FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 2. juli 2009 ( 1 )

Sag C-169/08

Presidente del Consiglio dei Ministri

mod

Regione Sardegna

»Fri udveksling af tjenesteydelser — artikel 49 EF — statsstøtte — artikel 87 EF — regional lovgivning, som indfører en skat på mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, der foretages af luftfartøjer til privat persontransport og fritidsfartøjer, og som udelukkende pålægges operatører med skattemæssigt hjemsted uden for regionens område«

I — Indledning

1. Den foreliggende sag er den første, hvor den italienske forfatningsdomstol, Corte costituzionale ( 2 ), har forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF.

2. Hovedsagen, en sag om forfatningsmæssighed, vedrører en regionalskat i den autonome region Sardinien ( 3 ), som i årene 2006-2008 hvert år i perioden fra den 1. juni til den 30. september blev opkrævet på visse mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer. Skattepligten vedrørte imidlertid kun personer uden skattemæssigt hjemsted på Sardinien. Skatten blev bl.a. heller ikke opkrævet på mellemlandinger med fartøjer, som har liggeplads på Sardinien hele året.

3. Den italienske forfatningsdomstol er i tvivl om, hvorvidt denne sardinske skatteordning er forenelig med fællesskabsretten, nærmere bestemt med den frie udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 EF) og forbuddet mod statsstøtte (artikel 87 EF). Spørgsmålet, om skatten er i strid med fællesskabsretten, er også af betydning for sagen om forfatningsmæssighed ved forfatningsdomstolen, da fællesskabsretten i henhold til italiensk forfatningsret er en del af det vurderingskriterium, der skal anvendes i denne forbindelse.

II — Retsforskrifter

A — Fællesskabsbestemmelser

4. De fællesskabsbestemmelser, der finder anvendelse i denne sag, er EF-traktatens bestemmelser dels om den frie udveksling af tjenesteydelser, dels statsstøtte.

5. Princippet om fri udveksling af tjenesteydelser er fastsat i artikel 49, stk. 1, EF: »Inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser er der forbud mod restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet for så vidt angår statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Fællesskabets lande end modtageren af den pågældende ydelse.«

6. Derudover indeholder artikel 50, stk. 1, EF følgende definition: »Som tjenesteydelser i denne traktats forstand betragtes de ydelser, der normalt udføres mod betaling, i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedrørende den frie bevægelighed for varer, kapital og personer.«

7. Det afsnit i EF-traktaten, der vedrører statsstøtte, indledes med artikel 87, stk. 1, EF. Denne har følgende ordlyd: »Bortset fra de i denne traktat hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.«

8. Som supplement henvises til artikel 88, stk. 3, EF: »Kommissionen skal underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil. Er Kommissionen af den opfattelse, at det påtænkte er uforeneligt med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, iværksætter den uopholdeligt den i stk. 2 fastsatte fremgangsmåde. Den pågældende medlemsstat må ikke gennemføre de påtænkte foranstaltninger, før den nævnte fremgangsmåde har ført til endelig beslutning.«

B — Nationale bestemmelser

9. I national ret er, foruden de relevante bestemmelser i den italienske forfatning, visse bestemmelser i national lovgivning og visse bestemmelser, der er vedtaget af den autonome region Sardinien, af betydning.

1. Den italienske forfatning

10. Den italienske forfatning bestemmer i artikel 117, stk. 1: »Den lovgivende magt udøves af staten og regionerne i overensstemmelse med forfatningen og under hensyn til de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten og internationale forpligtelser.«

2. Den nationale lovgivning i Italien

11. I artikel 743, stk. 1, i den italienske Codice della navigazione ( 4 ) er begrebet luftfartøj defineret på følgende måde: »Ved luftfartøj forstås enhver indretning, der er beregnet til lufttransport af personer eller goder.«

12. I artikel 1, stk. 2, i den italienske Codice della nautica da diporto ( 5 ), indført ved decreto legislativo ( 6 ) nr. 171 af 18. juli 2005, er begrebet lystsejlads defineret på følgende måde: »I denne lov forstås ved lystsejlads den sejlads, der foretages i indre farvande i fritidssportsligt øjemed og uden vinding for øje.«

13. I artikel 2, stk. 1, i Codice della nautica da diporto reguleres den kommercielle anvendelse af fritidsfartøjer, som defineres på følgende måde: »1. Fartøjet anvendes kommercielt, når a) der er indgået en leasing- eller lejekontrakt b) det anvendes til erhvervsmæssig undervisning i lystsejlads c) det anvendes af dyknings- og undervandstræningscentre som hjælpefartøj for dykkereleverne i forbindelse med sportslige og rekreative formål. […]«

3. Den regionale lovgivning i den autonome region Sardinien

14. Regionen Sardiniens lov nr. 4 af 11. maj 2006 ( 7 ) (herefter også »regionallov nr. 4/2006«), som blev ændret i 2007 ( 8 ), indeholder følgende artikel 4: »(Regionalskat på mellemlandinger foretaget af luftfartøjer og fritidsfartøjer til turistmæssige formål) 1. Der vil fra 2006 blive opkrævet en regionalskat på mellemlandinger foretaget af luftfartøjer og fritidsfartøjer til turistmæssige formål. 2. Skatten opkræves på a) mellemlandinger på flyvepladser, der er beliggende i det regionale område, og som foretages af de i artikel 743 ff. i Codice della navigazione omhandlede luftfartøjer til almenflyvning, der anvendes til privat persontransport i perioden fra den 1. juni til den 30. september, b) anløbning af havne og fortøjningspladser, der er beliggende i det regionale område, og indrettede fortøjningsområder i territorialfarvande langs Sardiniens kyster, som i perioden fra den 1. juni til den 30. september foretages af sådanne fritidsfartøjer, der er henvist til i lovdekret nr. 171 af 18. juli 2005 (Codice della nautica da diporto), eller fartøjer bestemt til rekreative formål, der er længere end 14 meter, målt i overensstemmelse med de i EN/ISO/DIS 8666 harmoniserede standarder, som omhandlet i lovdekretets artikel 3, litra b). 3. Som skattepligtig person anses en fysisk eller juridisk person, der har skattemæssigt hjemsted uden for det regionale område, og som står for driften af et luftfartøj som omhandlet i […] eller et fritidsfartøj som omhandlet i […]. 4. Den i stk. 2, litra a), omhandlede regionalskat betales ved hver mellemlanding, og den i stk. 2, litra b), omhandlede regionalskat betales årligt. 5. Skatten fastsættes som følger: a) 150 EUR for luftfartøjer bestemt til transport af op til fire passagerer b) 400 EUR for luftfartøjer bestemt til transport af fem til tolv passagerer c) 1000 EUR for luftfartøjer bestemt til transport af mere end tolv passagerer d) 1000 EUR for fartøjer med en længde fra 14 til og med 15,99 meter e) 2000 EUR for fartøjer med en længde fra 16 til og med 19,99 meter f) 3000 EUR for fartøjer med en længde fra 20 til og med 23,99 meter g) 5000 EUR for fartøjer med en længde fra 24 til og med 29,99 meter h) 10000 EUR for fartøjer med en længde fra 30 til og med 60 meter i) 15000 EUR for fartøjer med en længde på over 60 meter. For sejlbåde med hjælpemotor og for motorsejlbåde nedsættes skatten med 50%. 6. Følgende er fritaget for skat: a) fartøjer, som anløber i forbindelse med sportsregattaer, sejladser med veteranbåde, standardbåde og opvisning med sejlads, herunder sejladser, der ikke har karakter af kapsejlads, og som arrangørerne forinden har anmeldt til søfartsmyndighederne, inden tillægning til kaj; […] b) fartøjer, der anvendes til rekreative formål, og som ligger til kaj hele året i regionale havne c) tillægning til kaj af tekniske grunde, der er begrænset til den herfor nødvendige tid. […] 7. Skatten skal betales a) ved de i stk. 2, litra a), omhandlede luftfartøjers mellemlandinger b) inden for en frist af 24 timer efter, at de fartøjer, der anvendes til rekreative formål, er ankommet til havne og fortøjningspladser, der er beliggende langs Sardiniens kyster, jf. den […] fastsatte procedure. […]«

15. Det skal endvidere bemærkes, at kredsen af skattepligtige med en ændring af den ovennævnte regionallovgivning, der blev foretaget i 2008, blev udvidet til også at omfatte personer med skattemæssigt hjemsted på Sardinien. I 2009 blev den omtvistede skatteordning fuldstændigt ophævet ( 9 ). Den foreliggende sag vedrører imidlertid fortsat regionalskatten i den tidligere affattelse fra 2007.

III — Tvisten i hovedsagen

16. Ved den italienske forfatningsdomstol verserer en sag om forfatningsmæssighed, som den italienske ministerpræsident (præsident for ministerrådet) har rejst til prøvelse af flere bestemmelser, som den autonome region Sardinien har vedtaget ( 10 ), til klarlæggelse af, om de er forenelige med den italienske forfatning. Blandt disse bestemmelser er også artikel 4 i regionallov nr. 4/2006, som ændret i 2007.

17. I hovedsagen er det gjort gældende, at sidstnævnte bestemmelse er i strid med de fællesskabsretlige forpligtelser, som den lovgivende magt i Italien er undergivet i henhold til artikel 117, stk. 1, i den italienske forfatning. Det påtales først, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 49 EF, dernæst at der er sket en tilsidesættelse af artikel 81 EF, sammenholdt med 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10 EF, samt endelig, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 87 EF.

18. Den italienske forfatningsdomstol har på sagens nuværende stadium begrænset sig til at undersøge de påståede tilsidesættelser af artikel 49 EF og artikel 87 EF. Den vil lade sin afgørelse om den påståede tilsidesættelse af artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10 EF, afhænge af sagens videre forløb. Den har derfor i første omgang udtrykkeligt ikke omfattet sidstnævnte bestemmelser af forelæggelseskendelsen i denne præjudicielle sag.

IV — De præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen

19. Ved kendelse nr. 103/2008 af 13. februar 2008 ( 11 ), indgået til Domstolen den 21. april 2008, har den italienske forfatningsdomstol besluttet at udsætte det søgsmål om forfatningsmæssighed, der verserer for denne, og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal traktatens artikel 49 fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse som artikel 4 i regionen Sardiniens lov nr. 4 af 11. maj 2006, som ændret ved artikel 3, stk. 3, i regionen Sardiniens lov nr. 2 af 29. maj 2007, hvorefter den regionalskat, der skal betales for luftfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for regionen Sardiniens område, og som selv anvender luftfartøjerne til persontransport i forbindelse med almindelig forretningsflyvning? 2) Udgør artikel 4 i regionen Sardiniens lov nr. 4 af 2006, som ændret ved artikel 3, stk. 3, i regionen Sardiniens lov nr. 2 af 2007 — hvorefter den regionalskat, der skal betales for luftfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, og som udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for regionen Sardiniens område, der selv anvender luftfartøjerne til persontransport i forbindelse med almindelig forretningsflyvning — statsstøtte til selskaber, der udøver samme form for virksomhed, og som har skattemæssigt hjemsted på regionen Sardiniens område, jf. traktatens artikel 87? 3) Skal traktatens artikel 49 fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse som artikel 4 i regionen Sardiniens lov nr. 4 af 2006, som ændret ved artikel 3, stk. 3, i regionen Sardiniens lov nr. 2 af 2007, hvorefter den regionalskat, der skal betales for fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for regionen Sardiniens område, hvis erhvervsvirksomhed består i at stille fritidsfartøjer til rådighed for tredjemand? 4) Udgør artikel 4 i regionen Sardiniens lov nr. 4 af 2006, som ændret ved artikel 3, stk. 3, i regionen Sardiniens lov nr. 2 af 2007 — hvorefter den regionalskat, der skal betales for fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, og som udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for regionen Sardiniens område, hvis erhvervsvirksomhed består i at stille fritidsfartøjer til rådighed for tredjemand — statsstøtte til selskaber, der udøver samme form for virksomhed, og som har skattemæssigt hjemsted på regionen Sardiniens område, jf. traktatens artikel 87?«

20. Under sagen for Domstolen har den autonome region Sardinien, den nederlandske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber indgivet skriftlige indlæg. Domstolen har ikke afholdt mundtlig forhandling i sagen, efter at den autonome region Sardinien i modsætning til sin oprindelige begæring afstod fra at deltage, og andre parter har heller ikke ønsket at afgive mundtlige indlæg.

V — Bedømmelse

A — Indledende bemærkninger

21. Den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse udgør en ny udvikling i den italienske forfatningsdomstols praksis. Efter at denne ikke hidtil har villet vedkende sig en egenskab som ret som omhandlet i artikel 234 EF ( 12 ), indgår den nu i den kreds af nationale forfatningsdomstole, som har et aktivt samarbejde med Domstolen ( 13 ).

22. Den foreliggende sag viser meget tydeligt, at der også i sager ved nationale forfatningsdomstole kan opstå fællesskabsretlige spørgsmål, som er relevante for afgørelsen af den pågældende forfatningssag. Artikel 117, stk. 1, i den italienske forfatning pålægger således udtrykkeligt den lovgivende magt at overholde de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten. I søgsmål om forfatningsmæssighed udgør fællesskabsretten dermed, som forfatningsdomstolen har anført ( 14 ), et »supplement til kriteriet om forfatningsmæssighed« og »konkretiserer« de krav til lovgivningen, der er fastsat i forfatningen.

23. Fællesskabsretten kan også uden en sådan udtrykkelig inkorporering være relevant for afgørelsen af forfatningsretlige tvister, f.eks. når det i en forfatningssag skal afgøres, hvilke virkninger en fællesskabsretsakt har, eller hvilken skønsbeføjelse, som kan prøves af forfatningsdomstolen, denne retsakt giver den nationale lovgiver.

24. Den nationale lovgivers skønsbeføjelse er i sidste instans også af afgørende interesse i den foreliggende sag. Den italienske forfatningsdomstol skal tage stilling til, om den autonome region Sardinien tilsidesatte den skønsbeføjelse, som den har i henhold til fællesskabsretten, ved at indføre den omtvistede regionalskat. Det skal afgøres, om en ordning som den sardinske, hvorefter skat på mellemlandinger med luftfartøjer og fritidsfartøjer udelukkende pålægges ikke-hjemmehørende, er i overensstemmelse med den frie udveksling af tjenesteydelser og statsstøttereglerne.

25. Disse spørgsmål er heller ikke nødvendigvis blevet uden genstand som følge af, at den omtvistede regionalskat blev fuldstændig afskaffet i 2009. For tidligere perioder kan det nemlig også fortsat være relevant at få afklaret, om den dagældende retsstilling var forenelig med fællesskabsretten. Dette kan ikke mindst være af betydning for udfaldet af eventuelt verserende sager mellem enkelte skattepligtige og skattemyndigheden i regionen Sardinien.

B — Spørgsmålene vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser (første og tredje præjudicielle spørgsmål)

26. Med det første og tredje spørgsmål ønsker den italienske forfatningsdomstol nærmere bestemt oplyst, om den frie udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 EF) er til hinder for den regionale lovgivning i en autonom region, hvorefter skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, men ikke selskaber med skattemæssigt hjemsted inden for regionen.

1. Afgrænsning af de pågældende tjenesteydelser

27. En skatteordning som den sardinske skal kun vurderes på grundlag af fællesskabsbestemmelserne om den frie udveksling af tjenesteydelser, for så vidt som den vedrører tjenesteydelser i EF-traktatens forstand.

28. Begrebet tjenesteydelse defineres i artikel 50, stk. 1, EF ( 15 ). I henhold hertil er der tale om ydelser, der normalt udføres mod betaling ( 16 ), i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedrørende den frie bevægelighed for varer, kapital og personer.

29. For at afgøre, om og hvorvidt der i den foreliggende sag er tale om sådanne ydelser, skal der sondres mellem de mellemlandinger med henholdsvis luftfartøjer og fritidsfartøjer, hvorpå regionalskatten opkræves.

a) Mellemlandinger med luftfartøjer og disses sammenhæng med den frie udveksling af tjenesteydelse

30. Hvad angår lufttrafik opkræves den sardinske regionalskat kun på mellemlandinger med luftfartøjer til almenflyvning, der anvendes til privat persontransport [artikel 4, stk. 2, litra a), i regionallov nr. 4/2006].

31. Af denne begrænsning af skattepligten ved almenflyvning og privat persontransport fremgår ifølge den forelæggende ret ( 17 ), at den sardinske skatteordning navnlig omfatter mellemlandinger i forbindelse med forretningsflyvning, der sker som transport uden betaling som led i det pågældende selskabs drift. Desuden omfatter ordningen kun flyvninger, der generelt ikke kan købes af offentligheden ( 18 ).

32. Udtrykt mere generelt vedrører den sardinske regionalskat således kun mellemlandinger med privatfly (»privatjetfly« og »firmajetfly«). De transportydelser, der udføres med sådanne fly, kan normalt ikke betragtes som tjenesteydelser som omhandlet i fællesskabsretten, fordi brugeren ikke betaler noget vederlag herfor til operatøren af flyet. I de fleste tilfælde vil brugeren og operatøren af flyet endog være den samme.

33. Den klassiske virksomhed blandt flyselskaber og rejsearrangører, som erhvervsmæssigt og mod vederlag befordrer personer til og fra Sardinien og således udfører tjenesteydelser, omfattes tilsyneladende ikke af regionalskatten; begrænsningen af skattepligten til privat transport — dvs. transport, der ikke kan købes af offentligheden — tyder på dette.

34. Af den blotte omstændighed, at den egentlige lufttransporttjeneste i den foreliggende sag ikke udgør en tjenesteydelse som omhandlet i fællesskabsretten, må det imidlertid ikke sluttes, at en skatteordning som den sardinske overhovedet ikke har nogen sammenhæng med den frie udveksling af tjenesteydelser.

35. Dels skal det nemlig bemærkes, at artikel 49 EF og 50 EF ikke kun sikrer den aktive frie udveksling af tjenesteydelser. Det fremgår tværtimod af retspraksis, at den frie udveksling af tjenesteydelser også omfatter en ret for tjenestemodtagere til at rejse til en anden medlemsstat for at modtage tjenesteydelser dér ( 19 ). Denne passive frie udveksling af tjenesteydelser berøres imidlertid i reglen, når en flyoperatør, der har hjemsted i udlandet, med sit fly beflyver en sardinsk lufthavn eller flyveplads. Normalt benytter han sig nemlig af flere tjenesteydelser dér; foruden anvendelse af start- og landingsbanen er dette f.eks. lodstjenester, optankning og forsyning af flyet samt eventuelle vedligeholdelsesarbejder.

36. Dels vil også de personer, der om bord på privatjetfly eller firmajetfly transporteres fra udlandet til Sardinien, normalt rejse dertil for enten at udføre eller modtage tjenesteydelser. Dette gælder ikke kun for forretningsrejsende, men også for turister ( 20 ). Det fremgår af skatteordningens officielle titel (»Regionalskat på mellemlandinger […] til turistmæssige formål«), at denne ikke mindst vedrører privatfly, som transporterer turister til Sardinien.

37. Selv om transport af personer om bord på udenlandske operatørers privatfly, der er omfattet af regionalskatten, som sådan ikke udgør en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 49 EF og 50 EF, er disse flys mellemlanding imidlertid en nødvendig forudsætning for at udføre eller benytte sig af tjenesteydelser på stedet, både med hensyn til flyoperatøren og de befordrede personer. I denne henseende har en skatteordning som den sardinske derfor en ikke ubetydelig sammenhæng med den frie udveksling af tjenesteydelser ( 21 ).

b) Mellemlandinger med fritidsfartøjer og disses sammenhæng med den frie udveksling af tjenesteydelser

38. Hvad angår søtransport opkræves den sardinske regionalskat på mellemlandinger med fritidsfartøjer og fartøjer bestemt til rekreative formål, såfremt disse er over 14 meter lange [artikel 4, stk. 2, litra b), i regionallov nr. 4/2006]. Som anført af den forelæggende ret, gælder denne skat også for selskaber, navnlig for selskaber, hvis virksomhed består i at stille fritidsfartøjer eller fartøjer bestemt til rekreative formål til rådighed for tredjemand.

39. En bådudlejningsvirksomhed kan f.eks. udleje fritidsfartøjer til tredjemand, og en motorbådsskole eller en dykkerskole kan afholde kurser mod vederlag på de fartøjer, som de opererer ( 22 ). Det er ikke nødvendigt at komme nærmere ind på, om sådanne aktiviteter udgør tjenesteydelser som omhandlet i artikel 49 EF og artikel 50, stk. 1, EF ( 23 ).

40. Den frie udveksling af tjenesteydelser finder imidlertid kun anvendelse, hvis et selskab med hjemsted i udlandet udøver en sådan virksomhed på Sardinien. Der skal således foreligge et grænseoverskridende element ( 24 ). Den frie udveksling af tjenesteydelser finder ikke anvendelse på rent interne forhold ( 25 ).

41. I den foreliggende sag opkræves den omtvistede regionalskat i henhold til artikel 4, stk. 3, i regionallov nr. 4/2006 kun hos fartøjsoperatører med skattemæssigt hjemsted uden for den autonome region Sardinien. Selv om denne ordning først og fremmest skal være rettet mod fartøjsoperatører med hjemsted i andre italienske regioner, berører den under alle omstændigheder også fartøjsoperatører med hjemsted i andre medlemsstater, f.eks. operatører med hjemsted på den nærliggende franske ø Korsika ( 26 ).

42. Såfremt et selskab med hjemsted på Korsika f.eks. udlejer fritidsfartøjer til privatpersoner, som ønsker at anløbe havne på Sardinien eller ligge for anker i sardinske kystvande, finder i det mindste en del af tjenesteydelsen ikke sted på Korsika, men derimod på Sardinien. Dermed foreligger der en tjenesteydelse med et grænseoverskridende element ( 27 ).

43. Det grænseoverskridende element er endnu tydeligere, når en rejsearrangør med hjemsted på Korsika herfra foretager udflugter til Sardinien med sine fartøjer, eller en dykker- eller motorbådsskole med hjemsted på Korsika tilbyder kurser på sine fartøjer, hvor der er planlagt mellemlandinger i Sardiniens havne eller ankring i regionens kystvande ( 28 ).

44. Det er i denne forbindelse uden betydning, hvilke medlemsstater disse selskabers kunder kommer fra. Artikel 49 EF finder nemlig anvendelse i alle tilfælde, hvor en tjenesteyder tilbyder tjenesteydelser i en anden medlemsstat end den, hvor han er etableret, uanset hvor modtagerne af tjenesteydelserne er hjemmehørende ( 29 ).

45. Kun for fuldstændighedens skyld skal jeg bemærke, at når fartøjer, som opereres af ikke-hjemmehørende, anløber Sardinien, gør de også brug af de havnefaciliteter ( 30 ), der findes dér, og de personer, som befordres på disse fartøjer, kan eventuelt anvende mellemlandingen på Sardinien til ophold i turistmæssigt øjemed. I den forbindelse vil der som nævnt ligeledes være tale om at gøre brug af tjenesteydelser ( 31 ).

46. Som det fremgår af alle de nævnte eksempler, har en skatteordning som den sardinske også i denne henseende en sammenhæng med den frie udveksling af tjenesteydelser, da den omfatter mellemlandinger med fritidsfartøjer og fartøjer bestemt til rekreative formål på Sardinien ( 32 ).

2. Restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser

47. Den omstændighed, at der i en skatteordning som den sardinske sondres på grundlag af de skattepligtiges skattemæssige hjemsted, kan ved første øjekast forlede til at undersøge, om den er forenelig med den frie udveksling af tjenesteydelser ud fra spørgsmålet om en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. En sådan forskelsbehandling ville ganske vist forudsætte, at den omtvistede skatteordning i højere grad kan indvirke på udenlandske end indenlandske statsborgere ( 33 ). I den foreliggende sag er det imidlertid på ingen måde sikkert, at kredsen af skattepligtige i overvejende grad består af statsborgere fra andre medlemsstater. Det skal nemlig tages i betragtning, at der blandt de ikke-hjemmehørende, som mellemlander på Sardinien med deres fly eller fartøjer, formentlig også er mange fysiske og juridiske personer, der har deres skattemæssige hjemsted i andre regioner i Italien. I de fleste tilfælde vil der i den forbindelse være tale om italienske statsborgere. På baggrund heraf må det i den foreliggende sag anses for lidet sandsynligt, at der foreligger en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet ( 34 ).

48. Ifølge fast retspraksis omfatter princippet om fri udveksling af tjenesteydelser imidlertid ikke kun et forbud mod forskelsbehandling, men også et forbud mod restriktioner i den frie bevægelighed. Derfor kræver artikel 49 EF ikke kun afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling til skade for en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat på grundlag af dennes nationalitet, men også ophævelse af enhver restriktion, også selv om den gælder uden forskel for såvel indenlandske tjenesteydere som tjenesteydere fra andre medlemsstater, der kan være til hinder for, indebære ulemper for eller gøre det mindre interessant at udøve virksomhed som tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor tjenesteyderen lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser ( 35 ).

49. En national skatteforanstaltning, der hindrer udøvelsen af den frie udveksling af tjenesteydelser, kan også være forbudt i henhold til artikel 49, hvad enten den anvendes af medlemsstaten selv eller en kollektiv enhed ( 36 ).

50. Skatter og afgifter skal imidlertid ikke betragtes som restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, alene fordi de generelt fordyrer leveringen af en tjenesteydelse ( 37 ). I overensstemmelse hermed har Domstolen præciseret, at artikel 49 EF ikke omfatter foranstaltninger, hvis eneste virkning er at skabe yderligere omkostninger for den pågældende ydelse, og som påvirker leveringen af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne og levering internt i en medlemsstat på samme måde ( 38 ).

51. Således forholder det sig imidlertid netop ikke i den foreliggende sag.

52. En regionalskat som den sardinske, der kun pålægges ikke-hjemmehørende, udgør for operatørerne af privatfly og fritidsfartøjer med skattemæssigt hjemsted uden for Sardinien en yderligere omkostningsfaktor, som deres konkurrenter med skattemæssigt hjemsted på Sardinien ikke er underlagt. For ikke-hjemmehørende er det tilsvarende dyrere end for hjemmehørende at mellemlande med privatfly og fritidsfartøjer på Sardinien. Af samme grund bliver det ligeledes dyrere og dermed vanskeligere for ikke-hjemmehørende fartøjsoperatører end for hjemmehørende at stille fritidsfartøjer til rådighed for tredjemand. Også for turister bliver det dermed i sidste instans mindre attraktivt at anløbe sardinske kystvande og havne med et fartøj, der er lejet uden for Sardinien.

53. En skatteordning som den sardinske har således forskellig virkning for levering og brug af tjenesteydelser i forbindelse med sådanne flyvninger og bådture alt efter, om operatøren af flyet eller fritidsfartøjet har sit skattemæssige hjemsted i den italienske region Sardinien eller uden for Sardinien ( 39 ).

54. En sådan ordning kan ikke kritiseres ud fra et fællesskabsretligt synspunkt, for så vidt som den kun berører udveksling af tjenesteydelser på nationalt plan mellem Sardinien og andre regioner i Italien, da fællesskabsretten som allerede nævnt ikke finder anvendelse på sådanne rent interne forhold ( 40 ).

55. For så vidt som en skatteordning som den sardinske imidlertid har virkning for den grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser — f.eks. for udvekslingen af tjenesteydelser mellem Sardinien og den franske ø Korsika — bevirker den, at udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstater bliver vanskeligere end levering af tjenesteydelser internt i en enkelt medlemsstat eller i en del heraf, i det foreliggende tilfælde inden for den italienske region Sardinien ( 41 ).

56. Selv om en sådan skattemæssig forskellig behandling ikke indebærer en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet ( 42 ), udgør den alligevel en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 49 EF ( 43 ) og må derfor anses for en restriktion, som hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser.

3. Begrundelse for en skatteordning som den sardinske

57. Det står tilbage at undersøge, om de konstaterede restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser kan begrundes, som den autonome region Sardinien har påstået.

58. I mangel på fællesskabsretlige harmoniseringsforanstaltninger kan den frie udveksling af tjenesteydelser begrænses i medfør af nationale retsforskrifter, som kan begrundes i de hensyn, der er nævnt i artikel 46, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 55 EF, eller i tvingende almene hensyn ( 44 ).

59. I den foreliggende sag har den autonome region Sardinien i det væsentlige påberåbt sig to begrundelser, nemlig miljøbeskyttelse og beskyttelse af den offentlige sundhed.

60. Det påhviler ikke Domstolen, men den forelæggende ret at undersøge, om man ved vedtagelsen af den omtvistede skatteordning forfulgte disse og ikke andre formål ( 45 ). I det følgende antager jeg, at beskyttelsen af miljøet og den offentlige sundhed faktisk var de afgørende motiver for den regionale lovgiver.

a) Miljøbeskyttelse

61. På samme måde som Fællesskabet er forpligtet til at integrere miljøbeskyttelseskrav i udformningen og gennemførelsen af sine politikker og aktioner (jf. navnlig artikel 2 EF og 6 EF ( 46 )), giver det også medlemsstaterne mulighed for at forfølge miljømål. I fast retspraksis er miljøbeskyttelse derfor anerkendt som et tvingende alment hensyn, som medlemsstaternes restriktioner af de ved EF-traktaten sikrede grundlæggende friheder kan være begrundet i ( 47 ).

i) Skatteordningens miljømæssige formål

62. Den autonome region Sardinien har anført, at den omtvistede skatteordning er motiveret i miljøhensyn og skal ses i forbindelse med denne regionale myndigheds generelle indsats inden for miljø- og landskabsbeskyttelse samt beskyttelsen af dens kulturgoder.

63. De talrige fritidsfartøjer og fly, der hvert år mellemlander på Sardinien i turistmæssigt øjemed, er ifølge regionen forbundet med en ikke ubetydelig miljøforurening. Navnlig Sardiniens kyster, hvor hovedparten af turismen er koncentreret, rammes af denne forurening.

64. Den omtvistede skat, der opkræves på privatflys og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, tilsigter ifølge regionen at generere indtægter, som skal gøre det muligt for den at intensivere foranstaltningerne til at beskytte og genoprette miljøressourcer, der påvirkes af turismen, ikke mindst i de særligt belastede kystområder.

65. Som regionen desuden har anført, skal skatten have en styringseffekt: Dels skal der generelt opnås en mindre belastning af kystområderne, dels skal turiststrømmene spredes bedre ud over året, hvorfor skatten kun opkræves i højsæsonen fra den 1. juni til den 30. september, men ikke i de perioder af året, hvor der er mindre turisme. På denne måde skal der ydes et bidrag til en bæredygtig udvikling af turismen i regionen.

66. Regionen har endvidere understreget, at den omtvistede skatteordning er baseret på princippet om, at forureneren betaler.

67. Er en skatteordning baseret på sådanne overvejelser, forfølger den uden tvivl et legitimt miljømæssigt formål.

ii) Undersøgelse af skatteordningens konkrete udformning

68. Om en skatteordning som den sardinske imidlertid i sidste instans er forenelig med kravene med hensyn til den frie udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 EF), afhænger af dens konkrete udformning. Foruden forekomsten af et legitimt formål, der er begrundet i tvingende almene hensyn, forudsætter begrundelsen for en restriktion af de ved EF-traktaten sikrede grundlæggende friheder nemlig, at den pågældende foranstaltning er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette formål ( 48 ).

69. Ifølge Domstolens praksis er en national lovgivning kun egnet til at sikre gennemførelsen af det påberåbte formål, hvis dette formål reelt opfylder hensynet om at nå målet på en sammenhængende og systematisk måde ( 49 ).

70. Det er problematisk med hensyn til en ordning som den sardinske, at der deri sondres på grundlag af det skattemæssige hjemsted, og at regionalskatten kun opkræves hos ikke-hjemmehørende, men ikke hos hjemmehørende.

71. Den autonome region Sardinien finder, at en sådan ordninger i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler. Ikke-hjemmehørende ville i modsat fald kunne udnytte regionens miljøressourcer uden økonomisk at bidrage til at opretholde og genoprette dem og i den henseende optræde som »fripassagerer«.

72. Dette argument er korrekt med hensyn til, at det efter princippet om, at forureneren betaler, som også er fastsat i artikel 174, stk. 2, EF, er den, der er ansvarlig for forurening, som også skal betale for at få den fjernet igen ( 50 ). Ligeledes skal den, der er ansvarlig for at forbruge miljøressourcer, bidrage til at beskytte og genoprette dem. Ud fra princippet om, at forureneren betaler, kan det således ikke kritiseres, at der i forbindelse med en ordning som den sardinske hos operatører af privatfly og fritidsfartøjer ved mellemlandinger i regionen opkræves en skat, der er motiveret i miljøhensyn.

73. En ordning, som er baseret på princippet om, at forureneren betaler, kan imidlertid ikke begrænse sig til alene at opkræve en miljøskat hos ikke-hjemmehørende operatører af privatfly og fritidsfartøjer, men derimod ikke hos hjemmehørende. For så vidt som de privatfly og fritidsfartøjer, der mellemlander på Sardinien, nemlig forårsager miljøforurening, opstår den uafhængigt af disse flys og fartøjers oprindelse, og den har navnlig ingen sammenhæng med operatørernes skattemæssige hjemsted. Ikke-hjemmehørendes fly og fartøjer bidrager til at påvirke miljøressourcerne på samme måde som hjemmehørendes fly og fartøjer.

74. Det er derfor i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, at hver fly- eller fartøjsoperatør gøres ansvarlig for at afhjælpe miljøskader i forhold til sit forureningsbidrag, uden hensyntagen til vedkommendes skattemæssige hjemsted og øvrige skattebyrder ( 51 ). En ordning som den sardinske lader derimod det offentlige bære ansvaret for miljøforurening, der forårsages af hjemmehørendes fly og fartøjer, hvilket er i strid med princippet om, at forureneren betaler ( 52 ).

75. Diskrepansen mellem kravene i forbindelse med princippet om, at forureneren betaler — som den autonome region Sardinien har påberåbt sig — og den faktiske udformning af den omtvistede regionallov, fremgår meget tydeligt, hvis man ser nærmere på den skattemæssige behandling af fritidsfartøjer, som ligger til kaj hele året i regionale havne. Disse fartøjer er fritaget for regionalskatten ( 53 ), selv om deres bidrag til miljøforureningen normalt er betydeligt højere end miljøforureningen fra tilsvarende fartøjer, der har liggeplads uden for Sardinien og kun sporadisk anløber regionens kystvande og havne.

76. Overordnet set pålægger den sardinske ordning vilkårligt nogle miljøforurenere — de ikke-hjemmehørende — at finansiere foranstaltninger til at beskytte og genoprette miljøressourcerne, men ikke andre — de hjemmehørende. Dermed bliver de miljømæssige formål, som den autonome region Sardinien selv har fremført, ikke gennemført på en sammenhængende og systematisk måde.

77. Under disse omstændigheder kan en skatteordning som den sardinske ikke anses for at være egnet til at virkeliggøre miljømæssige formål. Allerede af den grund er den ikke forenelig med kravene med hensyn til den frie udveksling af tjenesteydelser.

78. Den autonome region Sardiniens argument om, at hjemmehørende og ikke-hjemmehørende befinder sig i forskellige situationer, således at en forskellig behandling med hensyn til regionalskatten er objektiv nødvendig, er ikke overbevisende i denne forbindelse.

79. Domstolen har ganske vist flere gange anerkendt, at det kan være legitimt at behandle ikke-hjemmehørende og hjemmehørende forskelligt med hensyn til direkte skatter ( 54 ). Dette må imidlertid ikke generaliseres i den forstand, at ikke-hjemmehørende og hjemmehørende altid befinder sig i forskellige situationer. Tværtimod er en forskelsbehandling mellem disse to kategorier af personer kun berettiget, for så vidt som dette afspejler objektive forskelle ( 55 ). I tilfælde, hvor der ikke er sådanne forskelle, må medlemsstaternes skatteret heller ikke foretage forskelsbehandling mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende ( 56 ).

80. Det skal derfor altid konkret undersøges, om situationen for ikke-hjemmehørende og hjemmehørende er objektiv forskellig. Dette skal vurderes på grundlag af indholdet af og formålet med den pågældende skatteordning ( 57 ).

81. Som det er fremført for Domstolen, forfølger en skatteordning som den sardinske det miljømæssige formål at beskytte og genoprette miljøressourcer i regionen, der påvirkes af turismen, navnlig i kystområderne. Med hensyn til dette specifikke formål befinder hjemmehørende og ikke-hjemmehørende operatører af privatfly og fritidsfartøjer sig i samme situation. Som allerede nævnt forurener privatfly og fritidsfartøjer, der mellemlander på Sardinien, miljøet helt uafhængigt af deres oprindelse og operatørernes skattemæssige hjemsted ( 58 ).

82. Da hjemmehørende og ikke-hjemmehørende i den foreliggende sag således befinder sit i samme situation med hensyn til den sardinske skatteordnings miljømæssige formål, skal deres mellemlandinger på Sardinien med privatfly og fritidsfartøjer også beskattes på samme måde ( 59 ).

83. Den autonome region Sardinien har heroverfor anført, at personer med skattemæssigt hjemsted på Sardinien allerede bidrager til det almindelige skatteprovenu i denne region, navnlig gennem deres indkomstskat og momsen på deres forbrug på stedet ( 60 ). På denne måde er hjemmehørende med til at finansiere foranstaltninger til at beskytte og genoprette miljøressourcer. Derimod yder ikke-hjemmehørende ikke et sådant bidrag til regionens budget.

84. Jeg finder heller ikke dette argument overbevisende.

85. Byrden i form af en regionalskat som den omtvistede, der kun pålægges ikke-hjemmehørende, kan ikke opvejes af de påståede fordele, som måtte opstå for ikke-hjemmehørende med hensyn til andre beskatningsformer. Det følger nemlig af fast retspraksis, at en ufordelagtig skattemæssig behandling i strid med en grundlæggende frihed ikke kan begrundes med, at der findes andre skattefordele, selv hvis det må antages, at der findes sådanne fordele ( 61 ).

86. Det ville kun eventuelt forholde sig anderledes, hvis det var ubestridt, at hjemmehørende for deres privatfly og fritidsfartøjer skulle betale en tilsvarende skat eller afgift med et specifikt miljømæssigt formål, f.eks. i forbindelse med liggepladsafgifterne for de fartøjer, der ligger i Sardiniens havne. En sådan argumentation er imidlertid ikke fremført for Domstolen i den foreliggende sag. Den omtvistede regionalskat er snarere kun blevet sammenlignet med den generelle skattebyrde, der påhvilede indbyggerne på Sardinien.

87. I den henseende skal jeg bemærke, at den omtvistede regionalskat på mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer ikke har samme formål som de øvrige skatter, som betales af de skattepligtige på Sardinien, dvs. indkomstskat og moms. Mens førstnævnte ifølge den autonome region Sardiniens egne oplysninger specifikt forfølger miljømæssige formål og også skal have en styringseffekt, har sidstnævnte generelt til formål at dække de offentlige budgetter og har ingen sammenlignelig styringseffekt.

88. Hertil kommer, at hjemmehørende i lang større udstrækning end ikke-hjemmehørende anvender infrastrukturen i deres hjemregion og drager fordel af ydelserne i denne forbindelse. Det er derfor rimeligt, at hjemmehørende bidrager tilsvarende mere til denne regions almindelige skatteprovenu end ikke-hjemmehørende ( 62 ). De generelle sundheds- og uddannelsesinstitutioner, der stilles til rådighed i en medlemsstat eller en region, anvendes således først og fremmest af hjemmehørende, hvorimod ikke-hjemmehørende kun undtagelsesvis kommer i denne situation.

89. På den baggrund kan en forskellig behandling af hjemmehørende og ikke-hjemmehørende ved beskatningen af deres mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer ikke uden videre begrundes med henvisning til hjemmehørendes bidrag til regionens almindelige skatteprovenu.

90. Sammenfattet kan restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, som den sardinske skatteordning indebærer, derfor ikke begrundes i miljøbeskyttelseshensyn.

b) Beskyttelse af den offentlige sundhed

91. Foruden miljøbeskyttelse har den autonome region Sardinien også påberåbt sig beskyttelse af den offentlige sundhed som begrundelse for den omtvistede skatteordning.

92. Beskyttelse af den offentlige sundhed udgør et af de tvingende almene hensyn, som i henhold til artikel 46, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 55 EF, kan begrunde restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser ( 63 ).

93. En ordning som den sardinske forfølger imidlertid ifølge oplysninger fra den autonome region Sardinien først og fremmest et miljømæssigt formål. Ved hjælp af denne ordning er det også muligt indirekte at mindske risici for den offentlige sundhed, som kan være forbundet med en forringelse af miljøet. Bortset herfra har begrundelsen i form af beskyttelse af den offentlige sundhed imidlertid ingen selvstændig betydning, der går ud over miljøbeskyttelsesformålet. I den foreliggende sag kan en påberåbelse af beskyttelsen af den offentlige sundhed som begrundelse ikke medføre et andet resultat end påberåbelsen af miljøbeskyttelsen ( 64 ), som jeg allerede har behandlet ovenfor ( 65 ).

94. Navnlig kan det ikke begrundes med henvisning til beskyttelsen af den offentlige sundhed, at den omtvistede skat på privatflys og fritidsfartøjers mellemlandinger udelukkende pålægges ikke-hjemmehørende, hvorimod hjemmehørende ikke er underlagt denne skat.

95. I henhold til artikel 46, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 55 EF, kan der ganske vist på sundhedsbeskyttelsesområdet — i modsætning til miljøbeskyttelsesområdet — udtrykkeligt også indføres foranstaltninger, som specifikt er rettet mod udlændinge. Dette forudsætter imidlertid, at der netop udgår en fare fra en udlænding for den offentlige sundhed ( 66 ). I den foreliggende sag er den pågældende miljøforurening samt eventuelle sundhedsrisici, der er forbundet hermed, derimod uafhængig af det pågældende privatflys eller fritidsfartøjs oprindelse og operatørens skattemæssige hjemsted. Den forårsages såvel af de ikke-hjemmehørendes fly og fartøjer som af de hjemmehørendes fly og fartøjer. Påberåbelsen af beskyttelsen af den offentlige sundhed kan således ikke begrunde foranstaltninger, der specifikt er rettet mod fly- og fartøjsoperatører med skattemæssigt hjemsted uden for Sardinien. Dette gælder så meget desto mere, som artikel 46, stk. 1, EF er en undtagelsesbestemmelse, som skal fortolkes strengt ( 67 ).

96. Restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, som den sardinske skatteordning indebærer, kan derfor heller ikke begrundes i hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed.

c) Øvrige aspekter

97. For fuldstændighedens skyld vil jeg i det følgende behandle en række yderligere aspekter, som kan være relevante i forbindelse med spørgsmålet, om den sardinske skatteordning kan begrundes.

i) Sammenhæng i skattesystemet

98. Den autonome region Sardinien har for at begrunde den omtvistede skatteordning flere gange henvist til sammenhængen i det skattesystem, som denne ordning indgår i. Den omstændighed, at hjemmehørende ikke pålægges skat ved mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer, begrundes i det væsentlige med, at hjemmehørende allerede betaler andre skatter — navnlig indkomstskat og moms — og derved bidrager til regionens budget.

99. Ifølge fast retspraksis kan hensynet til at sikre sammenhængen i skattesystemet begrunde en restriktion for udøvelsen af de ved EF-traktaten sikrede grundlæggende friheder ( 68 ). Dette gælder imidlertid kun, hvis der er påvist en direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemæssige fordel og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning ( 69 ), hvilket skal vurderes på grundlag af formålet med den pågældende skatteordning ( 70 ).

100. Den omtvistede regionalskat på mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer forfølger, som jeg allerede har nævnt ( 71 ), ikke samme formål som generelle skatter, som hjemmehørende er underlagt. Allerede derfor kan de fordele og ulemper, som de pågældende skatteordninger er forbundet med for de skattepligtige, ikke anses for at være to sider af samme sag. Den fordel, som hjemmehørende opnår ved, at de ikke skal betale en regionalskat på mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer, svarer ikke til de byrder, som andre beskatningsformer som indkomstskat og moms medfører for dem.

101. Der er ingen tvivl om, at alle skatter i sidste instans har til formål at generere indtægter til de offentlige budgetter. Denne sammenhæng er imidlertid for generel og indirekte til at kunne begrunde, at de skattemæssige fordele, som hjemmehørende opnår i forbindelse med den omtvistede regionalskat, og de byrder, som andre beskatningsformer medfører for dem, opvejes mod hinanden ( 72 ).

102. En skatteordning som den sardinske kan derfor ikke begrundes i hensynet til sammenhængen i skattesystemet.

ii) Sardiniens status som øsamfund

103. Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, har den autonome region Sardinien også for den italienske forfatningsdomstol påberåbt sig sin status som øsamfund. Det er nødvendigt at udligne de forhøjede omkostninger, som selskaber med hjemsted på Sardinien har, gennem beskatning af selskaber uden skattemæssigt hjemsted på Sardinien, henset til de geografiske og økonomiske særegenheder, der er forbundet med det forhold, at Sardinien er en ø.

104. Senest siden regeringskonferencen om Amsterdamtraktaten, hvis slutakt indeholder en erklæring om øområder, har det været anerkendt på fællesskabsplan, »at øområder lider under vedvarende strukturelle ulemper, der skyldes deres status som øsamfund, og som hæmmer deres økonomiske og sociale udvikling«, og at der i EF-lovgivningen skal tages hensyn til disse ulemper ( 73 ).

105. En sådan hensyntagen kan ske inden for rammerne af forskellige fællesskabspolitikker, f.eks. regionalpolitikken, strukturpolitikken, politikken for økonomisk og social samhørighed (jf. i denne henseende tillige artikel 158, stk. 2, EF) eller transportpolitikken. Til opvejning af ulemper i øområder kan der derfor træffes positive støtteforanstaltninger. I øområder kan det også blive nødvendigt at træffe særlige foranstaltninger til at beskytte den økologiske ligevægt mod neofyter og neozoer ( 74 ).

106. Derimod må en medlemsstats eller en regions status som øsamfund ikke misbruges som påskud for (igen) at indføre handelshindringer eller protektionistiske foranstaltninger, der er i strid med princippet for det indre marked. Erklæringen om øområder er også baseret på dette princip, når den formulerer målet om bedre at integrere dem i det indre marked.

107. Denne integration af øområder i det indre marked skal ifølge den pågældende erklæring ske »på rimelige vilkår«. Der er således mulighed for foranstaltninger til at opveje ulemper eller løse problemer, som står umiddelbart i forbindelse med en regions eller medlemsstats status som øsamfund. Sådanne foranstaltninger er imidlertid kun rimelige, hvis de er egnet til at afhjælpe den pågældende ulempe eller det pågældende problem og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at gøre det. Sådanne foranstaltninger må heller ikke medføre, at der gøres indgreb i selve kernen i princippet for det indre marked eller princippet om en åben markedsøkonomi ( 75 ).

108. I det foreliggende tilfælde fremgår det ikke, at netop de operatører af privatfly og fritidsfartøjer, der har hjemsted på Sardinien, lider under specifikke ulemper eller problemer, som står umiddelbart i forbindelse med regionens status som øsamfund. Under alle omstændigheder er der ikke fremført nogen argumentation for Domstolen i denne henseende. Formål af rent økonomisk art, der ikke umiddelbart står i forbindelse med regionens status som øsamfund, kan imidlertid ikke begrunde en begrænsning af en grundlæggende frihed, som er sikret ved EF-traktaten ( 76 ).

109. Det kan derfor ikke sluttes af Sardiniens status som øsamfund, at restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, som den omtvistede skatteordning indebærer, kan begrundes.

iii) Socialpolitiske betragtninger

110. Afslutningsvis gør jeg opmærksom på, at en ordning som den sardinske heller ikke synes at kunne begrundes ud fra socialpolitiske betragtninger.

111. En sondring mellem ikke-hjemmehørende og hjemmehørende kan ganske vist være begrundet, når medlemsstater eller regionale myndigheder indrømmer sociale fordele. Det er nemlig i princippet i overensstemmelse med et legitimt mål kun at forbeholde sådanne fordele — for så vidt som der ikke findes nogen harmoniserings- eller koordineringsordning herfor på fællesskabsplan — for personer, som opviser en tilstrækkelig grad af integration i den pågældende medlemsstat eller region, i hvilken forbindelse hjemstedet i givet fald kan give vigtige holdepunkter ( 77 ).

112. Det er imidlertid vanskeligt at forestille sig, at det kunne være motiveret i socialpolitiske betragtninger, at operatører af privatfly og fritidsfartøjer på over 14 meter — dvs. ejere af store luksusyachter — med hjemsted på Sardinien fritages for en regionalskat som den omtvistede.

4. Sammenfatning vedrørende første og tredje præjudicielle spørgsmål

113. Sammenfattende bemærkes, at restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, som den omtvistede skatteordning indebærer, ikke kan begrundes.

114. Heraf bør man dog ikke drage den forhastede slutning, at fællesskabsretten generelt er til hinder for alle ordninger, som specielt bebyrder turister eller virksomheder, der er aktive inden for turisme, f.eks. foranstaltninger i forbindelse med ferie- og sekundærboliger ( 78 ), kurafgifter eller turismeafgifter. Det afgørende er derimod altid den konkrete udformning af den pågældende foranstaltning, skat eller afgift. En sondring mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende kan være begrundet, hvis og for så vidt som den er hensigtsmæssig og nødvendig i forbindelse med et legitimt mål.

115. I den foreliggende sag gælder imidlertid følgende: Artikel 49 EF er til hinder for lovgivningen i en autonom region, hvorefter en i det væsentlige i miljøhensyn motiveret skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, men ikke selskaber med skattemæssigt hjemsted inden for regionen.

C — Spørgsmålene vedrørende begrebet støtte (andet og fjerde præjudicielle spørgsmål)

116. Med det andet og fjerde præjudicielle spørgsmål søger den italienske forfatningsdomstol oplysning om begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den regionale lovgivning i en autonom region, hvorefter skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, udgør statsstøtte til fordel for selskaber, der udøver samme form for virksomhed og har skattemæssigt hjemsted inden for regionen.

117. EF-traktatens almindelige bestemmelser, herunder konkurrencereglerne, finder anvendelse på søtransport og luftfart ( 79 ). En skatteordning som den sardinske, der specielt vedrører mellemlandinger med luftfartøjer og fritidsfartøjer ejet af operatører med skattemæssigt hjemsted uden for Sardinien, skal derfor vurderes på grundlag af artikel 87 EF.

1. Indledende bemærkning vedrørende afgrænsningen mellem Kommissionens og de nationale retters kompetence på statsstøtteområdet

118. Inden jeg tager materielt stilling til fortolkningen af artikel 87 EF, vil jeg præcisere, hvordan kompetencen er fordelt mellem Kommissionen og de nationale retter i forbindelse med denne bestemmelse.

119. Det fremgår af fast retspraksis, at Kommissionen er enekompetent til under forbehold af Fællesskabets retsinstansers prøvelsesret at træffe afgørelse om, hvorvidt en støtteordning er forenelig med fællesmarkedet ( 80 ). De nationale retter kan imidlertid på området for statsstøtte få forelagt tvister, som indebærer, at de skal fortolke og anvende det i artikel 87, stk. 1, EF omhandlede støttebegreb ( 81 ).

120. Sådanne tvister rejses normalt af borgere, som påberåber sig forbuddet mod at gennemføre statsstøtte inden Kommissionens godkendelse heraf (artikel 88, stk. 3, tredje punktum, EF). Heraf må det imidlertid ikke sluttes, at nationale retters kompetence til at fortolke og anvende artikel 87, stk. 1, EF alene er begrænset til procedurer, som har til formål at sikre beskyttelsen af individuelle rettigheder ( 82 ).

121. Støtteforanstaltninger i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, der iværksættes i strid med de betingelser, som følger af artikel 88, stk. 3, EF, kan nemlig generelt betragtes som ulovlige ( 83 ). Enhver national ret, også en forfatningsdomstol, er i henhold til artikel 10 EF forpligtet til inden for rammerne af sin kompetence at gøre alt for effektivt at medvirke til gennemførelsen af støtteforbuddet i artikel 87, stk. 1, EF samt anmeldelsespligten og gennemførelsesforbuddet i artikel 88, stk. 3, EF. De nationale retter skal samtidig afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af EF-traktatens målsætninger i fare.

122. Alle nationale retter skal følgelig sikre, at der i henhold til national ret drages alle konsekvenser af en tilsidesættelse af gennemførelsesforbuddet (artikel 88, stk. 3, tredje punktum, EF), herunder konstateringen af, at støtteforanstaltningers gennemførelsesretsakter er ugyldige ( 84 ). Sådanne konsekvenser kan ligeledes drages i søgsmål om forfatningsmæssighed, navnlig i tilfælde, hvor den ulovlige støtteordning blev indført ved lov.

2. Begrebet støtte

123. Kvalificering af en foranstaltning som støtte i EF-traktatens forstand forudsætter, at de fire kumulative kriterier, som fremgår af artikel 87, stk. 1, EF, er opfyldt ( 85 ). For det første skal der være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, for det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, for det tredje skal den give modtageren en fordel, og for det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene ( 86 ).

124. Beskatningsordninger er også omfattet af begrebet støtte, hvis de opfylder disse fire kriterier ( 87 ). Det skal derfor undersøges i det følgende, om en skatteordning som den sardinske kan anses for støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.

a) Fordelskriteriet, herunder selektivitet

125. I den foreliggende sag påkalder det tredje kriterium sig særlig opmærksomhed. Det skal undersøges, om den omstændighed, at den omtvistede regionalskat kun pålægges ikke-hjemmehørende ved mellemlandinger på Sardinien, medfører en fordel for hjemmehørende selskaber.

126. Begrebet støtte omfatter ikke kun positive ydelser såsom tilskud, lån eller kapitalindskud i virksomheder, men ligeledes de indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger ( 88 ).

127. Det følger heraf, at en foranstaltning, hvorved offentlige myndigheder indrømmer visse virksomheder en afgiftsfritagelse, der, selv om den ikke indebærer en overførsel af statslige midler, giver de fritagne virksomheder en gunstigere økonomisk stilling end andre afgiftspligtige, kan udgøre en statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF ( 89 ).

128. Det er i denne forbindelse uden betydning, hvilken reguleringsteknik der blev anvendt ( 90 ): Skattefordelen kan således følge af, at lovgiveren udtrykkeligt har fritaget enkelte erhvervsdrivende for den pågældende skat, som de ellers ville være underlagt ( 91 ). Skattefordelen kan imidlertid lige så vel følge af, at betingelserne eller anvendelsesområdet for en skatteordning allerede er udformet asymmetrisk ( 92 ), således at nogle selskaber omfattes heraf som skattepligtige, mens andre ikke gør det. Det er tilfældet i den foreliggende sag, idet den sardinske ordning er formuleret således, at ikke-hjemmehørende er underlagt skat på mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer, mens dette ikke er tilfældet med hensyn til hjemmehørende.

129. Da hjemmehørende selskaber ikke er underlagt den omtvistede regionalskat, opnår de en omkostningsfordel i forhold til deres konkurrenter, der har hjemsted uden for Sardinien. Dette har den italienske forfatningsdomstol også peget på.

130. En sådan fordel er imidlertid kun omfattet af artikel 87, stk. 1, EF, når den begunstiger »visse virksomheder eller visse produktioner«. Der skal med andre ord være tale om en selektiv fordel ( 93 ).

131. Denne selektivitet kan også være af regional art.

132. Der kan ganske vist ikke antages at foreligge regional selektivitet, alene fordi den pågældende foranstaltning blev vedtaget af en regional myndighed som regionen Sardinien og dermed kun gælder for en del af en medlemsstats område. Er denne regionale myndighed nemlig tilstrækkeligt selvstyrende i forhold til den stat, som den indgår i, udgør alene dens kompetenceområde referencerammen for vurderingen af, om støtten eventuelt er selektiv ( 94 ). Omvendt kan det imidlertid heller ikke antages, at fordele, som en regional myndighed indrømmer visse selskaber i sit kompetenceområde, på forhånd ikke ville være selektive og dermed ikke have karakter af støtte ( 95 ).

133. Med henblik på at vurdere, om en foranstaltning er selektiv, skal det derimod altid konkret undersøges, om visse virksomheder begunstiges i forhold til andre virksomheder i en tilsvarende faktisk og retlig situation, under hensyn til det formål, der forfølges med den pågældende ordning ( 96 ). En eventuel sondring mellem selskaber inden for rammerne af en skatte- eller afgiftsordning kan i den forbindelse ikke mindst være begrundet under hensyn til karakteren eller opbygningen af denne ordning ( 97 ).

134. Dermed opstår i sidste instans samme spørgsmål med hensyn til statsstøttereglerne som i forbindelse med de grundlæggende friheder, og der er ingen anledning til at besvare dem anderledes inden for rammerne af statsstøttereglerne end inden for rammerne af de grundlæggende friheder. For at undgå modstridende vurderinger mellem bestemmelserne om de grundlæggende friheder og statsstøttereglerne skal de samme kriterier derimod anvendes i begge tilfælde.

135. Derfor vil jeg i det følgende i vidt omfang basere mig på min argumentation vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser inden for rammerne af det første og tredje præjudicielle spørgsmål.

136. Som allerede nævnt forfølger den omtvistede skatteordning ifølge den autonome region Sardiniens egne oplysninger et miljømæssigt formål: Den tilsigter at beskytte og genoprette Sardiniens miljøressourcer, der påvirkes af turismen, navnlig i kystområderne ( 98 ).

137. Med hensyn til dette specifikke formål befinder hjemmehørende og ikke-hjemmehørende operatører af privatfly og fritidsfartøjer sig i samme situation, da de privatfly og fritidsfartøjer, der mellemlander på Sardinien, forurener miljøet helt uafhængigt af deres oprindelse og operatørernes skattemæssige hjemsted ( 99 ).

138. Den sondring, som den sardinske regionale lovgiver har foretaget mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende med hensyn til skattepligten i forbindelse med mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer, kan derfor ikke begrundes med miljømæssige betragtninger ( 100 ). Som allerede nævnt kan de heller ikke være begrundet i hensyn til skatteordningens karakter eller opbygning ( 101 ).

139. En skatteordning som den sardinske opfylder dermed kriteriet om en — selektiv — fordel som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.

140. Den omstændighed, at der med den pågældende skatteordning forfølges miljømæssige eller regionale formål, er ikke til hinder for at omfatte den af begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF og fritager den ikke på forhånd for statsstøttekontrollen i henhold til EF-traktaten ( 102 ). Artikel 87, stk. 1, EF sondrer ikke ud fra grundene til eller formålet med de statslige interventioner, men bestemmelsen definerer disse i kraft af deres virkninger ( 103 ).

141. Miljømæssige eller regionale aspekter kan kun vurderes inden for rammerne af artikel 87, stk. 3, EF ved undersøgelsen af, om en skatteordning som den sardinske er forenelig med fællesmarkedet ( 104 ), idet der også i denne forbindelse skal tages hensyn til sammenhængen med andre retsområder, navnlig med grundlæggende principper i EF-traktaten som den frie udveksling af tjenesteydelser ( 105 ). Undersøgelsen heraf henhører imidlertid alene under Kommissionens kompetence under forbehold af Fællesskabets retsinstansers prøvelsesret ( 106 ).

b) De øvrige kriterier i forbindelse med begrebet støtte i artikel 87, stk. 1, EF

142. I det følgende vil jeg kort behandle de øvrige kriterier i forbindelse med begrebet støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.

i) Statslig foranstaltning eller foranstaltning finansieret ved hjælp af statsmidler

143. En statslig foranstaltning eller en foranstaltning finansieret ved hjælp af statsmidler skal ikke nødvendigvis vedtages af den pågældende medlemsstat som centralstat, men lige så godt af en myndighed på lavere niveau. Foranstaltninger vedtaget af regionale myndigheder kan ifølge fast retspraksis ligeledes udgøre støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF ( 107 ).

144. Som allerede nævnt skal de, der er omfattet af foranstaltningen — i denne forbindelse selskaber med skattemæssigt hjemsted på Sardinien — ikke nødvendigvis modtage betaling fra staten eller den regionale myndighed ( 108 ). Allerede en eller anden form for finansiel byrde for staten eller den regionale myndighed, som foranstaltningen kan tilregnes, er tilstrækkelig til at antage, at der er tale om statslig finansiering eller finansiering ved hjælp af statsmidler ( 109 ).

145. Ved at den autonome region Sardinien kun opkræver den omtvistede skat hos ikke-hjemmehørende, men ikke hos hjemmehørende, giver den indirekte afkald på indtægter. Indtægterne fra den nævnte skat ville nemlig nødvendigvis være højere, hvis regionen uden undtagelse beskattede alle mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer. Det afkald på skatteindtægter, der er forbundet med, at skattepligten er begrænset til ikke-hjemmehørende, er tilstrækkeligt til at antage, at der er tale om statslig finansiering eller finansiering ved hjælp af statsmidler som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF ( 110 ).

ii) Egnethed til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne

146. Endvidere er en foranstaltning kun omfattet af anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, hvis den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. I denne henseende skal det ikke godtgøres, at foranstaltningen reelt påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, men alene undersøges, om den kan påvirke denne samhandel ( 111 ). Selv en forholdsvis ubetydelig støtte, som forholdsvis små virksomheder nyder godt af, kan medføre en sådan påvirkning af samhandelen ( 112 ).

147. Med hensyn til en skatteordning kan det altid antages, at samhandelen mellem medlemsstater påvirkes, når de, der er omfattet af skatteordningen, driver virksomhed, som er genstand for en grænseoverskridende samhandel, og når det ikke kan udelukkes, at de konkurrerer med erhvervsdrivende i andre medlemsstater ( 113 ).

148. I forbindelse med vurderingen af det første og tredje præjudicielle spørgsmål har jeg allerede peget på, at en skatteordning som den sardinske medfører en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 EF), ikke mindst med hensyn til selskaber med hjemsted på den nærliggende franske ø Korsika ( 114 ). En sådan ordning kan derfor også påvirke samhandelen mellem medlemsstater som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.

iii) Risiko for konkurrencefordrejning

149. Endelig er en foranstaltning kun omfattet af anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, hvis den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen. I den forbindelse skal det ikke godtgøres, at foranstaltningen faktisk fordrejer konkurrencen, men alene undersøges, om den kan fordreje konkurrencen ( 115 ).

150. Foranstaltninger, der skal frigøre en virksomhed for omkostninger, som den normalt ville skulle bære inden for dens almindelige drift eller dens sædvanlige aktiviteter, kan i princippet fordreje konkurrencevilkårene ( 116 ). Det er i den forbindelse ikke nødvendigt at foretage en økonomisk analyse af den faktiske situation på det relevante marked og den omtvistede foranstaltnings virkninger på priserne ( 117 ).

151. En skatteordning som den sardinske forskåner hjemmehørende selskaber for skat på mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer i turistmæssigt øjemed. Selskaberne med hjemsted på Sardinien behøver i forbindelse med deres normale økonomiske virksomhed således ikke at bære en omkostning, som alle andre selskaber, der har skattemæssigt hjemsted uden for Sardinien, er nødt til at bære ved mellemlandinger med privatfly og fritidsfartøjer på Sardinien.

152. I betragtning af regionalskattens størrelse — den kan for luftfartøjer udgøre op til 1000 EUR pr. mellemlanding og for fartøjer op til 15000 EUR pr. år ( 118 ) — bliver det klart, at omkostningsfordelen for hjemmehørende i forhold til ikke-hjemmehørende selskaber ikke er ligefrem ubetydelig. For ikke-hjemmehørende bliver det således vanskeligere end for hjemmehørende at anvende deres privatfly og fritidsfartøjer til at udføre eller gøre brug af tjenesteydelser på Sardinien ( 119 ).

153. Som jeg allerede har anført i forbindelse med det første og tredje spørgsmål, kan denne omkostningsfordel for de hjemmehørende selskaber heller ikke anses for at være ubetydelig med henvisning til deres generelle skattebyrde ( 120 ).

154. Sammenfattet kan en skatteordning som den sardinske dermed fordreje konkurrencevilkårene som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.

3. Sammenfatning vedrørende andet og fjerde præjudicielle spørgsmål

155. Sammenfattende skal det konkluderes: En regionallovgivning som den autonome region Sardiniens lovgivning, hvorefter skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, udgør støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF til fordel for selskaber, der udøver samme form for virksomhed og har skattemæssigt hjemsted inden for regionen.

VI — Forslag til afgørelse

156. På ovenstående baggrund foreslår jeg Domstolen at besvare de af den italienske forfatningsdomstol forelagte spørgsmål således: »1) Artikel 49 EF er til hinder for lovgivningen i en autonom region, hvorefter en i det væsentlige i miljøhensyn motiveret skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, men ikke selskaber med skattemæssigt hjemsted inden for regionen. 2) En regionallovgivning som den autonome region Sardiniens lovgivning, hvorefter skat på luftfartøjers og fritidsfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for denne region, udgør støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF til fordel for selskaber, der udøver samme form for virksomhed og har skattemæssigt hjemsted inden for regionen.«

( 1 ) – Originalsprog: tysk.

( 2 ) – Herefter også »den forelæggende ret«.

( 3 ) – Regione autonoma della Sardegna.

( 4 ) – Lov om sø- og luftfart.

( 5 ) – Lov om lystsejlads.

( 6 ) – Bekendtgørelse med lovskraft eller lovdekret.

( 7 ) – Disposizioni varie in materia di entrate, riqualificazione della spesa, politiche sociali e di sviluppo (forskellige bestemmelser om indtægter, omkvalificering af udgifter, socialpolitik og udvikling).

( 8 ) – Ændringerne følger af artikel 3, stk. 3, i regionen Sardiniens lov nr. 2 af 29.5.2007, »Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale della Regione — Legge finanziaria 2007« (bestemmelser om fastsættelsen af regionens årlige og flerårige budgetter — finanslov 2007). De blev ifølge forelæggelseskendelsen foretaget »med virkning fra den 31.5.2007« (sidstnævnte lovs artikel 37).

( 9 ) – Ændringerne fremgår af artikel 2, stk. 15, i regionen Sardiniens lov nr. 3 af 5.3.2008, »Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale della Regione — Legge finanziaria 2008« (bestemmelser om fastsættelsen af regionens årlige og flerårige budgetter — finanslov 2008). Den fuldstændige ophævelse skete gennem artikel 2, stk. 15, i regionen Sardiniens lov nr. 1 af 14.5.2009, »Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale della Regione — Legge finanziaria 2009« (bestemmelser om fastsættelsen af regionens årlige og flerårige budgetter — finanslov 2009).

( 10 ) – Sagen er baseret på de to påstande om kontrol af forfatningsmæssighed nr. 91/2006 og nr. 36/2007, som forfatningsdomstolen i første række forenede. I mellemtiden har forfatningsdomstolen i dom nr. 102/2008 af 13.4.2008 taget stilling til påstand nr. 91/2006 og en del af påstand nr. 36/2007. Den del af påstand nr. 36/2007, der er relevant i denne forbindelse, blev i samme dom adskilt fra resten af sagen.

( 11 ) – Den fulde ordlyd af denne kendelse er tilgængelig på italiensk på den italienske forfatningsdomstols hjemmeside på adressen www.cortecostituzionale.it (senest besøgt den 28.4.2009).

( 12 ) – Jf. Corte costituzionale (Italien), kendelse nr. 536 af 15./29.12.1995 (gengivet i Il Foro Italiano 1996, I, s. 783). Den italienske forfatningsdomstols praksis i den forbindelse er ikke forblevet uden kritik; jf. i denne henseende navnlig A. Tizzano, »Ancora sui rapporti tra Corti europee: principi comunitari e c.d. controlimiti costituzionali«, Il Diritto dell’Unione Europea 3/2007, s. 734 (742 ff.), og »Corte e Corte di giustizia«, Il Foro Italiano 2006, s. 348 (352).

( 13 ) – Nationale forfatningsdomstole har allerede i en lang række sager forelagt Domstolen præjudicielle spørgsmål. Efter anmodning fra den østrigske forfatningsdomstol afsagdes dom af 8.11.2001, sag C-143/99, Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (»Adria-Wien Pipeline«-dommen), Sml. I, s. 8365, af 8.5.2003, sag C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam, Sml. I, s. 4301, og af 20.5.2003, forenede sager C-465/00, C-138/01 og C-139/01, Österreichischer Rundfunk m.fl., Sml. I, s. 4989. Efter anmodning fra den belgiske forfatningsdomstol (tidligere Cour d’arbitrage) afsagdes dom af 16.7.1998, sag C-93/97, Fédération belge des chambres syndicales de médecins, Sml. I, s. 4837, kendelse af 1.10.2004, sag C-480/03, Clerens, samt dom af 26.6.2007, sag C-305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl., Sml. I, s. 5305, og af 1.4.2008, sag C-212/06, Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, Sml. I, s. 1683; sag C-73/08, Bressol m.fl., og sag C-389/08, Base m.fl., verserer fortsat. Senest afsagde Domstolen efter anmodning fra den litauiske forfatningsdomstol (Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas) dom af 9.10.2008, sag C-239/07, Sabatauskas m.fl., Sml. I, s. 7523.

( 14 ) – Forfatningsdomstolen har i denne forbindelse henvist til sin praksis, som den fremgår af dom nr. 7/2004, nr. 166/2004, nr. 406/2005, nr. 129/2006 og nr. 348/2007.

( 15 ) – For at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar på den præjudicielle anmodning kan Domstolen også behandle bestemmelser i fællesskabsretten, der ikke er nævnt i forelæggelseskendelsen (dom af 12.12.1990, sag C-241/89, SARPP, Sml. I, s. 4695, præmis 8, og af 29.1.2008, sag C-275/06, Promusicae, Sml. I, s. 271, præmis 42). Kun hvis det fremgår af sagens akter, at den forelæggende ret bevidst har afvist at forelægge Domstolen spørgsmålet om fortolkningen af en bestemmelse i fællesskabsretten, behandler Domstolen heller ikke den pågældende bestemmelse (dom af 5.10.1988, sag 247/86, Alsatel, Sml. s. 5987, præmis 7 og 8). I den foreliggende sag fremgår det dog ikke, at den italienske forfatningsdomstol bevidst ønskede ikke at omfatte artikel 50 EF af den præjudicielle anmodning. Tværtimod tilstræber den forelæggende ret — som i øvrigt også sagsøgeren i søgsmålet om forfatningsmæssighed — en omfattende gennemgang af den sardinske skatteordning på grundlag af kriterierne for den frie udveksling af tjenesteydelser. Dette gør det påkrævet at undersøge ikke blot artikel 49 EF, men også artikel 50 EF, som supplerer og nærmere præciserer førstnævnte bestemmelse.

( 16 ) – Jf. tillige dom af 22.5.2003, sag C-355/00, Freskot, Sml. I, s. 5263, præmis 54, og af 18.12.2007, sag C-281/06, Jundt, Sml. I, s. 12231, præmis 28.

( 17 ) – Det skal erindres, at Domstolen skal tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelseskendelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål. Det tilkommer ikke Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse at udtale sig om fortolkningen af nationale bestemmelser og at afgøre, om den af den forelæggende ret anlagte fortolkning er korrekt (fast retspraksis, jf. dom af 29.4.2004, forenede sager C-482/01 og C-493/01, Orfanopoulos og Oliveri, Sml. I, s. 5257, præmis 42, og af 14.2.2008, sag C-244/06, Dynamic Medien, Sml. I, s. 505, præmis 19.

( 18 ) – Dette understreger den forelæggende ret gennem henvisningen til den fællesskabsretlige definition af »forretningsflyvning« i artikel 2, litra l), i Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18.1.1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (EFT L 14, s. 1), som ændret ved forordning (EF) nr. 793/2004 (EUT L 138, s. 50). I henhold hertil forstås ved forretningsflyvning »den sektor af almenflyvning, som omfatter virksomheders drift eller anvendelse af fly til transport af passagerer eller varer som led [i] virksomhedsdriften, idet denne form for flyvning generelt ikke kan købes af offentligheden […]« (min fremhævelse).

( 19 ) – Dom af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377, præmis 10 og 16, domme af 13.7.2004, sag C-262/02, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 6569, præmis 22, og sag C-429/02, Bacardi France, Sml. I, s. 6613, præmis 31, samt dom af 11.9.2007, sag C-76/05, Schwarz og Gootjes-Schwarz, Sml. I, s. 6849, præmis 36.

( 20 ) – Turister omfattes ifølge fast retspraksis af anvendelsesområdet for den (passive) frie udveksling af tjenesteydelser; jf. Luisi og Carbone-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 16, dom af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, præmis 15, af 24.11.1998, sag C-274/96, Bickel og Franz, Sml. I, s. 7637, præmis 15, sammenholdt med præmis 4, og af 16.1.2003, sag C-388/01, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 721, præmis 12.

( 21 ) – Da de pågældende tjenesteydelser ikke er transportydelser, er artikel 51, stk. 1, EF ikke til hinder for at anvende artikel 49 EF og 50 EF. Under alle omstændigheder gælder princippet om fri udveksling af tjenesteydelser imidlertid også inden for luftfartssektoren (dom af 26.6.2001, sag C-70/99, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 4845, præmis 21 og 22, og af 6.2.2003, sag C-92/01, Stylianakis, Sml. I, s. 1291, præmis 23-25, med henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 2408/92 af 23.7.1992 om EF-luftfartsselskabers adgang til luftruter inden for Fællesskabet [EFT L 240, s. 8]).

( 22 ) – Jf. i denne henseende de eksempler på kommerciel anvendelse af fritidsfartøjer, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, i Codice della nautica da diporto (gengivet i punkt 13 i dette forslag til afgørelse).

( 23 ) – Med hensyn til kvalificeringen af leasing som tjenesteydelse jf. dom af 26.10.1999, sag C-294/97, Eurowings Luftverkehr, Sml. I, s. 7447, præmis 33; med hensyn til kvalificeringen af leasing af et transportmiddel som en tjenesteydelse, jf. dom af 21.3.2002, sag C-451/99, Cura Anlagen, Sml. I, s. 3193, præmis 18; med hensyn til behandlingen af en sejlbåd, der anvendes i sportsøjemed, som transportmiddel, jf. dom af 15.3.1989, sag 51/88, Hamann, Sml. s. 767, præmis 16 og 17.

( 24 ) – Dom af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders m.fl., Sml. s. 2085, præmis 13 og 15, af 11.1.2007, sag C-208/05, ITC, Sml. I. s. 181, præmis 56, og af 31.1.2008, sag C-380/05, Centro Europa 7, Sml. I, s. 349, præmis 65.

( 25 ) – Dom af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve m.fl., Sml. s. 833, præmis 9, og af 23.4.1991, sag C-41/90, Sml. I, s. 1979, præmis 37; i samme retning med hensyn til personers frie bevægelighed Gouvernement de la Communauté française og dommen i sagen Gouvernement wallon, nævnt ovenfor i fodnote 13, jf. navnlig præmis 33.

( 26 ) – En lignende situation gjorde sig gældende i dommen i sagen Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, nævnt ovenfor i fodnote 13, jf. navnlig præmis 41 og 42, hvor en belgisk lokal myndighed i sin lovgivning vedrørende plejeforsikring sondrede mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende.

( 27 ) – På tilsvarende måde forholdt det sig i ITC-dommen, dom nævnt i fodnote 24, præmis 56 ff., som vedrørte tyske virksomheders formidling af udenlandsk beskæftigelse til tyske kunder.

( 28 ) – Jf. i denne henseende tillige dom af 5.10.1994, sag C-381/93, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 5145, præmis 15: »Imidlertid præsteres tjenesteydelser inden for området søtransport mellem medlemsstater ikke blot ofte over for modtagere, der er etableret i en anden medlemsstat end tjenesteyderen, men pr. definition også, i det mindste delvis, på en anden medlemsstats område end den, hvor tjenesteyderen er etableret.«

( 29 ) – Dom af 5.6.1997, sag C-398/95, SETTG, Sml. I, s. 3091, præmis 8.

( 30 ) – Det samme gælder for de i artikel 4, stk. 2, litra b), i regionallov nr. 4/2006 nævnte fortøjningspladser og -områder.

( 31 ) – Jf. det, der er anført vedrørende luftfartøjer i punkt 35 og 36 i dette forslag til afgørelse.

( 32 ) – Også for så vidt de pågældende tjenesteydelser skulle udgøre transportydelser på søtransportområdet, ville princippet om fri udveksling af tjenesteydelser finde anvendelse på dem (jf. artikel 51, stk. 1, EF og artikel 80, stk. 2, EF, sammenholdt med artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 af 22.12.1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser på søtransportområdet (EFT L 378, s. 1)); jf. tillige dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, nævnt ovenfor i fodnote 28, præmis 13, dom af 13.6.2002, forenede sager C-430/99 og C-431/99, Sea-Land Service m.fl., Sml. I, s. 5235, præmis 30-32, af 14.11.2002, sag C-435/00, Geha Naftiliaki m.fl., Sml. I, s. 10615, præmis 20, og af 11.1.2007, sag C-269/05, Kommissionen mod Grækenland, præmis 19-21.

( 33 ) – I denne retning f.eks. dom af 12.6.2003, sag C-234/01, Gerritse, Sml. I, s. 5933, præmis 28; jf. tillige dom af 14.2.1995, sag C-279/93, Schumacker, Sml. I, s. 225, præmis 28 og 29, af 23.1.1997, sag C-29/95, Pastoors og Trans-Cap, Sml. I, s. 285, præmis 17 og 18, af 29.4.1999, sag C-224/97, Ciola, Sml. I, s. 2517, præmis 14, og af 18.1.2007, sag C-332/05, Celozzi, Sml. I, s. 563, præmis 26.

( 34 ) – I samme retning dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, nævnt i fodnote 21, præmis 26 og 27. Også i dommen i sagen Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 45-54, blev en belgisk lokal myndigheds ordning, hvori der blev sondret på grundlag af hjemsted, ikke opfattet som indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, men undersøgt på baggrund af, om der forelå en restriktion for forskellige grundlæggende friheder.

( 35 ) – Dom af 19.1.2006, sag C-244/04, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 885, præmis 31, af 18.7.2007, sag C-490/04, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6095, præmis 63, og af 28.4.2009, sag C-518/06, Kommissionen mod Italien, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 62; jf. desuden dom af 25.7.1991, sag C-76/90, Säger, Sml. I, s. 4221, præmis 12, samt dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 22, og Bacardi France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 31.

( 36 ) – Dom af 29.11.2001, sag C-17/00, De Coster, Sml. I, s. 9445, præmis 26 og 27, og af 17.2.2005, sag C-134/03, Viacom Outdoor, Sml. I, s. 1167, præmis 36; i samme retning dom af 3.10.2006, sag C-290/04, FKP Scorpio Konzertproduktionen, Sml. I, s. 9461, præmis 46 og 47.

( 37 ) – Det kan ganske vist forholde sig anderledes, hvis skatten eller afgiften er så prohibitiv høj, at den faktisk svarer til et forbud mod at gennemføre den pågældende aktivitet; jf. i den retning allerede mit forslag til afgørelse af 28.10.2004 i Viacom Outdoor-sagen, nævnt ovenfor i fodnote 36, punkt 63.

( 38 ) – Dom af 8.9.2005, forenede sager C-544/03 og C-545/03, Mobistar og Belgacom Mobile (»Mobistar«-dommen), Sml. I, s. 7723, præmis 31; jf. tillige mit forslag til afgørelse i Viacom Outdoor-sagen, nævnt ovenfor i fodnote 36, punkt 58-67.

( 39 ) – Gennem dette element af forskellig behandling af grænseoverskridende og nationale situationer adskiller den foreliggende sag sig f.eks. fra dommen i sagen Viacom Outdoor, dom nævnt ovenfor i fodnote 36, navnlig præmis 37, og Mobistar-dommen, dom nævnt ovenfor i fodnote 38, navnlig præmis 32 og 33.

( 40 ) – Jf. punkt 40 i dette forslag til afgørelse samt den i fodnote 24 og 25 nævnte retspraksis.

( 41 ) – Med hensyn til lignende situationer i forbindelse med andre grundlæggende friheder, jf. dommen i sagen Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, nævnt ovenfor i fodnote 13, jf. navnlig præmis 41 og 42, og dom af 9.9.2004, sag C-72/03, Carbonati Apuani, Sml. I, s. 8027, navnlig præmis 26; også i de tilfælde har Domstolen vurderet nationale bestemmelser, hvis anvendelsesområde er begrænset til en del af den pågældende medlemsstats område, på grundlag af de grundlæggende friheder på det indre marked.

( 42 ) – Jf. punkt 47 i dette forslag til afgørelse.

( 43 ) – Mobistar-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 38, præmis 30, og Schwarz og Gootjes-Schwarz-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 67; i samme retning dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, nævnt ovenfor i fodnote 28, præmis 17, dom af 28.4.1998, sag C-158/96, Kohll, Sml. I, s. 1931, præmis 33, De Coster-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 36, præmis 30, dom af 16.5.2006, sag C-372/04, Watts, Sml. I, s. 4325, præmis 94, Centro Europa 7-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 24, præmis 65, og dom af 11.6.2009, sag C-155/08, X, Sml. I, s. 5093, præmis 32.

( 44 ) – Dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 23, og Bacardi France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 32; med hensyn til begrundelse i tvingende almene hensyn, jf. desuden Säger-dommen, nævnt i fodnote 35, præmis 15, SETTG-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 29, præmis 21, og dom af 18.12.2007, sag C-341/05, Laval un Partneri, Sml. I, s. 11767, præmis 114; i samme retning allerede dom af 3.12.1974, sag 33/74, Van Binsbergen, Sml. s. 1299, præmis 12.

( 45 ) – Lovens ordlyd har under alle omstændigheder siden ændringen i 2008 — som ikke er omfattet af den foreliggende sag — indeholdt en udtrykkelig henvisning til miljøet. På daværende tidspunkt fik den officielle overskrift til artikel 4 i regionallov nr. 4/2006 følgende nye ordlyd: »Tassa regionale per la tutela e la sostenibilità ambientale« [regional afgift for miljøbeskyttelse og miljømæssig bæredygtighed; jf. i den henseende artikel 2, stk. 15, litra a), i den autonome region Sardiniens lov nr. 3/2008]. I medierne anvendte man derimod begrebet »luksusskat« i forbindelse med den omtvistede skatteordning (jf. f.eks. artiklen af A. Pinna, i Corriere della Sera af 2.6.2006, som har følgende overskrift: »Sardegna, tassa del lusso. Gates non prenota«).

( 46 ) – En tilsvarende formulering findes også i artikel 37 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

( 47 ) – Jf. f.eks. dom af 20.9.1988, sag 302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4607, præmis 9, af 9.7.1992, sag C-2/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4431, præmis 32-36, domme af 14.12.2004, sag C-463/01, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 11705, præmis 75, og sag C-309/02, Radlberger Getränkegesellschaft m.fl., Sml. I, s. 11763, præmis 75, samt dom af 15.11.2005, sag C-320/03, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 9871, præmis 70, og af 11.12.2008, sag C-524/07, Kommissionen mod Østrig, præmis 57.

( 48 ) – Fast retspraksis, jf. dom af 30.1.2007, sag C-150/04, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 1163, præmis 46, dommen i sagen Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 55, og dom af 5.3.2009, sag C-222/07, UTECA, Sml. I, s. 1407, præmis 25; særligt vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser jf. endvidere Säger-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 35, præmis 15, dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, nævnt i fodnote 19, præmis 24, Bacardi France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 33, og Laval un Partneri-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 44, præmis 101.

( 49 ) – Dom af 17.7.2008, sag C-500/06, Corporación Dermoestética, Sml. I, s. 5785, præmis 39 og 40, af 10.3.2009, sag C-169/07, Hartlauer, Sml. I, s. 1721, præmis 55, og domme af 19.5.2009, sag C-531/06, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4103, præmis 66, og forenede sager C-171/07 og C-172/07, Apothekerkammer des Saarlandes m.fl., Sml. I, s. 4171, præmis 42.

( 50 ) – Jf. mit forslag til afgørelse af 23.4.2009 i sag C-254/08, Futura Immobiliare m.fl., Sml. I, s. 6995, punkt 30.

( 51 ) – I samme retning mit forslag til afgørelse i sagen Futura Immobiliare m.fl.,, nævnt ovenfor i fodnote 50, punkt 66, hvori jeg anførte, at det ville være uforeneligt med princippet om, at forureneren betaler, hvis man uden videre fritog bestemte grupper — på grund af større behov eller mindre ydelsesevne — for betaling af de omkostninger, der er forbundet med den miljøbelastning, som de forårsager.

( 52 ) – Jf. mit forslag til afgørelse i sagen Futura Immobiliare m.fl.,, nævnt ovenfor i fodnote 50, punkt 32, samt generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse af 30.4.2002 i sag C-126/01, GEMO, Sml. I, s. 13769, punkt 66.

( 53 ) – Artikel 4, stk. 6, litra b), i regionallov nr. 4/2006.

( 54 ) – Schumacker-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 33, præmis 30-34, Gerritse-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 33, præmis 43 og 44, dom af 1.7.2004, sag C-169/03, Wallentin, Sml. I, s. 6443, præmis 15 og 16, af 6.7.2006, sag C-346/04, Conijn, Sml. I, s. 6137, præmis 16, af 14.12.2006, sag C-170/05, Denkavit Internationaal og Denkavit France, Sml. I, s. 11949, præmis 23 og 24, af 18.7.2007, sag C-182/06, Lakebrink og Peters-Lakebrink, Sml. I, s. 6705, præmis 28 og 29, og af 22.12.2008, sag C-282/07, Truck Center, Sml. I, s. 10767, præmis 38 og 39.

( 55 ) – Domstolen har konkret nævnt sådanne forskelle i f.eks. Schumacker-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 33, præmis 32 og 33, og Truck Center-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 40-50; jf. desuden dom af 19.1.2006, sag C-265/04, Bouanich, Sml. I, s. 923, præmis 39.

( 56 ) – Gerritse-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 33, præmis 27 og 53, Wallentin-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 17-20, Bouanich-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 55, præmis 40-41, Conijn-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 20 og 24, Denkavit Internationaal og Denkavit France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 25, og Lakebrink og Peters-Lakebrink-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 30-35.

( 57 ) – I denne retning dom af 27.10.1971, sag 6/71, Rheinmühlen Düsseldorf, Sml. s. 201, org.ref.: Rec. s. 823, præmis 14, og af 16.12.2008, sag C-127/07, Arcelor Atlantique og Lorraine m.fl., Sml. I, s. 9895, præmis 26.

( 58 ) – Jf. i denne henseende punkt 73 i dette forslag til afgørelse.

( 59 ) – I denne henseende adskiller den foreliggende sag sig f.eks. fra dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, nævnt ovenfor i fodnote 47, præmis 34-36, hvor indenlandske og udenlandske varer var objektivt forskellige med hensyn til visse miljøpolitiske principper, der er anerkendt på fællesskabsplan.

( 60 ) – Det fremgår af sagens akter, at en stor del af indkomstskatte- og momsprovenuet på Sardinien tilfalder denne autonome region. Således fremgår det af den særlige status for regionen Sardinien (Statuto speciale della Regione Sardegna) i henhold til artikel 8 i forfatningslov nr. 3 af 26.2.1948, som ændret ved lov nr. 296 af 27.12.2006, at bl.a. syv tiendedele af de sardinske skattepligtiges indkomstskat og ni tiendedele af momsen på forbruget i regionen tilflyder regionens budget.

( 61 ) – Dom af 28.1.1986, sag 270/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 273, præmis 21, og af 12.12.2002, sag C-385/00, de Groot, Sml. I, s. 11819, præmis 97, samt Lakebrink og Peters-Lakebrink-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 54, præmis 24; en lignende betragtning kommer også til udtryk i Carbonati Apuani-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 41, præmis 34.

( 62 ) – Også ikke-hjemmehørende bidrager i øvrigt i et vist omfang til den autonome region Sardiniens almindelige skatteprovenu, nemlig på grundlag af momsen på deres forbrug på stedet. Dette har regionen også erkendt under proceduren for Domstolen.

( 63 ) – Corporación Dermoestética-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 49, præmis 37; jf. tillige Hartlauer-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 49, præmis 46.

( 64 ) – Jf. dommen i sag C-524/07, Kommissionen mod Østrig, nævnt ovenfor i fodnote 47, præmis 56.

( 65 ) – Jf. punkt 61-90 i dette forslag til afgørelse.

( 66 ) – En sådan fare vil på grundlag af lignende kriterier skulle vurderes som en trussel mod den offentlige sikkerhed eller den offentlige orden (jf. fast retspraksis, som den bl.a. kommer til udtryk i Orfanopoulos og Oliveri-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 17, præmis 66).

( 67 ) – Dommen i sag C-490/04, Kommissionen mod Tyskland, nævnt ovenfor i fodnote 35, præmis 86, og Laval un Partneri-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 44, præmis 117.

( 68 ) – Fast retspraksis siden domme af 28.1.1992, sag C-300/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 305, præmis 14-21, og sag C-204/90, Bachmann, Sml. I, s. 249, præmis 21-28; jf. nyere domme af 13.3.2007, sag C-524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, Sml. I, s. 2107, præmis 68, Jundt-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 67, dom af 23.10.2008, sag C-157/07, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, Sml. I, s. 8061, præmis 43, og af 27.11.2008, sag C-418/07, Papillon, Sml. I, s. 8947, præmis 43.

( 69 ) – Dom af 28.10.1999, sag C-55/98, Vestergaard, Sml. I, s. 7641, præmis 24, dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt ovenfor i fodnote 20, præmis 23 og 24, dom af 7.9.2004, sag C-319/02, Manninen, Sml. I, s. 7477, præmis 42, dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, nævnt ovenfor i fodnote 48, præmis 70, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 68, præmis 68, og Jundt-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 68.

( 70 ) – Manninen-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 69, præmis 43, og dom af 18.6.2009, sag C-303/07, Aberdeen Property Fininvest Alpha, Sml. I, s. 5145, præmis 72; i samme retning allerede tidligere dom af 11.3.2004, sag C-9/02, de Lasteyrie du Saillant, Sml. I, s. 2409, præmis 67.

( 71 ) – Jf. i denne henseende punkt 88 i dette forslag til afgørelse.

( 72 ) – Vedrørende kriteriet om en for generel og indirekte sammenhæng, jf. Jundt-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 70, og Eurowings Luftverkehr-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 23, præmis 42; i lighed hermed dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 20, præmis 24.

( 73 ) – Erklæring nr. 30 til Amsterdamtraktatens slutakt (EFT 1997 C 340, s. 136).

( 74 ) – Neofyter og neozoer er dyre- eller plantearter, som — bevidst eller ubevidst, direkte eller indirekte — indføres af mennesker i områder, hvor de ikke forekommer naturligt.

( 75 ) – Medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politik skal føres i overensstemmelse med princippet om en åben markedsøkonomi i henhold til artikel 4, stk. 1, EF og artikel 98 EF; jf. i denne henseende tillige dom af 9.9.2003, sag C-198/01, CIF, Sml. I, s. 8055, præmis 47.

( 76 ) – Jf. dom af 6.6.2000, sag C-35/98, Verkooijen, Sml. I, s. 4071, præmis 48, og dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt ovenfor i fodnote 20, præmis 22, samt særlig vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser, SETTG-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 29, præmis 23, og Kohll-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 43, præmis 41.

( 77 ) – Jf. i denne henseende f.eks. dom af 15.3.2005, sag C-209/03, Bidar, Sml. I, s. 2119, præmis 56-59 og 60, af 18.7.2007, sag C-213/05, Geven, Sml. I, s. 6347, præmis 29 og 30, af 23.10.2007, forenede sager C-11/06 og C-12/06, Morgan og Bucher, Sml. I, s. 9161, præmis 43, og af 22.5.2008, sag C-499/06, Nerkowska, Sml. I, s. 3993, præmis 37-39; jf. endvidere mit forslag til afgørelse af 30.3.2006 i sag C-192/05, Tas-Hagen og Tas, Sml. I, s. 10451, punkt 60-63, og generaladvokat Mazáks forslag til afgørelse af 30.4.2009 i sag C-103/08, Gottwald, som endnu verserer, punkt 58-72.

( 78 ) – Vedrørende begrænsninger i oprettelsen af sekundærboliger, jf. dom af 1.12.2005, sag C-213/04, Burtscher, Sml. I, s. 10309, navnlig præmis 46.

( 79 ) – Dom af 4.4.1974, sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 359, præmis 24-32, og af 30.4.1986, forenede sager 209/84-213/84, Asjes m.fl., Sml. s. 1425, præmis 44 og 45.

( 80 ) – Dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, præmis 9, af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires og Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (»Saumon«-dommen), Sml. I, s. 5505, præmis 14, af 5.10.2006, sag C-368/04, Transalpine Ölleitung in Österreich, Sml. I, s. 9957, præmis 38, af 18.7.2007, sag C-119/05, Lucchini, Sml. I, s. 6199, præmis 51, 52 og 62, og af 22.12.2008, sag C-333/07, Régie Networks, Sml. I, s. 10807, præmis 94, sidste punktum, og præmis 125.

( 81 ) – Jf. i denne henseende Steinike & Weinlig-dommen, præmis 14, Saumon-dommen, præmis 10, og Lucchini-dommen, præmis 50, der alle er nævnt ovenfor i fodnote 80.

( 82 ) – Domstolen har da også beskrevet de nationale retters kompetence bredt og f.eks. i Lucchini-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 80, præmis 50, første punktum, anvendt begrebet »navnlig«.

( 83 ) – Saumon-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 80, præmis 17, dom af 27.10.2005, forenede sager C-266/04 — C-270/04, C-276/04 og C-321/04 — C-325/04, Sml. I, s. 9481, præmis 30, af 7.9.2006, sag C-526/04, Laboratoires Boiron, Sml. I, s. 7529, præmis 29, og Transalpine Ölleitung in Österreich-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 80, præmis 40; jf. også definitionen af ulovlig støtte i artikel 1, litra f), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83, s. 1).

( 84 ) – Dom af 12.2.2008, sag C-199/06, Centre d’exportation du livre français, Sml. I, s. 469, præmis 40 og 41.

( 85 ) – Dom af 24.7.2003, sag C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (»Altmark Trans«-dommen), Sml. I, s. 7747, præmis 74, af 23.3.2006, sag C-237/04, Enirisorse, Sml. I, s. 2843, præmis 38, UTECA-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 48, præmis 42, og dom af 2.4.2009, sag C-431/07 P, Bouygues m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2665, præmis 101; i samme retning allerede dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen (»Tubemeuse«-dommen), Sml. I, s. 959, præmis 25.

( 86 ) – Altmark Trans-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 85, præmis 75, Enirisorse-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 85, præmis 39, UTECA-dommen, nævnt i fodnote 48, præmis 42, og dommen i sagen Bouygues m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 85, præmis 102; i samme retning, om end med en nuanceret formulering, dom af 15.6.2006, forenede sager C-393/04 og C-41/05, Air Liquide Industries Belgium, Sml. I, s. 5293, præmis 28.

( 87 ) – Allerede i dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, præmis 28, præciseres det, at en foranstaltning ikke falder uden for anvendelsesområdet for artikel 87 EF (tidligere EF-traktatens artikel 92) blot på grund af dens eventuelle fiskale karakter; jf. desuden f.eks. dom af 19.9.2000, sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 6857, præmis 26, af 3.3.2005, sag C-172/03, Heiser, Sml. I, s. 1627, præmis 27-58, af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 86, og af 22.12.2008, sag C-487/06 P, British Aggregates mod Kommissionen, Sml. I, s. 10505, navnlig præmis 92.

( 88 ) – Dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 25, dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 86, og Laboratoires Boiron-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 83, præmis 33-35; i samme retning allerede dom af 15.3.1994, sag C-387/92, Banco Exterior de España, Sml. I, s. 877, præmis 13.

( 89 ) – Banco Exterior de España-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 88, præmis 14, og dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 87; i samme retning dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 26.

( 90 ) – Dommen i sagen British Aggregates mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 89, sidste punktum.

( 91 ) – Banco Exterior de España-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 88, præmis 14, dom af 19.5.1999, sag C-6/97, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2981, præmis 16, af 17.6.1999, sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen (»Maribel«-dommen), Sml. I, s. 3671, præmis 23 og 24, og dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 87.

( 92 ) – Dom af 22.11.2001, sag C-53/00, Ferring, Sml. I, s. 9067, præmis 20, Laboratoires Boiron-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 83, præmis 34, og dommen i sagen British Aggregates mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 89.

( 93 ) – Dom af 15.12.2005, sag C-66/02, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 10901, præmis 94, og af 6.9.2006, sag C-88/03, Portugal mod Kommissionen, Sml. I, s. 7115, præmis 52, samt dommen i sagen British Aggregates mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 87, præmis 82.

( 94 ) – Dommen i sagen Portugal mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 93, præmis 57, 58, 60 og 61, og dom af 11.9.2008, forenede sager C-428/06 — 434/06, UGT-Rioja m.fl., Sml. I, s. 6747, navnlig præmis 47 og 48.

( 95 ) – Dommen i sagen Portugal mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 93, præmis 55, 60 og 62; i samme retning allerede