ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Aleksandrs Ranks og Jurijs Vasiļevičs samt Kommissionen har anført i deres indlæg, at reglen om udtømmelse af spredningsrettigheden giver mulighed for videresalg af en kopi af en edb-program, der er lagret på et fysisk medium, der ikke er det originale, i det tilfælde hvor det originale fysiske medium er blevet beskadiget, forudsat at de betingelser, som Domstolen opstillede i dom af 3. juli 2012, UsedSoft (C-128/11, EU:C2012:407), er opfyldt. Ifølge disse betingelser skal den første erhverver af kopien af et edb-program, der er lagret på det originale fysiske medium, have en licens til ubegrænset brug af dette program og gøre enhver kopi af dette program, der er i hans besiddelse, ubrugelig fra tidspunktet for dennes videresalg. Fremstillingen af en kopi af et edb-program på et fysisk medium, der ikke er det originale, er i et sådan tilfælde tilladt i henhold til de undtagelser fra enerettighederne til reproduktion, der er nævnt i dette direktivs artikel 5, stk. 1 og 2.
32

Herved bemærkes for det første, at Domstolen i præmis 12 i dom af 13. juli 1995, Danværn Production (C-341/93, EU:C:1995:239), allerede har fortolket begrebet »modkrav« i artikel 6, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 således, at det i det væsentlige udgør et selvstændigt krav med det formål at få sagsøgeren dømt, at det eventuelt kan vedrøre et større beløb end det, som sagsøgeren har gjort krav på, og at det kan fremmes, selv om sagsøgeren ikke får medhold i sit krav.
51

Henset til de ovenstående betragtninger skal det femte spørgsmål besvares med, at for det tilfælde, at den fælles standardsatsordning for landbrugere principielt er udelukket for civilretlige selskaber som de i hovedsagen omhandlede, da gælder denne udelukkelse for en periode forud for den dato, hvor den vurdering, som ligger til grund herfor, er foretaget, under forbehold af, at den nævnte vurdering sker inden for forældelsesfristen for skattemyndighedernes handlemuligheder, og at virkningerne heraf ikke tillægges tilbagevirkende kraft fra et tidspunkt forud for det tidspunkt, hvor de retlige eller faktiske omstændigheder, som ligger til grund herfor, har fundet sted.
36

Henset til samtlige de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at inden for transport af varer ad indre vandveje skal artikel 1, litra b), i direktiv 96/75, for så vidt som »fragtfører« heri defineres som en ejer eller befragter af et eller flere indlandsfartøjer, og dette direktivs artikel 2, for så vidt som denne bestemmer, at aftaler på dette område indgås frit mellem de berørte parter, fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser som dem, der finder anvendelse i tvisten i hovedsagen, som tillader en person, som ikke opfylder denne definition, at indgå en transportaftale i egenskab af fragtfører.
14

Henset til dette sidstnævnte anbringende, som Tecnoedi Costruzioni har fremsat, er det den forelæggende rets opfattelse, at Domstolen skal forelægges et præjudicielt spørgsmål. Under henvisning til dom af 15.5.2008, SECAP og Santorso (C-147/06 og C-148/06, EU:C:2008:277), har den forelæggende ret anført, at den nationale ordning overlader det til de ordregivende myndigheder at råde over en uindskrænket skønsmargen, og at de i udbudsbekendtgørelsen kan fastlægge reglen om automatisk udelukkelse af unormalt lave bud, selv om kontraktværdien næsten når den i henhold til de EU-retlige bestemmelser fastsatte tærskelværdi, og endvidere selv om antallet af antagne bud er ringe, nemlig ti eller flere, uden at tage højde for alle konkrete elementer, hvoraf man kan udlede, om der foreligger en klar grænseoverskridende interesse.
2)

Skal de nævnte artikler fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaten kan anvende princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af mildere straffe (in mitius) over for personer, der inden den 1. januar 2007 (eller en anden senere dato, hvor traktaten opnåede fuld virkning), dvs. det tidspunkt, hvor Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske Union fik virkning, overtrådte artikel 12 i lovdekret nr. 286/1998 ved at have ydet bistand til indvandring af rumænske statsborgere, hvilket fra den 1. januar 2007 ikke længere betragtes som en lovovertrædelse?«
12

Samme lovs artikel R-74-1 fastsætter følgende: »En udstationeret tjenestemand, som nævnt i artikel 46b i lov nr. 84-16 af 11. januar 1984 som ændret om vedtægtsmæssige bestemmelser for den offentlige forvaltning, kan anmode om at betale til ordningen efter loven om pension til civile og militære tjenestemænd inden for en frist på fire måneder at regne fra den dato, hvor afgørelsen om udstationering eller fornyelsen heraf er meddelt den pågældende. Anmodningen fremsættes skriftligt til den myndighed, som tjenestemanden er udstationeret til. En tjenestemand, som har givet samtykke til det i første afsnit fastsatte alternativ, er pligtig at betale det i artikel L. 61, 2°, nævnte bidrag til den regnskabsansvarlige, som er udpeget ved dekret af finansministeren, i henhold til de ved dekret fastsatte nærmere bestemmelser herfor. Manglende overholdelse af denne betalingsforpligtelse medfører, at tjenestemandens tilslutning til nærværende ordning suspenderes. En tjenestemand, som inden for den foreskrevne frist ikke har udøvet sin valgmulighed, anses for at have givet afkald på muligheden for at betale til ordningen efter loven om pension til civile og militære tjenestemænd. I tilfælde af fornyelse af en udstationering videreføres det valg, som tjenestemanden har tilkendegivet for den foregående udstationeringsperiode, stiltiende, medmindre han inden for den i nærværende artikels stk. 1 fastsatte frist giver meddelelse om valg af det modsatte alternativ.«
37

For så vidt som muligheden for at drage fordel af denne fritagelse er betinget af plasmaets anvendelse til en bestemt type virksomhed af almen interesse, kan den omstændighed, at et plasma bestemt til industriel anvendelse teoretisk kan gøres til genstand for direkte behandlingsformål, selv hvis en sådan mulighed antages at foreligge, ikke medføre, at plasmaet skal drage fordel af fritagelsesordningen, der er fastsat med henblik på alene at begrænse omkostningerne for det plasma, der faktisk er beregnet direkte til behandlingsformål.
47

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første spørgsmål skal besvares med, at artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 469/2009 skal fortolkes således, at den finder anvendelse på et supplerende beskyttelsescertifikat vedrørende et bestemt lægemiddel, der er udstedt af en medlemsstat inden dennes tiltrædelse af Unionen. I det omfang dette lægemiddel inden for EØS har været genstand for en tilladelse til markedsføring, der er udstedt tidligere end den, der er blevet udstedt i nævnte medlemsstat, og i givet fald ved dennes tiltrædelse af Unionen, skal der alene tages hensyn til denne førstnævnte tilladelse til markedsføring med henblik på fastlæggelsen af gyldighedsperioden for nævnte supplerende beskyttelsescertifikat.
28

For det fjerde har appellanten kritiseret Retten for at have forkastet klagepunktet om, at der ikke fandtes alternative former til gengivelsen af det nævnte varemærke, som kunne opfylde den samme tekniske funktion som dette. Under alle omstændigheder udelukker tilstedeværelsen af alternative former ikke anvendelsen af den nævnte artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii). Hvad særligt angår de sorte linjer, der inddeler terningens sider, har appellanten anført, at det ganske vist ville være muligt at fremstille en magisk terning, der ikke indeholder disse bestanddele, men en sådan terning ville på grund af dens grad af lighed fortsat være beskyttet af det anfægtede varemærke. Under disse omstændigheder underkendte Retten den offentlige interesse, der ligger til grund for denne bestemmelse, der består i at forhindre indførelsen af et permanent monopol på tekniske løsninger.
4

Artikel 3, nr. 1), i direktiv 94/62 bestemmer følgende: »I dette direktiv forstås ved: 1) »emballage«: alle produkter af hvilken som helst art og materiale, som anvendes til pakning, beskyttelse, håndtering, levering fra producenten til brugeren eller forbrugeren og præsentation af varer, det være sig råvarer eller forarbejdede varer. Alle engangsartikler, der anvendes til samme formål, skal tilsvarende betragtes som emballage. Emballage omfatter kun: a) »salgsemballage eller primæremballage«, dvs. emballage udformet på en sådan måde, at den på salgsstedet udgør en salgsenhed for den endelige bruger eller forbruger b) »multipak eller sekundær emballage«, dvs. emballage udformet på en sådan måde, at den på salgsstedet udgør en samling af et vist antal salgsenheder, uanset om den sælges som sådan til den endelige bruger eller forbruger, eller om den kun bruges til at fylde hylderne på salgsstedet; den kan fjernes fra varen, uden at dette ændrer varens egenskaber c) »transportemballage eller tertiær emballage«, dvs. emballage udformet på en sådan måde, at håndtering og transport af et antal salgsenheder eller multipak-emballager gøres lettere, så skader forårsaget af fysisk håndtering eller transport kan undgås. Transportemballage omfatter ikke vej-, jernbane-, skibs- og luftfragtcontainere. Definitionen på »emballage« baseres yderligere på nedenstående kriterier. Eksemplerne i bilag I illustrerer anvendelsen af disse kriterier. i) Artikler betragtes som emballage, hvis de lever op til ovennævnte definition uden hensyntagen til andre funktioner, som emballagen også måtte have, medmindre artiklen udgør en integrerende del af et varigt produkt, som er nødvendig for at indeholde, støtte eller bevare dette produkt i hele dets levetid, og alle elementer er bestemt til anvendelse, forbrug eller bortskaffelse sammen. ii) Artikler, der er udformet og beregnet til at blive påfyldt på salgsstedet, og engangsartikler, der sælges påfyldt, eller som er udformet og beregnet på at blive påfyldt på salgsstedet, betragtes som emballage, forudsat at de opfylder en emballagefunktion. iii) Emballagekomponenter og hjælpeelementer, der er integreret i emballagen, betragtes som en del af den emballage, de er integreret i. Hjælpeelementer, der er vedhængt produktet direkte eller på anden måde anbragt på produktet, og som opfylder en emballagefunktion, betragtes som emballage, medmindre de udgør en integrerende del af dette produkt, og alle elementer er bestemt til forbrug eller bortskaffelse sammen. Kommissionen behandler efter behov og reviderer, om nødvendigt, efter proceduren i artikel 21, de illustrative eksempler med henblik på definition af emballage, som omhandlet i bilag I. Behandlingen af følgende artikler prioriteres: CD- og video-omslag, urtepotter, rør og ruller, hvorom fleksibelt materiale er spolet, release paper til selvklæbende etiketter og indpaknings- og gavepapir […]«
Artikel 3 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »International kompetence« bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

[…]«
Samme konventions artikel 9 med overskriften »Adgang til klage og domstolsprøvelse« bestemmer følgende i stk. 2-4:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket,

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder, forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor, sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1 skal procedurerne, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3 ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre. Afgørelser efter denne artikel skal være skriftlige eller registreres på skrift. Domstolsafgørelser og, når det er muligt, andre organers afgørelser skal være offentligt tilgængelige.«
44

Det tilkommer den kompetente nationale ret at undersøge, om en erhvervsdrivende i en situation som den i hovedsagen omhandlede kan anses for »sælger« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44, når han ikke behørigt har informeret forbrugeren om, at han ikke er ejer af den solgte vare, hvilket indebærer, at den kompetente nationale ret skal tage hensyn til alle sagens omstændigheder (jf. analogt dom af 4.6.2015, Faber, C-497/13, EU:C:2015:357, præmis 38 og 39). I denne forbindelse kan omfanget af mellemmandens deltagelse og indsats i forbindelse med salget, omstændighederne omkring varens præsentation over for forbrugeren og sidstnævntes adfærd være relevante med henblik på at afgøre, om forbrugeren burde have forstået, at mellemmanden handlede for en privatpersons regning.
Lovens section 7 bestemmer:

»(1) Med forbehold af subsections (2) og (4) kan ministeren udarbejde forslag til et påbud, hvorved det foreslås, at et relevant institut pålægges at foretage (inden for et bestemt tidsrum) eller at undlade at foretage (inden for et bestemt tidsrum) enhver handling eller række af handlinger, som sammen tilsigter at opnå et specifikt formål, herunder navnlig, og uden at begrænse det generelle i det ovenstående, en eller flere af de følgende:

(a) uanset lovmæssige eller kontraktuelle fortegningsrettigheder […] udstede aktier til ministeren eller til en anden person udpeget af ministeren på de vilkår, som ministeren anfører i forslaget til påbud, til den værdi, som ministeren fastsætter

[…]

(c) forhøje det pågældende instituts tilladte aktiekapital (herunder indføre nye aktieklasser) med henblik på at give det mulighed for at udstede aktier til ministeren eller til en anden af ministeren udpeget person

(d) ændre det pågældende instituts stiftelsesoverenskomst og vedtægter […]

[…]

(2) Ministeren kan kun udarbejde et forslag til påbud, hvis ministeren efter at have hørt [Centralbankens] direktør er af den opfattelse, at et påbud i overensstemmelse med forslaget til påbud er nødvendigt for at sikre opfyldelsen af et af lovens formål, som er angivet i forslaget til påbud.

[…]«
56

Efter i denne doms præmis 26 og 27 at have anført retspraksis på området, konstaterede Retten i den nævnte doms præmis 28, at EUIPO for så vidt angår de varer, for hvilke kontorets Første Appelkammer tog indsigelsen til følge, uden at BSH havde anfægtet dette, havde konstateret, for det første, at de omhandlede varer delvis var af samme art, delvis af lignende art, og for det andet at de omtvistede tegn lignede hinanden. Den anførte, at den kumulative virkning af disse konstateringer under alle omstændigheder var tilstrækkelig til, at det kunne konkluderes, at der forelå en risiko for forveksling, selv hvis de ældre nationale varemærkers særpræg blev anset for at være svagt.
73

Forpligtelsen til at råde over personale med tekniske kvalifikationer, egnede og tilstrækkelige lokaler og egnet og tilstrækkeligt udstyr, der opfylder de krav, der i den pågældende medlemsstat stilles til oplagring og håndtering af veterinærlægemidlerne som omhandlet i nævnte artikel 65, stk. 2, kan ikke pålægges opdrættere, der parallelimporterer lægemidler til brug for eget opdræt, inden for rammerne af proceduren for meddelelse af en markedsføringstilladelse. Samme artikel 65, stk. 2, vedrører nemlig specifikt erhvervsdrivende, der ønsker at opnå en tilladelse til engrosforhandling af veterinærlægemidler, og fastsætter forpligtelser vedrørende personale, lokaler og udstyr, som er nødvendige for at kunne foretage denne form for forhandling. Inden for rammerne af deres landbrugsvirksomhed udøver nævnte opdrættere imidlertid ingen engrosforhandling af de veterinærlægemidler, som de indfører. Det følger heraf, at det går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre målet om beskyttelse af menneskers og dyrs sundhed, at pålægge samme opdrættere forpligtelser, der tager sigte på at opstille rammer og regler for udøvelsen af engrosforhandling af veterinærlægemidler.
47

For så vidt angår den omstændighed, at anordningen af 13. februar 2014 ikke definerer en ramme, der er tilstrækkeligt fuldstændig for så vidt angår vindmøllesektoren, skal det bemærkes, at undersøgelsen af de kriterier, der er fastsat i artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/42 med henblik på at afgøre, om en anordning som den i hovedsagen omhandlede kan henhøre under det nævnte begreb, navnlig skal foretages i lyset af dette direktivs formål, der, således som det fremgår af nærværende doms præmis 39, består i at gennemføre en miljøvurdering af de afgørelser, som kan få væsentlig indvirkning på miljøet.
8

Artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen«, har følgende ordlyd: »1. Undtagelsesvis kan en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste: a) udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 4, eller b) anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5. 2. Stk. 1 finder anvendelse: a) på anmodning af en af parterne b) af rettens egen drift, eller c) på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, jf. stk. 3. Henvisningen kan dog kun finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed. 3. Barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i stk. 1: a) hvis barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, efter at sagen er anlagt ved den i stk. 1 omhandlede ret b) hvis barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat c) hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat d) hvis en indehaver af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, eller e) hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover. 4. Den ret i den første medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, fastsætter et tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1. Er sagen ikke anlagt inden udløbet af dette tidsrum, fortsætter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 5. Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 6. Ved anvendelsen af denne artikel arbejder retterne sammen, enten direkte eller gennem de centralmyndigheder, der er udpeget i medfør af artikel 53.«
19

Kommissionen har gjort gældende, at § 6, stk. 4, i SprengV underkaster samtlige producenter og importører af pyrotekniske artikler den omtvistede anmeldelsesprocedure, der udgør en forudsætning for deres adgang til markedet og således et indgreb i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2007/23. Selv om denne nationale bestemmelse ikke opstiller et krav om overholdelse af materielle krav, forpligter den samtlige producenter og importører til at anmelde alle deres pyrotekniske artikler, uanset om disse har været genstand for et bemyndiget organs kontrol under hensyntagen til de væsentlige krav i direktiv 2007/23, til at betale et gebyr, til at afvente tildelingen af et identifikationsnummer og til i givet fald at acceptere ændringer i disse artiklers brugsanvisninger, inden de kan markedsføre dem på tysk område.
53

Når underentreprise påtænkes inden for rammerne af forvaltning og levering af offentlig personbefordring med bus, giver artikel 4, stk. 7, andet punktum, i forordning nr. 1370/2007 endvidere ikke mulighed for at give den pågældende kontrakt i fuld underentreprise, eftersom det i denne bestemmelse fastsættes, at den operatør, der har fået til opgave at forvalte og levere denne tjeneste, er forpligtet til selv at udføre en væsentlig del heraf. Kun såfremt en kontrakt om offentlig trafikbetjening på samme tid vedrører udformning, tilrettelæggelse og udførelse af offentlig personbefordring, kan leveringen af de pågældende ydelser i medfør af denne forordnings artikel 4, stk. 7, tredje punktum, gives i fuld underentreprise.