Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – anvendelsesområde – tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der anvendes på færger, som sejler mellem to havne, der befinder sig inden for én og samme medlemsstat – omfattet

(Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 3, stk. 1)

2. Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« – anvendelsesområde – tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der angiver deres varighed, men ikke tidspunktet for udløbet af dem – omfattet

(Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 3, stk. 1)

3. Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – national lovgivning, der kun anser de kontrakter for sammenhængende, der er adskilt af en periode på mindre end eller lig med 60 dage – lovlig – efterprøvelse tilkommer den nationale ret – rækkevidde

(Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 5)

Sammendrag

1. Rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som fremgår af bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den finder anvendelse på arbejdstagere, der som sømænd på grundlag af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er forhyret på færger, der sejler mellem to havne, der befinder sig inden for én og samme medlemsstat.

Det fremgår nemlig af selve ordlyden af rammeaftalens § 2, stk. 1, at dens anvendelsesområde er defineret bredt. Desuden omfatter definitionen af begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i rammeaftalens § 3, nr. 1), alle arbejdstagere uden nogen sondring under hensyn til, om den pågældende arbejdsgiver henhører under den offentlige eller private sektor. Rammeaftalen finder således anvendelse på alle arbejdstagere, der præsterer en arbejdsydelse mod vederlag inden for rammerne af et tidsbegrænset arbejdsforhold, der knytter dem til deres arbejdsgiver.

Rammeaftalens anvendelsesområde er ganske vist ikke uden grænser. Det fremgår således af ordlyden af rammeaftalens § 2, stk. 1, at definitionen af ansættelseskontrakter og ‑forhold, i forhold til hvilke denne rammeaftale finder anvendelse, ikke er fastsat i denne eller i EU-retten, men i national lovgivning og/eller praksis, forudsat at definitionen af disse begreber ikke medfører en vilkårlig udelukkelse af en personkategori fra den beskyttelse, som rammeaftalen giver.

Denne konklusion underbygges af indholdet af rammeaftalens § 5, stk. 1, hvoraf det fremgår, at det i overensstemmelse med tredje afsnit i rammeaftalens indledning og punkt 8 og 10 i de generelle betragtninger er i forbindelse med denne rammeaftales gennemførelse, at medlemsstaterne, for så vidt som det er objektivt begrundet, kan tage hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere.

(jf. præmis 28-31, 39 og 40 samt domskonkl. 1)

2. Bestemmelserne i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som fremgår af bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter skal angive deres varighed, men ikke tidspunktet for udløbet af dem.

Rammeaftalen har ikke til formål at harmonisere alle nationale retsregler om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, idet den udelukkende ved at fastsætte generelle principper og minimumskrav tilsigter at fastsætte en generel ramme, som skal sikre ligebehandling for personer med tidsbegrænset ansættelse, ved at de beskyttes mod forskelsbehandling, og at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold. Rammeaftalen indeholder ikke nogen bestemmelse vedrørende de formelle oplysninger, der bør fremgå af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.

Som det klart fremgår af overskriften for og ordlyden af rammeaftalens § 3, nr. 1), begrænser denne bestemmelse sig til at definere begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« og i den forbindelse angive det karakteristiske element for en tidsbegrænset kontrakt, nemlig den omstændighed, at udløbet af en sådan kontrakt er fastlagt ud fra »objektive kriterier, såsom en bestemt dato, fuldførelsen af en bestemt opgave eller indtrædelsen af en bestemt begivenhed«. Derimod pålægger denne bestemmelse ikke medlemsstaterne nogen forpligtelse for så vidt angår de regler i intern ret, der anvendes i forbindelse med indgåelsen af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.

(jf. præmis 44-46 og 48 samt domskonkl. 2)

3. § 5 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som fremgår af bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter kun kan konverteres til tidsubegrænsede ansættelsesforhold i det tilfælde, hvor den pågældende arbejdstager på grundlag af sådanne kontrakter har været ansat i en sammenhængende periode på mere end et år hos den samme arbejdsgiver, idet ansættelsesforholdet anses for sammenhængende, når de tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er adskilt af en periode på mindre end eller lig med 60 dage.

Rammeaftalens § 5, stk. 1, pålægger således medlemsstaterne med henblik på at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold effektivt og bindende at vedtage en eller flere af de foranstaltninger, der opregnes i bestemmelsen, når der ikke er fastsat tilsvarende retsregler i national ret. De tre foranstaltninger, der opregnes i § 5, stk. 1, litra a)-c), vedrører henholdsvis objektive omstændigheder, der kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold, den maksimale samlede varighed af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold og antallet af gange, sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold kan fornys.

Rammeaftalen pålægger imidlertid ikke medlemsstaterne at vedtage en retsregel, der kræver, at den første eller den eneste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt altid skal være begrundet i en objektiv omstændighed. Medlemsstaterne råder over en skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, da de har valget mellem at benytte sig af en eller flere af de foranstaltninger, der er opregnet i § 5, stk. 1, litra a)-c), eller at opretholde allerede eksisterende foranstaltninger, hvorved der tages hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere.

Endvidere foreskriver rammeaftalen ikke en generel forpligtelse for medlemsstaterne til at fastsætte, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter skal konverteres til en tidsubegrænset kontrakt. Rammeaftalens § 5, stk. 2, overlader det nemlig i princippet til medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for, hvornår tidsbegrænsede kontrakter og ansættelsesforhold skal anses for tidsubegrænsede kontrakter eller ansættelsesforhold. Det følger heraf, at rammeaftalen ikke foreskriver betingelserne for at gøre brug af tidsubegrænsede kontrakter.

Det påhviler imidlertid den nationale ret at efterprøve, at betingelserne for anvendelse og den effektive gennemførelse af denne lovgivning udgør en passende foranstaltning til at forhindre og sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold. Det tilkommer navnlig den nationale ret at sikre sig, at den maksimale varighed på et år som fastsat i den omhandlede nationale lovgivning beregnes på en måde, der ikke medfører en væsentlig forringelse af effektiviteten af forebyggelsen mod og sanktionen for misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Dette kunne være tilfældet, hvis denne maksimale varighed blev beregnet – ikke ud fra antallet af arbejdsdage, der er omfattet af disse ansættelseskontrakter, men ud fra antallet af dage, hvor den berørte arbejdstager faktisk har arbejdet – når disse dage f.eks. på grund af kun få sejladser udgør et klart mindre antal end de førstnævnte dage.

(jf. præmis 56, 57, 59, 65, 73 og 74 samt domskonkl. 3)