DOMSTOLENS DOM AF 18. APRIL 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN HELLENSKE REPUBLIK. - ALKOHOLHOLDIGE DRIKKEVARER - DIFFERENTIERET AFGIFTSORDNING. - SAG C-230/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-01909



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Fiskale bestemmelser - interne afgifter - ordning med differentierede afgiftssatser for alkoholholdige drikkevarer - lignende eller konkurrerende produkter - bedoemmelseskriterier - forbrugsvaner uden betydning - den haardest afgiftsbelagte kategori omfatter naesten kun indfoerte varer - ulovligt afgiftssystem

(EOEF-Traktaten, art. 95)

Sammendrag

En medlemsstat undlader at opfylde sine forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 95, saafremt den paa alkoholholdige drikkevarer anvender en ordning med differentierede momssatser, der er udformet paa en saadan maade, at den samlede indenlandske produktion omfattes af den fordelagtigste afgiftskategori, mens indfoerte drikkevarer, for hvilke der ikke eksisterer nogen indenlandsk produktion, med ganske faa undtagelser er omfattet af den haardest afgiftsbelagte kategori.

Med hensyn til ovennaevnte artikel findes der mellem alkoholholdige drikkevarer enten en lighed eller faelles traek, som er tilstraekkeligt fremtraedende til, at det kan antages, at der bestaar et i hvert fald delvist eller potentielt konkurrenceforhold.

For saa vidt angaar graden af substituerbarhed mellem drikkevarer, er det uden betydning, at drikkevarer, som er omfattet af den fordelagtigste afgiftskategori, er genstand for et stort folkeligt forbrug, mens drikkevarer, som er haardest afgiftsbelagt, af forbrugeren anses for luksusvarer. Bedoemmelsen af, i hvilket omfang drikkevarer kan substituere hinanden, kan ikke begraenses til forbrugsvanerne i én medlemsstat eller et bestemt omraade. Disse vaner, som i hoej grad er foranderlige efter tid og sted, kan nemlig ikke betragtes som uforanderlige kendsgerninger; en medlemsstats afgiftspolitik maa ikke anvendes til at fastlaase givne forbrugsvaner med henblik paa at fastholde en fordel, som de indenlandske virksomheder, der tilfredsstiller behovet, har opnaaet.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. juli 1989 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 95, ved paa alkoholholdige drikkevarer at anvende en ordning med differentierede momssatser (herefter benaevnt moms) til skade for indfoerte drikkevarer, som ikke fremstilles i Graekenland.

2 Artikel 1, stk. 1, i lov nr. 1676 af 1986 (FEK nr. 125/A af 29.12.1986), som supplerer og aendrer lov nr. 1642 af 1986 (FEK nr. 204/A af 21.8.1986), hvorved Den Hellenske Republik indfoerte en mervaerdiafgiftsordning, bestemmer, at den sats, der skal anvendes paa levering af goder, levering af tjenesteydelser og indfoersler af goder, er 18 %. Denne sats blev nedsat til 16 % ved artikel 4 i administrativt cirkulaere nr. R 8499/4941 af 28. december 1987. Artikel 1, stk. 2, i lov nr. 1676 foreskriver en forhoejet sats paa 36 % for de goder og tjenesteydelser, der er opregnet i bilag III til lov nr. 1642.

3 Blandt de i dette bilag opregnede varer er anfoert visse alkoholholdige drikkevarer, nemlig whisky, gin, vodka, rom, tequila, arrak og tafia, som ifoelge Kommissionen ikke fremstilles i Graekenland, mens de alkoholholdige drikkevarer, der i det vaesentlige fremstilles i Graekenland, saasom ouzo, brandy og likoer, er undergivet en almindelig sats paa 16 %.

4 Vedroerende den nationale lovgivning og retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

5 Kommissionen har gjort gaeldende, at alle alkoholholdige drikkevarer skal anses for lignende varer efter Traktatens artikel 95, stk. 1, eller, saafremt der foreligger et delvist eller potentielt konkurrenceforhold, i det mindste efter artikel 95, stk. 2. Det kan ikke betragtes som foreneligt med det i denne bestemmelse fastsatte forbud mod forskelsbehandling, at der foretages en forhoejelse af momssatsen, der, eftersom der ikke eksisterer nogen indenlandsk produktion af de drikkevarer, den finder anvendelse paa, kun rammer indfoerte varer.

6 Den Hellenske Republik har gjort gaeldende, at de for alkoholholdige drikkevarer gaeldende momssatser er blevet fastsat paa grundlag af objektive kriterier, saasom forbrugssaedvaner og drikkevarernes saerlige egenskaber, uden at der sondres mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte varer. Den Hellenske Republik mener, at ikke alle alkoholholdige drikkevarer kan anses for lignende varer. Ouzo er saaledes den traditionelle graeske drikkevare, som er genstand for et stort folkeligt forbrug, mens whisky af forbrugeren anses for en luksusvare, og det er derfor logisk, at den person, som kan tillade sig at koebe en saadan drikkevare, skal baere en hoejere momssats. Ouzo er endvidere en af de drikkevarer, der er paalagt den laveste sats for importerede drikkevarer, saasom brandy og visse likoerer, der er genstand for et stort folkeligt forbrug.

7 Det bemaerkes, at artikel 95 forbyder medlemsstaterne at paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er hoejere end de afgifter, der paalaegges lignende indenlandske varer, eller interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.

8 Som Domstolen allerede har fastslaaet (domme af 27.2.1980, sag 168/78, Kommissionen mod Frankrig, sag 169/78, Kommissionen mod Italien, og sag 171/78, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 347, 385 og 447, samt af 15.3.1983, sag 319/81, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 601), findes der blandt alle alkoholholdige drikkevarer et ubestemt antal drikkevarer, der kan betragtes som lignende varer, jf. artikel 95, stk. 1, og selv i de tilfaelde, hvor det ikke er muligt at fastslaa en tilstraekkelig grad af lighed mellem de paagaeldende varer, har alle disse former for alkoholholdige drikkevarer dog faelles traek, som er tilstraekkeligt fremtraedende til, at det kan antages, at der bestaar et i hvert fald delvist eller potentielt konkurrenceforhold.

9 Den omstaendighed, at ouzo betragtes som en traditionel graesk drikkevare, der er genstand for et stort folkeligt forbrug, mens whisky af forbrugeren anses for en luksusvare, er herved uden betydning. Domstolen har bl.a. i dommen af 27. februar 1980 (sag 170/78, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 417), udtalt, at bedoemmelsen af, i hvilket omfang drikkevarer kan substituere hinanden, ikke kan begraenses til forbrugsvanerne i en medlemsstat eller i et bestemt omraade. Disse vaner, som i hoej grad er foranderlige efter tid og sted, kan nemlig ikke betragtes som uforanderlige kendsgerninger; en medlemsstats afgiftspolitik maa foelgelig ikke medvirke til at fastlaase givne forbrugsvaner med henblik paa at fastholde en fordel, som de indenlandske virksomheder, der tilfredsstiller behovet, har opnaaet.

10 Den graeske afgiftsordning indeholder umiskendelige diskriminerende eller beskyttende traek. Selv om der ikke ifoelge ordningen formelt sondres med hensyn til produkternes oprindelse, er ordningen udformet paa en saadan maade, at den samlede indenlandske produktion af alkoholholdige drikkevarer omfattes af den fordelagtigste afgiftskategori. Disse karakteristiske traek ved ordningen aendres ikke af, at smaa maengder indfoerte alkoholholdige drikkevarer er omfattet af den laveste afgiftssats (jf. dom af 27.2.1980, Kommissionen mod Danmark, a.st.). Det fremgaar saaledes, at afgiftsordningen begunstiger den indenlandske produktion og er til skade for indfoerte alkoholholdige drikkevarer.

11 Den Hellenske Republik har endvidere anfoert, at ouzo i det vaesentlige fremstilles i mindre virksomheder, som ikke vil kunne baere en stoerre afgiftsbyrde. Ifoelge Den Hellenske Republik har Domstolen tilladt muligheden for differentierede afgiftssatser ud fra hensynet til beskyttelse af mindre virksomheder, der fremstiller smaa maengder, eller ud fra hensynet til at beskytte varer, som er genstand for en traditionel fremstilling, eller som har en almindeligt anerkendt kvalitet.

12 Hertil maa det bemaerkes, at selv om Domstolen har fastslaaet, at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin, idet de paagaeldende bestemmelser ikke er gjort ensartede eller er blevet harmoniserede, ikke forbyder medlemsstaterne at indroemme afgiftsmaessige fordele for bestemte typer alkoholholdige drikkevarer eller bestemte producentgrupper, og at saadanne afgiftsmaessige fordele kan tjene legitime oekonomiske eller sociale formaal (dom af 10.10.1978, sag 148/77, Hansen, Sml. s. 1787), er dette sket paa betingelse af, at de medlemsstater, der udnytter denne mulighed, uden forskel lader begunstigelsen gaelde ogsaa for indfoerte produkter, der befinder sig i samme situation (dom af 27.2.1980, Kommissionen mod Frankrig, a.st.). Under alle omstaendigheder er denne betingelse ikke opfyldt i denne sag.

13 Den Hellenske Republik har under den mundtlige forhandling desuden anfoert, at der eksisterer en indenlandsk produktion af drikkevarer, som er omfattet af den haardest afgiftsbelagte kategori. Kommissionen har bestridt oplysningens rigtighed.

14 Dette anbringende er foerst blevet fremfoert under den mundtlige forhandling og kan derfor ikke tages under paakendelse.

15 Det bemaerkes endvidere, at selv om der eksisterede en begraenset indenlandsk produktion af drikkevarer tilhoerende den haardest afgiftsbelagte kategori, ville dette ikke kunne udelukke, at den omhandlede ordning har diskriminerende og beskyttende traek.

16 Herefter maa Den Hellenske Republik antages at have gjort sig skyldig i traktatbrud, saaledes som dette fremgaar af Kommissionens paastand.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

17 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Den Hellenske Republik har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 95, ved for alkoholholdige drikkevarer at anvende en ordning med differentierede momssatser til skade for indfoerte drikkevarer, som ikke fremstilles i Graekenland.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.