ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Retslig procedure – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse – kendelse afsagt uden udpegelse af en dommer som generaladvokat – lovlig (Rettens procesreglement, art. 113 og art. 114, stk. 4) (jf. præmis 36)

2. Retslig procedure – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse – mulighed for at træffe afgørelse uden mundtlig forhandling – forpligtelse til at opfordre parterne til at fremsætte bemærkninger (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rettens procesreglement art. 113 og art. 114, stk. 3) (jf. præmis 40-42)

3. Annullationssøgsmål – retlig interesse – bedømmelse på tidspunktet for sagens anlæg – søgsmål rettet mod en akt, hvorved der indføres restriktive foranstaltninger mod sagsøgeren – ophævelse af den anfægtede retsakt under retssagen – ufornødent at træffe afgørelse – afvisning – opretholdelse af sagsøgerens interesse i, at den anfægtede retsakt erklæres ulovlig (art. 263 TEUF og 266 TEUF; Rådets forordning nr. 881/2002, som ændret ved Kommissionens forordning nr. 954/2009; Kommissionens forordning nr. 1081/2011) (jf. præmis 59, 63, 68-70, 76, 77 og 79)

Sagens genstand

Angående

Appel af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 31. januar 2012, Chafiq Ayadi mod Europa-Kommissionen (sag T-527/09), hvorved Retten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse i et søgsmål om delvis annullation af Kommissionens forordning (EF) nr. 954/2009 af 13. oktober 2009 om 114. ændring af Rådets forordning (EF) nr. 881/2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban (EUT L 269, s. 20) – den berørtes fjernelse fra listen over omhandlede personer og enheder.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Rets kendelse af den 31. januar 2012, Ayadi mod Europa-Kommissionen (sag T-527/09), ophæves, for så vidt som den fastslår, at det ikke længere er fornødent at træffe afgørelse i det annullationssøgsmål, som Chafiq Ayadi har anlagt for denne.

2) Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret med henblik på, at denne træffer fornyet afgørelse i Chafiq Ayadis annullationssøgsmål.

3) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Appel – retlig interesse – betingelse – appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen – Kommissionens beslutning om henlæggelse af en klage vedrørende en overtrædelse af konkurrencereglerne inden for rammerne af en antidoping-lovgivning – tennisspiller på den professionelle tour – bortfald af retlig interesse – en eksisterende og faktisk interesse kan udgøre et grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål– foreligger ikke (art. 256 TEUF; statutten for domstolen, art. 56, stk. 2) (jf. præmis 15-18)

2. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl – afvisning [art. 256 TEUF; statutten for domstolen, art. 56 og art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169] (jf. præmis 22-25)

Sagens genstand

Angående

Appel af kendelse afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 26. marts 2012 i sag T-508/09, Cañas mod Kommissionen, hvorved Retten i påstanden om annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 7809 af 12. oktober 2009 i sag COMP/39471, hvori Kommissionen med henvisning til manglende interesse for Fællesskabet afviste sagsøgerens klage over Det Internationale Antidopingagentur (WADA), ATP Tour Inc. (ATP) og Det Internationale Råd for Voldgift på Sportsområdet (CAS) vedrørende påståede overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF – konkurrence – antidopingreglement – retlige fejl ved fortolkningen af begrebet retlig interesse – bortfald af den retlige interesse under sagens behandling.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Guillermo Cañas betaler sagens omkostninger.

3) Agence mondiale antidopage bærer sine egne omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Energi – bygningers energimæssige ydeevne – direktiv 2002/91 – forpligtelse til at forelægge en energiattest for køberen eller lejeren af en bygning – attesten skal udarbejdes af en ekspert – nationale bestemmelser, der fastsætter undtagelser, som ikke er fastsat i direktivet – traktatbrud (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91, art. 7, stk. 1 og 2, art. 10 og art. 15, stk. 1, og direktiv 2010/31, art. 29) (jf. præmis 26 og 27 samt domskonkl.)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91, art. 9, 15, stk 1, og direktiv 2010/31, art. 29) (jf. præmis 28)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af alle de bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme artikel 7, stk. 1 og 2, artikel 10 og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91/EF af 16. december 2002 om bygningers energimæssige ydeevne (EFT L 1, s. 65), sammenholdt med artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/31/EU af 19. maj 2010 om bygningers energimæssige ydeevne (EUT L 153, s. 13).

Afgørelse

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 7, stk. 1 og 2, artikel 10 og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91/EF af 16. december 2002 om bygningers energimæssige ydeevne, sammenholdt med artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/31/EU af 19. maj 2010 om bygningers energimæssige ydeevne, idet den ikke har fastsat en forpligtelse til at forelægge en energiattest ved salg eller udleje af en fast ejendom i overensstemmelse med artikel 7 og 10 i direktiv 2002/91, og idet den har undladt at meddele Europa-Kommissionen de i artikel 9 i direktiv 2002/91 omhandlede gennemførelsesforanstaltninger.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Appel – retlig interesse – betingelse – appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen – ophævelse af den anfægtede retsakt under sagens forløb – ingen betydning – grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål (jf. præmis 31 og 32)

2. Appel – anbringender – præcis kritik af et punkt i Rettens argumentation nødvendig (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 41 og 42)

3. Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – markedsføring af plantebeskyttelsesmidler – direktiv 91/414 – procedure for optagelse af aktive stoffer i plantebeskyttelsesmidler i bilag I til dette direktiv – anmelderens tilbagekaldelse af understøttelse af optagelse af et aktivstof i dette bilag – betingelser (Rådets direktiv 91/414, art. 8, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1490/2002, art. 11b og 11c, og bilag VI, samt forordning nr. 1095/2007, art. 3, stk. 2) (jf. præmis 58)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 19. januar 2012 i sag T-71/10, Xeda International og Pace International mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav medhold i et søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2009/859/EF af 30. november 2009 om afvisning af at optage diphenylamin i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktivstof (meddelt under nummer K(2009) 9262) (EUT L 314, s. 79).

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Xeda International SA og Pace International LLC bærer deres egne omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – Kommissionens beslutning, der fastslår en statsstøttes forenelighed med fællesmarkedet uden indledning af den formelle undersøgelsesprocedure – interesserede parters søgsmålskompetence i henhold til artikel 88, stk. 2, EF – identifikation af sagens genstand – søgsmål anlagt med henblik på at beskytte interesserede parters processuelle rettigheder – anbringender, som kan påberåbes [art. 88, stk. 2, EF og art. 230, stk. 4, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 1, litra h), art. 4, stk. 3, og art. 6, stk. 1] (jf. præmis 60)

2. Appel – anbringender – bedømmelse af den økonomiske fordel, som tildeles ved statsstøtteforanstaltning – anbringende, der forudsætter en vurdering af fakta, der ikke tilkommer Retten, og som, medmindre de er gengivet urigtigt, er unddraget Domstolens kontrol (statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 78)

3. Appel – anbringender – anbringende rettet mod overflødig præmis – anbringende uden betydning – ikke lagt til grund (jf. præmis 86)

4. Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – Rettens anvendelse af en stiltiende begrundelse – lovlig – betingelser (statutten for Domstolen, art. 36 og art. 53, stk. 1) (jf. præmis 110)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. marts 2012 i sag T-123/09, Ryanair mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen i et søgsmål med påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2008) 6743 af 12. november 2008 om lånet på 300 mio. EUR fra Italien til luftfartsselskabet Alitalia (støtte C 26/08 (ex NN 31/08)) (EUT 2009 L 52, s. 3), for så vidt som den ikke anordner tilbagesøgning af støtten hos Alitalias efterfølgere, og annullation af Kommissionens beslutning K(2008) 6745 endelig af 12. november 2008, hvorved det fastslås, at proceduren for salg af Alitalia-koncernens aktiver i den særlige insolvensprocedure, der førte til dette luftfartsselskabs opløsning, ikke udgør statsstøtte under forudsætning af, at de italienske myndigheder overholder deres forpligtelser til at sikre, at transaktionerne foretages til markedsprisen (støtte N 510/2008, EUT 2009 C 46, s. 6).

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Ryanair Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler derudover de omkostninger, der er afholdt af Europa-Kommissionen og Alitalia – Compagnia Aerea Italiana SpA.

3) Den Italienske Republik bærer sine egne omkostninger.
Erstatningssøgsmål, som efter national ret er af deliktsretlig karakter, skal anses for at henhøre under sager om kontraktforhold som omhandlet i artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, hvis den foreholdte adfærd kan anses for en tilsidesættelse af de kontraktmæssige forpligtelser, således som disse kan fastlægges under hensyntagen til kontraktens genstand.

Alene den omstændighed, at den ene af kontraktparterne anlægger et erstatningssøgsmål mod den anden part, er således ikke tilstrækkelig til at fastslå, at dette søgsmål henhører under sager om kontraktforhold som omhandlet i denne bestemmelse. Den foreholdte adfærd kan herved anses for en sådan tilsidesættelse af de kontraktmæssige forpligtelser, hvis fortolkningen af den kontrakt, som forbinder sagsøgte med sagsøger, forekommer nødvendig for at fastslå lovligheden eller, i modsætning hertil, retsstridigheden af den adfærd, som sidstnævnte foreholder førstnævnte. Hvis det ikke er muligt for den forelæggende ret at kunne fastslå, om en misligholdelse af rettighederne og forpligtelserne i den kontrakt, som parterne er bundet af, rimeligvis kan anses for grundlaget for kravet om erstatning, skal sagsøgerens søgsmål anses for at være omfattet af sager om erstatning uden for kontrakt som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001.

(jf. præmis 23-27 og 29 samt domskonkl.)
Sag C-222/12

A. Karuse AS

mod

Politsei- ja Piirivalveamet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tartu ringkonnakohus)

»Vejtransport — forordning (EF) nr. 561/2006 — forpligtelse til at anvende en fartskriver — undtagelse for køretøjer, der benyttes i forbindelse med vedligeholdelse af veje — køretøj, som transporterer grus fra indladningsstedet til det sted, hvor der udføres vejvedligeholdelsesarbejder«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 13. marts 2014

Transport – vejtransport – sociale bestemmelser – undtagelser – forpligtelse til at installere og anvende en fartskriver – køretøjer, der benyttes i forbindelse med vedligeholdelse af veje – udtryk – køretøjer, som transporterer materiale til det sted, hvor der udføres vejvedligeholdelsesarbejder – omfattet – betingelser – den nationale rets vurdering

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 561/2006, art. 13, stk. 1, litra h)]

Udtrykket køretøjer, der benyttes i forbindelse med vedligeholdelse af veje, som fremgår af artikel 13, stk. 1, litra h), i forordning nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport, hvilke køretøjer kan undtages fra forpligtelsen til at anvende en fartskriver, skal fortolkes således, at det omfatter køretøjer, som transporterer materiale til det sted, hvor der udføres vejvedligeholdelsesarbejder, på den betingelse, at transporten i det hele og udelukkende er knyttet til gennemførelsen af de nævnte arbejder og er et accessorium hertil. Det påhviler den nationale ret at vurdere, om dette er tilfældet under hensyntagen til alle de relevante oplysninger i sagen.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Artikel 17, stk. 2, litra f), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det, for at en forsendelse eller en transport af en vare ikke kvalificeres som overførsel til en anden medlemsstat, er en betingelse, at varen efter at være blevet forarbejde i den medlemsstat, hvor forsendelsen eller transporten afsluttes, nødvendigvis returneres til den afgiftspligtige person i den medlemsstat, hvorfra den oprindelig blev afsendt eller transporteret.

Det er således alene, når overførslen af en vare til en anden medlemsstat ikke gennemføres med henblik på det endelige forbrug af denne vare i denne medlemsstat, men med henblik på gennemførelse af en forarbejdning af den pågældende vare efterfuldt af varens returnering til oprindelsesmedlemsstaten, at en sådan overførsel ikke skal kvalificeres som levering inden for Fællesskabet.

Returneringen af varen til en afgiftspligtig person i den medlemsstat, hvorfra varen oprindelig blev afsendt eller transporteret, skal således betragtes som en nødvendig betingelse for anvendelse af det pågældende direktivs artikel 17, stk. 2, litra f).

(jf. præmis 30-32 og domskonkl.)
Direktiv 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, og navnlig dets artikel 4 og 14, skal fortolkes således, at et afslag på at give orlov med løn svarende til barselsorlov til en arbejdstager i hendes egenskab af den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, ikke udgør forskelsbehandling på grund af køn.

Hvad for det første angår direkte forskelsbehandling som omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra a) og b), hviler dette afslag ikke på en grund, som alene anvendes over for arbejdstagere af det ene køn. Henset til dette direktivs artikel 2, stk. 2, litra c), kan den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, pr. definition ikke blive behandlet ringere i forbindelse med sin graviditet, eftersom hun ikke har været gravid med dette barn. For det tredje gælder, at eftersom direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at give barselsorlov i henhold til direktivets artikel 8 til en arbejdstager i hendes egenskab af den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, selv ikke når hun kan amme barnet efter fødslen, eller når hun faktisk ammer barnet, er en sådan mor ikke udsat for en ringere behandling, der er forbundet med afholdelse af barselsorlov som omhandlet i direktiv 92/85, og kan følgelig ikke anses for at være udsat for forskelsbehandling på grund af køn som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra c), i direktiv 2006/54.

(jf. præmis 51, 52, 57-60 og 67 samt domskonkl. 1)
Direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at give barselsorlov i henhold til direktivets artikel 8 til en arbejdstager i hendes egenskab af den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, selv ikke når hun kan amme barnet efter fødslen, eller når hun faktisk ammer barnet.

Det kan udledes af formålet med direktiv 92/85, af ordlyden af artikel 8, som udtrykkeligt henviser til fødslen, og af Domstolens praksis, at barselsorloven som fastsat i direktivets artikel 8 har til formål at beskytte barnets mors helbred i den særligt sårbare situation, hun befinder sig i som følge af hendes graviditet. Selv om Domstolen i denne henseende ganske vist har fastslået, at barselsorloven også har til hensigt at sikre beskyttelsen af det særlige forhold mellem moren og hendes barn, vedrører dette formål kun perioden efter graviditeten og fødslen. Det følger heraf, at en tildeling af en barselsorlov på grundlag af artikel 8 i direktiv 92/85 forudsætter, at arbejdstageren, som har ret til orloven, har været gravid og har født barnet. Under sådanne omstændigheder er en arbejdstager i sin egenskab af den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, ikke omfattet af anvendelsesområdet for denne bestemmelse, selv ikke når hun kan amme barnet efter fødslen, eller når hun faktisk ammer barnet. Som følge heraf er medlemsstaterne ikke forpligtet til at give en sådan arbejdstager ret til barselsorlov i henhold til denne artikel.

Direktiv 92/85 har ikke desto mindre til formål at fastsætte visse minimumskrav til beskyttelsen af gravide arbejdstagere og arbejdstagere, der lige har født eller ammer. Således er direktivet ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelsen af sikkerheden og sundheden for den sociale mor til et barn, som hun har fået via en surrogataftale, ved at give denne ret til barselsorlov som følge af barnets fødsel.

(jf. præmis 35-37 og 40-43 samt domskonkl. 1)
De nævnte bestemmelser giver nemlig kun en selvstændig opholdsret for unionsborgeren og en afledt opholdsret for dennes familiemedlemmer, når unionsborgeren udøver sin ret til fri bevægelighed ved at bosætte sig i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger.

Bestemmelserne i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat giver afslag på opholdsret til en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en unionsborger, når unionsborgeren er statsborger i den nævnte medlemsstat og har bopæl i samme stat, men regelmæssigt rejser til en anden medlemsstat som led i sin erhvervsmæssige beskæftigelse.

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den giver et familiemedlem til en unionsborger, der er tredjelandsstatsborger, en afledt opholdsret i den medlemsstat, hvor unionsborgeren er statsborger, når unionsborgeren har bopæl i sidstnævnte medlemsstat, men regelmæssigt rejser til en anden medlemsstat som arbejdstager i nævnte bestemmelses forstand, såfremt et afslag på at indrømme den omhandlede tredjelandsstatsborger en opholdsret afskrækker den pågældende arbejdstager fra faktisk at udøve sine rettigheder i henhold til artikel 45 TEUF, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I denne henseende kan den omstændighed, at den pågældende tredjelandsstatsborger tager sig af unionsborgerens barn, udgøre et relevant forhold, som den nationale ret skal tage hensyn til. Den omstændighed, at det måtte forekomme ønskværdigt, at en sådan pasning varetages af tredjelandsstatsborgeren, der er slægtning i opstigende linje til unionsborgerens ægtefælle, er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at der foreligger en sådan afskrækkende virkning.

(jf. præmis 43, 44 og 46 samt domskonkl.)
Selv om det under hensyn til kompetencefordelingen vedrørende den præjudicielle procedure alene påhviler den nationale ret at fastlægge genstanden for de spørgsmål, som den har til hensigt at forelægge Domstolen, tilkommer det denne med henblik på at efterprøve sin egen kompetence at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale ret har forelagt sagen. Domstolen har ikke kompetence til at besvare et præjudicielt spørgsmål, når det er åbenbart, at den EU-retlige bestemmelse, som Domstolen anmodes om at fortolke, ikke kan finde anvendelse.

Hvad angår bestemmelserne i EUF-traktaten vedrørende etableringsfriheden og den frie bevægelighed for kapital, finder disse bestemmelser ikke anvendelse på en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat.

Det forholder sig ikke desto mindre således, at under visse præcise omstændigheder er den rent interne karakter af en omhandlet situation ikke til hinder for, at Domstolen besvarer et spørgsmål forelagt i henhold til artikel 267 TEUF. Dette kan bl.a. være tilfældet i en situation, hvor den nationale lovgivning pålægger den forelæggende ret at fastslå, at en statsborger fra den medlemsstat, hvor retten befinder sig, skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på EU-retten i en tilsvarende situation, eller hvis anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører EU-retlige bestemmelser, som national ret i en medlemsstat henviser til for at fastlægge de regler, der finder anvendelse på en rent intern situation i denne stat.

(jf. præmis 40-44)
1.

Fælles handelspolitik — beskyttelse mod dumping — dumpingmargen — fastsættelse af normalværdien — indførsler fra lande uden markedsøkonomi, som omhandlet i artikel 2, stk. 7, litra b), i forordning nr. 384/96 — proceduren for bedømmelsen af betingelserne, som gør det muligt for en producent at opnå status som virksomhed underlagt markedsøkonomiske principper — Kommissionens overskridelse af den frist på tre måneder, der er fastsat i samme forordnings artikel 2, stk. 7, litra c), andet afsnit — følger [Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 7, litra c)] (jf. præmis 29-31, 34, 35 og 40)
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, idet den i artikel 4, stk. 9, i legge n. 223 – Norme in materia di cassa integrazione, mobilita’, trattamenti di disoccupazione, attuazione di direttive della Comunita’ europea, avviamento al lavoro ed altre disposizioni in materia di mercato del lavoro (lov nr. 223 om regler vedrørende teknisk arbejdsløshed, mobilitet, arbejdsløshedsunderstøttelse, gennemførelse af fællesskabsdirektiver, placering af arbejdskraft og om andre bestemmelser vedrørende arbejdsmarkedet) af 23. juli 1991 har udelukket kategorien »arbejdsledere« fra anvendelsesområdet for den i direktivets artikel 2 omhandlede procedure.