1.

Første del af det første spørgsmål går ud på, om »Domstolen opretholder sin afgørelse af 16. juni 1966 i sagen 57/65, hvorefter artikel 95, stk. 1 har umiddelbar virkning og medfører individuelle rettigheder for de retsundergivne, som de nationale domstole skal beskytte«; med den anden del af samme spørgsmål ønsker den forelæggende ret at vide, om artikel 95 »kan tillægge privat ret til for de nationale domstole, uanset at loven endnu ikke er ændret, at kræve sig stillet, som om medlemsstaten havde opfyldt den forpligtelse, som nævnte artikel pålægger den på det lovgivningsmæssige område …«, »med andre ord«, om »artikel 95, stk. 3 også på de interne afgifters område gør indgreb i den lovgivningsmæssige suverænitet. A — Mod den fortolkning, Domstolen har givet ved sin dom, anfører Bundesfinanzhof først, at denne savner enhver støtte i den pågældende bestemmelse. Rigtigheden af dette argument må undersøges i lyset såvel af artikel 95's ordlyd som af EØF-traktatens ånd og karakter; målet for EØF-traktaten, at oprette et fællesmarked, hvis funktion direkte berører de retsundergivne i Fællesskabet, indebærer, at denne traktat udgør mere end en aftale, som blot skaber gensidige forpligtelser mellem de kontraherende stater; Fællesskabet udgør en ny retsorden, til hvis fordel staterne, omend inden for begrænsede områder, har indskrænket deres suveræne rettigheder, og hvis retssubjekter ikke blot er medlemsstaterne men også disses statsborgere; uafhængigt af medlemsstaternes lovgivning pålægger fællesskabsretten derfor ikke blot private forpligtelser men indebærer også rettigheder for dem, som indgår i deres juridiske formue; disse rettigheder opstår ikke blot, når de udtrykkeligt er indrømmet i traktaten, men også når traktaten pålægger private såvel som medlemsstater og Fællesskabets institutioner entydige forpligtelser; i denne forbindelse er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at den pågældende bestemmelse i traktaten efter selve sin karakter er egnet til at fremkalde umiddelbare virkninger for de retlige relationer mellem medlemsstaterne og deres retsundergivne; artikel 95, stk. 1 indeholder et forbud mod diskrimination, som indebærer en klar og ubetinget forpligtelse; denne forpligtelse er ikke undergivet betingelser og ej heller, i henseende til gennemførelse eller virkninger, gjort afhængig af, at institutioner i Fællesskabet eller i medlemsstaterne udsteder retsakter i så henseende; forbudet gælder altså fuldt ud, er retligt fuldkomment og er som følge heraf egnet til at fremkalde umiddelbare virkninger for de retlige relationer mellem medlemsstaterne og deres borgere; det forhold, at medlemstaterne ved artikel 95, stk. 1 er gjort til subjekter for forpligtelsen til ikke-forskelsbehandling, medfører ikke, at borgerne ikke umiddelbart kan drage fordel heraf. B — Bundesfinanzhof gør gældende, at denne fortolkning fører til, at private indrømmes rettigheder, der er mere omfattende end dem, som tilkommer selve Fællesskabet; denne fortolkning tvinger ifølge Bundesfinanzhof de nationale retter til at anerkende samme retsstilling for de pågældende, som hvis medlemsstaten allerede havde opfyldt de forpligtelser, artikel 95 pålægger den, medens Fællesskabet kun kan kræve de pågældende forpligtelser opfyldt. Indsigelser mod den fortolkning af artikel 95, som fremgår af dommen i sagen 57/65, kan ikke støttes på en jævnførelse af de rettigheder, bestemmelsen indrømmer private med de beføjelser, der er tildelt fællesskabsinstitutionerne; i alle tilfælde, hvor en fællesskabsretlig bestemmelse tillægger private rettigheder, kan disse rettigheder, uden at de i traktaten hjemlede retsmidler foregribes, beskyttes ved søgsmål for de kompetente nationale domstole; sådanne søgsmål adskiller sig fra udøvelsen af de beføjelser, der er tillagt Fællesskabets myndigheder inden for traktatens rammer, navnlig i artiklerne 95 og 97 sammenholdt med artiklerne 155 og 169; søgsmål fra private går nemlig ud på at beskytte individuelle rettigheder i konkrete tilfælde, medens fællesskabsmyndighedernes indgriben tager sigte på den almindelige og ensartede iagttagelse af fællesskabsreglerne; de garantier, der ifølge ordningen i traktaten er tillagt private til beskyttelse af deres individuelle rettigheder, adskiller sig således, for så vidt angår indhold, formål og virkninger, fra de beføjelser, der er indrømmet fællesskabsinstitutionerne med henblik på at sikre staternes overholdelse af deres forpligtelser, og kan ikke sammenstilles med disse. C — Mod den fortolkning, der følger af dommen i sagen 57/65, gør Bundesfinanzhof gældende, at den har givet anledning til et stort antal søgsmål for de i skatte- og afgiftssager kompetente tyske domstole. En sådan indsigelse kan ikke i sig selv anfægte fortolkningens rigtighed; en stor del af de nævnte søgsmål synes i øvrigt — som det vil fremgå under besvarelsen af det andet spørgsmål — at bero på den fejlagtige opfattelse, at artikel 97 uvægerligt afføder samme virkning som artikel 95. D — Bundesfinanzhof gør endvidere gældende, at de i skatte- og afgiftssager kompetente domstole ikke efter tysk lovgivning har hjemmel til på det pågældende område at træffe afgørelser, hvis virkninger strækker sig ud over det konkrete tilfælde; det skulle således ikke være »en lovlig opgave for de i skatte- og afgiftssager kompetente tyske domstole at erstatte undladte lovgivningsakter på skatteområder med tusinder af enkeltafgørelser«; da endvidere beregningen af summen af interne afgifter pa en indenlandsk vare i vidt omfang henhører til faktum, ville førsteinstansretterne således kunne afsige modstridende domme i ensartede sager, uden at Bundesfinanzhof, der er højeste instans, ville være i stand til at harmonisere retspraksis; under en ordning med kumulativ flerledsafgift skulle det være vanskeligt at foretage »en konkret sammenligning af byrderne«, hvorfor de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne i medfør af artiklerne 95 og 97, kun skulle opfyldes ved lovgivningsforanstaltninger ; endelig skulle de nationale retters anvendelse af artikel 95 kunne føre til uoverensstemmelse mellem de domme, der afsiges af de nævnte retter, og dem, der afsiges af Domstolen i medfør af traktatens artikler 169 og følgende. Denne argumentation, der bygger på reglerne i den interne ret, kan på ingen måde fortrænge de retsregler, traktaten opstiller; det følger af traktatens grundlæggende principper samt af de heri opstillede mål, at disse bestemmelser, for så vidt de efter deres karakter egner sig hertil, indgår i den interne retsorden, uden at nogen national foranstaltning er nødvendig; den retlige karakter af en fællesskabsbestemmelse, der er umiddelbart anvendelig, kan ikke anfægtes af, at forholdene i en medlemsstat i visse henseender er vanskelige, og dette så meget mindre som fællesskabsbestemmelserne skal tilkendes samme gyldighed i alle medlemsstaterne; navnlig ville det forbud, artikel 95 opstiller, miste sin virkning i henhold til traktaten, hvis bestemmelsens gyldighed blev gjort afhængig af nationale gennemførelsesforanstaltninger, der ikke er forudset i traktaten, men uden hvilke selve forbudet ville forblive virkningsløst; de nationale domstoles brug af artikel 177, som giver Domstolen mulighed for at sikre en ensartet fortolkning af traktaten, kan lette den ensartede anvendelse af denne; den fortolkning, der følger af dommen i sag 57/65, angår kun de afgiftssatser, som den nationale lovgiver ikke selv betragter som »gennemsnitssatser«, og med hensyn til hvilke den følgelig ikke anerkender de vanskeligheder, som fremhæves af den forelæggende ret; endvidere begrænser artikel 95 ikke de kompetente nationale domstoles ret til blandt de forskellige midler, som den interne retsorden hjemler, at anvende dem, der er egnede til at beskytte de individuelle rettigheder, fællesskabsretten afføder; navnlig tilkommer det de nationale domstole, når en intern afgift kun er uforenelig med artikel 95, stk. 1 udover et vist beløb, at afgøre efter national ret, om denne ulovlighed anfægter afgiften i sin helhed eller kun i det omfang, den overstiger det nævnte beløb. At samtlige anførte grunde er der ikke anledning til at foretage en ny fortolkning af traktatens artikel 95, stk. 1.