Sag C-327/15

TDC A/S

mod

Teleklagenævnet

og

Erhvervs- og Vækstministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – elektroniske kommunikationsnet og -tjenester – direktiv 2002/22/EF – forsyningspligt – artikel 12 og 13 – beregning af omkostningerne ved forsyningspligten – artikel 32 – kompensation for omkostningerne i forbindelse med supplerende obligatoriske tjenester – direkte virkning – artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 108, stk. 3, TEUF – maritime nød- og sikkerhedstjenester i Danmark og Grønland – nationale bestemmelser – indgivelse af en ansøgning om kompensation for omkostningerne i forbindelse med supplerende obligatoriske tjenester – tremånedersfrist – ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. december 2016

Institutionernes retsakter–direktiver–direkte virkning–følger–mulighed for at gøre nationale regler om søgsmålsfrister gældende mod en borger før direktivets korrekte gennemførelse–lovlighed–betingelser

Tilnærmelse af lovgivningerne–elektroniske kommunikationsnet og -tjenester–forsyningspligt og brugernes rettigheder–direktiv 2002/22–beregning af omkostninger ved og finansiering af forsyningspligt–kompensation for omkostningerne i forbindelse med supplerende obligatoriske tjenester–medlemsstaternes mulighed for at lade udbydervirksomheden bære omkostningerne ved sådanne tjenester–foreligger ikke

Tilnærmelse af lovgivningerne–elektroniske kommunikationsnet og -tjenester–forsyningspligt og brugernes rettigheder–direktiv 2002/22–anvendelse på oversøiske lande og territorier–udelukket–betydning for fortolkningen af forpligtelserne for en virksomhed, der udbyder en tjeneste omfattet af forsyningspligt i en medlemsstat og i et oversøisk land eller territorium–foreligger ikke

Tilnærmelse af lovgivningerne–elektroniske kommunikationsnet og -tjenester–forsyningspligt og brugernes rettigheder–direktiv 2002/22–beregning af omkostninger ved og finansiering af forsyningspligt–kompensation for omkostningerne i forbindelse med supplerende obligatoriske tjenester–nationale bestemmelser, der begrænser retten til kompensation til omkostninger, der anses for en urimelig byrde for udbydervirksomheden–ikke tilladt

Bestemmelserne i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, og herunder navnlig direktivets artikel 32, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, der fastsætter en kompensationsordning for varetagelse af supplerende obligatoriske tjenester, hvorefter en virksomhed ikke har krav på kompensation fra medlemsstaten for nettoomkostningerne ved varetagelse af en supplerende obligatorisk tjeneste, i det omfang virksomhedens overskud på andre tjenester, der er omfattet af virksomhedens forsyningspligt, overstiger underskuddet forbundet med varetagelsen af denne supplerende obligatoriske tjeneste. Med henblik på den kompensation, som eventuelt skal betales til en virksomhed, der er udpeget til at varetage en forsyningspligt, skal der således foretages en sondring mellem nettoomkostningerne ved forsyningspligten og nettoomkostningerne ved de supplerende obligatoriske tjenester, som ikke henhører under nævnte direktivs kapitel II. Kompensationsordningerne fastsat i direktiv 2002/22 vedrørende dels tjenester henhørende under forsyningspligten, dels supplerende obligatoriske tjenester, er følgelig uafhængige af hinanden, og der skal udarbejdes særskilte regnskaber for nettoomkostningerne ved hver af disse tjenester, således at det sikres, at indtægterne fra forsyningspligten ikke indgår i beregningen af nettoomkostningerne ved den supplerende obligatoriske tjeneste og ikke betinger tildelingen af den kompensation, som skal ydes for varetagelse af denne sidstnævnte tjeneste. Kravet om regnskabsmæssig adskillelse bidrager ikke blot til gennemskueligheden af proceduren for finansiering af forsyningspligten, men gør det også muligt at sikre, at finansieringen af forsyningspligten sker på en konkurrenceneutral måde. Et sådant krav sikrer også i overensstemmelse med 18. betragtning til direktiv 2002/22, at finansieringen af forsyningspligten og af de supplerende obligatoriske tjenester overholder EU-bestemmelserne om statsstøtte. Den kompensation, som medlemsstaterne yder for levering af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse som omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF, såsom forsyningspligten og den supplerende obligatoriske tjeneste, er således underlagt et krav om overholdelse af de regler, som EU-lovgiver har fastsat i artikel 107 TEUF og 108 TEUF. Overholdelse af en forpligtelse til at føre særskilte regnskaber gør det endvidere muligt at undgå, at der samtidigt tages hensyn til virksomhedens indtægter fra forsyningspligten både ved beregningen af nettoomkostningerne ved forsyningspligten og følgelig af den kompensation, som der ydes i forbindelse hermed, og ved beregningen af nettoomkostningerne ved den supplerende obligatoriske tjeneste og følgelig af ydelsen af den kompensation, som betales for den supplerende obligatoriske tjeneste. En sådan fremgangsmåde svarer således til at lade den virksomhed, som varetager den supplerende obligatoriske tjeneste, bære omkostningerne i forbindelse hermed, hvilket strider mod ordlyden af artikel 32 i direktiv 2002/22. (jf. præmis 47-51, 54 og 56 samt domskonkl. 1)

Direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og –tjenester skal fortolkes således, at det er til hinder for nationale bestemmelser, i medfør af hvilke en virksomhed, der er udpeget til at varetage supplerende obligatoriske tjenester, kun har krav på kompensation fra medlemsstaten for nettoomkostningerne ved varetagelse af disse tjenester, hvis disse omkostninger udgør en urimelig byrde for virksomheden. Sådanne nationale bestemmelser udelukker således ikke muligheden for, at den pågældende virksomhed må bære alle eller en del af omkostningerne ved disse tjenester. At underlægge medlemsstatens betaling af kompensation en betingelse om, at nettoomkostningerne ved varetagelsen af de supplerende obligatoriske tjenester udgør en urimelig byrde for den udpegede virksomhed, er derfor i strid med artikel 32 i direktiv 2002/22. (jf. præmis 62, 63 og 65samt domskonkl. 2)

Direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og –tjenester skal fortolkes således, at det er til hinder for nationale bestemmelser, i medfør af hvilke en udpeget virksomheds nettoomkostninger ved varetagelsen af en forsyningspligt udgøres af forskellen mellem samtlige indtægter og samtlige omkostninger, der er forbundet med varetagelse af den pågældende ydelse, herunder de indtægter og omkostninger, som virksomheden også ville have haft uden at være pålagt forsyningspligt. Det fremgår således af artikel 12, stk. 1, andet afsnit, litra a) og b), i samt bilag IV, del A, andet afsnit, til direktiv 2002/22, at nettoomkostningerne ved forsyningspligten beregnes som forskellen mellem de nettodriftsomkostninger, som en udpeget virksomhed har med denne pligt, og de nettodriftsomkostninger, som den ville have uden denne pligt. Nettoomkostningerne ved varetagelse af en forsyningspligt kan følgelig ikke udgøres af forskellen mellem samtlige indtægter og samtlige omkostninger i forbindelse med nævnte varetagelse. (jf. præmis 71 og 72 samt domskonkl. 3)

Det forhold, at den virksomhed, som varetager en supplerende obligatorisk tjeneste som omhandlet i artikel 32 i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og –tjenester, udfører denne tjeneste ikke alene på dansk område, men også på grønlandsk område, har ikke betydning for fortolkningen af bestemmelserne i dette direktiv. Grønland er således opført på listen over oversøiske lande og territorier i bilag II til EUF-traktaten og er derfor i henhold til artikel 204 TEUF omfattet af den særlige associeringsordning defineret i artikel 198 TEUF-203 TEUF, med forbehold af de særlige bestemmelser for Grønland, som er indeholdt i protokol (nr. 34) om den særlige ordning for Grønland, der er et bilag til traktaterne. Eksistensen af den særlige associeringsordning mellem Unionen og oversøiske lande og territorier har den konsekvens, at EUF-traktatens almindelige bestemmelser, nærmere bestemt de bestemmelser, der ikke er opført i traktatens fjerde del, kun finder anvendelse på oversøiske lande og territorier, når der udtrykkeligt henvises hertil. Eftersom retsgrundlaget for direktiv 2002/22 er artikel 114 TEUF, henviser hverken fjerde del i EUF-traktaten eller afgørelse 2001/822 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Fællesskab vedtaget i medfør af denne del i traktaten til artikel 114 TEUF. Under disse omstændigheder finder bestemmelserne i forsyningspligtdirektivet ikke anvendelse på Grønland. (jf. præmis 75-80 og 82 samt domskonkl. 4)

Artikel 32 i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og –tjenester skal fortolkes således, at det har direkte virkning, for så vidt som det forbyder medlemsstaterne at lade den virksomhed, der har til opgave at varetage en supplerende obligatorisk tjeneste, bære alle eller en del af omkostningerne herved. (jf. præmis 87 samt domskonkl. 5)

Loyalitetsprincippet, ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for bestemmelser, som underlægger en forsyningspligtudbyders indgivelse af ansøgninger om kompensation for underskuddet for det foregående regnskabsår en frist på tre måneder at regne fra udløbet af den frist, som denne udbyder er pålagt for indsendelse af en årsrapport til den kompetente nationale myndighed, forudsat at denne frist ikke er mindre fordelagtig end den, der er fastsat i national ret for en tilsvarende ansøgning, og at den ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og –tjenester, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge. Hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål om, hvorvidt en national processuel bestemmelse gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende EU-retten, skal herved bedømmes, under hensyn til hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn, for de forskellige nationale instanser. I denne forbindelse skal der i givet fald bl.a. tages hensyn til beskyttelsen af retten til forsvar, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig gennemførelse af proceduren. Fastsættelsen af præklusive frister opfylder i princippet kravet om effektivitet, for så vidt som det er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip, som beskytter både den berørte og den pågældende myndighed. Sådanne frister kan nemlig ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden. Det tilkommer imidlertid medlemsstaterne for de nationale bestemmelser, der henhører under EU-rettens anvendelsesområde, at fastsætte frister i forhold til, bl.a. hvor afgørende den beslutning, der skal træffes, er for de berørte, kompleksiteten af de procedurer og den lovgivning, der finder anvendelse, antallet af personer, der kan være berørt, og andre offentlige eller private interesser, hvortil der skal tages hensyn. Med dette forbehold kan medlemsstaterne frit fastsætte mere eller mindre lange frister. (jf. præmis 97, 98 og 107samt domskonkl. 6)