9

Verwaltungsgericht har med henblik på en afgørelse af dette spørgsmål udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan den ret, der i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467) tilkommer en person, der har statsborgerskab i et tredjeland, til overalt på den pågældende medlemsstats område at have lønnet beskæftigelse, tillige begrunde krav på tildeling af en særlig tilladelse til at udøve et bestemt erhverv, når dette erhverv i henhold til intern ret kun må påtages og udøves efter tilladelse fra myndighederne på grundlag af særlige erhvervsretlige bestemmelser (her: erhvervet som læge), når den berettigede endvidere opfylder betingelserne herfor? 2) Dersom spørgsmål 1 besvares bekræftende : Kan den i henhold til artikel 11 i denne forordning berettigede person fra et tredjeland påberåbe sig dens artikel 3, stk. 1, 1. tankestreg? 3) Dersom spørgsmål 2 besvares bekræftende : Skabes der ved artikel 3, stk. 1, afsnit 1, 1. tankestreg, et krav på samme behandling som indlændinge får med hensyn til adgang til beskæftigelse og udøvelse heraf for den person fra et tredjeland, der er berettiget i henhold til dens artikel 11 ? I benægtende fald : hvilken retlig betydning har denne bestemmelse i så fald? 4) Dersom spørgsmålene 1-3 skal besvares bekræftende: Er det ved besvarelsen af spørgsmålet, om hvorvidt de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser og forvaltningspraksis, der gælder for adgangen til et bestemt erhverv, virker forskelsbehandlende over for udlændinge, tilstrækkeligt at foretage en undersøgelse af de bestemmelser, hvis anvendelse konkret kommer i betragtning (her: § 10 i Bundesärzteordnung som affattet med seneste ændring af 16. august 1977 (BGBl. I, s. 1581) — forbundslægeloven) eller kræves der hertil en vurdering under ét af virkningerne af samtlige og hinanden påvirkende nationale bestemmelser, der gælder for adgangen til dette erhverv (her: særlig §§ 2,3 og 10 i forbundslægeloven i forbindelse med artikel 12 i Forbundsrepublikken Tysklands grundlov) ? 5) Dersom spørgsmålene 1-3 skal besvares bekræftende: Gælder der med hensyn til adgangen til at optage og udøve virksomhed som læge et krav på samme behandling, som indlændinge får i tilfælde, hvor de berettigede, der stammer fra et tredjeland og støtter ret på forordningens artikel 11, kun er i besiddelse af et kvalifikationsbevis, jfr. artikel 1, stk. 5, jfr. videre artikel 6 i Rådets direktiv af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge (75/363/EØF) (EFT L 167, s. 14), når medlemsstaten i henhold til sine interne bestemmelser tillader sine egne statsbrogere og statsborgere fra alle øvrige medlemsstater at optage og udøve virksomhed som læge på grundlag af dette kvalifikationsbevis? 6) Dersom spørgsmål 5 må besvares benægtende : Kan en medlemsstat over for en i henhold til artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1612/68 berettiget fra et tredjeland, der på grundlag af et eksamensbevis som læge fra en tredjestat i over seks år har været virksom som læge i medlemsstaten med dennes tilladelse og har opnået speciallægeanerkendelse i medlemsstaten i overensstemmelse med artikel 2 i direktiv 75/363/EØF, på trods heraf påberåbe sig, at den pågældende ikke opfylder betingelserne for at optage og udøve virksomhed som læge i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktivet?«