ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det skal på forhånd anføres, at den nederlandske regering anerkender, at den har undladt at opfylde sine forpligtelser. Den har imidlertid prøvet at undskylde undladelsen eller at bagatellisere betydningen deraf i forskellige retninger. Den har især gjort gældende, at direktivets »komplicerede« indhold nødvendiggør en fuldstændig revision af reglerne om skadesforsikring og dermed giver anledning til at gennemføre bestemmelser om forhold, som ikke er omfattet af sigtet med de fællesskabsretlige bestemmelser. Nødvendigheden af at gennemføre lovgivning medfører ydermere de langvarige forsinkelser, som er karakteristiske for arbejdet i en lovgivende forsamling.

Det andet argument går ud på, at direktivet i praksis allerede finder anvendelse på alle virksomheder med vedtægtsmæssigt hjemsted i Nederlandene eller en anden medlemsstat. Faktisk har Verzekeringskamer [Det nederlandske Forsikringsinstitut] den 17. juni 1976 udsendt et cirkulære om de punkter, hvor den gældende lovgivning afviger fra direktivet, og hvori det erklærer at ville anvende direktivet på virksomheder, som opfylder dettes bestemmelser. Hverken udenlandske eller nationale selskaber er således blevet stillet ringere som følge af den manglende gennemførelse. Som det tredje argument er det anført, at visse af direktivets vigtigste bestemmelser, navnlig reglerne om forsikringsvirksomheders solvensmargen, anvendes i praksis, fordi de er umiddelbart anvendelige.
Den restitution, der kan ydes for forarbejdede produkter, fastsættes ¡sær under hensyntagen til mængderne af de basisprodukter, der lægges til grund ved beregningen af importafgiftens variable element (artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2744/75).

Denne bestemmelse skal sammenholdes med artikel 2, stk. 1, i samme forordning, som indeholder en henvisning til koefficienten 2,00, der anvendes for flager af byg (kolonne 4 i bilag I).

Det må imidlertid bemærkes, at hvis der i almindelighed kræves to tons byg til fremstilling af en ton flager, kan der af denne mængde i gennemsnit, bortset fra afrundet korn og »svinde«, også fremstilles følgende:

— 30-35 % byggryn (underpos. 11.02 A III a),

— 12-15% af et følgeprodukt, som består af afskallede hinder og dele af bygkornetes stivelsesholdige frøhvide; dette produkt, der forarbejdes til »pellets«, eksporteres som foder (klid og andre restprodukter under underpos. 23.02 A II a).

Eksport af disse produkter giver imidlertid ligeledes ret til restitution ( 6 ).

Kommissionen mener, at da anvendelsen af koefficienten 1,5 allerede bevirker, at hele det for basisproduktet »byg« gældende restitutionsbeløb overføres på det forarbejdede produkt »flager«, vil anvendelse af koefficienten 2,00 muliggøre restitutioner i flere led på forskellige produkter, der er et resultat af samme forarbejdningsproces på grundlag af samme basisprodukt.

Under disse omstændigheder må valget af den koefficient, der lægges til grund ved beregningen af restitutionsbeløbet, ikke føre til, at der for flager fremstillet af en given mængde basisprodukt, nemlig byg, ydes et beløb, som er lig med summen af de beløb, der ydes for forskellige forarbejdede produkter, selv hvis der anvendes en anden, højere koefficient ved beregningen af afgiften på samme mængde basisprodukt, byg, som alene anvendes til fremstilling af det forarbejdede produkt »flager«.

I betragtningerne til de pågældende forordninger henvises der først til artikel 2 i Rådets forordning af 29. oktober 1975 (nr. 2746/75) om almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for de i artikel 1 i forordning nr. 2727/75 nævnte produkter (herunder altså bygflager) og som de generelle kriterier for restitutions-beløbets fastsættelse.

Der henvises endvidere til artikel 6 i Rådets forordning af 29. oktober 1975 (nr. 2744/75) om de specielle kriterier, som der skal tages hensyn til ved beregningen af restitutionen for forarbejdede produkter.

Selv om det er korrekt, at der blandt disse særlige kriterier tages hensyn til mængderne af basisprodukter, der lægges til grund ved beregningen af importafgiftens variable element (litra b), skal der ligeledes tages hensyn til en eventuel sammenlægning af restitutionerne for de forskellige produkter, der fremkommer på grundlag af samme basisprodukt ved samme forarbejdningsproces (litra c).

Valget af koefficienten 1,5 i de pågældende forordninger skyldes bl.a. at »sammenlægning af restitutioner for forskellige produkter, der hidrører fra samme fremstillingsproces på grundlag af samme basisprodukt, ville i visse tilfælde kunne muliggøre udførsel til tredjelande til priser, som ligger under noteringerne på verdensmarkedet«.
I denne præjudicielle sag anmodes Domstolen atter om at fortolke begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning [som kvantitative restriktioner]« i EØF-traktatens artikel 30. Det drejer sig i dag om at fastslå, om dette begreb finder anvendelse på et forbud mod afsætning, som alene omfatter indførte produkter. Nærmere bestemt skal Domstolen fastslå, om et forbud mod at bringe et produkt (vermouth hvis alkoholindhold er lavere end et fastsat minimum) i handelen i det land, hvor det er fremstillet, kan udvides til også at omfatte indførselsstaten i kraft af en henvisning i sidstnævntes lovgivning til førstnævnte lands retsorden, skønt dette land ikke har fastsat et sådant forbud.

Lad mig give et resumé af de faktiske omstændigheder. Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft anlagde sag mod Weinvertriebs GmbH ved Landgericht München I med påstand om, at det blev forbudt sagsøgte at afsætte vermouth fremstillet i Italien med et lavere alkoholindhold end 16 % i Forbundsrepublikken Tyskland. Til støtte for påstanden påberåbte sagsøgeren sig den tyske vinlov af 14. juli 1971. Denne lov fastsætter ganske vist ikke nogen minimumsgrænse for alkoholindholdet i vermouth fremstillet i Tyskland, men bestemmer i § 32, stk. 1, at »udenlandsk fremstillede drikkevarer med et indhold af vin.... må kun indføres, hvis hele varens fremstilling er foretaget i den pågældende stat efter de dér gældende regler, og varen kan bringes i omsætning i den pågældende stat med henblik på konsum i den skikkelse, hvori den foreligger«. Det er indlysende, at det følger af denne regel, at hvis vermouthen kun kan afsættes i det land, hvor den er fremstillet, såfremt den har et vist minimumsindhold af alkohol, skal den have samme alkoholindhold for at kunne afsættes i Forbundsrepubliklien Tyskland.

I den foreliggende sag er denne hypotese blevet til en realitet. Ifølge italiensk lov (§7 i lovdekret nr. 3 af 11. 1. 1956, nu lov nr. 108 af 16. 3. 1956) skal alkoholindholdet i vermouth, der bringes i handelen i Italien, være mindst 16 %; ved i § 32 at henvise til udenlandsk lovgivning opnår den tyske lov, at den samme grænse gælder for afsætningen af italiensk vermouth i Tyskland. Derimod pålægger den, som jeg har nævnt, ikke det tilsvarende indenlandske produkt nogen betingelser af denne art.

For at løse den forelagte tvist mente Landgericht München I at måtte søge fastslået, om den nævnte begrænsning er forenelig med EØF-traktatens artikel 30. Den udsatte derfor sagen og forelagde Domstolen følgende spørgsmål:

»1. Er fortolkningen af en lovbestemmelse i medlemsstat A — hvorefter en i medlemsstat B fremstillet vermouth som følge af en ringe afvigelse fra et i reglerne i medlemsstat B fastsat minimumsindhold af alkohol ikke kan omsættes i medlemsstat A — forenelig med EØF-traktatens artikel 30, hvis der i medlemsstat A ikke er fastsat et minimumsindhold af alkohol for indenlandsk vermouth, således at den pågældende vermouth, såfremt den havde været fremstillet i medlemsstat A, uden videre havde kunnet omsættes i denne medlemsstat?

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende :
Heroverfor har den italienske regering først og fremmest anført, at dette punkt bør afvises fra realitetsbehandling. Den hævder, at Kommissionen i sin argumentation bevæger sig på et abstrakt plan uden at angive de tilfælde af forskelsbehandling i strid med direktiv 76/207, der i praksis vil kunne forekomme i en virksomhed eller på andre arbejdspladser, og som ikke vil være omfattet af de i lov nr. 903 opregnede forbud. Kommissionen burde mere præcist over for den italienske regering have angivet de områder, hvor denne ikke skulle have opfyldt forpligtelserne i direktivets artikel 5.

Det er korrekt, at det af Domstolens praksis fremgår, at det påhviler Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, der for Domstolen skal fremlægge de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan efterprøve, om det pågældende traktatbrud foreligger ( 3 ). Domstolen har dog samtidig understreget, at medlemsstaterne, der i medfør af traktatens artikel 5 skal lette Kommissionen gennemførelsen af dens opgaver, utvetydigt skal angive, med hvilke foranstaltninger, de anser de forskellige forpligtelser, som et direktiv pålægger dem, for at være opfyldt ( 4 ).

I nærværende sag fremgår det af de forskellige dokumenter vedrørende den administrative procedure, at både Kommissionen og den italienske regering har opfyldt disse forpligtelser. Allerede i sin åbningsskrivelse af 30. juli 1980 anførte Kommissionen, at den italienske lov kun gennemførte direktivet for så vidt angår visse af de i denne opregnede arbejdsvilkår. Ligeledes præciserede den italienske regering i sit svar af 6. juli 1981 på Kommissionens begrundede udtalelse de områder af et arbejdsforhold, der er omfattet af den italienske lovgivning vedrørende arbejdsvilkår, og henviste herudover til en bestemmelse af generel karakter, der skulle kunne sikre gennemførelsen af direktivets artikel 5 (punkt 5).

Da der herefter ikke længere foreligger noget formalitetsspørgsmål, må der tages stilling til klagepunktets realitet.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 14. SEPTEMBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

I denne sag har Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 nedlagt påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik, ved ikke at have vedtaget de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af Rådets direktiv 77/796 af 12. december 1977 (EFT L 334 af 24. 12. 1977, s. 37) har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til traktaten. Direktivet sigtede mod en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser i forbindelse med udøvelse af transportvirksomhed inden for personbefordring og transportvirksomhed inden for godstransport ad landevej, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af etableringsfrihed for de pågældende udøvere af transportvirksomhed.

I henhold til direktivets artikel 7 skulle medlemsstaterne inden den 1. januar 1979 træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet og straks underrette Kommissionen herom. I oktober 1980 henledte Kommissionen den italienske regerings opmærksomhed på, at direktivet ikke var blevet gennemført, og da et svar udeblev, fremsendte Kommissionen den 15. januar 1982 en begrundet udtalelse til den italienske regering, hvor Kommissionen konkluderede, at regeringen havde overtrådt sine forpligtelser i henhold til traktaten. Da der ikke fremkom noget egentligt svar herpå, blev der anlagt sag ved Domstolen.

I sit svarskrift, i december 1982, bemærkede den italienske regering, at det for at gennemføre direktivet var nødvendigt at fremsætte et lovforslag i parlamentet. Et lovforslag var allerede blevet behandlet i et udvalg, men skulle godkendes af senatet. Dette lovudkast vedrørte imidlertid kun godstransport. Et yderligere lovforslag vedrørende personbefordring var stadig under udarbejdelse. Situationen synes nu efter parlamentets opløsning og de efterfølgende valg at være den, at et nyt lovforslag skal fremsættes, og man har, som en forklaring om end ikke som et egentligt svar på Kommissionens påstand, meddelt Domstolen, at man snarest vil tage skridt til at genfremsætte lovforslaget.

Domstolen har ved mange anledninger fastslået, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig omstændigheder eller fremgangsmåder, der følger af dens interne parlementariske system eller retsorden, som en berettigelse for at undlade at efterkomme et direktivs bestemmelser.

Kommissionens påstand må derfor efter min opfattelse tages til følge, og Den italienske Republik bør tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Denne sag angår Fællesskabets toldbestemmelser. Det skal afgøres, om det ifølge disse regler kan antages, at den omstændighed, at toldpligtige varer fjernes af tredjemand, uden at den afgiftspligtige herved har handlet uagtsomt, ophæver toldskylden, idet pligten ikke kan opfyldes på grund af force majeure.

Jeg skal kort gennemgå sagens omstændigheder. I november 1978 fjernede ukendte personer udenlandsk fremstillet spiritus og obak, tilhørende selskabet Mellina Agosta, fra et toldoplag, som befinder sig inden for toldområdet på havnen i Catania, og som forvaltes af selskabet Esercizio Magazzini Generali. Politiet fastslog, at tyvene for at komme ind på lageret havde brudt et metalgitter op, der var forsynet med to låse, hvis nøgler for den enes vedkommende indehaves af det forvaltende selskab og for den andens af havnens toldmyndigheder. Senere, i januar 1979, afkrævede toldvæsenet i Catania dels Magazzini Generali, dels Mellina Agosta betaling af ca. 78 millioner lire i told og omsætningsafgift af de stjålne varer samt naturligvis renter efter loven og omkostninger.

Magazzini Generali klagede administrativt herover; klagen blev imidlertid afvist, og i juni 1979 gav toldmyndighederne ovennævnte selskab og Mellina Agosta meddelelse om afgiftspålæg med henblik på betaling af den ovennævnte sum. Herpå anlagde de to selskaber hver for sig sag ved Tribunale di Catania; ved domme afsagt i 1981 statuerede retten, at selskaberne ikke var afgiftspligtige og pålagde finansministeriet sagens omkostninger. Ministeriet ankede dommene, og under behandlingen af ankesagerne udsatte ankeinstansen ved to separate kendelser af 18. juni 1982 de to parallelle sager. I medfør af EØF-traktatens artikel 177 blev følgende spørgsmål forelagt Domstolen: »Kan den fjernelse af toldpligtige varer, der har fundet sted under de angivne omstændigheder eller, mere generelt og abstrakt, under omstændigheder, der, jfr. betragtningerne ovenfor, bevirker, at fjernelsen må sidestilles med force majeure på grundlag af den borgerlige rets grundsætninger, forstås således, at en sådan fjernelse også er omfattet af det force majeure-begreb, der gælder i EF's toldbestemmelser?«

Ved kendelse af 19. januar 1983 har Domstolen besluttet at forene sagerne med henblik på den mundtlige forhandling og domsafsigelsen, idet sagerne har samme genstand og parter.
Jeg skal først behandle de principale påstande. Til støtte for at anfægte beslutningen om at fritage ham for hans stilling har Renaud anført de samme argumenter som sagsøgeren Angelini i sag 131/82. Jeg skal derfor henvise til mit forslag til afgørelse i denne sag og hertil yderligere bemærke, at der ikke under retsforhandlingerne er fremkommet omstændigheder, der kan drage lovligheden af den over for sagsøgeren trufne beslutning i tvivl.

Også i GD XVII blev der gennemført en reorganisering, som forekommer helt igennem rationel, og som ifølge Kommissionens forsikringer blev udført i overensstemmelse med den screening-rapport, som Ortoli-udvalget havde fremlagt vedrørende generaldirektoratet og udviklingen i opgaverne inden for energisektoren. Jeg behøver ikke at gå yderligere i detaljer hermed, men blot nævne, at alle opgaver af »horisontal art« blev henlagt til direktorat A (som overtog en del af det personale, Renaud tidligere var chef for), at de sagsområder inden for sektoren for internationale problemer, som hidtil havde henhørt under Renaud, blev spredt ud over flere direktorater ud fra en rationel fordeling, og at den stilling, som blev ledig ved Renaud's fratrædelse, blev overført til et andet generaldirektorat, som til gengæld afgav en af sine tjenestemænd (med tilhørende stilling) til generaldirektoratet for energi, hvor vedkommende skulle overtage ansvaret for direktorat D, hvis sagsområder også var blevet ændret.

Den omstændighed, at Kommissionen som tidligere nævnt først under et møde den 15. juli 1981, dvs. en måned efter, at den havde besluttet at fritage sagsøgeren fra hans stilling, vedtog de nærmere detaljer i forbindelse med reorganiseringen, er også uden betydning i den foreliggende sag. Derimod kunne det være af betydning, om beslutningen om at fritage sagsøgeren for hans stilling blev truffet før beslutningen om at nedlægge den stilling, sagsøgeren beklædte. Det er der imidlertid ikke noget bevis for. Derimod ved vi, at der forud herfor var truffet principbeslutning om at nedlægge en række stillinger som ledende konsulent, og at Kommissionen, således som det fremgår af et uddrag fra dens mødeprotokol, havde stadfæstet denne fremgangsmåde under et møde den 8. juli 1981, dvs. samme dag, hvor den havde truffet beslutning om at fritage sagsøgeren for hans stilling.

Det er herefter ikke nødvendigt at gå ind i en prøvelse af de beviser, som sagsøgeren har tilbudt at fremlægge. De har nemlig ikke nogen betydning for de argumenter, som efter min opfattelse må føre til at afvise sagsøgerens principale påstande.
Det fremgår af den tredje og fjerde betragtning til forordning nr. 1074/80, at den finder anvendelse på to kategorier af sportssko med overdel af tekstilstof, hvorpå der er påsyet strimler eller stykker af læder.

— sådanne, hvor disse strimler eller stykker må betragtes som simpelt tilbehør eller forstærkninger (tredje betragtning),

— sådanne, hvor strimlerne eller stykkerne på grund af deres mængde ikke længere kan anses som tilbehør eller forstærkninger, men må anses som bestanddele af overdelen (fjerde betragtning).

Hvad det første tilfælde angår, er jeg enig med Kommissionen i den opfattelse, at det er tekstilmaterialet, der er karaktergivende for skoenes overdel. Det er derfor efter min opfattelse med rette, at forordning nr. 1074/80 henfører dem under pos. 64.02 B. Denne tarifering fremgår nemlig af de almindelige tariferingsbestemmelser 3 b) og 5 vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif. I medfør af den almindelige bestemmelse 3 b) gælder det nemlig, at »varer, bestående af forskellige materialer (...) tariferes (...) som om de bestod af det materiale (...), der er karaktergivende (...)«, ligesom den almindelige bestemmelse 5 udvider anvendelsesområdet for de øvrige almindelige bestemmelser til at omfatte fastsættelsen af den underposition, der skal finde anvendelse inden for samme position.

I det andet tilfælde er det ifølge forordningen umuligt ved hjælp af objektive kriterier at fastslå, hvilken bestanddel der er karaktergivende for skoenes overdel. Derfor skal skoene i medfør af de almindelige bestemmelser 3 c) og 5 tariferes under den samme position 64.02 B. Som bekendt foreskriver den almindelige bestemmelse 3 b) tarifering af varerne under »den position, som har det højeste nummer blandt de positioner, der i lige grad kan komme i betragtning«, især såfremt bestemmelse 3 b) ikke giver anvisning på, hvorledes tariferingen skal ske.

Imidlertid har Schickedanz efter min opfattelse retligt tilstrækkeligt påvist, at denne umulighed ikke opstår for de anfægtede sko, men at det tværtimod er muligt ved hjælp af enkle kriterier at fastslå, at de falder uden for anvendelsesområdet af forordning nr. 1074/80.

Kombinationen af følgende to objektive kriterier gør det muligt at afgøre, hvorvidt læderet er karaktergivende for overdelen af denne type sko:

— den relative fordeling af læder og tekstilstof, der er synlig på overdelens overflade,
Jeg skal herefter gennemgå sagsøgerens anbringender. Som nævnt ovenfor har sagsøgeren gjort gældende, at beslutningen giver en tidligere kabinetschef en ret til at blive forfremmet efter udløbet af sin midlertidige tjeneste, og at den angiver det tidsrum, inden for hvilket institutionen er forpligtet til at forfremme den pågældende. Sagsøgeren anfører, at dette støttes såvel af skrivelse, som af ordene »où la promotion leur est assurée«. Afslaget på at forfremme sagsøgeren er derfor ulovligt, fordi det a) er i strid med princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, b) indebærer forskelsbehandling i forhold til de øvrige tjenestemænd, der har gjort midlertidig tjeneste i et kabinet og c) er behæftet med magtfordrejning.

Den af sagsøgeren anlagte fortolkning er imidlertid helt ubegrundet. Som Kommissionen har anført, er beslutningen af 28. juli 1981 en ændring af Kommissionens tidligere beslutning af 20. juli 1979, som også vedrørte reintegreringen af tjenestemænd, der har gjort midlertidig tjeneste ved et kabinet, og som herunder er blevet forfremmet. Ved den ændrede beslutning nedsættes navnlig tidsrummet mellem den midlertidige tjeneste i kabinettet og reintegreringen i den ny tjenestegren. Beslutningen om at fastsætte denne periode til højst tre måneder for så vidt angår forfremmelserne til lønklasse A 1, A 2 og A 3 havde to vigtige formål, dels en hurtig besættelse af de ledige stillinger, hvortil der var knyttet et vist større ansvar, og dels at give kabinetterne mulighed for at reorganisere sig og ansætte nyt personale.

Den opfattelse, som Kommissionen har gjort gældende, bekræftes af de forberedende arbejder forud for beslutningen (dok. PERS (81) 171) og ved nærmere eftersyn også af selve beslutningens ordlyd. At beslutningen er dårligt redigeret, er hævet over enhver tvivl (og en passus, som sagsøgeren har påberåbt sig, og er i sig selv et bevis herpå, idet den er så uforståelig, at man spørger sig selv, om der ikke er tale om en trykfejl). Men den fortolkning Steinfort har anlagt af beslutningen — ifølge hvilken den tjenestemand, der har været forfremmet under sin midlertidige tjeneste, når han på ny er integreret i sin tidligere tjeneste, har krav på en »anden« forfremmelse, som institutionen er forpligtet til at »sikre« ham — er urimelig og i åbenbar modstrid med vedtægten. En mere omhyggelig gennemlæsning af bestemmelsen vil nemlig afsløre, at der er en snæver forbindelse mellem ordene »dans un certain délai« og »réintégreront leur service«. Den nævnte frist på tre måneder kan derfor kun forstås som den periode, inden for hvilken tjenestemanden er forpligtet til at tiltræde sin nye stilling. Under alle omstændigheder fremgår det klart, at den foreliggende beslutning udtrykkelig vedrører de tjenestemænd i kategori A, som har været forfremmet, i den periode hvorunder der har gjort midlertidig tjeneste i et kabinet. Sagsøgeren blev imidlertid forfremmet senere, hvorfor han ikke kan støtte ret på beslutningen, også selv om hans fortolkning heraf skulle være korrekt.