ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

9. juli 2003

Sag T-22/01

Petros Efthymiou

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — godtgørelse af udgifter i forbindelse med tjenesterejser — flyrejser på business class«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-891

Angående:

Påstand dels om annulation af Kommissionens afgørelse af 24. marts 2000 om udfærdigelse af tre »supplerende berigtigelser« vedrørende afregning af udgifter i forbindelse med tjenesterejser og om at foretage fradrag i sagsøgerens løn for beløb, der var udbetalt for meget, dels om, at Kommissionen tilpligtes at tilbagebetale sagsøgeren de beløb, der var fradraget i hans løn som værende udbetalt for meget.

Udfald:

Kommissionens afgørelse af 24. marts 2000 om udfærdigelse af tre »supplerende berigtigelser« vedrørende afregning af udgifter i forbindelse med tjenesterejser og om at foretage fradrag i sagsøgerens løn for beløb, der var udbetalt for meget, annulleres, for så vidt som afgørelsen med hensyn til tjenesterejsen til Haag fra den 12. til den 18. september 1999 i sagsøgerens løn fradrager et beløb på 1921 BEF i stedet for 1291 BEF til dækning af flyudgifter, som er udbetalt for meget. Kommissionen skal til sagsøgeren tilbagebetale et beløb på 15,62 EUR med renter fra den 26. juni 2000 beregnet efter den rentesats, der var fastsat af Den Europæiske Centralbank for primære refinansieringstransaktioner inden for den pågældende periode, forhøjet med to procentpoints. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen bærer sine egne samt betaler en sjettedel af sagsøgerens omkostninger.

ammendrag

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udgifter i forbindelse med tjenesterejser – Kommissionens vejledning vedrørende tjenesterejser – flyrejser – type af billet, som kan godtgøres (Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 12, stk. 2, første afsnit) Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udgifter i forbindelse med tjenesterejser – en institutions interne direktiv om anvendelse af vedtægtens bestemmelser – retsvirkninger (Tjenestemandsvedtægten, art. 71; bilag VII, art. 11-13) Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udgifter i forbindelse med tjenesterejser – Kommissionens vejledning vedrørende tjenesterejser – flyrejser – tilladte undtagelser vedrørende den type billet, som kan godtgøres (Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 12, stk. 2, andet og tredje afsnit; Kommissionens vejledning vedrørende tjenesterejser, punkt III. 3) Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udgifter i forbindelse med tjenesterejser – Kommissionens vejledning vedrørende tjenesterejser – flyrejser – kompetent organ for godkendelse af undtagelser vedrørende den type billet, som kan godtgøres (Tjenestemandsvedtægten, art. 71; Kommissionens vejledning vedrørende tjenesterejser, punkt III. 3) Retspleje – stævning – formkrav – angivelse af tvistens genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – tilsvarende krav til de klagepunkter, der gøres gældende til støtte for et anbringende [EF-statutten for Domstolen, art. 19; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]
Sag T-162/01

Laboratorios RTB, SL

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ældre figur- og ordmærker, som indeholder ordet GIORGI — ansøgning om registrering af EF-ordmærket GIORGIO BEVERLY HILLS — relativ registreringshindring — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94«

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 9. juli 2003 II-2823

Sammendrag af dom

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemcerke – relative registrerings/lindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærket »GIORGIO BEVERLY HILLS« og figurmærker med ordet »GIORGI« (Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. I, litra b))

Der foreligger ingen risiko for, at spanske forbrugere forveksler ordmærket »GIORGIO BEVERLY HILLS«, der ønskes registreret som EF-varemærke for toiletsæber, parfumerivarer mv. henhørende under klasse 3 i Nice-arrangementet, og de figurmærker, der indeholder ordmærkerne »J GIORGI«, »GIORGI LINE« og »MISS GIORGI«, der tidligere er registreret i Spanien som betegnelse for parfumerivarer og kosmetiske midler henhørende under samme klasse, da de visuelle, fonetiske og begrebsmæssige forskelle mellem mærkerne udgør tilstrækkelig grund til at afvise risikoen for forveksling, selv om de varer, som er omfattet af de varemærker, der er i indbyrdes konflikt, antages at være af samme art eller ligne hinanden, hvorfor en af betingelserne for at anvende artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker ikke er opfyldt.

(jf. præmis 52 og 54)
Sag T-122/01

Best Buy Concepts Inc.

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked(Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — figurmærke, der indeholder ordmærket »BEST BUY« — absolut registreringshindring — fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 3. juli 2003 II-2237

Sammendrag af dom

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registrerings/lindringer – varemærker uden fornødent særpræg – figurmærket »BEST BUY« (Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b))

Figurmærket, der udgøres af formen af en etiket i farver, der indeholder ordmærket »BEST BUY« og bestanddelen »R«, der søges registreret for rådgivning vedrørende forretningsledelse (Nice-arrangementets klasse 35), installation og vedligeholdelse af udstyr (klasse 37), samt teknisk konsulentbistand og rådgivning vedrørende etablering af detailbutikker (klasse 42), mangler fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker. Det nævnte ordmærke, der er sammensat af almindelige ord, hidrørende fra det engelske sprog, der på en indlysende måde angiver en fordelagtig forbindelse mellem prisen på de tjenesteydelser, der er omhandlet i ansøgningen, og disses handelsværdi, vil nemlig af den relevante kundekreds øjeblikkeligt blive opfattet som et simpelt reklameudtryk eller et slogan, snarere end som en angivelse af tjenesteydelsernes handelsmæssige oprindelse. Prisetiketter i farver er også almindeligt anvendt i handelen for alle typer varer og tjenesteydelser, og forekomsten af bestanddele af typen »R« ved siden af andre bestanddele er ikke tilstrækkelig til at give et varemærke fornødent særpræg, når det betragtes i sin helhed. Det ansøgte varemærke er følgelig i sin helhed alene sammensat af dele, der set hver for sig ikke har fornødent særpræg for markedsføringen af de pågældende tjenesteydelser, og der er heller intet samspil mellem de forskellige dele, der kan tilføre helheden det fornødne særpræg.

(jf. præmis 28, 30, 33 og 34, 36, 38)
Sag T-129/01

José Alejandro, SL

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ældre nationale ordmærker BUD — ansøgning om BUDMEN som EF-ordmærke — relativ registreringshindring — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 3. juli 2003 II-2253

Sammendrag af dom

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemcerke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærket »BUD« og ordmærket »BUDMEN« (Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b))

For den danske, den irske og den britiske kundekreds er der en visuel, lydlig og begrebsmæssig lighed mellem ordmærket »BUDMEN«, der søges registreret som EF-varemærke for varerne »beklædningsgenstande, fodtøj og hovedbeklædning«, der henhører under klasse 25 i Nice-arrangementet, og ordmærket »BUD«, der er blevet registreret i Danmark for alle varer i klasse 25, samt i Irland og Det Forenede Kongerige for en række varer i samme klasse, og som omfatter de varer, der er omhandlet i varemærkeansøgningen.

Når identiteten mellem og arten af de varer, som de omtvistede varemærker vedrører, tages i betragtning, er forskellene mellem disse ikke tilstrækkelige til, at det kan udelukkes, at der er en risiko for forveksling i den relevante kundekreds' opfattelse, således at det ansøgte varemærke omfattes af forbuddet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker.

(jf. præmis 47-55, 58 og 59 samt 65)
En udvælgelseskomité råder over et vidt skøn, og holdbarheden af dens værdiafgørelser kan kun prøves af Fællesskabets retsinstanser i tilfælde af tilsidesættelse af de regler, som gælder for komitéens arbejde. Det følger heraf, at når en sagsøger — under en sag med påstand om annullation af udvælgelseskomitéens afgørelse om, at vedkommende ikke har bestået stopprøverne — ikke påberåber sig en tilsidesættelse af disse regler eller ikke beviser en sådan, er Retten afskåret fra at efterprøve, om komitéens vurdering er holdbar.

Fortroligheden omkring en udvælgelseskomites arbejde er blevet indført ved artikel 6 i vedtægtens bilag III med det formål at sikre komitéen uafhængighed og objektivitet i arbejdet ved at beskytte den mod enhver udefra kommende indblanding eller pression, det være sig fra fællesskabsmyndigheden selv, fra de pågældende ansøgere eller fra tredjepart. Princippet er således til hinder for dels, at der videregives oplysninger om de enkelte komitémedlemmers stillingtagen, dels at der afsløres forhold, der angår en vurdering af de enkelte ansøgere eller disse indbyrdes. Ved kravet om, at en udvælgelseskomites afgørelse skal begrundes, må der tages hensyn til karakteren af det pågældende arbejde.

En udvælgelseskomites arbejde består i almindelighed af mindst to adskilte stadier, nemlig for det første vurderingen af ansøgningerne for at udskille de ansøgere, der skal gives adgang til udvælgelsesprøven, og for det andet vurderingen af ansøgernes egnethed til at beklæde stillingerne med henblik på at opstille en liste over egnede ansøgere. Det andet stadium af komitéens arbejde er, til forskel fra det første stadium, omgærdet med den fortrolighed, der er forbundet med en komités arbejde. De vurderinger af sammenlignende karakter, som komitéen foretager, afspejles i de karakterer, som den giver ansøgerne, og disse er udtryk for de vurderinger, der anlægges af de enkelte ansøgere. Når henses til den fortrolighed, der bør være forbundet med komitéens arbejde, udgør en meddelelse om de for de forskellige prøver opnåede karakterer følgelig en tilstrækkelig begrundelse af komitéens afgørelser.

(jf. præmis 63-66)

Henvisning til: Domstolen, 4. juli 1996, sag C-254/95, Parlamentet mod Innamorati, Sml. I, s. 3423, præmis 24, 25, 30 og 31 ; Domstolen, 14. juni 1972, sag 44/71, Marcato mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 105, præmis 20, org.réf.: Rec. s. 427; Domstolen, 4. december 1975, sag 37/72, Marcato mod Kommissionen, Sml. s. 361, præmis 19; Domstolen, 15. marts 1973, sag 31/75, Costacurta mod Kommissionen, Sml. s. 1563, præmis 28; Retten, 29. januar 1998, sag T-157/96, Affatato mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 41, og II, s. 97, præmis 33-35.
Sag T-93/01

A. Seisenbacher GmbH

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Voldgiftsbestemmelse — kontrakt vedrørende renoveringsarbejder på Kommissionens bygning i Kiev (Ukraine) — tillæg — kontraktparter«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 11. juni 2003 II-2119

Sammendrag af dom

Retspleje – søgsmål ved Retten i henbold til en voldgiftsbestemmelse – Kommissionen tilpligtet at betale en del af det restbeløb, der skyldes i henhold til en arbejdskontrakt, med tillag af morarenter

(Art. 238 EF)

Når Kommissionen er blevet tilpligtet at betale morarenter af et beløb, der skal erlægges i henhold til en kontrakt, der er underlagt Rettens kompetence i henhold til en voldgiftsbestemmelse, og når disse renter vedrører en periode, der er påbegyndt inden den 1. januar 1999, kan morarentesatsen fastsættes til 8% p.a. for perioden, der ligger forud for 1999, og for perioden fra og med 1999 skal rentesatsen beregnes på grundlag af Den Europæiske Centralbanks rentesats for de primære markedsoperationer, som var gældende i de forskellige faser af den pågældende periode, forhøjet med to procentpoint.

(jf. præmis 77 og 78 samt domskonkl. 2 )
Det følger allerede af ordlyden af vedtægtens artikel 82, at pensionerede tjenestemænd har krav på, at der på deres pension sker anvendelse af den justeringskoefficient, der er fastsat for det land, hvor de godtgør at være bosiddende. De justeringskoefficienter, der finder anvendelse, skal sikre alle forhenværende tjenestemænd ydelser med samme købekraft, uanset hvor de har bopæl, uagtet den omstændighed, at den udbetalte pension kan anvendes i et andet land end bopælslandet. Valget af bopælslandet som kriterium for de pensionsberettigedes levevilkår og købekraft er nemlig begrundet i, at begrebet bopæl som omhandlet i vedtægtens artikel 82 skal forstås som det sted, hvor den forhenværende tjenestemand faktisk har etableret midtpunktet for sine interesser, og dermed som det sted, hvor han anses for at bruge sine penge.

Begrebet bopæl henviser til det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser og forudsætter, uafhængigt af den tid, som personen har tilbragt på det ene eller andet lands område, ud over det fysiske ophold på et bestemt sted en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse af normale sociale relationer. Begrebet bopæl er særegent for Fællesskabernes offentlige tjeneste og er ikke nødvendigvis sammenfaldende med det indhold, der nationalt tillægges denne term.

(jf. præmis 70-72)

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1988, sag 284/97, Schäflein mod Kommissionen, Sml. s. 4475, præmis 9; Retten, 14. december 1995, sag T-285/94, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 291, og II, s. 889, præmis 46; Retten, 7. juli 1998, forenede sager T-238/95 — T-242/95, Mongelli m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 319, og II. s. 925, præmis 41-43; Retten, 3. maj 2001, sag T-60/00, Liaskou mod Rådet, Sml. Pers. IA. s. 107, og II, s. 489, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis; Retten, 18. september 2002, sag T-29/01, Puente Martin mod Kommissionen, Sml. Pers. IA. s. 157, og II, s. 833, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis.
En udvælgelseskomité skal, for at den kan anses for oprettet i overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser og artikel 3 i dennes bilag III, være sammensat således, at det sikres, at den kan foretage en objektiv bedømmelse af ansøgernes præstationer ved prøverne. De kompetencekrav, som stilles til medlemmerne af en udvælgelseskomite, varierer imidlertid efter hver udvælgelsesprøves særlige omstændigheder. Det følger heraf, at de krav vedrørende sprogkundskaber, der stilles til medlemmerne af en udvælgelseskomité, varierer efter, hvor vigtig beherskelsen af et sprog er i den stilling, som skal besættes.

Hvad angår en almindelig udvælgelsesprøve i kategori A, afholdt med henblik på ansættelse af fuldmægtige i lønklasse A7/A6 inden for området offentlig forvaltning, hvor formålet med den mundtlige prøve ikke er at prøve en ansøgers sprogkundskaber på dennes hovedsprog, men snarere dennes evne til at kommunikere på dette sprog i et multikulturelt miljø, skal der til denne prøve ikke nødvendigvis være et medlem af udvælgelseskomitéen eller en bisidder, som har samme hovedsprog som ansøgeren, da anvendelsen af tolkning udmærket ville kunne løse eventuelle forståelsesproblemer.

Den omstændighed, at andre ansøgere til udvælgelsesprøven - på grund af disses forskellige nationaliteter - har kunnet aflægge mundtlig prøve for en udvælgelseskomité med et medlem, som har samme hovedsprog som ansøgeren, er rent tilfældigt og ikke udtryk for, at man har villet begunstige disse ansøgere. Hvis udvælgelseskomitéen skulle være sammensat af et medlem eller en bisidder med samme hovedsprog som ansøgerne til en mundtlig prøve i en almindelig udvælgelsesprøve i kategori A, ville dette kunne bringe stabiliteten af udvælgelseskomitéens sammensætning, den ensartede anvendelse af bedømmelseskriterier på alle berørte ansøgere samt princippet om ansøgernes ligebehandling i fare.

(jf. præmis 28-31 og 33-35)

Henvisning til: Retten, 22. juni 1990. forenede sager T-32/89 og T-39/89, Marcopoulos mod Domstolen, Sml. II, s. 281, præmis 37; Retten. 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II. s. 407, præmis 105 og 106; Retten, 24. september 2002, sag T-113/01. Sabbag mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 41-43.
Bestemmelserne i vedtægtens artikel 5, stk. 1, hvorefter stillinger i kategori A er forbeholdt funktioner, der kræver en uddannelse på universitetsniveau, har til formål generelt at definere, hvilke mindstekrav der stilles til en tjenestemand i den pågældende lønklasse, og er ikke til hinder for, at der i meddelelsen om udvælgelsesprøven stilles strengere betingelser end de fastsatte mindstebetingelser.

Det forhold, at de kvalifikationsbeviser, som forelægges af ansøgerne ved en udvælgelsesprøve, bedømmes i henhold til retssystemet i den medlemsstat, i hvilken de har studeret, indebærer som sådan ingen forskelsbehandling mellem ansøgere, som er statsborgere i forskellige medlemsstater.

Når der i en meddelelse om en udvælgelsesprøve til en stilling i kategori A således stilles krav om, at ansøgeren som adgangsbetingelse til udvælgelsesprøven er i besiddelse af et eksamensbevis på universitetsniveau, der giver adgang til doktorgradstudier, kan udelukkelsen af ansøgere, der er i besiddelse af et eksamensbevis på universitetsniveau udstedt i en medlemsstat, og som kræver tre års studier, der ikke giver samme adgang, ikke udgøre en forskelsbehandling i forhold til indehavere af eksamensbeviser udstedt i en anden medlemsstat, der, i henhold til dennes lovgivning, giver adgang til doktorgradstudier, selv om dette eksamensbevis opnås efter samme antal års studier.

Et krav om et eksamensbevis, der giver adgang til doktorgradstudier, er derfor ikke usagligt henset til vedtægtens artikel 27, hvorefter målet med ansættelsen består i at sikre institutionen udvælgelsesn af de højest kvalificerede tjenestemænd.

(jf. præmis 31-36)

Henvisningtil: Retten, 11. februar 1992, sag T-16/90, Panagiotopouloumod Parlamentet, Sml. II, s. 89, præmis 55; Retten, 9. december 1999, sag T-299/97. Alonso Morales mod Kommissionen. Sml. Pers. IA. s. 249, og II, s. 1227.
RETTENS DOM (én enkelt dommer)

7. maj 2003

Sag T-278/01

Eric den Hamer

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelsesrapport — annullationssøgsmål — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-665

Angående:

For det første en påstand om annullation af afgørelsen om vedtagelse af sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1995/1997 og for det andet om, at Kommissionen tilpligtes at godtgøre den skade, der er forvoldt sagsøgeren navnlig ved den sene udarbejdelse af denne rapport.

Udfald:

Kommissionen betaler sagsøgeren et beløb på 3000 EUR. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Kun under særlige omstændigheder kan en bedømmelsesrapport annulleres alene på grund af forsinket udarbejdelse. Selv om en forsinkelse med hensyn til udarbejdelsen af en bedømmelsesrapport kan give ret til godtgørelse til fordel for den berørte tjenestemand, kan forsinkelsen ikke påvirke gyldigheden af bedømmelsesrapporten og derfor ikke danne grundlag for en annulation af denne. (jf. præmis 32) Henvisning til: Retten, 6. november 1997. sag T-15/96, Liao mod Rådet. Sml. Pers. IA. s. 329. og II. s. 897, præmis 34 og 35 og den deri nævnte retspraksis.

Bedømmerne har et særdeles vidt skøn ved deres vurdering af de bedømte personers arbejde. Bortset fra åbenbare faktiske vildfarelser eller magtfordrejning tilkommer det ikke Retten at efterprøve rigtigheden af forvaltningens bedømmelse af en tjenestemands faglige egnethed, når bedømmelsen indebærer vanskelige, værdiladede vurderinger, der ifølge selve deres beskaffenhed ikke kan efterprøves objektivt. (jf. præmis 58) Henvisning til: Retten. 12. juni 2002. sag T-187/01, Mellone mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 81, og II, s. 389, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis.

Den omstændighed, at der som følge af en administrationsfejl ikke foreligger en bedømmelsesrapport i tjenestemandens personlige aktmappe, kan udgøre en ikke-økonomisk skade, der giver ret til godtgørelse, såfremt hans karriere eventuelt er blevet påvirket, eller hvis der hos ham er opstået en uvished eller usikkerhed med hensyn til hans faglige fremtid. (jf. præmis 82) Henvisning til: Retten. 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96. W mod Kommissionen. Sml. Pers. IA. s. 239. og II. s. 745, præmis 233.

Med hensyn til formuleringen af vedtægtens artikel 43 fremgår det af retspraksis, at Kommissionen har en rimelig frist til at udfærdige bedømmelsesrapporten for sine tjenestemænd. Denne retspraksis finder ikke anvendelse, når bestemmelser, der er bindende for Kommissionen, fastsætter præcise frister for bedømmelsesprocedurens forløb. (jf. præmis 88)
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

21. januar 2004

Sag T-328/01

Tony Robinson

mod

Europa-Parlamentet

»Midlertidigt ansat — forfremmelse til lønklasse A3 — ansatte i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-23

Angående:

Påstand om annullation af afgørelsen truffet af bestyrelsen for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i Europa-Parlamentet på dens møde den 6. og 7. marts 2001 om at forfremme to ansatte til lønklasse A3 og påstand om erstatning for det tab, sagsøgeren har lidt som følge af denne forfremmelse.

Udfald:

Afgørelsen fra bestyrelsen for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe under Europa-Parlamentet, truffet på dens møde den 6. og 7. marts 2001, om at forfremme F. og M. til lønklasse A3 med virkning fra den 1. marts 2001 annulleres. Parlamentet betaler sagens omkostninger.

Sammendrag
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – samstemmende vilje til at indrette en adfærd på markedet – opfordring fra en fabrikant til konkurrencestridig adfærd rettet til de forhandlere, som har underskrevet en forhandlerkontrakt i overensstemmelse med konkurrenceretten – kan ikke antages i fravær af bevis for accept fra forhandlerne

(Art. 81, stk. 1, EF)

Begrebet aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand forudsætter, at mindst to parter har en samstemmende vilje, således at en beslutning truffet af en virksomhed, der udgør en ensidig adfærd, ikke falder ind under det i artiklen fastsatte forbud, såfremt beslutningen ikke i det mindste stiltiende accepteres af en anden virksomhed.

Kommissionen er derfor ikke berettiget til at lægge til grund, at den tilsyneladende ensidige adfærd, som en fabrikant følger i sin forretningsforbindelse med sine sælgere, reelt udgør en aftale mellem virksomheder i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, medmindre den har godtgjort, at der foreligger et udtrykkeligt eller stiltiende samtykke fra de andre medkontrahenter til fabrikantens handlemåde.

Herved kan det vel udmærket tænkes, at en aftalemæssig udvikling af en ifølge konkurrenceretten retmæssig forhandleraftale kan antages at være blevet accepteret på forhånd af forhandlerne på tidspunktet for underskrivelsen af en lovlig forhandleraftale, der enten er forudset i aftalen eller er en udvikling, som forhandlerne, henset til handelssædvane eller retsregler, ikke kan modsætte sig. Derimod kan det ikke godtages, at en ulovlig aftalemæssig udvikling af samme forhandlerkontrakt, såsom den af fabrikanten rettede opfordring til forhandlerne om at ophøre med rabattildeling, kan betragtes som accepteret på forhånd på tidspunktet for underskrivelsen af denne lovlige kontrakt. I sidstnævnte tilfælde kan et samtykke til en ulovlig aftalemæssig udvikling, der ønskes af fabrikanten, ikke foreligge, før forhandleren har viden om denne udvikling.

Sammendrag

(jf. præmis 30-36 og 45)