ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Hovrätten för Nedre Norrland har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 5, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), i […] forordning […] nr. 44/2001 […] fortolkes således, at de udgør en fuldstændig undtagelse til hovedreglen i artikel 2 i sager om erstatning? 2) Skal begrebet »erstatning uden for kontrakt« i artikel 5, nr. 3), i forordning [nr. 44/2001] fortolkes således, at bestemmelsen omfatter en fordringshavers sag, anlagt mod et medlem af bestyrelsen for et selskab, hvis sagen er anlagt med påstand om, at bestyrelsesmedlemmet er ansvarligt for selskabets gæld, når bestyrelsesmedlemmet ikke har vedtaget formelle foranstaltninger for at kontrollere selskabets økonomiske situation og i stedet drevet virksomheden videre og pådraget selskabet yderligere gæld? 3) Skal begrebet »erstatning uden for kontrakt« i artikel 5, nr. 3), i forordning [nr. 44/2001] fortolkes således, at bestemmelsen omfatter en fordringshavers sag, anlagt mod en ejer af et selskab, hvis sagen er anlagt med påstand om, at ejeren er ansvarlig for selskabets gæld, når aktieindehaveren driver virksomheden videre på trods af, at virksomheden er baseret på et for ringe kapitalgrundlag, og selskabet har pligt til at likvidere? 4) Skal begrebet »erstatning uden for kontrakt« i forordningens artikel 5, nr. 3), fortolkes således, at det omfatter en fordringshavers sag, anlagt mod en ejer af et selskab, som har forpligtet sig til at betale selskabets gæld? 5) Hvis spørgsmål [2] besvares bekræftende, anses en eventuel skade så for at være indtruffet i Nederlandene eller i Sverige, hvis bestyrelsesmedlemmet har bopæl i Nederlandene, og manglerne i bestyrelsesforpligtelserne vedrører et svensk selskab? 6) Hvis spørgsmål [3] eller [4] besvares bekræftende, anses en eventuel skade så for at være indtruffet i Nederlandene eller i Sverige, hvis ejeren har bopæl i Nederlandene, og selskabet er svensk? 7) Hvis artikel 5, nr. 1), eller artikel 5, nr. 3), i forordning [nr. 44/2001] finder anvendelse i en af de beskrevne situationer, har det da nogen betydning for anvendelsen af artiklerne, om den oprindelige fordringshaver har overdraget et krav til en anden person?«
19

Under disse omstændigheder har Corte d’appello di Roma besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 35 i [forordning nr. 1291/2000] fortolkes således, at den i forordningen fastlagte sanktion i form af fuldstændig fortabelse af den sikkerhedsstillelse, som pålægges EF-erhvervsdrivende efter opnåelse af en import- eller eksportlicens vedrørende et produkt, der er omfattet af den fælles markedsordning for korn, forfølger det grundlæggende formål om at forebygge manglende overholdelse af en hovedforpligtelse (eksempelvis den faktiske ind- eller udførsel af de i den pågældende licens anførte korntyper), som de ovennævnte erhvervsdrivende er forpligtede til at overholde med henvisning til den transaktion, for hvilken de har fået udstedt licensen og erlagt den respektive sikkerhedsstillelse? 2) Skal bestemmelserne i artikel 35, stk. 4, i [forordning nr. 1291/2000] for så vidt angår den del, som fastsætter fristerne og procedurerne for frigivelse af den sikkerhedsstillelse, der erlægges i forbindelse med udstedelse af en importlicens, fortolkes således, at i tilfælde af manglende overholdelse af en sekundær forpligtelse, specielt i form af den forsinkede forelæggelse af beviset for en korrekt udført indførsel (og den heraf følgende forsinkede fremsættelse af anmodningen om frigivelse af sikkerhedsstillelsen), skal størrelsen på den anvendte sanktion fastlægges uafhængigt af størrelsen på den specifikke sikkerhedsstillelse, som fuldstændigt fortabes i tilfælde af manglende overholdelse af hovedforpligtelsen vedrørende den pågældende indførsel, idet sanktionen i særlig grad fastlægges under hensyn til det sædvanlige beløb for en sikkerhedsstillelse, som anvendes med hensyn til hovedparten af indførslerne af produkter af samme type, der har fundet sted i løbet af referenceperioden? 3) Skal artikel 35, stk. 4, litra c), i [forordning nr. 1291/2000] for så vidt angår den del, hvori det fastsættes, at »[h]ar der for et bestemt produkt været licenser med forskellige satser for sikkerhedsstillelsen, anvendes den laveste sats for indførslen […] ved beregning af det beløb, der fortabes«, fortolkes således, at såfremt en indførsel af korn er blevet udført korrekt af en EF-erhvervsdrivende, skal den manglende overholdelse af den fastlagte frist for forelæggelse af beviset for den gennemførte indførsel i Fællesskabet sanktioneres med et beløb, der beregnes på grundlag af den laveste sats for sikkerhedsstillelsen, som var gældende på tidspunktet for indførsel af produktet, uafhængigt af, om de særlige toldbetingelser har været anvendt (som anført af Martini) eller udelukkende i tilfælde af at de pågældende særlige toldbetingelser (som anført af den italienske stat) har været anvendt?«
24

Hvad angår den i artikel 56 TEUF fastsatte frie udveksling af tjenesteydelser, som er den eneste grundlæggende frihed, der skal tillægges betydning i forhold til den tvist, som verserer for den forelæggende ret, bemærkes, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan udgøre en restriktion for denne frihed. Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at hensynet til at beskytte forbrugerne mod en overdreven udsendelse af kommercielle reklamer udgør et tvingende alment hensyn, som kan begrunde restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 28.10.1999, sag C-6/98, ARD, Sml. I, s. 7599, præmis 50). Desuden skal anvendelsen af en sådan restriktion kunne sikre, at det forfulgte mål nås, og den må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå det pågældende mål (jf. bl.a. dom af 18.10.2012, sag C-498/10, X, præmis 36).
39

For så vidt angår spørgsmålet, om artikel 72 i loven af 6. april 2010 er egnet, bemærkes for det første, at finansielle tjenesteydelser har en kompleks karakter og frembyder særlige risici, som forbrugeren ikke altid er tilstrækkeligt oplyst om. For det andet er tilgift i sig selv egnet til at foranledige forbrugeren til at antage, at prisen er fordelagtig. Det følger heraf, at salg med tilgift, hvoraf en af ydelserne er en finansiel tjenesteydelse, udgør en større risiko for manglende gennemsigtighed hvad angår betingelserne, prisen og det præcise indhold af tjenesteydelsen. Et sådant tilbud kan således vildlede forbrugerne med hensyn til det faktiske indhold og de egentlige kendetegn ved den tilbudte kombination og samtidig fratage vedkommende muligheden for at sammenligne prisen og kvaliteten af dette tilbud med tilsvarende ydelser fra andre erhvervsdrivende.
Første og anden betragtning til forordning nr. 2945/94 havde følgende ordlyd:

»I henhold til de gældende EF-bestemmelser ydes eksportrestitutionen udelukkende på grundlag af objektive kriterier, herunder mængden og arten af det eksporterede produkt, dets egenskaber og bestemmelsessted; erfaringerne viser, at der er behov for at forstærke indsatsen for at bekæmpe uregelmæssigheder og især svig over for EF’s budget; det er derfor nødvendigt at fastsætte, at uretmæssigt udbetalte beløb skal tilbagebetales, og at indføre sanktioner, der kan tilskynde eksportørerne til at overholde fællesskabsbestemmelserne.

[F]or at sikre en korrekt anvendelse af eksportrestitutionsordningen boer sanktioner pålægges uden hensyntagen til den subjektive skyld; det er dog hensigtsmæssigt at afstå fra sanktioner i visse tilfælde, bl.a. i tilfælde af en indlysende fejl, som myndighederne har anerkendt som sådan, og at pålægge en strengere sanktion, hvis der foreligger forsæt.«
32

Det andet spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 28, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 skal fortolkes således, at en kommerciel meddelelse på en fødevares emballage kan udgøre et varemærke eller en handelsbetegnelse i denne bestemmelses forstand, såfremt den er beskyttet som et sådant varemærke eller en sådan betegnelse i henhold til den anvendelige lovgivning. Det tilkommer den nationale ret under hensyntagen til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, der karakteriserer den sag, der verserer for den, at efterprøve, om en sådan meddelelse er et varemærke eller en handelsbetegnelse, der er beskyttet således.
1)

En skatteordning, som den i hovedsagen omhandlede, kan opfylde betingelsen om selektivitet som et element i begrebet »statsstøtte« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 107, stk. 1, TEUF, hvis det skulle blive godtgjort, at referenceordningen, dvs. den »normale« ordning, udgøres af det forbud mod at fradrage tab i tilfælde af ejerskifte, som fremgår af § 122, stk. 1, i lov nr. 1535/1992 af 30. december 1992 om indkomstskat (Tuloverolakis) i forhold til hvilken den ordning med tilladelse, som fremgår af denne bestemmelses stk. 3, ville udgøre en undtagelse. En sådan ordning kan være begrundet ud fra arten og den almindelige opbygning af den ordning, den indgår i, idet denne begrundelse udelukker, at den kompetente nationale myndighed har en skønsbeføjelse i forbindelse med tilladelse til at fravige forbuddet mod at fradrage tab, der giver myndigheden mulighed for at lægge kriterier, der ikke har noget at gøre med skatteordningen, til grund for sine beslutninger om tilladelser. Domstolen råder imidlertid ikke over tilstrækkelige oplysninger til at tage endelig stilling til disse kvalificeringer.
47

Fra tjenesteyderens synspunkt skal denne »forpligtelse« dog, som det ligeledes fremgår af førnævnte meddelelse og beslutning, anses for at medføre dels et bindende tilsagn om at levere de pågældende tjenesteydelser, dels et krav om at udføre disse under overholdelse af visse særlige betingelser for udøvelsen. Disse betingelser har bl.a. til formål at sikre, at disse tjenesteydelser leveres i overensstemmelse med de kvantitative og kvalitative krav, der er fastsat, og således sikre lige adgang til disse tjenester, principielt under forbehold for en passende økonomisk kompensation, for hvilken kriterierne for beregningsgrundlaget skal fastsættes forudgående på objektiv og gennemsigtig måde (jf. analogt dom af 10.6.2010, sag C-140/09, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, Sml. I, s. 5243, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
13

Bulletin officiel des douanes nr. 6551 (fransk toldcirkulære) af 29. maj 2002 bestemmer i kapitel 9, afsnit III: »A) Manglende varer fastslået af toldmyndighederne eller brugeren [Toldkodeksens] artikel 203 og 206, artikel 520-2 i [gennemførelsesbestemmelserne til toldkodeksen] 12. Når varerne er tilintetgjort eller gået uigenkaldeligt tabt (tyveri, brand, oversvømmelse etc.), skal operatøren føre bevis for den mængde, der er tilintetgjort eller gået tabt. […] 14. Der skal svares told og afgifter af den bortkomne mængde varer, medmindre operatøren godtgør, at det drejer sig om en hændelig omstændighed eller force majeure. […] C) Afgifts- og toldfritagelse […] Hændelige omstændigheder eller force majeure [Toldkodeksens] artikel 203 og 206 og artikel 862 i [gennemførelsesbestemmelserne til toldkodeksen] 1. Hvis oplæggeren er af den opfattelse, at han har været offer for force majeure, skal han fremsende en skriftlig ansøgning til kontroltoldstedet om afgifts- og toldfritagelse for de varer, der er tilintetgjort eller gået tabt, vedlagt alle dokumenter og bevisforhold […]. […] 4. Det skal imidlertid bemærkes, at det er fastslået i Domstolens praksis (dom af 5.10.1983, Esercizio Magazzini Generali og Mellina Agosta (forenede sager 186/82 og 187/82, Sml. s. 2951)), at den omstændighed, at tredjemand fratager toldskyldneren – uden at denne har handlet uagtsomt – rådigheden over toldpligtige varer, ikke bevirker, at pligten til at betale tolden bortfalder. Tyveri udgør således ikke et tilfælde af force majeure og medfører ikke, at toldskylden bortfalder. […]«
Artikel 1 i direktiv 89/665 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i […] direktiv 2004/18/EF […], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår procedurerne for indgåelse af offentlige kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18 […], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i de følgende artikler, særlig artikel 2-2f med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsretten vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler, der omsætter denne ret.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
3

Artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, som fastsat ved Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29. februar 1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen (EFT 1968 I, s. 30), som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22. marts 2004 (EUT L 124, s. 1, herefter »tjenestemandsvedtægten«), bestemmer følgende: »Tjenestemanden, der indtræder i Fællesskabernes tjeneste efter — at have fratrådt en stilling i en administration eller en national eller international organisation eller efter — at have udøvet lønnet virksomhed eller selvstændig erhvervsvirksomhed kan mellem tidspunktet for sin fastansættelse og det tidspunkt, hvor han opnår ret til alderspension som defineret i vedtægtens artikel 77, foranledige, at der til Fællesskaberne indbetales en indtil den faktiske overførsel ajourført kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som han har erhvervet på grundlag af de ovenfor nævnte aktiviteter. I sådanne tilfælde fastsætter den institution, hvor tjenestemanden er ansat efter almindelige gennemførelsesbestemmelser og under hensyntagen til grundløn, alder og valutakurs på datoen for anmodningen om overførsel, antallet af de pensionsgivende tjenesteår, den efter Fællesskabets pensionsordning godskriver ham for den tidligere tjenestes varighed, på grundlag af den overførte kapital, fraregnet det beløb, der udgøres af revurderingen af kapitalen mellem datoen for anmodningen om overførsel og datoen for den faktiske overførsel. Tjenestemanden kan kun benytte denne mulighed én gang pr. medlemsstat og pr. pensionsfond.«
45

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 56 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der ikke giver mulighed for i forbindelse med fastsættelsen af den skattepligtige indkomst at få skattefradrag for renterne af den del af en gæld, der anses for uforholdsmæssig, som et hjemmehørende selskab betaler til et långivende selskab med hjemsted i et tredjeland, med hvilket det har særlige forbindelser, men giver mulighed for at fradrage sådanne renter, der betales til et hjemmehørende långivende selskab, med hvilket det låntagende selskab har sådanne særlige forbindelser, når denne lovgivning, i tilfælde af at det långivende selskab med hjemsted i et tredjeland ikke besidder en kapitalandel i det hjemmehørende låntagende selskab, ikke desto mindre antager, at al sidstnævnte selskabs gæld er medvirkende til et arrangement, der tilsigter at unddrage den skat, der normalt skal svares, eller når den pågældende lovgivning ikke giver mulighed for på forhånd og med tilstrækkelig sikkerhed at fastsætte dens anvendelsesområde.
I artikel 38, stk. 2 og 3, i dekretet af 2001 er fastsat følgende:

»§ 2. Et grønt certifikat skal tildeles for et antal produceret kWh, der svarer til 1 MWh divideret med satsen for kuldioxidbesparelsen.

Satsen for kuldioxidbesparelsen fastsættes ved, at den kuldioxidbesparelse, der opnås ved den pågældende metode, divideres med kuldioxidudledningen ved traditionel elproduktion, hvis udledning CWaPE fastlægger og offentliggør årligt. Satsen for kuldioxidbesparelsen er begrænset til 1 for produktion i anlæg med en større kapacitet end 5 MW. Under denne tærskel gælder et loft på 2.

§ 3. Såfremt et anlæg, der i det væsentligste udnytter biomasse, bortset fra træ, og som stammer fra industrielle aktiviteter, der udføres på det sted, hvor produktionsanlægget er beliggende, anvender en særlig innovativ proces, der har et bæredygtigt udviklingsperspektiv, kan regeringen imidlertid, efter høring af CWaPE om den anvendte proces’ særlige innovative karakter, beslutte at fastsætte et loft for kuldioxidbesparelsen på 2 for anlæggets samlede produktion, der følger af den samlede kapacitet på samme produktionssted, som ikke må være højere end 20 MW.

[…]«
3

2. samt 15.-17. betragtning til forordning nr. 44/2001 har følgende ordlyd: »(2) Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at vedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstater, der er bundet af denne forordning. […] (15) Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litispendens og indbyrdes sammenhængende krav […] (16) Den gensidige tillid til retsplejen inden for [Den Europæiske Union] gør det berettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, automatisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig procedure, medmindre anerkendelsen bestrides. (17) Denne samme gensidige tillid gør det også berettiget at operere med en effektiv og hurtig procedure for at erklære en retsafgørelse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i en anden medlemsstat. Med henblik herpå bør en retsafgørelse erklæres for eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel kontrol af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds vegne bør kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførte grunde til ikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde.«
38

Rettens kvalifikation er ifølge Den Franske Republik i strid med ordlyden af artikel 2, stk. 1, i direktiv 93/37 og taler imod EU-lovgivers hensigt om at begrænse begrebet tilskud til positive ydelser. For det første har Den Franske Republik kritiseret Retten for at have bevæget sig langt væk fra den traditionelle definition af dette begreb, som det er fastlagt af Domstolen på statsstøtteområdet. I mangel af nogen modsat præcisering i det omhandlede direktiv skal det nævnte begreb defineres på grundlag af den sædvanlige betydning af udtrykket »tilskud«, for at retssikkerhedsprincippet er overholdt. For det andet har Den franske Republik fremført, at denne medlemsstats fortolkning understøttes af den omstændighed, at den endelige affattelse af denne bestemmelse afviger fra forskellige forslag i forarbejderne, hvori bl.a. udtrykket »finansierer« blev anvendt i stedet for udtrykket »tilskud«. For det tredje har Den Franske Republik anført, at det behov for at bevare den effektive virkning af en bestemmelse, som Retten har henvist til, ikke må føre til, at denne bestemmelse undergives en formålsbestemt fortolkning, der går ud over ordlyden af bestemmelsen.
ZDDS’ artikel 130 har følgende ordlyd:

»1) Når der foreligger en transaktion, hvor vederlaget (helt eller delvist) er fastsat i varer eller tjenesteydelser, lægges det til grund, at der foreligger to transaktioner, der står i et gensidigt forhold til hinanden, hvorved hver leverandør anses for at være sælger af den ydelse, den pågældende leverer, og for at være køber af den ydelse, den pågældende modtager.

2) Afgiftspligten for transaktionerne efter stk. 1 indtræder i henhold til lovens almindelige bestemmelser.

3) En transaktion som omhandlet i stk. 1, for hvilken afgiftspligten indtræder på et tidligere tidspunkt, anses for hel eller delvis forudbetaling af den anden transaktion.«
EU-retten, således som den bl.a. følger af artikel 7, stk. 1, litra b), artikel 8, stk. 4, og artikel 24, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der, selv for perioden efter de tre måneders ophold, under alle omstændigheder og automatisk udelukker tildeling af en ydelse såsom udligningstillægget i § 292, stk. 1, i den generelle lov om social sikring (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), som ændret fra den 1. januar 2011 ved finansloven for 2011 (Budgetbegleitgesetzes 2011), til en statsborger fra en anden medlemsstat, der ikke er erhvervsaktiv, med den begrundelse, at han – på trods af, at han har opnået et bevis for registrering – ikke opfylder betingelserne for at opnå en lovlig opholdsret på mere end tre måneder på den førstnævnte medlemsstats område, idet en sådan opholdsret er betinget af, at denne statsborger råder over tilstrækkelige midler til ikke at ansøge om det nævnte tillæg.
32

Dashiqiao har anfægtet Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 62 om, at Rådet havde godtgjort, at omstændighederne havde ændret sig mellem de to undersøgelser, og at denne ændring kunne begrunde undladelse af at anvende den justering, der var blevet anvendt under den oprindelige undersøgelse. Efter selskabets opfattelse er denne konklusion åbenbart fejlagtig, for så vidt som de ændrede omstændigheder, som Rådet påberåbte sig, og som er sammenfattet i samme doms præmis 63, på ingen måde gør det muligt at konkludere, at den gjorde den metode for sammenligning, der var anvendt i den oprindelige undersøgelse, uanvendelig. Dashiqiao har nemlig gjort gældende, som selskabet nævnte inden for rammerne af den argumentation, der blev fremført til støtte for dets første anbringende, at den omstændighed, at satsen for den kinesiske eksportmoms, der rent faktisk opkræves, blev forhøjet fra 4 til 17% mellem den oprindelige undersøgelse og den fornyede undersøgelse, kun har til følge, at den justering af eksportprisen, der skal foretages i henhold til artikel 2, stk. 10, litra k), er på 17% i stedet for på 4%. Forskellen med hensyn til satsen for refusion af eksportmomsen ville således have kunnet identificeres ved hjælp af den metode for sammenligning, der blev anvendt under den oprindelige undersøgelse. Selskabet er endvidere af den opfattelse, at denne tilgang ikke er i overensstemmelse med kravet om, at den undtagelse vedrørende ændrede omstændigheder, som er nævnt i den pågældende doms præmis 54, skal fortolkes strengt.