Det må for det første undersøges, om artikel 177 efter bestemmelsens ordlyd kan bidrage til afgørelsen af det forelagte spørgsmål.

Den omstændighed, at genstanden for den præjudicielle procedure i både stk. 2 og 3 er gengivet som et »spørgsmål«, har fået visse retslærde til heri at se en bekræftelse af teorien gående ud på, at den i stk. 3 anførte forpligtelse kun gælder i de tilfælde, hvor der foreligger egentlige fortolkningsspørgsmål, dvs. hvor der er tvivl om fortolkningen. Da stykkerne 2 og 3 taler om »spørgsmål, [som] rejses« under en retssag ved en national ret, er det videre gjort gældende, at bestemmelsen herved henviser til det forhold, at en af sagens parter (og eventuelt anklagemyndigheden, hvor lovgivningen giver anklagemyndigheden ret til at intervenere) tager initiativ til at forelægge retten et spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten. Som bekendt kan et præjudicielt spørgsmål imidlertid også forelægges ex officio. Domstolen har fornylig pointeret dette i dom af 16. juni 1981 i sag 126/80, Salonia (Sml. 1981, s. 1563, præmis 7). Det er blevet anført, at der, når dette er tilfældet, ikke kan rejses tvivl om retternes skønsbeføjelser, herunder retterne i sidste instans. Endelig gøres det gældende, at det ville være ulogisk at anerkende retterne dette skøn i spørgsmål rejst ex officio og nægte dette i spørgsmål rejst af parterne.

Efter min opfattelse fører denne argumentation ikke til noget entydigt resultat. Jeg kan i denne forbindelse nævne, at udtrykket »spørgsmål« — eller snarere udtrykket »et sådant spørgsmål« — i artikel 177 henviser til tre sagstyper, som Domstolen er kompetent til at træffe præjudiciel afgørelse i (svarende til litra a), b) og c)). Udtrykkende »questione« og »punto« anvendes synonymt i stk. 2 (i det mindste i den franske og italienske udgave af traktaten ( 2 )). Jeg mener derfor ikke, at der er grundlag for at farve udtrykket »spørgsmål« og læse det som dækkende en berettiget tvivl, en tvist eller en mere eller mindre kompleks valgmulighed. Når der foreligger stridsspørgsmål, må der naturligvis træffes afgørelse af disse »spørgsmål«; formålet med fortolkningen er altid at fjerne en objektiv usikkerhed.

Hvad dernæst angår de slutninger, man har villet drage af kravet om, at der skal være rejst et sådant spørgsmål, mener jeg, at Domstolen i Salonia-dommen med rette har fortolket dette udtryk således, at det refererer til både parterne og retten. Det kan ikke med rimelighed gøres gældende, at artiklens ordlyd udelukkende dækker det tilfælde, hvor spørgsmålet er rejst på initiativ af en af parterne, samtidig med at det antages, at retten kan rejse det præjudicielle spørgsmål ex officio. Kort sagt må både parternes og rettens adgang til at rejse sådanne spørgsmål søges i artikel 177. Hvis dette er tilfældet, gælder forpligtelsen i stk. 3 alle sager og ikke kun sager, hvor spørgsmålet er rejst på parternes initiativ. På den anden side kan jeg ikke se, hvorfor rettens kompetence til ex officio at rejse præjudicielle spørgsmål skulle falde sammen med kompetencen til at afgøre berettigelsen af sådanne spørgsmål. Dette vide skøn tilkommer utvivlsomt retter, hvis afgørelser kan appelleres, mens det meget vel kan antages, at retter i sidste instans kun er kompetent til at afgøre, hvorvidt det med henblik på dommen er nødvendigt at indhente en præjudiciel afgørelse, således at disse retter i bekræftende fald er forpligtet til at indbringe sagen for Domstolen.

I virkeligheden er det eneste helt sikre fingerpeg, som man kan hente i artikel 177's ordlyd, forskellen mellem stk. 2 og 3. Således kan retterne i stk. 2 anmode Domstolen om at afgøre et præjudicielt spørgsmål om fællesskabsretten, mens retterne i stk. 3 er pligtige til at indbringe sagen for Domstolen. Denne enkle konstatering vil blive taget op igen senere og uddybet, når problemets kerne er blevet afdækket.