ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
81.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, som Krajský soud v Praze (distriktsdomstol i Prag) har forelagt, således: »– Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler bør fortolkes således, at det er til hinder for nationale processuelle regler som de i hovedsagen omhandlede, som: i) ikke gør det muligt for en skifteret ex officio, når den skal afgøre et selvstændigt søgsmål, at undersøge gyldigheden, beløbsstørrelsen eller rangordenen af eksigible simple krav på grundlag af en forbrugerkreditaftale, ii) ikke gør det muligt for en sådan ret ex officio at undersøge berettigelsen af et sikret krav, og iii) gør det umuligt og/eller uforholdsmæssigt vanskeligt for en forbruger, der er debitor, at anfægte et eksigibelt simpelt krav, når sådanne krav hidrører fra en forbrugerkreditaftale, selv om skifteretten råder over de oplysninger vedrørende de retlige eller faktiske omstændigheder, som denne prøvelse kræver. – Artikel 10, stk. 2, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF bør fortolkes således, at en national ret, der skal forestå insolvensbehandling vedrørende en forbrugerkreditaftale, ex officio skal undersøge, om kreditoren har givet debitoren oplysningerne i den pågældende bestemmelse, og pålægge de relevante sanktioner i henhold til national ret, såfremt denne forpligtelse ikke er blevet opfyldt. – »Det samlede kreditbeløb« i artikel 10, stk. 2, litra d), i direktiv 2008/48 bør forstås således, at det henviser til de beløb, der stilles til disposition for forbrugeren i henhold til en kreditaftale som omhandlet i artikel 3, litra l), dvs. de beløb, der faktisk betales af långiveren til forbrugeren og således stilles til forbrugerens rådighed, og som denne kan anvende, uden eventuelle omkostninger, der skal betales til kreditoren. Den udnyttede kreditmulighed i formlen for beregning af de årlige omkostninger i procent i bilag I til direktivet er den samme som det samlede kreditbeløb. – Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om de kumulative virkninger af bodsbestemmelserne i en kreditaftale pålægger en forbruger at betale en uforholdsmæssig stor godtgørelse i henhold til artikel 3 og 4 i direktiv 93/13 og punkt 1, litra e), i bilag I til direktivet, selv når långiver ikke insisterer på, at alle sådanne bestemmelser skal opfyldes fuldt ud, eller når visse bodsbestemmelser anses for at være ugyldige i henhold til national ret. Såfremt sådanne bestemmelser findes at være urimelige, er det nødvendigt i fuldt omfang at undlade at anvende alle sådanne bestemmelser over for forbrugeren.«
9.

Artikel 44, stk. 2 (»Egnethedsundersøgelse og udvælgelse af deltagere, tildeling af kontrakter«) bestemmer, at de ordregivende myndigheder kan kræve minimumskriterier for egnethed, som ansøgere og tilbudsgivere skal opfylde, der hænger sammen med og står i forhold til kontraktens genstand. En økonomisk aktør kan i givet fald og for en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders formåen uanset den juridiske karakter af forbindelserne mellem aktøren selv og disse enheder. Aktøren skal i så fald godtgøre over for den ordregivende myndighed, at han råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders forpligtelser i så henseende med henblik på at vise sin økonomiske og finansielle formåen (artikel 47, stk. 2) og sin tekniske og/eller faglige formåen (artikel 48, stk. 3). I det sidstnævnte tilfælde skal aktøren godtgøre over for den ordregivende myndighed, at den råder over de ressourcer, der er nødvendige for kontraktens udførelse, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders tilsagn om at stille de nødvendige ressourcer til rådighed for den økonomiske aktør. Bevis for en økonomisk aktøres tekniske formåen kan bl.a. gives ved oplysning om de involverede teknikere eller tekniske organer, uanset om de hører til i den økonomiske aktørs virksomhed eller ej, og, hvis det drejer sig om offentlige bygge- og anlægskontrakter, om dem, entreprenøren disponerer over til udførelsen af arbejdet eller oplysning om, hvor stor en del af kontrakten tjenesteyderen eventuelt agter at give i underentreprise [artikel 48, stk. 2, litra b) og i)].
23.

Eftersom det udstedende selskab ophørte med at betale renter, har Sparkassen Versicherung anlagt sag ved de østrigske retter med påstand om, at KA Finanz forpligtes til at betale 1,57 mio. EUR i rente påløbet de to efterstillede lån i løbet af 2009 og 2010. Det er således Sparkassen Versicherungs vurdering, at KA Finanz som det selskab, der har overtaget det udstedende selskab, er dets universalsuccessor. Subsidiært har Sparkassen Versicherung nedlagt påstand om, at KA Finanz tilpligtes at indrømme Sparkassen Versicherung ligeværdige rettigheder som omhandlet i AktG’s § 226, stk. 3, og tilpligtes fuldt ud at erstatte den skade, der er opstået ved, at KA Finanz har undladt at indrømme disse rettigheder. Det er KA Finanz’ opfattelse, at selskabet ikke har overtaget det udstedende selskabs forpligtelser, men at fusionen tværtimod har medført, at disse forpligtelser er bragt til ophør. For så vidt som rentebetalingen og kapitalindfrielsen afhang af det udstedende selskabs egenkapital, havde de omhandlede obligationer ifølge KA Finanz karakter af egenkapital, hvilket indebar en risiko for totalt tab. Der var derfor tale om udbytterettigheder som omhandlet i nævnte bestemmelse. KA Finanz har således nedlagt påstand om, at det fastslås, at selskabet har bragt de to efterstillede lån til ophør i forbindelse med overtagelsen af det udstedende selskab, og subsidiært at de forpligtelser, som påhvilede det udstedende selskab, ikke er blevet overført til KA Finanz.
Artikel 10a, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/87 omhandler fastsættelse af »benchmark« for de forskellige aktiviteter:

»1. Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter, herunder eventuelle nødvendige bestemmelser om harmoniseret anvendelse af stk. 19.

Disse foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i dette direktiv ved at supplere det, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 23, stk. 3.

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmark for hele Fællesskabet for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker, substitutter, alternative produktionsprocesser, højeffektiv kraftvarmeproduktion, energieffektiv genvinding af affaldsgasser, anvendelse af biomasse og opsamling og lagring af CO2, hvor sådanne anlæg forefindes, og må ikke tilskynde til at øge emissionerne. Der tildeles ingen gratiskvoter i forbindelse med nogen form for elproduktion, undtagen i tilfælde, der falder ind under artikel 10c, og til el produceret fra affaldsgasser.

[…]

2. Ved fastlæggelsen af principperne for etablering af ex ante-benchmark i de enkelte sektorer eller delsektorer skal udgangspunktet være den gennemsnitlige præstation for de 10% mest effektive anlæg i en sektor eller delsektor i Fællesskabet i 2007-2008. […]«
87.

Efter min opfattelse harmoniserer artikel 7, stk. 1, litra c), i direktiv 2004/38 ikke med definitionen af en studerende eller de detaljerede betingelser for en medlemsstats indskrivning af en person som studerende. Indskrivningen er faktisk afhængig af værtsmedlemsstatens lovgivning eller administrative praksis. Det, der betyder noget er, at en EU-borger har udøvet sin ret til fri bevægelighed med henblik på at opholde sig i en anden medlemsstat og er blevet indskrevet ved en privat eller offentlig institution, der er godkendt eller som finansieres af værtsmedlemsstaten i medfør af dennes lovgivning eller administrative praksis med henblik på dér at følge en uddannelse. Det er ikke et krav efter artikel 7, stk. 1, litra c), i direktiv 2004/38, at den studerende er indskrevet dér med henblik på at opnå et eksamensbevis eller akademiske kvalifikationer fra uddannelsesinstitutionen, selv om dette typisk vil være tilfældet. Det afgørende er, at indskrivningen i værtsmedlemsstat sker »med henblik på dér som hovedaktivitet at følge en uddannelse« og dermed giver en unionsborger adgang til uddannelsen. Den omstændighed, at en Erasmus-studerende forbliver indskrevet ved en uddannelsesinstitution i en anden medlemsstat, er ikke til at hinder for, at de også er »indskrevet« et andet sted som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c).
58.

Det bemærkes, at en anden fortolkning ville medføre, at en hel levnedsmiddelkategori, nemlig nye levnedsmidler, der består af stoffer af mineralsk oprindelse, udelukkes fra anvendelsesområdet for forordning nr. 258/97, hvilket rejser tvivl om lovgivningens generelle karakter og risikerer at bringe dens formål om at sikre et højt niveau for beskyttelsen af menneskers sundhed i fare. I betragtning af dette formål ville det være uacceptabelt, at stoffer af mineralsk oprindelse, som aldrig havde været anvendt til fødevarebrug i Unionen, i modsætning til organiske stoffer ikke skulle underkastes nogen sikkerhedsvurdering, før de markedsføres i Unionen.
58.

Denne fordeling af opgaverne skyldes, at den nationale ret under alle omstændigheder er bedre i stand til at foretage tariferingen. Med henblik på at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar har Domstolen imidlertid gentagne gange som led i samarbejdet med de nationale domstole forbeholdt sig retten til at give denne alle de oplysninger, som den finder nødvendige ( 19 ). Dette forbehold har som oftest fået Domstolen til konkret at angive, hvilken KN-underposition den omtvistede vare i hver enkelt sag skulle henhøre under. Jeg mener ikke desto mindre, at det er hensigtsmæssigt at holde sig til førnævnte opgavefordeling, og derfor vil jeg blot fastsætte nogle kriterier, som kan hjælpe Hoge Raad til på egen hånd at angive den korrekte position i begge sager.
27.

Selv om den manglende opfyldelse af disse proceduremæssige mindstestandarder i princippet indebærer, at attestering af en afgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument ikke må ske, fastsætter forordning nr. 805/2004 midler til at afhjælpe dette, når forkyndelsen af en retsafgørelse er blevet foretaget under opfyldelse af nævnte standarder, og debitor, selv efter at have haft mulighed for at anfægte denne afgørelse og opnå fuld prøvelse heraf og efter at være blevet behørigt underrettet om denne mulighed, har undladt at tage skridt til at anfægte afgørelsen ( 23 ). Den manglende opfyldelse af disse mindstestandarder kan også afhjælpes, når debitors adfærd under retssagen har godtgjort, at den pågældende personligt har modtaget det dokument, der skulle forkyndes, i så god tid, at vedkommende har kunnet varetage sine interesser under sagen ( 24 ).
81.

I denne forbindelse har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udtalt, at »samtidig med, at det anerkendes [...], at der kan være gyldige grunde til, at en person ønsker at ændre sit navn, medgiver Domstolen, at retlige restriktioner for denne mulighed kan retfærdiggøres af hensynet til offentligheden, bl.a. for at sikre en korrekt befolkningsregistrering eller for at sikre mulighederne for en personidentifikation og for at forbinde bærere af et bestemt efternavn til en familie« ( 28 ).
35.

I mit forslag til afgørelse i Belvedere Costruzioni-sagen indtog jeg det standpunkt, at kravet om effektiv opkrævning ikke kan være absolut ( 23 ). Domstolen accepterede denne opfattelse under henvisning til for det første, at forpligtelsen til at sikre en effektiv opkrævning af Unionens egne indtægter ikke må tilsidesætte princippet om, at en retsafgørelse skal træffes inden for en rimelig frist ( 24 ), og for det andet, at den omhandlede bestemmelse ikke udgjorde et generelt frafald af opkrævningen af moms i en given periode, men en undtagelsesbestemmelse, som på grund af sin punktuelle og begrænsede karakter, der fulgte af betingelserne for dens anvendelse, ikke skabte væsentlige forskelle med hensyn til måden, hvorpå afgiftspligtige personer som helhed behandles, og følgelig ikke krænkede princippet om afgiftsneutralitet ( 25 ).
96.

Harmoniseringskontoret har således selv medgivet, at et bevis, der er ufuldstændigt, idet det alene vedrører et af de elementer, der er nævnt i regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95, såsom gyldigheden, varemærkets beskyttelsesomfang eller en angivelse af, at indsigeren er berettiget til at fremsætte indsigelsen, kan anses for at være relevant. Harmoniseringskontoret har nemlig anført sin appel under henvisning til de faktiske omstændigheder, der lå til grund for dommene i sagerne Rintisch mod KHIM ( 33 ), at de registreringsbeviser, som blev fremlagt inden for den fastsatte frist, var relevante, i det mindste med henblik på at identificere det ældre varemærke og fastlægge dets beskyttelsesomfang, selv om gyldigheden af dette varemærke ikke var blevet bevist.
Sjette direktivs artikel 7 bestemmer:

»1. Ved »indførsel af et gode« forstås:

a) ankomst til Fællesskabet af et gode, der ikke opfylder betingelserne i [artikel 23 EF og 24 EF], eller af et gode henhørende under [EKSF-traktaten], som ikke er i fri omsætning

b) et godes ankomst til Fællesskabet fra et tredjelandsområde, bortset fra et gode nævnt under litra a).

2. Indførslen af et gode sker i den medlemsstat, på hvis område godet befinder sig, når det ankommer til Fællesskabet.

3. Uanset stk. 2 sker indførsel af et i stk. 1, litra a), omhandlet gode, såfremt dette gode efter sin ankomst til Fællesskabet henføres under en af de i artikel 16, stk. 1, punkt B, litra a), b), c) og d), nævnte ordninger, under en ordning vedrørende fuldstændig fritagelse for importafgifter ved midlertidig indførsel eller en ordning vedrørende ekstern forsendelse, i den medlemsstat, på hvis område godet ophører med at være dækket af disse ordninger.

Såfremt et i stk. 1, litra b), omhandlet gode efter sin ankomst til Fællesskabet henføres under en af de i artikel 33a, stk. 1, litra b) eller c), omhandlede ordninger, sker indførslen af godet i den medlemsstat, på hvis område godet ophører med at være dækket af disse ordninger.«
Hvad angår statslig virksomhed indeholder momsdirektivets artikel 13, stk. 1 (tidligere sjette direktivs artikel 4, stk. 5, første til tredje afsnit), særregler:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
29.

Under disse omstændigheder har Juzgado de lo social no 33 de Barcelona (arbejdsretten nr. 33 i Barcelona) ved afgørelse af 15. juli 2014 indleveret til Domstolens justitskontor samme dag besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse: »1) Er et ansættelsesforhold mellem en »socio-trabajador« (arbejdstagende andelshaver) og et »cooperativa de trabajo asociado« (arbejdsandelsselskab), som det, der er reguleret ved artikel 80 i lov 27/[1999] om andelsselskaber (Ley 27/99 de Cooperativas) og artikel 89 i lov 8/2003 om andelsselskaber i regionen Valencia (Ley 8/2003 de Cooperativas de la Comunidad Valenciana), omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2010/18 om [den reviderede rammeaftale], hvilken aftale er defineret i denne rammeaftales § 1, stk. 2, og kan dette forhold, selv om det i de nationale retsregler og retspraksis betegnes som »selskabsmæssigt«, anses for at være et »ansættelsesforhold« som omfattet af EU-retten? Det andet spørgsmål stilles subsidiært, såfremt det første spørgsmål besvares benægtende. 2) Skal § 8, stk. 2, i den reviderede rammeaftale […], nærmere bestemt den bestemmelse, hvorefter »[g]ennemførelsen af bestemmelserne i denne aftale [ikke] udgør en gyldig begrundelse for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne på det område, der dækkes af denne aftale«, fortolkes således, at hvis medlemsstaten ikke udtrykkeligt har gennemført direktiv 2010/18, kan det beskyttelsesområde, som medlemsstaten selv definerede, da den gennemførte det tidligere direktiv 96/34, ikke indskrænkes? Kun såfremt et af disse to spørgsmål besvares bekræftende, og såfremt direktiv 2010/18 kan anses for at finde anvendelse på et associeret ansættelsesforhold som sagsøgerens, forelægges af de grunde, der er anført nedenfor, følgende øvrige spørgsmål: 3) Skal § 6 i den nye reviderede rammeaftale […], der er knyttet som bilag til direktiv 2010/18, fortolkes således, at der er en forpligtelse til, at den nationale gennemførelsesregel eller ‑overenskomst omfatter og tydeliggør virksomhedsejernes forpligtelse til at »overveje« og »besvare« arbejdstagernes anmodninger om »ændrede arbejdstider og/eller ‑mønstre«, når de vender tilbage fra forældreorlov, under hensyntagen til både arbejdsgiveres og arbejdstageres behov, og at gennemførelseskravet ikke kan anses for at være opfyldt ved en national retsforskrift eller selskabsmæssig forskrift, der gør den faktiske gennemførelse af denne rettighed betinget af, at virksomhedsejeren udelukkende på grundlag af eget skøn vælger at efterkomme de nævnte anmodninger? 4) Har § 6 i den reviderede rammeaftale […] i lyset af artikel 3 i direktiv 2010/18 og de »afsluttende bestemmelser« i rammeaftalens § 8, i tilfælde af manglende gennemførelse »direkte horisontal« virkning, henset til, at der er tale om en fællesskabsretlig minimumsbestemmelse?«
85.

Sagsøgerne i hovedsagerne argumenterer, at forlængelsen af koncessionerne for statsligt ejet ejendom i kyst- og søområder er nødvendig for at gøre det muligt for de berørte at få dækket de foretagne investeringer, for så vidt som de lovligt kan forvente en automatisk fornyelse af tilladelserne i henhold til den lovgivning, der fandt anvendelse på tidspunktet for udstedelsen heraf og indtil vedtagelsen af lovdekret nr. 194/2009.
31.

Domstolen har i Denilauler-dommen ( 18 ), som blev afsagt med baggrund i konventionen af 1968, med hensyn til foreløbige retsmidler fortolket begrebet retsafgørelse snævert trods den brede begrebsdefinition og afslog at erklære en fransk arrest til sikring af en fordring for eksigibel i Tyskland, efter at den franske afgørelse både var blevet truffet, uden at den tyske domsskyldner var blevet hørt, og skulle fuldbyrdes over for denne uden forudgående forkyndelse ( 19 ). Anvendt på den foreliggende sag er der på dette punkt imidlertid ingen betænkeligheder. Som anført ovenfor må det nemlig lægges til grund, at kendelsen om arrest i det mindste er blevet forkyndt for A.L. eller dennes administrator og muligvis også, at der forud herfor er sket høring i den engelske sag. Derfor er den omhandlede kendelse om arrest selv efter det strenge kriterium i Denilauler-dommen en »retsafgørelse«. Om der efter kriterierne i forordning nr. 44/2001 i dag skal stilles mindre høje krav til begrebet retsafgørelse end efter konventionen af 1968, som lå til grund for Denilauler-dommen, behøver der derfor ikke tages stilling til. For fuldstændighedens skyld skal det påpeges, at der inden for rammerne af forordning nr. 44/2001 er noget, der kunne tale for en mere anerkendelsesvenlig tilgang ( 20 ). Efter konventionen af 1968 skulle anerkendelsen nemlig generelt afslås, såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt eller ikke rettidigt var blevet forkyndt eller meddelt sagsøgte, mens der efter forordning nr. 44/2001 trods manglende forkyndelse ikke længere er grundlag for at give afslag, hvis den pågældende ikke har taget skridt til at anfægte afgørelsen i domsstaten, selv om han havde mulighed for at gøre det ( 21 ). Overført til foreløbige retsmidler betyder dette, at hvis den foranstaltning, der skal fuldbyrdes, kan underkastes domstolsprøvelse i domsstaten (som i den foreliggende sag), er det logisk at slutte heraf, at den kan anerkendes i henhold til forordning nr. 44/2001 alene af den grund, at sagsøgte trods den mulighed, han har, ikke har iværksat nationale retsmidler.
30.

På denne baggrund må de relevante domme forstås således, at prøvetagning er et egnet bevis for, at et rensningsanlæg opfylder spildevandsdirektivets krav ( 9 ). Dommen i sagen Kommissionen mod Italien kunne desuden forstås således, at dette bevis kræver et bestemt mindsteantal af prøver ( 10 ). I dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland kritiserede Domstolen imidlertid kun, at manglende regelmæssig prøvetagning i en periode på tre måneder mellem færdiggørelsen af et rensningsanlæg og retsmødet betød, at det ikke var muligt at verificere, om spildevandsrensningen var effektiv ( 11 ). I den seneste dom i sagen Kommissionen mod Portugal fastslog Domstolen udtrykkeligt, at blot en enkelt prøve var tilstrækkeligt til at dokumentere, at artikel 4 var overholdt ( 12 ).
78.

For at kunne afvise enhver legitim tvivl hos retssubjekterne og for at beskytte den tillid, som upartiskhed formodes at skabe (i overensstemmelse med grundsætningen »justice must not only be done, it must also be seen to be done« ( 44 )), indebærer kravet om upartiskhed således, at der vedtages regler om bl.a. retsinstansens sammensætning, medlemmernes udnævnelse og funktionsperiode samt om tilfælde, hvor de kan vige fra deres sæde, tilfælde, hvor de har pligt til at vige fra deres sæde, samt tilfælde, hvor de kan afsættes ( 45 ).
85.

Som jeg har forklaret ovenfor, forekommer en væsentlig indvirkning på miljøet – navnlig på levestedet for fuglebestanden i det omhandlede område – sandsynlig, hvis ikke sikker, alene fordi en hævet platform ændrer og fragmenterer et område, der er udlagt som et særligt beskyttet område. Med henblik på at påvise en overtrædelse af habitatdirektivet er den statiske eksistens af en jernbaneplatform inden for grænserne af det særligt beskyttede område på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, nemlig fra den 29. juli 2008, imidlertid ikke tilstrækkelig til at påvise en overtrædelse af habitatdirektivets artikel 6, stk. 2. Denne bestemmelse kræver faktisk en form for aktiv og/eller passiv forringelse eller forstyrrelse, for at bestemmelsen finder anvendelse. Ellers kunne eksistensen af et tidligere anlæg inden for et område, der senere udlægges som et særligt beskyttet område, føre til en tilsidesættelse af forpligtelserne i henhold til denne bestemmelse.