ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Det følger af kombinationen af artiklerne 7 og 27 i vedtægten for tjenestemænd, at Kommissionen ved ansættelse, forfremmelse og placering af sine ansatte på den ene side skal lade sig lede af tjenestens interesse uden hensyn til statsborgerskab og på den anden side skal sikre, at ansættelsen sker på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgere i Fællesskabernes medlemsstater. Kommissionen tilpasser disse krav indbyrdes, når den i de tilfælde, hvor de forskellige kandidaters kvalifikationsbeviser stort set må ligestilles, benytter statsborgerskabet som foretrukket kriterium for at opretholde eller genskabe geografisk ligevægt blandt sit personale.
3.

Ansættelsesmyndigheden er ikke i henhold til artikel 45 forpligtet til at begrunde beslutninger om forfremmelse, i særdeleshed ikke over for ansøgere, der ikke er blevet forfremmet. Det påhviler den part, der påstår, at en sådan afgørelse er utilstrækkeligt begrundet, at påvise årsagen dertil eller at føre bevis herfor.
1.

Artikel 16 i den tidligere protokol vedrørende EKSF og artikel 30 i traktaten om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De europæiske Fællesskaber, der gør EØF-traktatens artikel 177 og Euratom-traktatens artikel 150 anvendelige på den nye protokol, som er tilknyttet ovennævnte traktat, forfølger det samme formål nemlig at sikre en ens fortolkning og en ens anvendelse i de seks medlemsstater af bestemmelserne vedrørende Fællesskabernes privilegier og immuniteter.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 25. FEBRUAR 1969

Raymond Elz

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 15/68

Processprog: Fransk

Angående :

På sagens nuværende stade, antagelse til realitetsbehandling af en klage, der tilsigter ophævelse og ændring af bedømmelsen af sagsøgeren af 15. januar 1968.

Domskonklusion:

Klagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Klagen bør afvises, da den allerede inden indbringelsen for Domstolen var uden genstand, og da sagsøger ikke har bevist, at han havde interesse i at få fastslået fejlagtigheden af den første bedømmelse.

Sammendrag

EØF-tjenestemænd — aktmappe — meddelelse til den pågældende — former foreskrevet i artikel 66, stk. 3 i vedtægten for tjenestemænd — sagsgenstanden begrænset til beviset for, at der er sket meddelelse.

Hvis det bevises, at en tjenestemand har modtaget meddelelse om indholdet af sin aktmappe, er det ikke nødvendigt at efterprøve, om der er sket overholdelse af formforskrifterne i artikel 26, stk. 3 i vedtægten for tjene stemænd i De europæiske Fællesskaber, som kun har til formål at sikre uigendriveligt bevis for den meddelelse, der kræves ifølge det forudgående stykke i nævnte artikel.
5.

en anden løsning ville være uforenelig med traktatens mål og karakteren af dens konkurrenceregler; EØF-traktatens artikel 85 gælder for alle virksomheder i Fællesskabet, hvis handlemåde den regulerer, dels gennem forbud, dels ved hjælp af undtagelser fra disse — under nærmere angivne betingelser — til fordel for karteller, der bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller økonomiske udvikling; selv om traktaten først og fremmest sigter mod at afskaffe hindringerne for de frie varebevægelser i fællesmarkedet og hævde og værne om dette markeds enhed, tillader den dog også Fællesskabets myndigheder at udøve en vis positiv, omend indirekte virksomhed med henblik på at fremme en harmonisk udvikling af det økonomiske liv i Fællesskabet som helhed i overensstemmelse med traktatens artikel 2; artikel 87, stk. 2, litra e) bekræfter fællesskabsrettens forrang, idet den giver en fællesskabsmyndighed beføjelse til at bestemme forholdet mellem den nationale lovgivning og Fællesskabets konkurrenceregler;
EØF's politik – regler for konkurrence mellem virksomheder – eneforhandlingsaftaler med absolut områdebeskyttelse – forbud – mulighed for ikke at være omfattet heraf på grund af de pågældendes svage stilling på markedet for de omhandlede produkter

(EØF-traktaten, artikel 85)
Traktatens artikel 177, der er baseret på en klar funktionsdeling mellem de nationale retter og Domstolen, tillader hverken denne at træffe afgørelse vedrørende de faktiske omstændigheder i det foreliggende tilfælde eller at tage stilling til motiverne for anmodningerne om fortolkning.

Spørgsmålet, om de fællesskabsretlige bestemmelser eller begreber, der ønskes fortolket, faktisk er anvendelige på det konkrete tilfælde, er unddraget Domstolen og henhører under den nationale rets kompetence.

Når en ret anmoder om fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse eller af et dermed forbundet retsbegreb, må det antages, at den anser denne fortolkning for nødvendig for afgørelsen af den tvist, som den behandler.
En støtte i egentlig forstand kan tænkes at være tilladelig, men at blive udsat for, at dens forstyrrende virkning forøges gennem en finansieringsmetode, der gør hele ordningen uforenelig med et enhedsmarked og den fælles interesse.

Et system, hvorefter en støtte betales gennem en hertil indført afgift, fører henimod et system med permanent støtte, hvis beløb er umuligt at forudberegne og vanskeligt at kontrollere. Hvis et sådant system blev gjort generelt, ville det gennemhulle traktatens artikel 92 og reducere Kommissionens muligheder for at udøve vedvarende kontrol .
15.

under hensyn til de pågældendes manglende retlige muligheder for virkningsfuldt at fremskynde en afgørelse i henhold til artikel 85, stk. 3, og idet følgerne heraf bliver alvorligere, jo længere tid det tager at træffe en sådan afgørelse, ville det stride mod det almindelige princip om retssikkerhed at udlede den konklusion af den foreløbige karakter af anmeldte aftalers gyldighed, at de ikke har fuld virkning, så længe Kommissionen ikke har truffet afgørelse i henhold til artikel 85, stk. 3;
7.

disse betingelser skal ses i den faktiske sammenhæng, hvori aftalen virker; følgelig falder en aftale ikke ind under forbudet i artikel 85, når den under hensyn til de interesserede parters svage stilling på markedet for de omhandlede produkter kun i ringe omfang påvirker markedet; det kan således forekomme, at en eneforhandlingsaftale, selv med absolut områdebeskyttelse, under hensyn til de pågældendes svage stilling på markedet for de omhandlede produkter i det område, der er genstand for den absolutte beskyttelse, ikke er omfattet af forbudet i artikel 85, stk. 1.
8.

disse forbuds styrke er af en sådan art, at traktaten for at undgå, at de omgås ved forskellige toldmæssige eller fiskale foranstaltninger, har tilsigtet at foregribe enhver eventuel svigten ved deres håndhævelse;
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 14. APRIL 1970

Emilio Cafiero

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 42/69

Processprog: Italiensk

Angående:

annullation af Kommissionens foranstaltning af 18. juni 1969, som blev meddelt Cafiero ved brev nr. 001352 af 25. juni 1969 fra generaldirektoratet for personale og administration, og som bestod i en endelig opgørelse af de udtrædelsespenge, der tilkom ham i henhold til tjenestemandsvedtægtens bilag VIII, artikel 12 og Rådets forordning nr. 259/68, artikel 6.

Domskonklusion:

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Brevet, som generaldirektøren for personale og administration sendte til Cafiero den 21. juni 1968, skal forstås således, at den pågældende fra den 1. oktober 1968 skulle fratræde sin stilling ved Kommissionen. Som hævdet af Kommissionens administration, er det således på grundlag af sagsøgers løn for september 1968, at der skal ske fortsættelse af de beløb, som tilkommer ham i medfør af artikel 12 i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten (samt den ydelse, som han har krav på i henhold til artikel 5 i forordning nr. 259/68). Sagsøgte bør derfor frifindes.

Sammendrag

En institutions retsakter — ikrafttræden — tidspunkt

Når en administrativ foranstaltning præciserer, at den har virkning fra et bestemt tidspunkt, er dette ensbetydende med, at den begynder at få virkning på selve den dag, der er angivet.
DOMSTOLENS DOM

AF 14. APRIL 1970

Theo Nebe

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 24/69

Processprog: Tysk

Angående:

a) Annullation af EØF-Kommissionens beslutning af 23. maj 1968 om at udnævne sagsøger i en stilling i lønklasse A5, for så vidt den fastsætter den 1. maj 1966 som dato for sin ikrafttræden.

b) Annullation af EØF-Kommissionens afvisning af 14. marts 1969 af sagsøgers i henhold til vedtægtens artikel 90 indgivne klage.

Domskonklusion :

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Mine fremsatte betragtninger har ikke ladet noget punkt i klagen ubehandlet. Sagsøger har ikke fremsat noget andet krav, for eksempel et krav om skadeserstatning. Og jeg ser heller ingen mulighed for at give ham en sådan ex officio (som Domstolen tidligere har gjort i en anden retssag), idet nærværende tilfælde ikke indeholder noget, som giver tilstrækkelig anledning hertil, såsom en tjenestefejl begået af vedkommendes overordnede. Man kan finde denne løsning beklagelig, idet sagsøgers kvalifikationer er ubestridte, idet han antagelig længe før sin forfremmelse har udført de hverv, der henhører under den højere karriere, og idet forfremmelsesproceduren må siges at have strakt sig over et særdeles langt tidsrum. Men det eneste, Domstolen kan gøre, er at frifinde sagsøgte.

Sammendrag

1. Tjenestemænd — klage — frister — karakter — utilladelighed (Tjenestemandsvedtægtens artikel 91)

2. Tjenestemænd — klage — administrationens forsømmelse — begreb (Tjenestemandsvedtægtens artikel 91)

3. Tjenestemænd — klage — stiltiende afvisning — klagefristens udløb — udtrykkelig afvisning — intet nyt moment — bekræftende karakter — ingen akt, der indeholder et klagepunkt (Tjenestemandsvedtægtens artikel 91)

1. De to frister, der er nævnt i vedtægtens artikel 91, tilsigter ved fællesskabsinstitutionerne at værne om den retssikkerhed, som er uundværlig for disses gnidningsløse funktion. Parterne kan derfor ikke forlænge dem efter forgodtbefindende.

2. Selve meddelelsen til sagsøger om, at hans klage er under behandling, har ingen retsvirkning og er ikke en beslutning i betydningen af vedtægtens artikel 91.
når Fællesskabets institutioner under artikel 85, stk. 3's betingelser fuldstændigt kan undtage aftaler fra forbudet og ugyldigheden efter artikel 85, følger det heraf, at de, ved i henhold til forordning nr. 17 at fritage visse vedtagelser for enhver anmeldelse, har kunnet vedtage, at den risiko for ugyldighed, som aftalerne stadig var underkastet, eventuelt først skulle have virkning fra den dag, den blev konstateret;

i øvrigt ville en anden løsning alvorligt belaste retssikkerheden og dette til skade for parterne, som efter at have indgået en aftale, som var fritaget for anmeldelse, fordi den måtte betragtes som uegnet til at påvirke handelen mellem medlemsstater, med rimelighed kunne gå ud fra, at aftalen i så henseende havde mindst den samme virkning som anmeldte aftaler, der var indgået før den 13. marts 1962;
DOMSTOLENS DOM

AF 10. MARTS 1970

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den italienske Republiks regering

Sag 7/69

Processprog: Italiensk

Angående:

et krav om anerkendelse af, at Den italienske Republik ved at anvende et system for opkrævning af omsætningsafgiften, som i forhold til de tilsvarende produkter medfører en større over-væltning til skade for afskrabet og kartet eller kæmmet uld importeret fra de andre medlemslande i EØF, har krænket sine forpligtelser i henhold til artikel 95 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

Domskonklusion :

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

I overensstemmelse med Kommissionens påstand og under hensyn til den retstilstand, der forelå i Italien ved klagens indgivelse, kan det fastslås, at Den italienske Republik ved at anvende et system for opkrævning af omsætningsafgiften, som i forhold til de tilsvarende produkter medfører en større overvæltning til skade for afskrabet og kartet eller kæmmet uld importeret fra de andre medlemslande i EØF, har krænket sine forpligtelser i henhold til artikel 95 i traktaten om oprettelse af EØF.

Sammendrag

Medlemsstaternes forpligtelser — ikke-overholdelse — klage fra Kommissionen — sagsgenstand — ændring medens sagen verserer — afvisning

På grund af den store vægt, som traktaten tillægger de retsskridt mod medlemslandenes ikke-overholdelse, som Fællesskabet kan benytte sig af, har artikel 169 omgivet denne procedure med garantier, som så meget mindre kan ignoreres, som nævnte retsskridt medfører, at medlemsstaterne i medfør af artikel 171 kan træffe forholdsregler til opfyldelse af Domstolens dom.

Domstolen kan således ikke træffe afgørelse om en ikke-overholdelse, der står i forbindelse med en lovændring, som sker, medens sagen verserer, uden at skade medlemsstatens ret til at gøre sine indsigelser til de enkelte klagepunkter gældende inden for rammerne af proceduren efter artikel 169. Under disse omstændigheder påhviler det Kommissionen med hensyn til virkningerne af en sådan lovgivningsforanstaltning at indlede en ny procedure i henhold til artikel 169 og eventuelt at anlægge sag ved Domstolen vedrørende nøjagtigt den krænkelse, som den ønsker sanktioneret.
DOMSTOLENS DOM

AF 4. MARTS 1970

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod regeringen for Den italienske Republik

Sag 33/69

Processprog: Italiensk

Angående:

en klage indgivet i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2 med henblik på at få fastslået, at Den italienske Republik har krænket sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1 i Rådets forordning nr. 24, om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for vin (EFT, spec. udg. 1959 — 1962, s. 116, org. ref. GU af 20. 4. 1962, s. 989), hvilket stykke er ændret ved Rådets forordning nr. 92/63/EØF (EFT spec. udg. 1963 — 1964, s. 39, org. ref. GU af 17. 8. 1963, s. 2239) ved ikke inden for denne artikel fastsatte frist at have oprettet en vinavlsmatrikel.

Domskonklusion:

Ved ikke at have oprettet den i Rådets forordning nr. 24 foreskrevne vinavlsmatrikel har Den italienske Republik krænket sine forpligtelser i henhold til denne bestemmelse.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Det bør fastslås, at Den italienske Republik ved ikke at have oprettet vinavlsmatriklen har krænket sine forpligtelser i henhold til artikel 1 i Rådets forordning nr. 24 i forbindelse med artikel 1 i Rådets forordning nr. 92/63.

Sammendrag

Landbrug — fælles markedsordning — vinmarked — vinavlsmatrikel — oprettelse — forpligtelse for medlemsstaterne

(Rådets forordning nr. 24, om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for vin, artikel 1; Rådets forordning nr. 92/63/EØF om ændring af artikel 1 i forordning nr. 24)

Artikel 1 i forordning nr. 24 og forordning nr. 92/63/EØF skal fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtede til inden for den i disse bestemmelser fastsatte frist at oprette en vinavlsmatrikel, som kan fungere efter de kriterier, der er opstillet i forordning nr. 24.
1.

Formål med EØF — retsskridt nødvendigt for at realisere et af disse formål — påkrævede beføjelser i den henseende — beføjelser, der ikke er hjemlet i traktaten — Rådets bestemmelser — karakter af fællesskabsretsakt og ikke af international aftale (EØF-traktatens artikel 235)
4.

da forordning nr. 22/62 i medfør af traktatens artikel 189, stk. 2 er direkte anvendelig i alle medlemsstaterne, er det i mangel af modstående bestemmelse udelukket, at disse stater, for at sikre anvendelsen heraf, kan træffe forholdsregler med det formål at ændre dens rækkevidde eller at gøre beføjelser til bestemmelserne heri; i det omfang medlemsstaterne har overført normative beføjelser på tarifområdet til Fællesskabet for at sikre det fælles landbrugsmarkeds gnidningsløse funktion, er de ikke længere beføjet til at udstede normative bestemmelser på området;
5.

Ikrafttrædelsen den 1. juli 1967 af en markedsordning vedrørende visse landbrugsprodukter med en enhedspris og ens importafgifter og restitutioner for hele Fællesskabet indebærer for de implicerede eksportører en ret til at oppebære sådanne restitutioner og forpligter medlemsstaterne til at udbetale dem disse på forskud. Når disse forordninger, og især nr. 1041/67/EØF, overlader medlemsstaterne en vis skønsmargen, blandt andet med hensyn til hvilke dokumenter, der godtgør retten til restitution, indebærer de imidlertid samtidig en pligt for medlemsstaterne til at sikre udbetalingen af restitutionen inden for rimelige frister for at undgå en ulige behandling af eksportørerne alt efter hvilken grænse, deres produkter eksporteres over.
1.

Fastsættelsen i artikel 7, stk. 3 i bilag IX til Euratom-tjenestemandsvedtægten af en frist for ansættelsesmyndighedens afgørelse imødekommer hensynet til god forvaltningsskik og har til formål, såvel i forvaltningen som i tjenestemændenes interesse, at hindre, at ansættelsesmyndigheden uberettiget forhaler vedtægten af den endelige afgørelse i disciplinærsagen. Fristen i henhold til artikel 7, stk. 3 i bilag IX til Euratom-tjenestemandsvedtægten kan ikke betragtes som en bindende frist, der har til følge, at retsakter, som vedtages efter dens udløb, rammes af ugyldighed. En overskridelse af fristen kan dog 1 forhold til institutionen udgøre en forseelse, som kan pådrage den ansvar for den skade, som de pågældende lider.
7.

da disse artikler har til formål at sikre arbejdskraftens frie bevægelighed ved at tillægge arbejdstagerne visse rettigheder, ligger det uden for de nævnte bestemmelsers målsætning og rammer at indskrænke arbejdstagernes rettigheder uden til gengæld at indrømme dem de i forordningerne hjemlede fordele.
51.

selv om den stat, der beskyldes for at have undladt at opfylde en forpligtelse, har ret til under proceduren ifølge artikel 88 at anfægte de nye gennemførelsesbetingelser, som beslutningen har pålagt den, kan denne ret dog ikke medføre, at diskussionen om lovligheden af den foranstaltning, som staten har undladt at efterkomme, genoptages efter udløbet af fristen for annullationssøgsmål;
2.

Den nævnte beslutning, der er rettet til alle medlemsstaterne, bemyndiger disse stater til at fremme afsætningen af overskydende smørmængder ved på det fælles marked at udbyde smør til en pris under den normale til forbrugergrupper, der modtager bestemte former for socialhjælp; denne bemyndigelse er forbundet med visse betingelser, der bl. a. skal sikre, at den vare, der således bringes på markedet, ikke får en anden anvendelse end tiltænkt med den; derfor er artikel 4 på to af sprogene, herunder den tyske version, affattet således, at staterne skal træffe alle nødvendige forholdsregler til at sikre, at de berettigede kun kan købe den omhandlede vare mod forevisning af et »på deres navn udstedt rabatkort«, medens de andre versioner imidlertid kun omtaler forevisning af et »individualiseret rabatkort« og således tillader andre kontrolmuligheder end angivelse af den berettigedes navn; det er derfor nødvendigt først nøje at præcisere rækkevidden af den omtvistede bestemmelse.
4.

Artikel 52 tilsigter, at hver medlemsstat skal anerkende alle retskrav, som de øvrige medlemsstater indrømmer den ydelsespligtige institution, der gør krav gældende mod den ansvarlige tredjemand, enten i form af subrogation eller i form af en anden retlig konstruktion. Bestemmelserne i artikel 52, stk. 1, der er affattet i kategoriske vendinger, er egnede til umiddelbar anvendelse. De i denne artikels stk. 2 nævnte tosidede aftaler har kun som funktion i givet fald at regulere enkelthederne i denne anvendelse, uden at den direkte virkning af den omhandlede norm for så vidt kan afhænge heraf.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. OKTOBER 1969

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod regeringen for Den italienske Republik

Sag 16/69

Processprog: Italiensk

Angående:

Et krav om, at Domstolen fastslår, at Den italienske Republik har krænket artikel 95 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab ved at anvende en afgiftsordning, der medfører en højere afgiftsbelastning af brændevin, som indføres fra de andre medlemsstater end af de tilsvarende nationale produkter.

Domskonklusion :

Den italienske Republik har misligholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 95 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, ved efter den 1. januar 1962 at fortsætte med på brændevin, der indføres fra de andre medlemsstater, at opkræve grænsetold og alle andre afgifter, der på dens område gælder for alkohol, på grundlag af et alkoholindhold på mindst 70 %.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Domstolen bør fastslå, at Den italienske Republik ved at anvende en afgiftsordning, der medfører en højere afgiftsbyrde for brændevin, som indføres fra de andre medlemsstater, end den, der påhviler tilsvarende nationale produkter, har krænket artikel 95 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

Sammendrag

1. Interne afgifter — ikke-forskelsbehandling — brændevin (EØF-traktaten, artikel 95)

2. Landbrug — brændevin — manglende egenskab af landbrugsprodukter — forordning nr. 7a

3. Landbrug — oprettelse af det fælles marked — fritagelser — streng fortolkning

1. Opkrævning af afgift på brændevin, der indføres fra en anden medlemsstat, efter et fiktivt alkoholindhold udgør en forskelsbehandling, som er uforenelig med EØF-traktatens artikel 95.

2. Brændevin er ikke et landbrugsprodukt (forordning nr. 7 a af 18. december 1959) og er følgelig ikke omfattet af bestemmelserne i traktatens artikler 39 til 46.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. OKTOBER 1969

Markus & Walsh

mod Hauptzollamt Hamburg — Jonas

(Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht, Hamburg)

Sag 14/69

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 16, stk. 1 i Rådets forordning nr. 160/66/EØF »om indførelse af en regulering af handelen med visse forædlede landbrugsprodukter« (JO 195 af 28. oktober 1966, s. 3361/66 ff).

Domskonklusion:

I artikel 16, stk. 1 i Rådets forordning nr. 160/66/EØF skal der med hensyn til toldpositionerne 17.04-C og 18.06-B i liste XL i bilag B til protokollen vedrørende den generelle told- og handelsaftale, som gentager resultaterne af toldkonferencen i 1960/61, ved udtrykket »inden for GATT konsolideret told« forstås ikke blot den i de nævnte bestemmelser i denne protokol fastsatte afgift på 27 % men også den »tillægsafgift på sukker«, der er omhandlet i fodnote a) til de nævnte toldpositioner.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Spørgsmålet fra Finanzgericht i Hamburg bør besvares med, at der ved udtrykket inden for GATT konsolideret told i artikel 16 i forordning nr. 160/66 foruden den afgift på 27 %, der er anvendelig på varer, som er omfattet af toldpositionerne 17.04-C og 18.06-B, skal forstås den tillægsafgift, der i henhold til fodnote a) til de nævnte toldpositioner kan opkræves for den mængde sukker, som varen indeholder.

Sammendrag

Landbrug — forarbejdede produkter, der ikke er omhandlet i traktaten — regulering af handelen — sukkervarer og kakaoholdige levnedsmidler — inden for GATT konsolideret told — den tillægsafgift indbefattet, som Fællesskabet har forbeholdt sig at opkræve (Rådets forordning nr. 160/66/EØF, artikel 16)

I artikel 16, stk. 1 i Rådets forordning nr. 160/66/EØF skal der med hensyn til toldpositionerne 17.04-C og 18.06-B i liste XL i bilag B til protokollen vedrørende den generelle told- og handelsaftale, som gentager resultaterne af toldkonferencen i 1960/61, ved udtrykket »inden for GATT konsolideret told« forstås ikke blot den i de nævnte bestemmelser i denne protokol fastsatte afgift på 27 % men også den »tillægsafgift på sukker«, der er omhandlet i fodnote a) til de nævnte toldpositioner.