Forordning nr. 885/2013 om supplering af direktiv 2010/40 hvad angår tilrådighedsstillelse af informationstjenester vedrørende sikrede parkeringspladser for lastbiler og erhvervskøretøjer og forordning nr. 886/2013 om supplering af dette direktiv hvad angår data og procedurer for vederlagsfri tilrådighedsstillelse, om muligt, af et minimum af generel trafiksikkerhedsinformation indeholder ikke nogen bestemmelse, der fastsætter en udtrykkelig forpligtelse for medlemsstaterne til at indføre applikationer og tjenester for intelligente transportsystemer på deres område. Det følger således uomtvisteligt af den henvisning til direktiv 2010/40, der er indeholdt i begge disse forordningers artikel 1, at forordningerne alene forpligter medlemsstaterne til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de specifikationer, der fremgår af disse forordninger, anvendes på applikationer og tjenester inden for intelligent transport, når disse indføres.

Selv om Kommissionen i henhold til artikel 7 i direktiv 2010/40 om rammerne for indførelse af intelligente transportsystemer på vejtransportområdet og for grænsefladerne til andre transportformer er forpligtet til ikke alene at vedtage de nødvendige specifikationer til sikring af kompatibilitet, interoperabilitet og kontinuitet med henblik på indførelse og praktisk anvendelse af intelligente transportsystemer i forbindelse med de prioriterede foranstaltninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at den delegation af beføjelser, der fremgår af artikel 7, henset til artikel 290 TEUF, ikke kan fortolkes som en beføjelse for Kommissionen til at overskride den ramme, der er fastsat i dette direktivs artikel 6, som ikke blot i stk. 1 udtrykkeligt afgrænser specifikationernes formål, men også deres indhold og rækkevidde, idet det bl.a. i stk. 4 udtrykkeligt fastsætter de foranstaltninger, der kan gøres til genstand herfor.

I henhold til artikel 290, stk. 1, andet afsnit, første punktum, TEUF afgrænser de lovgivningsmæssige retsakter nemlig udtrykkeligt ikke blot delegationens formål, men ligeledes dens indhold, omfang og varighed. Dette krav betyder, at tildelingen af en delegeret beføjelse sker med henblik på vedtagelsen af regler, der indgår i den retlige ramme som defineret i den lovgivningsmæssige basisretsakt. Endvidere er afgrænsningen af den tildelte beføjelse tilstrækkeligt præcis, således at den klart angiver grænserne for denne beføjelse, og at Kommissionens udøvelse heraf kan kontrolleres i forhold til de objektive kriterier, som EU-lovgiver fastsætter. På denne baggrund kan det ikke gyldigt gøres gældende, at den eneste begrænsning for EU-lovgiver som led i udøvelsen af en delegation af beføjelser består i et forbud mod at delegere vedtagelsen af væsentlige bestemmelser på et givent område. Artikel 290, stk. 1, andet afsnit, første punktum, TEUF giver ganske vist EU-lovgiver mulighed for at overlade Kommissionen en skønsmargen med henblik på udøvelsen af de beføjelser, som den delegeres, hvilket ud fra det pågældende områdes kendetegn kan være af større eller mindre omfang. En delegation af beføjelser som omhandlet i artikel 290 TEUF – og enhver eventuel skønsbeføjelse, som denne medfører – skal imidlertid overholde de grænser, som er fastsat i basisretsakten.

(jf. præmis 47-50 og 52)