RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

11. juni 1998

Sag T-173/97

Augusto Fichtner

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forsinket bedømmelse — forfremmelse — sammenligning af fortjenester — erstatning — påstande der åbenbart må afvises eller er uden retligt grundlag«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-873

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 13. september 1996 om afslag på at optage sagsøgeren på den liste over tjenestemænd, der kunne komme i betragtning til en forfremmelse i regnskabsåret 1996, og dels om erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren er tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse B4 og tilknyttet Det Fælles Forskningscenter i Ispra (Italien).

I regnskabsåret 1996 blev han ikke opført på listen over de mest kvalificerede tjenestemænd til en forfremmelse til lønklasse B3, som blev offentliggjort af Kommissionen (liste over de mest kvalificerede tjenestemænd).

Ved skrivelse registreret den 15. november 1996 indgav han en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) til prøvelse af afgørelsen om ikke at opføre ham på denne liste og gjorde herved gældende, at udfærdigelsen af hans bedømmelse for tidsrummet 1. juli 1993 til 30. juni 1995 (bedømmelse 1993/1995) til skade for ham var blevet udfærdiget for sent. I samme skrivelse anmodede han Kommissionen om at betale ham erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade.

Den 25. februar 1997 modtog sagsøgeren sin bedømmelse 1993/1995.

Ved afgørelse af 5. marts 1997, meddelt sagsøgeren den 12. marts 1997, afslog Kommissionen sagsøgerens klage. Med hensyn til sagsøgerens påstand om erstatning angav Kommissionen, at dette spørgsmål ville blive omhandlet af en særskilt besvarelse.

Den 17. marts 1997 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den havde tildelt sagsøgeren en erstatning på 15000 BEF for forsinkelse i forbindelse med udfærdigelsen af sagsøgerens bedømmelse 1993/1995, og anførte samtidig, at denne godtgørelse kun blev tildelt sagsøgeren, på grund af den usikre tilstand, som forsinkelsen med fremsendelsen af forslaget til bedømmelsen havde forårsaget ham.

Retlige bemærkninger

Det fremgår af artikel lili procesreglementet, at når det er åbenbart, at en sag må afvises, kan Retten uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse. Retten fandt i denne sag, at sagens akter var tilstrækkelig klare til, at den ikke belløvede at indlede den mundtlige forhandling (præmis 10).

Annullationspåstanden

I henhold til fast retspraksis indebærer det forhold, at en aktmappe er uretmæssig eller ufuldstændig, fordi der ved sammenligningen af ansøgernes fortjenester ikke foreligger nogen bedømmelse, ikke at forfremmelsesafgørelserne skal annulleres, medmindre det fastslås, at denne omstændighed afgørende har kunnet påvirke forfremmelsesproceduren (præmis 17).

Henvisning til: Domstolen, 10. juni 1987, sag 7/86, Vincent mod Parlamentet, Sml. s. 2473, præmis 16 og 17; Domstolen, 17. december 1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, præmis 16 og 17; Retten, 26. oktober 1994, sag T-18/93, Marcato mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 73; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 71.

Retten fastslog, at i tidsrummet 1. juli 1991 til 30. juni 1995 havde de tre ansøgere, der var opført på listen over de mest kvalificerede tjenestemænd, langt bedre fortjenester end sagsøgeren. Kommissionen havde derfor med rette fundet, at selv om ansættelsesmyndigheden havde rådet over sagsøgerens bedømmelse 1993/1995 ved sammenligningen af ansøgerne til den omtvistede forfremmelse, ville sagsøgeren ikke være blevet opført på listen over de mest kvalificerede tjenestemænd. Heraf fremgik, at den omstændighed, at nævnte bedømmelse ikke forelå, ikke var årsagen til sagsøgerens udelukkelse fra nævnte liste. Dette forhold kunne heller ikke ændres af sagsøgerens øvrige argumenter, hvorfor sagsøgerens annullationspåstande helt klart var ubegrundet (præmis 18-21).

Erstatningspåstanden

Retten fastslog, at for så vidt den skade, som der kræves erstatning for, beroede på, at sagsøgeren ikke var opført på listen over de mest kvalificerede tjenestemænd, havde erstatningspåstanden snæver sammenhæng med annullationspåstanden. Da annullationspåstanden var blevet afvist som åbenbart ubegrundet, måtte erstatningspåstanden også afvises (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 16. juli 1992, sag T-l/91, Della Pietra mod Kommissionen, Smi. II, s. 2145, præmis 34; Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 45 og 46; Retten, 12. marts 1996, sag T-361/94, Weir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 381, præmis 48.

For så vidt som den erstatning, der kræves tildelt, støttedes på den forsinkede udfærdigelse af bedømmelsen 1993/1995, fastslog Retten, at erstatningspåstanden ikke havde nogen sammenhæng med annullationspåstanden. I dette tilfælde bør den administrative procedure indledes ved indgivelse af en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, om at opnå erstatning for lidt tab, og eventuelt herefter en klage til prøvelse af et afslag på ansøgningen. En sådan klage forelå ikke i sagen, hvorfor Retten fandt, at erstatningspåstanden ikke kunne antages til realitetsbehandling (præmis 25-30).

Henvisning til: Retten, 25. september 1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731, præmis 49 og 50; Retten, 28. januar 1993, sag T-53/92, Piette de Stachelski mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 18; Retten, 9. juli 1997, sag T-4/96, S mod Domstolen, Sml. II, s. 1125, præmis 106.

Konklusion:

Kommissionen frifindes.