk for den engelsktalende kundekreds, og at der ikke var noget, som kunne adskille udtalen af de omhandlede tegn fra hinanden. Det forholder sig tværtimod sådan, at Retten uden dokumentation og med urette antog, at bogstavrækken »ti« altid udtales »tai«. Der er intet bevis for denne bedømmelse. Ordet »ti« eksisterer ikke i det engelske sprog. Bogstavrækken udtales derfor altid alene i overensstemmelse med de sproglige regler, som gælder for det pågældende ord. Vi kan gå ud fra som givet, at der findes utallige ord, hvori bogstavrækken »ti« ikke udtales som »tai«, såsom »trick«, »ticket«, »till«, »timbal«, »timberland«, »tin«, »tincture«, »tinder«, »tip«, »trigger« og mange flere lige som også det omtvistede varemærke »tigha«. I den berømte engelske børnebog Peter Plys er en af hovedpersonerne et dyr, der [på engelsk] hedder »Tigger«, som udtales [tɪɡə]. Alle steder, hvor vokalen efter »ti« udtales kort, forekommer udtalen »tai« således ikke. Dette anførte appellanten fra starten. Hverken EUIPO eller intervenienten førte bevis for det modsatte. Det påhvilede derfor ikke appellanten at bevise det åbenlyse.
C 82/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauen) den 20. december 2018 — AAS »BALTA« mod UAB »GRIFS AG«

(Sag C-803/18)

(2019/C 82/16)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas

Parter i hovedsagen

Appellant i kassationssagen (sagsøgte i første instans): AAS »BALTA«

Indstævnte i kassationssagen (sagsøger i første instans): UAB »GRIFS AG«

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 5, og artikel 16, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at i forbindelse med forsikringsaftaler, der dækker store risici, kan en aftale om værneting i forsikringsaftalen, der er indgået mellem forsikringstageren og forsikringsgiveren, gøres gældende over for en person, der er forsikret i henhold til denne aftale, som ikke udtrykkeligt har underskrevet denne værnetingsaftale, og som har sit sædvanlige opholdssted eller hjemsted i en anden medlemsstat end forsikringstageren og forsikringsgiveren?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
3)

Er EU-retten, navnlig artikel 9 i direktiv 2000/78/EF (1), til hinder for en ordning, hvorefter en ret til godtgørelse for en aflønning, der er udtryk for en forskelsbehandling på grund af alder, bortfalder efter to måneder, når — fristen begynder at løbe fra afsigelsen af dom af 8. september 2011, C-297/10 og C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs og Mai), selvom den berørte person ikke er omfattet af Bundesangestelltentarifvertrag (den kollektive overenskomst for ansatte i den tyske offentlige forvaltning), men dennes personlige situation svarer til situationen i dom af 19. juni 2014, C-501/12 — C-506/12, C-540/12 og C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht), — de berørte tjenestemænd og dommere (arbejdstagere) kun kan få kendskab til førnævnte dom fra almindelige offentlige kilder, — de offentlige arbejdsgivere efter afsigelsen af førnævnte dom har benægtet, at den også finder anvendelse på tjenestemænd, og i denne forbindelse har bestridt, at der foreligger en forskelsbehandling på grund af alder, idet denne retsopfattelse i det mindste delvist også er blevet tilkendegivet udadtil, — praksis fra forvaltningsdomstolene i første instans inden for den nævnte frist og også derefter, indtil afsigelsen af Specht-dommen, i de fleste tilfælde har benægtet, at der foreligger forskelsbehandling på grund af alder, — der ikke fandtes retspraksis fra højere instanser i fristperioden, og den første afgørelse fra øverste instans først blev afsagt efter afsigelsen af Specht-dommen, — der i tjenestemænds og dommeres ansættelsesforhold kun gælder præklusive frister for godtgørelse af særlige omkostninger, og sådanne frister ikke er kortere end seks måneder, — der for lønkrav gælder en forældelsesfrist på tre år, som løber fra udgangen af det år, hvor kravet er forfaldet, og hvor den begunstigede får eller burde få kendskab til kravet, mens der i øvrigt gælder en forældelsesfrist på ti år, — nationale lønkrav, der ikke er fastsat ved lov, skal gøres gældende inden for kort tid, dvs. inden for det regnskabsår, som kravet vedrører?
2.

Andet anbringende I betragtning af den omstændighed, at Retten har fortolket bilagene til stævningen og endog har truffet afgørelse vedrørende realiteten på grundlag af nævnte fortolkning, kan Retten ikke gyldigt anføre, at den ikke er forpligtet til at søge og identificere de grunde, som sagsøgeren har påberåbt sig, i bilagene. Rettens krav om, at sagsøgeren skal angive de »konkrete og håndgribelige« virkninger af konkurrencefordrejningen for virksomhedens situation og på denne måde begrunde, at den omtvistede retsakt berører virksomheden umiddelbart, påvirker bedømmelsen af de faktiske omstændigheder. Med dette krav forvanskes kravet om, at en sagsøger skal være umiddelbart berørt.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale ordinario di Roma (Italien) den 12. december 2018 — Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.) mod Soundreef Ltd

(Sag C-781/18)

(2019/C 112/26)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale ordinario di Roma

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)

Sagsøgt: Soundreef Ltd

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 2014/26/EU (1) fortolkes således, at det er til hinder for en national lov, hvorefter adgang til markedet for formidling af ophavsrettigheder, eller under alle omstændigheder udstedelse af licenser til brugere, er forbeholdt retssubjekter, der i henhold til dette direktivs definition kan kvalificeres som kollektive forvaltningsorganisationer, mens retssubjekter, der kan kvalificeres som uafhængige forvaltningsenheder, udelukkes derfra, uanset om de er oprettet i samme medlemsstat eller andre medlemsstater?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26.2.2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked (EUT 2014, L 84, s. 72).
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Giver artikel 96, stk. 2, i direktiv 2001/83/EF mulighed for en national bestemmelse som § 47, stk. 3, i Arzneimittelgesetz (den tyske lægemiddellov), såfremt denne fortolkes således, at lægemiddelvirksomheder ikke gratis må udlevere færdige lægemidler til apotekere, når lægemidlernes emballager er forsynet med påskriften »til demonstrationsbrug«, når lægemidlerne skal bruges til, at apotekeren kan afprøve lægemidlet, når der ikke foreligger nogen risiko for, at midlet udleveres til slutforbrugere i (uåbnet) stand, og når de yderligere betingelser, som er fastsat i dette direktivs artikel 96, stk. 1, litra a)-d) og f)-g) samt de yderligere betingelser for udlevering, som er fastsat i den tyske lægemiddellovs § 47, stk. 4, er opfyldt?
1.

Første anbringende Appellanten har gjort gældende, at retssikkerhedsprincippet kræver, at de berørte får et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der pålægges dem i medfør af den lovgivning, der vedrører dem, hvilket kun kan sikres gennem en forskriftsmæssig offentliggørelse af den pågældende lovgivning på adressatens officielle sprog. I det tilfælde, hvor en retsakt ikke er blevet forskriftsmæssigt offentliggjort, bør begyndelsestidspunktet for en processuel frist, som er knyttet til den omstændighed, at forkyndelse har fundet sted, fastlægges på grundlag af datoen for den første gyldigt udførte forkyndelse.
Appel iværksat den 12. december 2018 af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 3. oktober 2018 i sag T-313/17 — Wajos GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-783/18 P)

(2019/C 112/27)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (ved D. Hanf, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: Wajos GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Wajos GmbH tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået for EUIPO.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den appellerede dom tilsidesætter efter EUIPO’s opfattelse artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 (1). Retten har anlagt en forkert målestok ved bedømmelsen af det omtvistede varemærkes særpræg, undladt at efterprøve de relevante kriterier og derudover anvendt forkerte kriterier for efterprøvelsen.

Den appellerede dom tilsidesætter desuden artikel 36 og 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, da den hverken gør det muligt for appellanten eller for Domstolen at forstå, hvorfor Retten er nået frem til det for dommens konklusion afgørende resultat om, at det omtvistede varemærkes form har en »usædvanlig karakter henset til branchesædvanen«.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, S. 1).
4)

Er artikel 2 TEU, 3 TEU, og 6 TEU, artikel 14, TEUF, artikel 15, stk. 1, TEUF, artikel 126 TEUF og artikel 151, stk. 1, TEUF, artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og punkt 5, 6 og 10 i den europæiske søjle for sociale rettigheder til hinder for en national bestemmelse som artikel 1, stk. 489, i lov nr. 147/2013, der gør de muligt for en arbejdstager på de deri fastsatte betingelser at arbejde i en italiensk offentlig myndighed og samtidig helt eller delvist give afkald på sin løn, selv om dette afkald ikke bevirker ændringer af arbejdsvilkårene, hverken hvad angår arbejdstiden eller kvaliteten og kvantiteten af arbejdet, og heller ikke hvad angår det ansvar, som dette arbejde medfører, og dette til trods for, at et delvist afkald på løn indebærer en betydelig ændring af gensidigheden i arbejdsforholdet i forhold til såvel et rimeligt forhold mellem lønnen, på den ene side, og kvaliteten og kvantiteten af arbejdet, på den anden side, og arbejdstageren dermed er nødsaget til at arbejde under urimelige arbejdsvilkår, hvilket medfører et forringet engagement fra arbejdstagerens side, som i sidste ende er skyld i en mindre effektiv forvaltning?
3)

Såfremt det andet præjudicielle spørgsmål bevares benægtende: Skal artikel 3, stk. 4, litra b), i direktiv 2001/23EF fortolkes således, at de nødvendige foranstaltninger for at beskytte arbejdstagernes interesser for så vidt angår helt eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger er truffet, når national ret bestemmer, at — forpligtelsen til i fremtiden at udbetale en ydelse i forbindelse med alderdom i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger til en arbejdstager, som er omfattet af overførslen af en virksomhed under insolvensbehandling, principielt overgår til virksomhedserhververen, — virksomhedserhververen hæfter for fremtidige pensionskrav i det omfang, hvori disse er baseret på beskæftigelsesperioder i virksomheden efter indledningen af insolvensbehandlingen, — den instans, som i henhold til national ret sikrer pensioner i tilfælde af insolvens, i dette tilfælde ikke skal dække den del af de fremtidige pensionskrav, som er erhvervet før indledningen af insolvensbehandlingen, og — arbejdstageren kan påberåbe sig retten til værdien af den del af sit fremtidige pensionskrav, som er erhvervet før indledningen af insolvensbehandlingen, i forbindelse med overdragerens insolvensbehandling?
3)

Såfremt det andet præjudicielle spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 3, stk. 4, litra b), i direktiv 2001/23EF fortolkes således, at de nødvendige foranstaltninger for at beskytte arbejdstagernes interesser for så vidt angår helt eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger er truffet, når national ret bestemmer, at — forpligtelsen til i fremtiden at udbetale en ydelse i forbindelse med alderdom i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger til en arbejdstager, som er omfattet af overførslen af en virksomhed under insolvensbehandling, principielt overgår til virksomhedserhververen, — virksomhedserhververen hæfter for pensionsrettigheder, hvis værdi bl.a. afhænger af varigheden af beskæftigelsen i virksomheden og lønnen, når den situation, der udløser retten til pension, indtræder, i det omfang disse rettigheder er baseret på beskæftigelsesperioder efter indledningen af insolvensbehandlingen, — den instans, som i henhold til national ret sikrer pensioner i tilfælde af insolvens, i dette tilfælde skal dække den del af pensionsrettighederne, der er erhvervet før indledningen af insolvensbehandlingen, for så vidt som denne dels værdi beregnes ud fra arbejdstagerens løn på tidspunktet for indledningen af insolvensbehandlingen, og — hverken erhververen eller den instans, som sikrer pensioner i tilfælde af insolvens, hæfter for de forøgelser af pensionsrettighederne, der skyldes lønforhøjelser efter indledningen af insolvensbehandlingen, men for beskæftigelsesperioder før dette tidspunkt, — men arbejdstageren dog kan påberåbe sig denne forskel i værdien af sine pensionsrettigheder i forbindelse med overdragerens insolvensbehandling?
3)

Såfremt andet spørgsmål besvares bekræftende, udgør en forfatningsmæssig bestemmelse såsom artikel 103, stk. 7 og 8, i den græske forfatning, som ændret i 2001, der fuldstændig forbyder omdannelsen af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der er indgået, mens nævnte bestemmelse var gældende, til tidsubegrænsede ansættelseskontrakter inden for den offentlige sektor, da en uforholdsmæssig begrænsning forpligtelsen til at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten, således at det ikke er muligt at anvende en allerede eksisterende og stadigt gældende tilsvarende retsregel som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1, såsom artikel 8, stk. 3, i lov nr. 2112/1920, og der dermed ikke gives mulighed for under en retssag ved en korrekt retlig kvalificering af retsforholdet at anse flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, som anvendtes til dækning af regionale myndigheders faste og varige behov inden for renovation, for tidsubegrænsede ansættelseskontrakter, selv om de dækker faste og varige behov?
1)

Selv om medlemsstaterne har mulighed for at undersøge, hvornår virksomheder indtager en dominerende stilling (hvilket indebærer, at disse pålægges særlige forpligtelser), er bestemmelsen i artikel 43, stk. 11, i lovdekret nr. 177 af 31. juli 2005 i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, ifølge hvilken »virksomheder, herunder også gennem selskaber, som kontrolleres af disse virksomheder, eller der er forbundet med disse virksomheder, hvis indtægter inden for den elektroniske kommunikationssektor som defineret i artikel 18 i lovdekret nr. 259 af 1. august 2003 udgør mere end 40 % af de samlede indtægter inden for denne sektor, ikke må oppebære indtægter i det integrerede kommunikationssystem på mere end 10 % af dette system — for så vidt som den pågældende sektor — ved henvisning til artikel 18 i Codice delle comunicazioni elettroniche (lov om elektronisk kommunikation) — er begrænset til markeder, som kan underlægges forhåndsregulering, på trods af, at erfaringen viser, at information (hvis pluralisme bestemmelsen har til formål at sikre) i stigende grad formidles gennem brug af internettet, personlige computere og mobiltelefoner, hvorved det vil være urimeligt fra denne sektor at udelukke navnlig detailtjenester inden for mobiltelefoni, blot fordi de opererer under frie konkurrencevilkår, i strid med EU-retten, og nærmere bestemt med princippet om de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 TEUF. Der skal med hensyn til det ovenstående tillige tages hensyn til den omstændighed, at tilsynsmyndigheden med henblik på anvendelsen af den nævnte artikel 43, stk. 11, i den foreliggende sag har afgrænset den elektroniske kommunikationssektor og udelukkende har taget hensyn til de markeder, for hvilke der er blevet gennemført mindst én analyse siden ikrafttrædelsen af loven om elektronisk kommunikation, dvs. fra 2003 til i dag, og indtægter fra den seneste nyttige vurdering, der blev gennemført i 2015.
—

Kommissionen tilpligtes at betale de omkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med appelsagen for Domstolen og i forbindelse med den foregående sag for Retten.