19

Retten tog derefter det første anbringende og det første led i det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af henholdsvis artikel 4 i bilag V til vedtægten og vedtægtens artikel 1e, stk. 2, til følge, idet den anførte følgende i den nævnte doms præmis 38-56: »38 […] [Personaleretten] fandt, at vedtægtens artikel 1e, stk. 2, […] kræver, at de bestemmelser, der er fastsat i vedtægten vedrørende tilrettelæggelse af arbejdstiden og, bl.a., årlig ferie, er i overensstemmelse med eller i det mindste svarer til de mindstekrav, der er fastsat ved artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88, som fortolket i Domstolens praksis og navnlig i dommen i sagen Schultz-Hoff m.fl. […] 40 Det skal imidlertid bemærkes, at direktiver er rettet til medlemsstaterne og ikke til Unionens institutioner. Derfor kan bestemmelserne i direktiv 2003/88 ikke udlægges således, at de i sig selv pålægger institutionerne forpligtelser i forhold til deres ansatte […] […] 42 Den omstændighed, at et direktiv ikke i sig selv binder institutionerne, og at det ikke kan udgøre grundlaget for en ulovlighedsindsigelse med hensyn til en vedtægtsbestemmelse, udelukker dog ikke, at de regler eller principper, der er fastlagt i dette direktiv, kan påberåbes over for institutionerne, når de kun synes at være et specifikt udtryk for grundlæggende regler i [EF-]traktaten og generelle principper, der forpligter de nævnte institutioner direkte (jf. i denne retning Domstolens dom af 9.9.2003, sag C-25/02, Rinke, Sml. I, s. 8349, præmis 25-28 […]). 43 Et direktiv kan ligeledes binde en institution, når denne, inden for rammerne af sin organisatoriske autonomi og inden for vedtægtens grænser, har til hensigt at gennemføre en særlig forpligtelse, ifølge et direktiv, eller som i det foreliggende tilfælde, hvor en intern akt med generel rækkevidde selv udtrykkeligt henviser til foranstaltninger, der er vedtaget af unionslovgiver i henhold til traktaterne ([Personalerettens] dom i sagen Aayhan m.fl. mod Parlamentet, [sag F-65/07, Sml. Pers. I-A-1, s. 1054, og II-A-1, s. 567], præmis 116). […] 45 De ovennævnte undtagelser, hvorefter bestemmelserne i et direktiv indirekte kan binde en institution under visse omstændigheder […] finder imidlertid ikke anvendelse i den foreliggende sag. 46 I denne forbindelse skal det for det første bemærkes, […] at retten til årlig betalt ferie, som er omhandlet i artikel 7 i direktiv 2003/88, ifølge fast retspraksis skal opfattes som et særligt vigtigt princip i Unionens sociallovgivning, der ikke kan fraviges, og som skal gennemføres af de kompetente nationale myndigheder inden for de udtrykkelige grænser, der er fastsat ved selve direktivet (jf. Domstolens dom af 24.1.2012, sag C-282/10, Dominguez, EU:C:2012:33, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis). 47 Det bemærkes for det andet, at retten til årlig ferie fremgår udtrykkeligt af artikel 31, stk. 2, i [chartret], som i medfør af artikel 6, stk. 1, TEU […] har samme juridiske værdi som traktaterne (jf. i denne retning Domstolens dom af 22.11.2011, sag C-214/10, KHS, EU:C:2011:761, præmis 37, af 3.5.2012, sag C-337/10, Neidel, EU:C:2011:761, præmis 40, og af 21.6.2012, sag C-78/11, ANGED, EU:C:2012:372, præmis 17). 48 Retten til årlig betalt ferie kan for det tredje ikke fortolkes indskrænkende (jf. ANGED-dommen, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis). 49 Selv hvis det antages, at retten til årlig ferie kan opfattes som et generelt retsprincip i henhold til den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 42, som direkte binder institutionerne, og ved hjælp af hvilket en af disse institutioners retsakters lovlighed kunne efterprøves, kan det imidlertid ikke lægges til grund, at Guido Strack ved artikel 4 i bilag V til vedtægten blev forhindret i at udøve denne ret. 50 I denne artikel fastlægges nemlig alene måderne for overførsel og kompensation i tilfælde af, at den årlige ferie ikke er blevet taget, idet der tillades en automatisk overførsel af 12 årlige feriedage, der ikke er blevet taget, til det følgende år, og idet der fastsættes en mulighed for overførsel for de dage, der går ud over denne grænse, når grundene til, at ferien ikke er blevet taget, er tjenstlige. Det kan således ikke lægges til grund, at artikel 4 i bilag V til vedtægten lader tildelingen eller udøvelsen af retten til årlig ferie være underlagt en betingelse, der tømmer den for indhold, eller at den er uforenelig med systematikken og formålet med artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88. Både af hensyn til nødvendigheden af at undgå ubegrænset kumulation af ikke afholdt ferie og af hensyn til beskyttelsen af Unionens finansielle interesser forekommer det i øvrigt berettiget at underkaste overførslen og kompensationen af ikke afholdt årlig ferie visse betingelser. […] 52 Det skal endelig bemærkes, at det i betragtning af ordlyden af vedtægtens artikel 1e, stk. 2, ikke kan lægges til grund, at denne artikel svarer til den situation, der er skildret ovenfor i præmis 43, hvor institutionerne med indførelsen af artiklen i vedtægten har villet gennemføre en særlig forpligtelse, der er opstillet i direktiv 2003/88, eller at den henvisning, der er indeholdt i denne artikel, til de mindstekrav, som gælder i forbindelse med foranstaltninger, der vedtages på områderne for sundhed og sikkerhed i henhold til traktater, henviser til direktivets artikel 7, stk. 1, eftersom sidstnævntes genstand adskiller sig fra genstanden for vedtægtens artikel 1e. 53 Det skal nemlig for det første bemærkes, at vedtægtens artikel 1e, der indgår i vedtægtens almindelige bestemmelser i afsnit I, henviser til foreneligheden af arbejdsvilkår for tjenestemænd i aktiv tjeneste og »passende sundheds- og sikkerhedsstandarder«, hvilket synes at omhandle de tekniske minimumsstandarder for beskyttelse af arbejdstageres sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, der ikke reguleres af andre vedtægtsbestemmelser, og ikke de minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed generelt, der også omfatter de forskrifter vedrørende tilrettelæggelsen af arbejdstiden, der er omhandlet i direktiv 2003/88, og bl.a. den årlige ferie. Som Kommissionen har gjort gældende, ville en så vid fortolkning af vedtægtens artikel 1e, stk. 2, være i strid med unionslovgivers autonomi inden for tjenestemandsretten, der er forankret i artikel 336 TEUF. 54 For det andet indeholder vedtægten i afsnit IV og i bilag V særlige bestemmelser om tilrettelæggelse af arbejdstiden og ferier. Det i den foreliggende sag rejste spørgsmål vedrørende måderne for overførsel til det følgende år af eller kompensation for feriedage, der ikke er afholdt, er særligt reguleret i artikel 4 i bilag V til vedtægten. Eftersom denne bestemmelse fastsætter en klar og præcis regel, der begrænser retten til overførsel af og kompensation for årlig ferie i forhold til antallet af feriedage, der ikke er afholdt, kan der ikke på grundlag af en argumentation, der analogt er afledt af dommen i sagen Schultz-Hoff m.fl., gøres brug af bestemmelserne i direktiv 2003/88 på grundlag af en anden vedtægtsbestemmelse, såsom artikel 1e, som udgørende en generel regel, der gør det muligt at fravige de særlige bestemmelser i vedtægten i den forbindelse. Dette ville, som Kommissionen med rette gjorde gældende for Personaleretten, føre til en fortolkning af statutten contra legem. 55 Det følger heraf, at Personaleretten med urette har anvendt vedtægtens artikel 1e, stk. 2, i stedet for at støtte sig på artikel 4 i bilag V til vedtægten. 56 Følgelig må det fastslås, at Personaleretten har begået to retlige fejl, idet den har overført artikel 7 i direktiv 2003/88 på Guido Stracks situation på grundlag af vedtægtens artikel 1e, stk. 2, til trods for de i artikel 4 i bilag V til vedtægten indeholdte restriktioner og har antaget, at sidstnævnte bestemmelse ikke regulerer det spørgsmål, der er rejst i den foreliggende sag.«