Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini fremsat den 9. marts 1988. - ECKHARD SPERBER MOD DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS DOMSTOL. - MIDLERTIDIGT ANSAT - TJENESTEMAND PAA PROEVE - INDPLACERING. - SAG 37/87.



Samling af Afgørelser 1988 side 01943



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Eckhard Sperber, tjenestemand ved De Europaeiske Faellesskabers Domstol, har den 2 . februar 1987 anlagt sag med paastand om annullation af a ) afgoerelsen af 5 . marts 1986, hvorved Domstolen i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed indplacerede ham paa 3 . loentrin i loenklasse LA 6; b ) afgoerelsen af 4 . november 1986, hvorved Domstolens klageudvalg afviste sagsoegerens klage over udnaevnelsen .

Sagen drejer sig om fortolkningen af artikel 32 i tjenestemandsvedtaegten . Denne artikel bestemmer, at "den ansatte tjenestemand indplaceres paa 1 . loentrin i sin loenklasse", og at "ansaettelsesmyndigheden (( kan )) dog under hensyn til den paagaeldendes uddannelse og saerlige faglige erfaringer give tjenestemanden en anciennitetsforbedring inden for denne loenklasse . Forbedringen kan i loenklasserne A 1-A 4, LA 3 og LA 4 ikke overstige 72 maaneder og 48 maaneder i de andre loenklasser ".

2 . E . Sperber blev den 17 . juni 1983 opfoert paa den reserveliste, der blev oprettet efter afslutningen af den almindelige udvaelgelsesproeve nr . CJ 15/82, som blev afholdt med henblik paa ansaettelse af tysksprogede juridiske sprogeksperter ( stillingsgruppe LA 7/LA 6 ). Da der ikke var nogen fast stilling ledig, blev E . Sperber tilbudt en kontrakt som midlertidigt ansat . Han accepterede dette tilbud og blev ansat den 3 . oktober 1983 som juridisk sprogekspert og indplaceret paa 3 . loentrin i loenklasse LA 6 . To aar senere, nemlig den 1 . oktober 1985, steg han til det naeste loentrin .

Da der blev en stilling ledig i Oversaettelsesdirektoratet udnaevnte Domstolen E . Sperber som tjenestemand paa proeve fra den 1 . december 1985 og indplacerede ham foerst i loenklasse LA 6 ( 20-21 . november 1985 ) og derpaa paa 3 . loentrin i denne loenklasse ( 5 . marts 1986 ). Tjenestemanden har klaget over denne indplacering, som efter hans opfattelse indebar en nedgang i loentrin . Men den klage, han indbragte over ansaettelsesmyndighedens afgoerelse i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk . 2, blev afvist den 4 . november 1986 .

3 . E . Sperber har fremfoert fem soegsmaalsgrunde : a ) forkert anvendelse af vedtaegtens artikel 32; b ) overtraedelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling; c ) overtraedelse af vedtaegtens artikel 5, stk . 3; d ) overtraedelse af principperne om god forvaltningsskik og billighed; e ) tilsidesaettelse af velerhvervede rettigheder .

Den foerste og den sidstnaevnte soegsmaalsgrund kan behandles sammen, idet sagsoegeren her stoetter sig paa de samme argumenter . Sagsoegeren har nemlig haevdet, at i strid med princippet om ne bis in idem har artikel 32 i hans tilfaelde fundet anvendelse to gange, nemlig foerste gang da han blev ansat som midlertidigt ansat og dernaest paa ny, da han blev udnaevnt til tjenestemand . De ulovlige virkninger af den anden anvendelse af artiklen er indlysende : ansaettelsesmyndigheden tog nemlig ikke ved sin vurdering af sagsoegerens faglige erfaring hensyn til det karriereforloeb, som han allerede havde haft paa Domstolen; herved gik han et loentrin ned og blev saaledes frataget en velerhvervet rettighed .

Sagsoegeren har anfoert, at ansaettelsesmyndigheden burde have erkendt, at han efter at have bestaaet udvaelgelsesproeven maatte anses for egnet til direkte at bestride en stilling som tjenestemand og paa dette grundlag konkludere, at hans arbejdsforhold ved institutionen ikke paabegyndtes ved hans udnaevnelse som tjenestemand, men allerede var paabegyndt paa det tidspunkt, da han underskrev kontrakten som midlertidigt ansat . Sagsoegeren mener derfor, at udnaevnelsen absolut ikke skabte en ny situation, men alene "bragte sagsoegerens situation i overensstemmelse med vedtaegten ". Forskellige forhold godtgoer i oevrigt klart, at denne opfattelse har hold i virkeligheden : F.eks . skulle han ikke gennem en ny laegeundersoegelse og fortsatte med at udfoere de arbejdsopgaver, han havde udfoert som midlertidigt ansat .

Men sagsoegeren har fremfoert yderligere argumenter . Domstolen har nemlig ved at tilbyde ham en kontraktansaettelse overtraadt en beslutning, den traf den 17 . juni 1981, og hvorefter de juridiske sprogeksperter, som bestaar en udvaelgelsesproeve, udnaevnes direkte til tjenestemaend paa proeve . Sagsoegeren har anfoert, at denne beslutning klart stoetter hans opfattelse, som heller ikke er i strid med de domme, der blev fremfoert i afvisningen af hans klage ( af 12 . juli 1984, sag 17/83, Angelidis mod Kommissionen, af 6 . juni 1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten og af 4 . juli 1985, sag 134/84, Williams mod Revisionsretten, Sml . s . 2907, 1723; 2225 ). I disse domme skete ansaettelsen som midlertidigt ansat nemlig foer afholdelsen af udvaelgelsesproeven .

4 . Disse argumenter er uden grundlag . Jeg skal foerst bemaerke, at den omstaendighed, at man har bestaaet en udvaelgelsesproeve og figurerer paa reservelisten, ikke indebaerer, at man har krav paa at blive udnaevnt som tjenestemand paa proeve . Grunden herfor er klar . I henhold til vedtaegtens artikel 4 kan udnaevnelse kun ske "til en ledig stilling ". Hvis der ingen stillinger er, kan der altsaa ikke foretages nogen udnaevnelse og indgaaelsen af en kontrakt som midlertidigt ansat, som i oevrigt er betinget af den paagaeldendes accept, er saaledes den eneste mulighed for denne for at blive ansat i Faellesskabet . Det er derfor fuldstaendig uden grundlag at betegne en saadan kontraktindgaaelse som en overtraedelse af den beslutning, Domstolen traf i 1981 . Raekkevidden af denne beslutning begraenses nemlig uomgaengeligt af artikel 4 .

Som bekendt bestaar der desuden i Faellesskabets administration en klar forskel mellem ordningen for tjenestemaend og ordningen for oevrige ansatte, hvad enten de er midlertidigt ansatte, hjaelpeansatte eller lokalt ansatte . Ved overgang fra den ene ordning til den anden opstaar der derfor en ny situation, og dette udelukker - bortset fra pensionsordningen - at en midlertidigt ansat, der udnaevnes til tjenestemand paa proeve, kan goere gaeldende, at dette ansaettelsesforhold har bibragt ham "velerhvervede" rettigheder, han kan paaberaabe sig . Af samme grund maa jeg ogsaa forkaste sagsoegerens argument om princippet ne bis in idem : sagsoegeren er ganske vist blevet indplaceret to gange, men - og det er det afgoerende - med forskelligt maal og paa grundlag af to vedtaegter, som indeholder to forskellige ordninger .

Den forskel, som E . Sperber har paaberaabt sig mellem hans tilfaelde ( ansaettelse som midlertidigt ansat efter afholdelse af udvaelgelsesproeve ) og den situation, der var tale om i Angelidis - og De Santis-dommen ( bestaaet udvaelgelsesproever efter ansaettelse ) er reel, men ikke saa vigtig, at man kan goere gaeldende, at de sidstnaevnte sager ikke er relevante i denne sag . I disse domme knaesaettes der nemlig generelle principper, som gaelder for enhver overgang fra ansaettelse som midlertidigt ansat til ansaettelse som tjenestemand . I Angelidis-dommen anfoeres det, at "stillingen for en ansat, der for foerste gang optages i Faellesskabets tjenestemandsstand" er reguleret af artikel 32 ( dommens praemis 12 ) og i dommen De Santis at "der er ingen bestemmelse i vedtaegten, hvorefter der i form af opretholdelse af anciennitet ... kan tages hensyn til en periode, i hvilken en tjenestemand tidligere har vaeret ansat ved sin institution som midlertidigt ansat" ( dommens praemis 17 ).

Det fremgaar heraf, at den faglige erfaring, som sagsoegeren havde erhvervet inden sin udnaevnelse, og altsaa ogsaa mens han var kontraktansat ved Domstolen, kun kunne tages i betragtning i medfoer af artikel 32 . Som bekendt : a ) kan ansaettelsesmyndigheden efter denne artikel give tjenestemanden en anciennitetsforbedring, hvilket i loenklasse LA 6 er to loentrin ( 48 maaneder ), b ) gav ansaettelsesmyndigheden E . Sperber den efter artiklen maksimale anciennitetsforbedring, idet han ikke havde kunnet tildeles nogen yderligere anciennitetsforbedring, selv om hans erfaring havde vaeret af laengere varighed . Man kan derfor ikke bestride, at hans indplacering var fuldt ud i overensstemmelse med vedtaegten .

5 . E . Sperber har dernaest gjort gaeldende, at Domstolen ved at fratage ham et loentrin ved hans udnaevnelse har forskelsbehandlet ham dels a ) i forhold til de oevrige deltagere i udvaelgelsesproeven, som direkte fik tilbudt en fast stilling ( dette anbringende fremfoeres i den tredje soegsmaalsgrund vedroerende overtraedelse af vedtaegtens artikel 5, stk . 3 ), b ) dels i forhold til de juridiske sprogeksperter, som var blevet ansat foer ham, idet disse havde draget fordel af den tidligere gaeldende praksis ved Domstolen, hvorefter der ved tjenestemandsansaettelse blev taget fuldt hensyn til den anciennitet, der var erhvervet som midlertidigt ansat, c ) dels i forhold til en tjenestemand i kategori A, som var blevet udnaevnt med tilbagevirkende kraft, og hvor ansaettelsesmyndigheden altsaa havde taget hensyn til den paagaeldendes fulde anciennitet .

Lad mig med det samme sige, at jeg ikke finder nogen af disse anbringender begrundet . I det foerste anbringende tages der ikke hensyn til, at de ansoegere, der udnaevntes direkte efter udvaelgelsesproeven, var placeret foer E . Sperber paa reservelisten . Ansaettelsesmyndigheden har ved at ansaette disse foer E . Sperber alene fulgt et rationelt kriterium og har under ingen omstaendigheder overtraadt det princip, der er knaesat i artikel 5, stk . 3, hvorefter tjenestemaend i samme tjenestegruppe er undergivet de samme ansaettelses - og karrierevilkaar . Desuden kan man heller ikke tale om nogen forskelsbehandling i forhold til allerede tidligere ansatte juridiske sprogeksperter . Den praksis, som E . Sperber har henvist til, blev ikke ophaevet for hans specielle tilfaelde, men var blevet generelt aendret efter den fortolkning af artikel 32, som var blevet anlagt i Angelidis -, De Santis - og Williams-dommene .

Anbringendet under c ) er heller ikke overbevisende . Men eftersom sagsoegeren under retsmoedet har lagt meget vaegt paa det ved behandlingen af den fjerde soegsmaalsgrund, skal jeg ved gennemgangen af denne paavise, at ogsaa dette anbringende er irrelevant .

6 . Under denne fjerde soegsmaalsgrund goeres det gaeldende, at principperne om god forvaltningsskik og om billighed er overtraadt . E . Sperber har anfoert, at Domstolen over for ham havde afgivet loefte om fuldt ud at ville anerkende den anciennitet, han havde erhvervet som midlertidigt ansat . Domstolen har imidlertid ikke holdt dette loefte, hvilket nu i hvert fald naar henses til den usaedvanlige situation, som sagsoegeren befinder sig i, maa forpligte den til at give ham den kraevede anciennitetsforbedring . Dette vil i oevrigt vaere i overensstemmelse med den praksis, der anvendes i de oevrige institutioner og navnlig med, at Domstolen i det tidligere omtalte tilfaelde om udnaevnelse med tilbagevirkende gyldighed henviste til de fundamentale billighedshensyn, som laa til grund herfor .

Jeg kan heller ikke give sagsoegeren medhold i dette anbringende . Sagsoegeren har selv under retsmoedet indroemmet, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde afgivet noget loefte over for ham, hverken ved kontraktindgaaelsen som midlertidigt ansat eller under de to foelgende aar . I oevrigt er hans krav om at blive udnaevnt af billighedshensyn med tilbagevirkende kraft fuldstaendig uden grundlag . Dette er ogsaa blevet anfoert af den sagsoegte institution, som dog ogsaa har fremfoert irrelevante anbringender om, at der ikke paa tidspunktet for E . Sperber' s ansaettelse forelaa nogen ledig stilling, eller naesten masochistisk, at der ikke forelaa nogen grund til ogsaa at lade en beslutning, der maaske var vedtaegtsstridig, finde anvendelse i sagsoegerens tilfaelde .

Reelt forholder det sig helt anderledes . Der er intet usaedvanligt i E . Sperber' s tilfaelde, idet hans stilling som midlertidigt ansat ikke har skadet ham, men givet ham en fordel . E . Sperber drog nemlig fordel af den gaeldende praksis, hvorefter Domstolen udnaevner de midlertidigt ansatte, der figurerer paa en reserveliste, foerend dem, der, selv om de var bedre placeret paa denne reserveliste end de naevnte midlertidigt ansatte, havde foretrukket at afslaa en midlertidig stilling og afvente, at der skulle blive en fast stilling ledig . Derimod var de omstaendigheder, som foranledigede ansaettelsesmyndigheden til at foretage den af sagsoegeren paatalte udnaevnelse, ganske usaedvanlige . Som det klart fremgaar af vedkommende sags akter, skulle denne udnaevnelse reelt boede paa den sendraegtighed, der paa grund af administrationens fejltagelser og forsoemmelighed var blevet udvist ved besaettelsen af den paagaeldende stilling .

Jeg skal endelig, for saa vidt angaar det af E . Sperber anfoerte vedroerende de oevrige institutioners praksis, alene konstatere, at denne er i strid med artikel 32, saaledes som denne artikel er blevet fortolket i de naevnte domme .

7 . Paa grundlag af det anfoerte skal jeg foreslaa, at De Europaeiske Faellesskabers Domstol frifindes, og at sagsomkostningerne ophaeves i medfoer af procesreglementets artikel 70 .

(*) Oversat fra italiensk .