FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 23. september 2010 1( )

Sag C-194/09 P

Alcoa Trasformazioni Srl

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appel – ordninger for særlig fordelagtige elektricitetspriser for visse energiintensive virksomheder i Italien – ikke statsstøtte – de italienske myndigheders forlængelse af ordningerne – beslutning om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF«

1. Alcoa Trasformazioni Srl (herefter »Alcoa«) har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af dom 25. marts 2009 afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-332/06, Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen (herefter »den appellerede dom«), ( ) og delvis annullation af Kommissionens beslutning 2006/C 214/03 om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF vedrørende støtte C 36/06 (ex NN 38/06) – særlige elektricitetspriser for energiintensive virksomheder i Italien ( ) (herefter »den omtvistede beslutning«) for så vidt angår de elektricitetspriser, der finder anvendelse på de af Alcoa ejede aluminiumsfabrikker.

2. Det særlige ved denne sag er, at det søgsmål, som Alcoa har anlagt, drejer sig om Kommissionens beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure vedrørende forlængelsen af en ordning, som indrømmer Alcoa en nedsat takst, og som Kommissionen i 1996 vurderede til ikke at være statsstøtte, og ikke om en endelig beslutning i henhold til artikel 88, stk. 2, EF.

3. Domstolen skal i denne sammenhæng bl.a. undersøge retsvirkningerne af en beslutning, hvorved Kommissionen fastslår, at en foranstaltning ikke anses for statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, samt anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

I – Retsforskrifter

A – Forordning nr. 659/1999

4. Artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 88 EF] (EFT L 83, s. 1), der trådte i kraft den 16. april 1999, indeholder følgende relevante definitioner:

»a) »støtte« enhver foranstaltning, der opfylder alle kriterierne i [artikel 87, stk. 1, EF]

b) »eksisterende støtte«

i) […] enhver form for støtte, der eksisterede inden traktatens ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som var trådt i kraft før og er blevet fortsat efter traktatens ikrafttræden

ii) godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet

[...]

v) støtte, som anses for at være eksisterende støtte, fordi det kan godtgøres, at der ikke var tale om støtte, da den blev indført, men at den blev en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer. Når visse foranstaltninger bliver en støtte som følge af en liberalisering af en aktivitet ved fællesskabslovgivning, betragtes sådanne foranstaltninger ikke som eksisterende støtte efter den dato, der er fastsat for liberaliseringen

c) »ny støtte« enhver støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som ikke er eksisterende støtte, herunder ændringer i eksisterende støtte

[...]

f) »ulovlig støtte« ny støtte, der er gennemført i strid med [artikel 88, stk. 3, EF]

[...]«

5. I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 skal »planer om at yde ny støtte anmeldes i tilstrækkelig god tid til Kommissionen af den pågældende medlemsstat«. Ny støtte må ifølge denne forordnings artikel 3 »ikke gennemføres, før Kommissionen har vedtaget eller anses for at have vedtaget en beslutning, hvori den godkender en sådan støtte«.

6. Forordningens artikel 4, stk. 4, bestemmer:

»Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet, beslutter den at indlede proceduren efter [artikel 88, stk. 2, EF] (herefter benævnt »beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«).«

7. Artikel 6, stk. 1, i den samme forordning bestemmer:

»Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side med hensyn til støttekarakteren af den påtænkte foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet. I beslutningen skal den pågældende medlemsstat og andre interesserede parter opfordres til at fremsætte bemærkninger inden for en nærmere fastsat frist, der normalt ikke må overstige en måned. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge denne frist.«

8. Hvad angår uanmeldte foranstaltninger bestemmer artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, at såfremt »Kommissionen [er] kommet i besiddelse af oplysninger om en påstået ulovlig støtte, undersøger den omgående oplysningerne, uanset kilden til disse oplysninger«. Samme forordnings artikel 13, stk. 1, bestemmer, at denne undersøgelse i givet fald afsluttes ved en beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

9. Proceduren vedrørende eksisterende støtteordninger er fastlagt i artikel 17-19 i forordning nr. 659/1999. Det fremgår af denne forordnings artikel 18, at såfremt Kommissionen »finder […], at den eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet, fremsætter den en henstilling, hvori den foreslår den pågældende medlemsstat passende foranstaltninger«. Hvis den pågældende medlemsstat ikke accepterer de foreslåede foranstaltninger, kan Kommissionen i henhold til forordningens artikel 19, stk. 2, indlede en formel undersøgelsesprocedure.

II – De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og den appellerede dom

10. Det italienske selskab Alcoa ejer to fabrikker, der fremstiller råaluminium, den ene i Portovesme på Sardinien og den anden i Fusina i regionen Veneto. Appellanten overtog fabrikkerne fra Alumix SpA i forbindelse med privatiseringen af dette selskab.

11. I beslutning 96/C 288/04, der blev meddelt Den Italienske Republik og offentliggjort den 1. oktober 1996 ( ) (herefter »Alumix-beslutningen«), konkluderede Kommissionen bl.a., at de reducerede eltakster, som det statslige elselskab ENEL opkrævede af de fabrikker, Alcoa har erhvervet, ikke udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF. Den reducerede takst blev indført i 1992 ved beslutning nr. 13 af 24. juli 1992 truffet af Comitato interministeriale dei prezzi (det tværministerielle prisudvalg). Taksten gjaldt ifølge artikel 2 i lovdekret af 19. december 1995 ( ) (herefter »lovdekretet fra 1995«) indtil den 31. december 2005. Kommissionen fastslog herved, at »ENEL’s takster for levering af elektricitet til produktion af råaluminium [på de fabrikker, appellanten har overtaget] dækker selskabets marginalomkostninger og en del af dets faste omkostninger, og ENEL [handlede] således som en […] virksomhed [der drives på almindelige markedsvilkår], eftersom disse takster åbner mulighed for at levere elektricitet til selskabets største industrikunder i regioner, hvor der er alvorlig overkapacitet i elproduktionen«.

12. Det fremgår af sagen, at Autorità per l’energia elettrica e il gas (den italienske el- og gasmyndighed, herefter »myndigheden«) ved beslutning nr. 148/04 af 9. august 2004 overdrog administrationen af den nedsatte takst til den offentlige virksomhed Cassa Conguaglio per il settore elettrico (udligningskassen for elsektoren, herefter »udligningskassen«). Den ydede i den forbindelse Alcoa direkte kompensation for forskellen mellem den takst, som ENEL anvendte over for selskabet, og den nedsatte takst, der var fastsat i lovdekretet fra 1995, ved hjælp af en skattelignende afgift, som blev opkrævet hos alle elforbrugere i Italien.

13. I 2005 vedtog de italienske myndigheder lovdekret nr. 35 af 14. marts 2005, ophævet til lov nr. 80 af 14. maj 2005 (almindeligt tillæg til GURI nr. 91 af 14.5.2005, herefter »lovdekretet fra 2005«). Ved artikel 11, stk. 11, i dette lovdekret blev den nedsatte takst, der gjaldt for Alcoas to fabrikker, forlænget indtil den 31. december 2010.

14. Gennemførelsesbestemmelserne til artikel 11, stk. 11, er indeholdt i en beslutning, som den kompetente elmyndighed har vedtaget (myndighedens beslutning nr. 217/05 af 13.10.2005, truffet i medfør af artikel 11, stk. 11 og 13, i lovdekretet fra 2005). Ifølge disse bestemmelser skulle 2004-taksten også gælde i 2005, og taksten for Alcoas fabrikker måtte højst stige med 4% på årsbasis, hvis der indtrådte stigninger i de årlige referencepriser på elbørserne i Frankfurt-am-Main og Amsterdam.

15. Kommissionen vedtog på denne baggrund den omtvistede beslutning om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF vedrørende ny støtte.

16. Alcoa anlagde ved stævning af 29. november 2006 sag ved Retten med påstand om annullation af den omtvistede beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Selskabet gjorde for det første gældende, at Kommissionen fejlagtigt kvalificerede den elektricitetspris, der finder anvendelse for dets fabrikker, som statsstøtte, selv om denne pris, der svarer til markedsprisen, ikke skaber nogen fordel for dem. Det kritiserede for det andet Kommissionen for at have tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, fordi den nævnte beslutning var i strid med Alumix-beslutningen. For det tredje gjorde det subsidiært gældende, at Kommissionen fejlagtigt havde undersøgt den omhandlede foranstaltning efter proceduren for ny støtte og ikke efter proceduren for eksisterende støtte.

17. Retten frifandt Kommissionen ved dom af 25. marts 2009.

III – Appellen

18. Alcoa har til støtte for sin appel fremført to anbringender, der indeholder en række klagepunkter.

19. Alcoa har med det første anbringende kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen kunne indlede en procedure uden at undersøge, om de konklusioner, der blev draget i Alumix-beslutningen, var blevet ugyldige. Retten gjorde sig således skyldig i retlige fejl, fordi 1) den kun kontrollerede, om den omtvistede beslutning var behæftet med åbenbare fejl, 2) den ikke anvendte den retspraksis og de grundlæggende EU-retlige principper, hvorefter Kommissionen skal tage hensyn til de beslutninger, den tidligere har truffet i samme sag, 3) der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at Kommissionen havde ret til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, 4) den fandt, at Alumix-beslutningen var tidsbegrænset, 5) den ikke fastslog, at Kommissionen i den omtvistede beslutning tilsidesatte principperne om god forvaltningsskik og om retten til at blive hørt, og 6) den konkluderede, at den omtvistede beslutning var tilstrækkelig begrundet.

20. Alcoa har med det andet anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at det var proceduren for ny støtte, der skulle anvendes i den foreliggende sag. Alcoa har til støtte for dette anbringende anført, at Retten 1) baserede sig på en retspraksis, der vedrører tidsmæssig forlængelse af lovlig støtte, 2) anså Alumix-beslutningen for at være tidsbegrænset, 3) fejlagtigt baserede sig på de tekniske ændringer, der blev foretaget i 1999 og 2004, og 4) ikke tog hensyn til behovet for at beskytte retssikkerheden og den berettigede forventning i forbindelse med indledningen af en formel procedure.

21. Alcoa har derfor nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom og annullation af Kommissionens beslutning 2006/C 214/03, der blev meddelt Den Italienske Republik den 19. juli 2006, for så vidt som beslutningen angår de elektricitetspriser, som finder anvendelse på de aluminiumsfabrikker, der ejes af Alcoa. Selskabet har subsidiært nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, og at sagen hjemvises til Retten i Første Instans til fornyet afgørelse i overensstemmelse med Domstolens dom. Alcoa har anmodet om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder at godtgøre de beløb, som er udbetalt til Kommissionen som udgifter, der er påført appellanten i forbindelse med sagens behandling i første instans.

22. Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.

IV – Indledning

23. Det skal indledningsvis påpeges, at spørgsmålet i denne appelsag er, under hvilke betingelser en foranstaltning, som Kommissionen ikke har anset for statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, kan betragtes som en særskilt foranstaltning, når de nationale myndigheder foretager visse ændringer heri og beslutter at forlænge dens tidsmæssige gyldighed.

24. Den grundlæggende forskel på Alcoas og Kommissionens holdning er, at der ifølge Alcoa er tale om en forlængelse af den foranstaltning, som Kommissionen allerede har undersøgt, hvorimod der ifølge Kommissionen er tale om en særskilt foranstaltning, som derfor kun kan behandles som ny støtte.

25. I den forbindelse vil jeg gerne allerede her understrege, at Rettens argumentation bygger på bemærkningen i den appellerede doms præmis 132 om, at den omhandlede foranstaltning ikke kan betragtes som eksisterende støtte. Det skyldes ikke blot, at den vedrører en anden periode end den, der var tale om i Alumix-beslutningen, men også, at den ikke drejer sig om, at ENEL har anvendt den takst, der er fastsat i lovdekretet fra 1995, og som svarer til markedstaksten, men om, at udligningskassen har ydet en kompensation, som skal dække forskellen mellem den takst, ENEL har anvendt, og den, der er fastsat i lovdekretet fra 1995, som forlænget ved lovdekretet fra 2005. Efter Rettens opfattelse er der derfor tale om en særskilt foranstaltning.

V – Generelle bemærkninger om foranstaltninger, der ikke udgør statsstøtte, og om en eventuel ændring af deres kvalifikation

26. EF-traktaten indeholder i artikel 88 bestemmelser om Kommissionens løbende undersøgelse af og kontrol med statsstøtte. Kommissionen skal i henhold til artikel 88, stk. 1, EF løbende undersøge de støtteordninger, der findes i medlemsstaterne. For så vidt angår nye støtteforanstaltninger, som medlemsstaterne agter at indføre, fastlægger traktaten en forudgående procedure, som skal følges, for at en støtte kan anses for lovligt gennemført. I henhold til artikel 88, stk. 3, første punktum, EF skal enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger meddeles Kommissionen, før den gennemføres.

27. Der skal herved sondres mellem på den ene side den indledende procedure for undersøgelse af støtteforanstaltninger i medfør af artikel 88, stk. 3, EF – der alene har til formål at gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af, om den pågældende støtte helt eller delvis er forenelig med fællesmarkedet – og på den anden side den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. Den sidstnævnte procedure giver mulighed for at foretage en indgående undersøgelse af de statslige foranstaltninger og har to formål. Den skal for det første beskytte de potentielt berørte tredjemænd og for det andet give Kommissionen mulighed for at opnå fuld oplysning om alle sagens momenter, inden den træffer beslutning ( ).

28. Domstolen har i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen udtalt sig om konsekvenserne af, at Kommissionen træffer en beslutning, hvori den ændrer sin vurdering i forhold til en tidligere beslutning, hvorved den fastslog, at en foranstaltning ikke udgjorde statsstøtte ( ).

29. I forslaget til afgørelse i den nævnte sag fastslog generaladvokat Léger desuden, at den beslutning, hvorved Kommissionen fastslår, at en foranstaltning ikke udgør statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, ikke skaber en retlig situation, som hyppigt kan ændres ved beslutninger inden for rammerne af institutionernes skøn, således som det kan forekomme på et område som de fælles markedsordninger, hvis formål netop kræver en konstant tilpasning efter ændringer i den økonomiske situation ( ).

30. Det følger efter generaladvokat Légers opfattelse heraf, at når en national foranstaltning er blevet anmeldt til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 88, stk. 3, EF, og denne har vedtaget en beslutning om, at denne foranstaltning ikke udgør støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, kan såvel den stat, som har indført foranstaltningen, som modtagerne heraf være sikre på, at ordningen efter udløbet af søgsmålsfristen vedrørende denne beslutning ikke er i strid med fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte. De berørte parter er således berettigede til at tro på, at en sådan beslutning principielt kun kan nyvurderes i tilfælde af en udvikling af fællesmarkedet ( ).

31. Jeg er for så vidt enig i dette, men mener, at der er behov for en mere indgående analyse af den foreliggende sag, fordi den adskiller sig væsentligt fra sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen.

32. I sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen blev det fastslået, at foranstaltningen ikke var undergået nogen væsentlig ændring, efter at den var blevet anmeldt ( ). Det vigtigste spørgsmål i den foreliggende sag er imidlertid, hvilken virkning det har, at en foranstaltning, som tidligere blev anset for ikke at falde ind under anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, er blevet ændret.

33. Det kan i den forbindelse være nyttigt at se nærmere på følgende retspraksis.

34. Det skal for det første påpeges, at Domstolen med hensyn til anmeldte foranstaltninger har fastslået, at gennemførelsesforbuddet i EF-traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum (nu artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF), gælder den påtænkte støtteforanstaltning i sin helhed og i den endelige version som fastsat af de nationale myndigheder. Hvis den oprindeligt meddelte påtænkte foranstaltning i mellemtiden er blevet ændret, uden at Kommissionen er blevet underrettet herom, gælder forbuddet den således ændrede påtænkte foranstaltning, medmindre den påtænkte ændring i virkeligheden udgør en særskilt støtte, som skal vurderes særskilt, og som følgelig ikke kan påvirke Kommissionens allerede foretagne vurdering af den oprindelige påtænkte støtteforanstaltning. I sidstnævnte tilfælde gælder forbuddet kun den ved ændringen indførte støtteforanstaltning ( ).

35. For det andet fremgår det ifølge Domstolen af såvel indholdet af som målsætningerne med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 93 (nu artikel 88 EF), at støtteordninger skal anses for nye støtteordninger, der er underlagt underretningsforpligtelsen ifølge artikel 93, såfremt der er tale om en påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, hvorved bemærkes, at ændringer i denne forstand kan vedrøre såvel eksisterende støtteordninger som oprindelige planer om påtænkt støtte, som Kommissionen er blevet underrettet om ( ).

36. Det skal indskydes, at Retten i sin praksis har forsøgt at fastlægge karakteren af en ændring af eksisterende støtte ( ). Jeg mener dog, at karakteren af en forlængelse eller en ændring og de heraf følgende virkninger skal undersøges fra sag til sag, og at det derfor er umuligt at opstille en regel eller generelle kriterier vedrørende karakteren af de ændringer, der har fundet sted.

37. Efter min opfattelse kan en foranstaltning, som Kommissionen tidligere har vurderet til ikke at udgøre statsstøtte, især i følgende tilfælde omfattes af anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF.

38. Det gælder bl.a. for begrebet »udviklingen på fællesmarkedet« i artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, hvori det præciseres, at en foranstaltning, der ikke udgjorde støtte, da den blev indført, alligevel kan anses for at være en eksisterende støtte, fordi den blev »en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet«. Foranstaltningen bliver dermed en eksisterende støtte.

39. Hvis Kommissionen ændrer sin vurdering af foranstaltningen, navnlig på grundlag af en strengere anvendelse af traktatens regler om statsstøtte, kan foranstaltningen endvidere underlægges proceduren for eksisterende støtte ( ).

40. Det kan endelig tænkes, at medlemsstaten ændrer foranstaltningen, således at den har de karakteristika, der er beskrevet i artikel 87, stk. 1, EF og bliver en anden foranstaltning end den, der tidligere er blevet undersøgt. Foranstaltningen bliver i så fald en ny støtte.

41. Jeg er tilbøjelig til at mene, at det er det sidstnævnte, der er tilfældet i den foreliggende sag.

42. Hvad angår det tilfælde, hvor Kommissionen anser en foranstaltning for ikke at udgøre statsstøtte, ændrer det ganske vist intet ved Kommissionens vurdering, at denne foranstaltning blot forlænges. Det siger sig selv, at en ordning, der stort set forbliver uændret, eftersom foranstaltningen stadig ikke har karakter af statsstøtte, er omfattet af de tilsagn om dens forenelighed med EU-retten, som Kommissionen har afgivet i sin beslutning om foranstaltningen.

43. Når en ordning eller en foranstaltning blot forlænges, vil det, hvis markedet udvikler sig, være hensigtsmæssigt at anvende bestemmelserne i artikel 1, litra b), nr. v), og artikel 17-19 i forordning nr. 659/1999 analogt.

44. Hvis foranstaltningen forlænges, efter at Kommissionen har besluttet ikke at kvalificere den som støtte, og der samtidig ændres ved dens substans, er der dog tale om en væsentlig ændring af denne foranstaltning, som kan medføre, at dens kvalificering tages op til fornyet overvejelse. Foranstaltningen kan således blive forvandlet til en foranstaltning, der kan falde ind under anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF. En sådan foranstaltning vil naturligvis udgøre en særskilt foranstaltning set i forhold til den tidligere ordning.

45. Det påhviler i den forbindelse Kommissionen at foretage en tværgående analyse for at fastlægge karakteren af de ændringer, der er sket. Har Kommissionen fastslået, at ordningen ikke udgør statsstøtte, skal den foretage en tilstrækkeligt tilbundsgående undersøgelse for at afgøre, om der er tale om en forlængelse uden ændringer eller om en væsentlig ændring, før den iværksætter en indledende procedure.

46. Dette krav er efter min opfattelse forbundet med beskyttelsen af den berettigede forventning og retssikkerheden.

47. Som generaladvokat Léger har understreget, afhænger spørgsmålet om, hvorvidt en national foranstaltning falder ind under anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, ikke af en skønsmæssig vurdering. At Kommissionen råder over en vid skønsbeføjelse ved afgørelsen af, om en national foranstaltning falder ind under denne bestemmelses anvendelsesområde, når undersøgelsen af de krævede betingelser indebærer komplekse økonomiske vurderinger, betyder ikke, at Kommissionen til enhver tid efter eget skøn kan ændre sin vurdering af, om der foreligger støtte ( ).

48. jeg skal i den forbindelse understrege, at en foranstaltning kan ændres i forskellig grad.

49. Hvis der sker en ændring af den offentlige myndighed, der har iværksat en foranstaltning, dvs. den myndighed, der var ophavsmand til en bestemt ordning, som ikke blev anset for at udgøre støtte, er det væsentligt at være opmærksom på, den pågældende ændring kan være rent formel. En sådan ændring skal som regel have afgørende økonomisk betydning, for at der kan siges at være tale om en væsentlig ændring.

50. En ændring kan også være af materiel art, for så vidt som den vedrører bestemmelserne om foranstaltningens gennemførelse, dvs. bestemmelserne om, hvordan de midler kanaliseres, der finansierer foranstaltningen.

51. Jeg mener ikke, at der er tale om en rent formel ændring i den foreliggende sag. Den dobbelte ændring – dels vedrørende den enhed, der har skabt den formodede fordel, nemlig skiftet fra en offentlig virksomhed, der har haft et historisk monopol, til en offentlig institution, og på den anden side finansieringsordningen, hvor der er sket et skift fra en nedsat takst til en skattelignende afgift, der opkræves hos alle elforbrugere – indikerer, at denne ændring må betegnes som væsentlig. Ændringen kan medføre, at den omhandlede foranstaltning betragtes som en særskilt foranstaltning, der kan gøre det begrundet, at Kommissionen beslutter at indlede en formel undersøgelsesprocedure.

52. At den kompetente myndighed har undersøgt en foranstaltnings retlige kvalifikation, er desuden ikke til hinder for, at den revurderer den pågældende ordning, når der er fremkommet nye relevante oplysninger, som skaber tvivl om, hvorvidt den er i overensstemmelse med de gældende regler. Når en foranstaltning, der er blevet anset for ikke at udgøre statsstøtte, kan ændres på en sådan måde, at den bliver en særskilt foranstaltning, må Kommissionen også kunne tage den nævnte procedure i brug.

53. Efter afslutningen af den indledende undersøgelse af en statslig foranstaltning har Kommissionen tre valg: Den kan enten beslutte, at den omhandlede statslige foranstaltning ikke udgør statsstøtte, eller at foranstaltningen ganske vist har karakter af støtte, men ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med fællesmarkedet, eller også kan den beslutte at indlede en formel undersøgelsesprocedure ( ).

54. Hvad angår den foreliggende sag bemærkes, at med hensyn til den nedsatte takst, der anvendes for Alcoa, fremgår det af sagens akter, at Kommissionen vedtog den omtvistede beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, fordi den var i tvivl om foreneligheden under den indledende undersøgelse. Den endelige beslutning, hvori det fastslås, at den fordelagtige prisordning for Alcoa ikke var forenelig med fællesmarkedet, blev vedtaget den 19. november 2009 ( ).

VI – Det første klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende

55. Jeg vil behandle dette klagepunkt først, fordi det berører aspekter, der er helt centrale for afgørelsen af den foreliggende sag.

A. Parternes bemærkninger

56. Alcoa har kritiseret Retten for med støtte i dommen i sagen Tribunal Diputación Foral de Álava m.fl. i sin argumentation at have lagt til grund ( ), at en tidsmæssig forlængelse i sig selv kan bevirke, at en foranstaltning forvandles til ny støtte. Denne dom vedrører imidlertid forlængelsen af en foranstaltning, der var blevet kvalificeret som lovlig støtte, hvorimod der i den foreliggende sag er tale om en foranstaltning, som Kommissionen ikke har anset for at være støtte. Alcoa mener, at Retten har foretaget urigtig retsanvendelse ved ikke at tage hensyn til de retlige forskelle, der er mellem at konkludere, at en støtte er lovlig, og at konkludere, at der ikke foreligger støtte.

57. Når det er fastslået, at der ikke foreligger støtte, kan ændringer af markedsforholdene efter Alcoas opfattelse bevirke, at foranstaltningen forvandles til støtte, men det sker ikke, bare fordi foranstaltningen forlænges. Det er i så fald artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, der finder anvendelse, hvilket betyder, at foranstaltningen skal behandles som eksisterende støtte og ikke som ny støtte.

58. Kommissionen har understreget, at den omtvistede beslutning ikke kun er baseret på, at foranstaltningen er blevet forlænget, men også på, at den er blevet ændret til en teoretisk takst. Denne ændring af foranstaltningen er tilstrækkelig til, at artikel 11, stk. 11, i lovdekretet fra 2005 foreløbigt blev kvalificeret som ny støtte.

B. Bedømmelse

59. Alcoa har med dette grundlæggende klagepunkt kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved, idet den støttede sin argumentation på en retspraksis, som efter selskabets opfattelse ikke kan overføres på foranstaltninger, der ikke udgør støtte, at fastslå, at det var proceduren for ny støtte, der skulle anvendes i den foreliggende sag.

60. Det skal herved påpeges, at Retten i den appellerede doms præmis 128 som svar på Alcoas argument om, at Kommissionen burde have undersøgt den omhandlede foranstaltning efter proceduren for eksisterende støtte og ikke efter proceduren for ny støtte, fordi denne foranstaltning ikke udgjorde nogen væsentlig ændring af den foranstaltning, der var genstand for Alumix-beslutningen, med føje henviste til den retspraksis, der finder anvendelse på ændringer af eksisterende støtte. Den henviste ligeledes til retspraksis vedrørende forlængelse af støtteforanstaltninger, der allerede er iværksat.

61. I dommens præmis 129 anvendte Retten dernæst denne retspraksis på den foreliggende sag. Den bemærkede således, at det i forbindelse med forlængelse eller ændring af en foranstaltning, som ikke udgør statsstøtte, er proceduren for ny støtte, der skal følges.

62. Retten underbyggede dette i præmis 130 og 131, hvori den foretog en nærmere undersøgelse af karakteren af de foretagne ændringer. I præmis 134 forkastede den endvidere Alcoas argument om, at der i den pågældende sag var tale om uvæsentlige ændringer.

63. Vedrørende dette punkt mener jeg, at det fremgår klart af den appellerede doms præmis 129, at Kommissionen efter forlængelsen af en foranstaltning, som den ikke har betragtet som statsstøtte, kun er bemyndiget til at anvende proceduren for ny støtte.

64. Denne principielle konstatering følger dog ikke direkte af den retspraksis, som Retten har nævnt i den foregående præmis i dommen, da denne praksis vedrører ændringer af eksisterende støtte. Jeg mener desuden, at den strider mod de ovenfor anførte betragtninger om virkningerne af en beslutning, hvori Kommissionen fastslår, at foranstaltningen ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF.

65. En sådan principiel konstatering er heller ikke i tråd med de betragtninger, som princippet om beskyttelse af den berettigede forventning giver anledning til, for så vidt som dde omfattede personer og de erhvervsdrivende, når der ikke sker væsentlige ændringer af foranstaltningen eller fremkommer nye relevante oplysninger, som ikke var til rådighed, da Kommissionen indtog sit standpunkt, med rette kan sætte deres lid til den vurdering, som Kommissionen foretog i sin tidligere beslutning, forudsat at artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999 vedrørende de følger, som udviklingen på fællesmarkedet har for en foranstaltning, der er blevet til statsstøtte, ikke finder tilsvarende anvendelse.

66. Den vurdering, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 129, er derfor efter min mening udtryk for urigtig retsanvendelse. Jeg mener dog ikke, at det betyder, at den appellerede dom bør ophæves.

67. Det var faktisk ikke denne konstatering, der var årsag til, at Retten bekræftede, at proceduren for ny støtte finder anvendelse. Som det ses af den appellerede doms præmis 130, tager Rettens argumentation ikke udgangspunkt i, at den omhandlede foranstaltning blev forlænget, men at den adskiller sig fra den foranstaltning, som Kommissionen undersøgte i forbindelse med Alumix-beslutningen.

68. Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 131 og 132, at den foranstaltning, der blev undersøgt i den omtvistede beslutning, vedrører en anden periode og er baseret på en anden forvaltningsordning.

69. Det fremgår således af præmis 130-133, at Retten gennemgik alle de omstændigheder, der resulterede i, at Kommissionen vedtog den omtvistede beslutning i den foreliggende sag. Der var derfor tale om en vurdering af de faktiske omstændigheder, da Retten fastslog, at der var foretaget væsentlige ændringer i den omhandlede foranstaltning, og at der var grund til at antage, at der forelå en særskilt foranstaltning.

70. Det må herved ikke glemmes, at en appel af førsteinstansens dom ifølge det generelle princip i artikel 58 i Domstolens statut er begrænset til retsspørgsmål. Domstolen kan således ikke kontrollere Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder, medmindre der er tale om, at Retten har fordrejet disse omstændigheder og bevisforholdene ( ).

71. Eftersom Retten ikke har gjort sig skyldig i en sådan fordrejning, må dette klagepunkt betragtes som grundløst, for så vidt som det har til formål at rejse tvivl om Rettens vurdering om, at den foranstaltning, der blev undersøgt i den omtvistede beslutning, adskiller sig fra den, som Kommissionen havde undersøgt i forbindelse med Alumix-beslutningen.

72. Det skal også understreges, at når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 225 EF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget heraf ( ).

73. Henset til de i det foregående nævnte faktiske konstateringer, kunne Retten således i den appellerede doms præmis 132 som en uanfægtelig konstatering fastslå, at den foranstaltning, der blev betragtet som en særskilt foranstaltning, vedrørte en anden periode og bestod i, at der blev indført en ny ordning, og at det derfor var berettiget at anvende proceduren for ny støtte i forbindelse med denne foranstaltning.

74. Det følger heraf, at selv om det første klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende bør tiltrædes, for så vidt som det vedrører en retlig fejl, som Retten har begået som følge af den principielle konstatering i begrundelsen for den appellerede dom, hvorefter Kommissionen kun kan undersøge en foranstaltning, der er blevet forlænget, efter den procedure, der gælder for ny støtte, kan dette klagepunkt imidlertid ikke anfægte den appellerede dom.

VII – Det første anbringende

A – Det første klagepunkt i forbindelse med det første anbringende

1. Parternes bemærkninger

75. Alcoa har med det første klagepunkt i forbindelse med det første anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Alcoas første anbringende drejede sig om foreløbige spørgsmål, hvor Retten kun måtte kontrollere, om der forelå åbenbare fejl.

76. Alcoa har understreget, at der er forskel på at indlede en formel procedure vedrørende foranstaltninger, hvorom det specifikt er konkluderet, at de ikke udgør støtte, og at indlede en procedure vedrørende foranstaltninger, hvor dette ikke er konstateret. For at de tidligere konklusioner om, at der ikke foreligger støtte, ikke skal fratages enhver betydning, er Kommissionen i hvert fald under den indledende undersøgelse forud for indledningen af en formel procedure nødt til at undersøge, om der er grund til at tro, at de betragtninger, som den baserede disse konklusioner på, ikke længere er relevante, og angive årsagerne hertil i beslutningen om at indlede proceduren.

77. Kommissionen har anført, at Retten efter dens opfattelse har foretaget en passende kontrol, nemlig den kontrol, der kræves i forbindelse med en foreløbig beslutning ( ).

2. Bedømmelse

78. Alcoa mener, at Retten ved at bemærke, at det er omfanget af kontrollen med beslutninger om at indlede proceduren, der er spørgsmål om i sagen, har forandret og begrænset genstanden for Alcoas klagepunkt.

79. Jeg vil i den forbindelse gerne påpege, at det i flere medlemsstaters retssystemer er et almindeligt forvaltningsretligt princip, at der er begrænset adgang til at indbringe retsakter, som kun er af forberedende karakter, for domstolene i form af et annullationssøgsmål ( ). Jeg nævner her, at kun de forberedende retsakter, der har selvstændige retsvirkninger, kan gøres til genstand for et særskilt søgsmål. Beslutninger om at iværksætte en indledende undersøgelse kan dog have specifikke og betydelige retsvirkninger for de berørte parter og bør derfor kunne anfægtes. Det er imidlertid ikke muligt at stille lige så strenge retlige krav til den indledende procedure som til den materielle undersøgelse, der er omhandlet i artikel 88 EF, hvis man vil opretholde den praktiske betydning af den nødvendige forskel mellem de to procedurer.

80. Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, hvori Kommissionen foretager en indledende vurdering af den påtænkte foranstaltning for at afgøre, om den har karakter af statsstøtte, er af foreløbig karakter, og Fællesskabets retsinstanser kan derfor kun udøve en begrænset legalitetskontrol, hvilket skyldes, at de berørte parter først kan drøfte og anfægte alle relevante forhold, når der træffes en endelig beslutning på grundlag af de oplysninger, der er indhentet i forbindelse med den indledende undersøgelsesfase.

81. Retten fastslog derfor med føje i den appellerede doms præmis 60 og 61, at Rettens legalitetskontrol med en beslutning om at iværksætte en formel undersøgelse må være begrænset.

82. Det første klagepunkt i forbindelse med det første anbringende bør derfor ikke tages til følge.

83. Det bringer mig videre til de dispositioner, som Kommissionen burde have truffet, før den formelt besluttede at indlede proceduren. Denne problematik vil jeg behandle sammen med det andet klagepunkt, der er fremført i forbindelse med det første anbringende.

B – Det andet klagepunkt i forbindelse med det første anbringende

1. Parternes bemærkninger

84. Alcoa har med dette klagepunkt gjort gældende, at Retten gjorde sig skyldig i en retlig fejl ved ikke at anvende den retspraksis, hvorefter Kommissionen skal tage hensyn til de beslutninger, den tidligere har truffet i samme sag ( ). Dommen er forkert, fordi Retten fastslog, at Kommissionen ikke havde pligt til at afgøre, om de kriterier, ud fra hvilke den i Alumix-beslutningen konkluderede, at der ikke forelå nogen fordel, stadig var gældende.

85. Kommissionen har hertil anført, at Alcoa tager fejl, når den uden nærmere præcisering henviser til »foranstaltningen«. Kommissionen har desuden peget på den forskel, der er i forhold til de faktiske omstændigheder, som Alumix-beslutningen var baseret på, og hvorfor det var virksomheden ENEL, der selv forsynede Alcoa med elektricitet til den aftalte takst. Den omtvistede beslutning er imidlertid baseret på, at staten refunderer en del af den pris, der betales til ENEL, til Alcoa. Italgrani II-dommen finder derfor ikke anvendelse, og Retten tog ikke fejl, da den fastslog, at Alcoas argumenter om, at den takst, selskabet skulle betale, svarede til markedsprisen, ikke var relevante.

2. Bedømmelse

86. Det skal indledningsvis understreges, at Domstolen i Italgrani I-dommen ( ) fastslog, at Kommissionen, hvis der findes en generel støtteordning, skal tage hensyn til den beslutning, den tidligere har truffet om denne ordning, når den undersøger en individuel støtteforanstaltning, der falder ind under den omhandlede ordning. Domstolen bemærkede videre i Italgrani II-dommen ( ), at det ville være kilde til konstant usikkerhed og bringe overholdelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet i fare, hvis Kommissionen til enhver tid kunne anfægte sine beslutninger.

87. Det fremhæves ganske vist i Italgrani I- og Italgrani II-dommene, at det påhviler Kommissionen at undersøge, hvad der er fastslået i en tidligere beslutning, inden den indleder en formel undersøgelsesprocedure. Den nævnte retspraksis vedrører imidlertid sager om eksisterende støtte og forholdet mellem en støtteordning, der allerede er godkendt, og en individuel støtteforanstaltning, der er truffet i medfør af denne ordning. De individuelle støtteforanstaltninger er således blot gennemførelsesforanstaltninger som led i den generelle støtteordning. Dette er efter min opfattelse ikke tilfældet i den foreliggende sag, hvor der er tale om en foranstaltning, som Retten har betegnet som en særskilt foranstaltning.

88. Heraf følger, at selv om Kommissionen skal tage hensyn til sin tidligere beslutning, når den undersøger en ændring af eksisterende støtte, må dette dog ikke begrænse omfanget af dens vurdering, når den undersøger foranstaltninger, som ikke er blevet anmeldt, og som skyldes, at der er sket en væsentlig ændring af en foranstaltning, som ikke tidligere er blevet kvalificeret som statsstøtte. I dette tilfælde finder artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 anvendelse.

89. Hvad dernæst angår betingelserne for vedtagelse af formelle beslutninger fremgår det af fast retspraksis, at proceduren i artikel 88, stk. 2, EF er uundværlig, når Kommissionen støder på alvorlige vanskeligheder ved undersøgelsen af, om en støtteforanstaltning er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen kan derfor kun begrænse sig til den indledende procedure i medfør af artikel 88, stk. 3, EF og godkende en statslig foranstaltning, der er anmeldt, såfremt den efter en første undersøgelse kan nå til den opfattelse, at foranstaltningen ikke kan betegnes som støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, eller at den ganske vist udgør en støtte, men er forenelig med fællesmarkedet. Hvis Kommissionen på grundlag af denne første undersøgelse når til den modsatte opfattelse af spørgsmålet om støttens forenelighed med fællesmarkedet eller ikke har kunnet overvinde alle vanskelighederne ved bedømmelsen af den omhandlede foranstaltning, skal den imidlertid indhente alle de nødvendige udtalelser og med henblik herpå indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF ( ).

90. Det fremgår således klart af retspraksis, at Kommissionen ikke har noget skøn med hensyn til at indlede en formel undersøgelsesprocedure, hvis den efter fuldførelsen af den indledende undersøgelse stadig har meget vanskeligt ved at bedømme, om foranstaltningen må anses for støtte eller er forenelig med fællesmarkedet.

91. De samme principper må finde anvendelse, når Kommissionen nærer tvivl om, hvorvidt den undersøgte foranstaltning muligvis er støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF. Kommissionen kan derfor ikke foreholdes at have indledt den nævnte procedure, selv ikke når den i beslutningen om at gøre dette giver udtryk for tvivl om, hvorvidt de omtalte foranstaltninger kan anses for støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF.

92. Med hensyn til Rettens argumentation fremgår det endelig af den appellerede doms præmis 70, at Retten med henvisning til de komplekse vurderinger, som Kommissionen skal foretage inden for rammerne af en formel undersøgelsesprocedure, afviste Alcoas argument om, at Kommissionen burde have undersøgt, om de kriterier, ud fra hvilke den i Alumix-beslutningen konkluderede, at der ikke forelå nogen fordel, stadig var gældende.

93. Denne løsning er efter min opfattelse retligt funderet i betragtning af, at den omtvistede beslutning, der er af foreløbig karakter, afspejler Kommissionens betænkeligheder og ikke indeholder en detaljeret analyse af den undersøgte foranstaltning.

94. Jeg foreslår derfor, at dette klagepunkt forkastes.

C – Det tredje klagepunkt i forbindelse med det første anbringende

1. Parternes bemærkninger

95. Alcoa har gjort gældende, at Retten udelukkende baserede sin konklusion om, at Kommissionen havde ret til at indlede en formel undersøgelsesprocedure vedrørende de takster, der anvendes over for Alcoa, på to forhold, nemlig for det første, at takstnedsættelsen blev finansieret ved hjælp af statsmidler, og for det andet, at den kompensation, som Alcoa modtog gennem udligningskassens ordning, resulterede i en sænkning af den almindelige takst for levering af elektricitet.

96. Alcoa mener dog ikke, at disse to forhold er tilstrækkelige til, at Kommissionen kan indlede proceduren, eftersom disse forhold allerede gjorde sig gældende, da Alumix-beslutningen blev vedtaget.

97. Kommissionen mener, at dette klagepunkt blot gentager andre argumenter, der allerede er blevet fremført. Den har præciseret, at Retten afviste Alcoas argument om de normale markedsvilkår, og at Alcoa ikke har anfægtet dette i appelskriftet.

2. Vurdering

98. Det skal understreges, at det foreliggende klagepunkt er rettet mod Rettens argumentation i forbindelse med vurderingen af en åbenbar fejl fra Kommissionens side.

99. Henset til svaret på det første klagepunkt i forbindelse med det første anbringende mener jeg, at dette klagepunkt bør forkastes som ugrundet.

D – Det fjerde klagepunkt i forbindelse med det første anbringende og det andet klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende

100. Da det fjerde klagepunkt i forbindelse med det første anbringende i det store og hele er sammenfaldende med det andet klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende, bør de behandles under ét.

1. Parternes bemærkninger

101. Retten gjorde sig efter Alcoas opfattelse skyldig i en retlig fejl, fordi den fandt, at den vurdering, Kommissionen foretog i Alumix-beslutningen, var tidsbegrænset.

102. Alcoa har anført, at Retten i den appellerede dom fastslog, at Alumix-beslutningen var tidsbegrænset. Alcoa mener dog ikke, at det fremgår udtrykkeligt af denne beslutning, at dens gyldighed er tidsmæssigt begrænset. Selv om lovdekretet fra 1995 var tidsbegrænset, følger det i modsætning til, hvad der fastslås i den appellerede dom, ikke logisk heraf, at Alumix-beslutningen også er det.

103. Alcoa har gjort opmærksom på, at de tre forhold, som Kommissionen baserede Alumix-beslutningen på, nemlig i) selve taksten, ii) betingelserne på elmarkedet i regionerne Sardinien og Veneto, der var præget af overkapacitet, og iii) Alcoas position som en af de største forbrugere i Italien, ikke har ændret sig. Så længe Kommissionen ikke havde givet udtryk for, at den mente, at disse forhold havde ændret sig, kunne Den Italienske Republik og Alcoa endvidere med god grund antage, at de havde ret til at bevare den pågældende takst.

104. Kommissionen har heroverfor anført, at det, hvis markedsforholdene ikke har ændret sig, er vanskeligt at forstå, hvorfor ENEL ikke bare kunne fortsætte med at anvende den takst, der var tale om i Alumix-beslutningen, og hvorfor udgifterne i forbindelse med den takst, der er indrømmet Alcoa, betegnes som »onere« (byrde) i den italienske lovgivning. De pågældende fordele blev i Alumix-beslutningen analyseret ud fra princippet om en aktør, der opererer på markedsøkonomiske vilkår, og Alcoa har på intet tidspunkt forsøgt at forklare, på hvilken måde udligningskassens betalinger overholdt dette princip.

105. Kommissionen har også påpeget, at en beslutning som Alumix-beslutningen aldrig vedtages i et retligt tomrum. Alumix-beslutningen blev således vedtaget efter vedtagelsen af lovdekretet fra 1995, og det er ubestridt, at eltaksten i dette dekret blev fastsat for ti år.

2. Bedømmelse

106. Jeg skal indledningsvis understrege, at Retten i den appellerede doms præmis 106 ganske rigtigt bemærkede, at den vurdering, som Kommissionen anlagde i den beslutning, hvoraf det fremgik, at den takst, som ENEL anvendte over for fabrikkerne fra 1996 til 2005, ikke udgjorde statsstøtte, var formuleret under hensyntagen til Kommissionens opfattelse af markedsforholdene i denne periode.

107. I den appellerede doms præmis 132 understregede Retten ligeledes, at den foranstaltning, der var tale om i den omtvistede beslutning, vedrørte en anden periode end Alumix-beslutningen, hvilket Alcoa ikke har bestridt i appelskriftet.

108. Denne konstatering i sig selv er efter min opfattelse tilstrækkelig til at tilbagevise Alcoas klagepunkt om, at Retten fejlagtigt fastslog, at Alumix-beslutningen var tidsbegrænset. Det ser således ud til, at Alcoa har misforstået den appellerede dom på dette punkt.

109. hertil kommer, at i den appellerede doms præmis 105 og 107 undersøgte Retten faktisk ikke, om Alumix-beslutningen var tidsbegrænset. Den undersøgte, om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var blevet tilsidesat, og citerede i den forbindelse de relevante passager i den omtvistede beslutning, hvoraf det fremgår, at Kommissionen mente, det var tilfældet.

110. Da citaterne fra den omtvistede beslutning er korrekte, har Retten ikke forvansket en stævning eller en anfægtet retsakt ( ).

111. Domstolen har endelig kompetence til at kontrollere, hvordan Retten forstår og fortolker en retsakt som Kommissionens beslutning, når der kan være tale om urigtig retsanvendelse. I den foreliggende sag er det dog ikke blevet anført eller konstateret, at der foreligger en misforståelse af 44. og 47. betragtning til den omtvistede beslutning.

112. Alumix-beslutningens varighed er begrænset til de omstændigheder, der blev undersøgt på det tidspunkt, hvor Kommissionen vedtog den nævnte beslutning. Hvad angår konklusionen om, at de nedsatte takster ikke udgjorde statsstøtte, mener jeg ikke, at Kommissionen burde have fastlagt varigheden mere præcist. Hvis den havde gjort det, skulle den imidlertid have fastsat de nødvendige betingelser, der følger af den almindelige retsgrundsætning rebus sic stantibus ( ), eftersom det kunne have været nødvendigt at omkvalificere foranstaltningen, hvis der var sket en væsentlig ændring af omstændighederne, som havde betydning for den beslutning, Kommissionen traf.

113. Jeg mener ikke, at en fornuftig og velinformeret aktør ville forvente, at den foranstaltning, der var genstand for den omtvistede beslutning, var den samme som den, der var omfattet af Alumix-beslutningen. Dette kan støttes på en læsning af Alumix-beslutningen og af den appellerede dom og fremgår desuden af argumentet om tilknytningen til den nationale lovgivning, der klart var tidsmæssigt begrænset, og af argumentet om, at det var en særskilt foranstaltning, der blev indført ved lovdekretet fra 2005. Alcoas påstand om, at ordningen blev indført i perioden fra 1999 til 2004, rejser ikke tvivl om denne konklusion ( ).

114. Jeg foreslår derfor, at det fjerde klagepunkt i forbindelse med det første anbringende og det andet klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende forkastes.

E – Det femte klagepunkt i forbindelse med det første anbringende

1. Parternes bemærkninger

115. Alcoa har gjort gældende, at den omtvistede beslutning er behæftet med procedurefejl, for så vidt som Kommissionen tilsidesatte principperne om god forvaltningsskik og om retten til at blive hørt i forbindelse med vedtagelsen af denne beslutning, hvilket Retten burde have taget hensyn til. Den Italienske Republik fik således ikke mulighed for at fremsætte bemærkninger om foranstaltningens kvalificering som ny støtte under den indledende undersøgelsesfase.

116. Kommissionen har heroverfor anført, at dette klagepunkt bør afvises, fordi Alcoa ikke fremførte det under sagen for Retten. Klagepunktet er under alle omstændigheder grundløst. Alcoa erkendte i appelskriftet, at Den Italienske Republik har haft lejlighed til at fremkomme med bemærkninger om støttens kvalificering. Den Italienske Republik har desuden benyttet sig af denne mulighed, hvilket fremgår af præmis 40 i den appellerede dom.

2. Bedømmelse

117. Det er vigtigt at understrege, at Domstolen under en appel som udgangspunkt kun har kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet behandlet i første instans ( ). En part kan således principielt ikke fremføre et anbringende for Domstolen for første gang, når denne part ikke har fremført det for Retten, fordi det vil være ensbetydende med at give Domstolen ret til at kontrollere lovligheden af Rettens afgørelse i relation til anbringender, som ikke har været forelagt for Retten.

118. Ser man på den appellerede dom, kan det dog ikke med rette gøres gældende, at Retten behandlede denne problematik som følge af et argument fra Alcoas side.

119. Retten har ganske vist, navnlig i den appellerede doms præmis 39 og 40, gennemgået de aspekter, der vedrører Den Italienske Republiks standpunkt. Den tog imidlertid denne problematik op for at afgøre, om søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling i første instans.

120. Jeg foreslår derfor, at det femte klagepunkt i forbindelse med det første anbringende afvises, da det er åbenbart, at det ikke er egnet til realitetsbehandling.

F – Det sjette klagepunkt i forbindelse med det første anbringende

1. Parternes bemærkninger

121. Alcoa har med hensyn til de definitive konsekvenser af, at der indledes en formel undersøgelsesprocedure, gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til rækkevidden af den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen. Denne pligt bør stå mål med de alvorlige konsekvenser det har, at proceduren i artikel 88, stk. 2, EF iværksættes.

122. Retten fastslog således urigtigt, at det ikke var nødvendigt at begrunde forskellen mellem Alumix-beslutningen og den omtvistede beslutning. Kommissionen burde som følge af den usikkerhed, der opstod, i det mindste have forklaret, hvordan de to beslutninger adskilte sig fra hinanden, således at de berørte parter kunne få kendskab til grundlaget den omtvistede beslutning og rækkevidden af dens konsekvenser.

123. Kommissionen mener ikke, at Retten tog fejl, da den i den appellerede dom konkluderede, at den omtvistede beslutning var tilstrækkelig begrundet.

2. Bedømmelse

124. Jeg vil gerne fremsætte to forskellige bemærkninger til dette klagepunkt.

125. I henhold til artikel 225 EF og artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut er en appel begrænset til retsspørgsmål og skal være støttet på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl ved Retten, som tilsidesætter appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt EU-retten ( ). Det fremgår af de samme bestemmelser og af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand ( ).

126. Retten behandlede imidlertid forholdet mellem Alumix-beslutningen og den omtvistede beslutning, både da den vurderede det tredje klagepunkt i forbindelse med det første anbringende, og da den vurderede det andet anbringende. Da Alcoa ikke har angivet præcist, på hvilke punkter Retten skulle have begået en fejl, er det åbenbart, at dette klagepunkt kan afvises.

127. Det ser dog ud til, at Alcoas kritik især er rettet mod den appellerede doms præmis 88, hvori Retten afviste appellantens argument om, at Kommissionen havde tilsidesat sin forpligtelse til at begrunde den omtvistede beslutning.

128. Den begrundelse for en fællesskabsretsakt, der kræves i henhold til artikel 253 EF, skal ganske vist tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret, men Kommissionen er ikke forpligtet til at angive grundene til, at den foretog en anderledes vurdering af den omhandlede ordning i sine tidligere beslutninger. Statsstøttebegrebet skal anvendes på en objektiv situation, der skal bedømmes på det tidspunkt, hvor Kommissionen vedtager sin beslutning ( ).

129. Anbringendet om, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til rækkevidden af Kommissionens forpligtelse til at begrunde sine beslutninger, bør herefter forkastes. Det er på denne baggrund åbenbart, at det sjette klagepunkt i forbindelse med det første anbringende enten bør afvises, eller at det under alle omstændigheder er grundløst.

VIII – Det andet anbringende

A – Det tredje klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende

1. Parternes bemærkninger

130. Alcoa har kritiseret Retten for at have støttet sig på tekniske ændringer, der ikke var genstand for den omtvistede beslutning. Alcoa har anført, at udligningskassen i 1999 og 2004 udbetalte kompensation ved hjælp af en række retlige instrumenter, der ikke var genstand for den omtvistede beslutning. Retten udvidede således uretmæssigt denne beslutnings rækkevidde. At administrationen af den nedsatte takst blev overdraget fra ENEL til udligningskassen, medførte i retlig henseende ingen væsentlig ændring af taksterne over for Alcoa. Selskabet har understreget, at Kommissionen ikke har gjort indsigelse mod de tekniske ændringer, der fandt sted i 1999 og 2004. Det var desuden med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 112 og 113 så bort fra beslutningen om statsstøtte N/490/2000 af 1. december 2004 – Italien, strandede omkostninger inden for elsektoren ( ).

131. Kommissionen har anført, at det var med føje, at Retten fastslog, at indførslen af en rent teoretisk takst udgjorde en væsentlig ændring af den foranstaltning, der blev godkendt ved Alumix-beslutningen. Ifølge den omhandlede ordning korrigeres den pris, der opkræves af private aktører, ved udbetaling af en direkte godtgørelse. Med hensyn til beslutningen fra 2004 om strandede omkostninger gør Kommissionen gældende, at denne beslutning vedrører standede omkostninger, som ENEL har afholdt. Den indeholder ingen direkte konklusion om forvaltningen af den særlige italienske takstordning med hensyn til de fordele, Alcoa har opnået, som kunne skabe en berettiget forventning hos dette selskab. Hertil kommer, at Kommissionen har indledt den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende statsstøtte C 38/2004 (ex NN 58/04) – støtte til virksomheden Portovesme SRL ( ) og specifikt har kvalificeret de betalinger, som udligningskassen har foretaget for at bevare taksten for Alcoa, som ny støtte.

2. Bedømmelse

132. Det skal indledningsvis understreges, at Alcoa med henvisningen til den appellerede doms præmis 132 også har taget afstand fra den argumentation, som Retten fremførte i flere andre præmisser i dommen i forbindelse med dens undersøgelse af det omtvistede spørgsmål, om der forelå en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet.

133. Hvis klagepunktet skal forstås således, at Retten kritiseres for at have misforstået den omtvistede beslutning, er der imidlertid grund til at bemærke følgende.

134. Det er for det første tilstrækkeligt at fastslå, at Retten i den appellerede doms præmis 131 redegjorde korrekt for de forhold, der var årsag til, at Kommissionen var i tvivl om kvalificeringen af den takst, som ENEL fra 2005 til 2010 har anvendt over for Alcoas fabrikker, samt at Retten ikke inddrog andre forhold end dem, der blev undersøgt i den omtvistede beslutning.

135. Hvad for det andet angår virkningerne af beslutningen fra 2004, hvorved der indførtes en ordning for refusion fra udligningskassen, er artikel 11, stk. 11, i lovdekretet fra 2005, som Kommissionen har påpeget, ikke en selvstændig bestemmelse, men den har hele sin betydning sammenholdt med andre bestemmelser og navnlig med bestemmelserne om udligningskassens forvaltning af taksten.

136. Det fremgår herved af præmis 64 og 65 i den appellerede dom, at Retten gennemgik de faktiske omstændigheder, hvilket Alcoa ikke har bestridt. Retten bemærkede således, at den eltakst, som appellanten blev indrømmet i 2004 i henhold til lovdekretet fra 1995, ved artikel 11, stk. 11, i lovdekretet fra 2005 og myndighedens beslutning nr. 217/05, der gennemførte dette lovdekret, er blevet forlænget indtil den 31. december 2010, og at administrationen af taksten i henhold til beslutning nr. 148/04 blev overdraget til udligningskassen med det resultat, at forbrugerne blev pålagt en skattelignende afgift.

137. Hvad angår konsekvenserne af de ændringer af foranstaltningen, der blev undersøgt i den omtvistede beslutning, bør denne indsigelse ud fra det foreslåede svar efter undersøgelsen af det første klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende forkastes.

138. Det fremgår endelig af appellantens påstande, der er nævnt i den appellerede doms præmis 28, at sagen i første instans kun drejede sig om eltaksten for Alcoas fabrikker. Det er derfor ikke muligt at henvise til de løsninger, der var valgt for de andre aktører.

139. Henset hertil og til beslutningen om strandede omkostninger, som kun omhandler de omkostninger, der påhviler ENEL, og ikke Alcoas omkostninger og vedrører en ordning, der adskiller sig væsentligt fra problematikken omkring den takst, der gælder for Alcoa, var det berettiget, at Retten i den appellerede doms præmis 112 fastslog, at appellantens argument var uden betydning.

140. Jeg vil på dette grundlag foreslå, at det foreliggende klagepunkt forkastes som ugrundet.

B – Det fjerde klagepunkt i forbindelse med det andet anbringende

1. Parternes bemærkninger

141. Alcoa har kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til behovet for at beskytte retssikkerheden og den berettigede forventning i forbindelse med indledningen af en formel procedure.

142. Det er Alcoas opfattelse, at Kommissionen ifølge de principper, der er fastsat i artikel 88 EF, og de principper, der udspringer heraf, i det mindste skulle betragte de takster, der var indrømmet Alcoa, som eksisterende støtte.

143. Kommissionen har hertil anført, at Alcoas argumenter bygger på den fejlagtige antagelse, at artikel 11, stk. 11, i lovdekretet fra 2005 blot forlænger den selv samme foranstaltning, der blev godkendt i Alumix-beslutningen. Kommissionen mener ikke, at Alumix-beslutningen er relevant, eftersom den omtvistede beslutning ikke kun vedrører forlængelsen af den nedsatte takst, der blev fastsat i 1995, og som var genstand for Alumix-beslutningen, men også den radikale ændring, der skete i forvaltningen af eltaksten, hvilket Retten efter Kommissionens opfattelse tog behørigt hensyn til.

2. Bedømmelse

144. Alcoas anbringende støttes på princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, sammenholdt med retssikkerhedsprincippet.

145. Retssikkerhedsprincippet, der er et grundlæggende EU-retligt princip ( ), kræver navnlig, at retsregler, som har bebyrdende retsvirkninger for borgerne, skal være klare og præcise og deres anvendelse forudsigelig for borgerne ( ). Borgerne skal med andre ord ikke være i tvivl om deres rettigheder og pligter, og de skal kunne handle derefter ( ).

146. Retten til at påberåbe sig beskyttelse af en berettiget forventning er betinget af, at institutionen har givet præcise forsikringer af en sådan art, at de er egnede til at skabe en berettiget forventning hos den, som de er rettet til, og at disse forsikringer er i overensstemmelse med gældende regler ( ).

147. Det skal herved påpeges, at Retten undersøgte, om der var sket en krænkelse af de nævnte principper, i forbindelse med det andet anbringende, nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 104-109.

148. Som det fremgår af præmis 105-107, gjorde Retten på grundlag af den retspraksis, der med rette var henvist til i dommens præmis 102 og 103, rede for de vigtigste aspekter af Alumix-beslutningen og for den usikkerhed, der var årsag til, at Kommissionen mente, at der kunne være tale om statsstøtte, da taksten for Alcoas fabrikker ved lovdekretet fra 2005 blev forlænget indtil 2010.

149. Som Retten ganske rigtigt fastslog, er det i den foreliggende sag ubestridt, at Kommissionen vedtog Alumix-beslutningen under hensyntagen til Kommissionens opfattelse af markedsforholdene i den pågældende periode.

150. Jeg gør endvidere opmærksom på, at Domstolen allerede har udtalt sig om anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og behovet for at træffe overgangsforanstaltninger i forbindelse med en beslutning, der ændrer Kommissionens tidligere vurdering ( ). Domstolen har bl.a. taget hensyn til de betragtelige investeringer, der var foretaget af virksomheder, som var omfattet af en eksisterende godkendelse som led i en skatteordning, og som havde ansøgt om forlængelse af denne godkendelse, samt til de langvarige forpligtelser, som de havde påtaget sig ( ). I den foreliggende sag er situationen imidlertid forskellig fra de grundlæggende omstændigheder i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, eftersom den tidligere foranstaltning har undergået væsentlige ændringer og derfor er blevet betragtet som en ny støtte i form af en særskilt foranstaltning. Alcoa kan som følge heraf ikke påberåbe sig en berettiget forventning med grundlag i Alumix-beslutningen, som vedrører en ordning, der ikke har den samme genstand som ordningen i den omtvistede beslutning.

151. Det må på dette grundlag konkluderes, at Retten i den appellerede doms præmis 107 og 108 med føje fastslog, at Kommissionen ikke har rejst tvivl om sin vurdering af den foranstaltning, der blev undersøgt i Alumix-beslutningen, og at det derfor ikke er korrekt at påstå, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er blevet krænket.

152. Med hensyn til retssikkerhedsprincippet er det ifølge de argumenter, der er anført i den appellerede doms præmis 105 og 107, klart, at Alcoa kunne forudse den retlige kvalificering af de takstvilkår, som selskabet var blevet indrømmet i henhold til lovdekretet fra 2005. Som jeg har nævnt i punkt 113 i dette forslag til afgørelse, ville en fornuftig og velinformeret aktør således ikke forvente, at den foranstaltning, der var genstand for den omtvistede beslutning, var den samme som den, der var omfattet af Alumix-beslutningen.

153. Jeg foreslår derfor, at dette klagepunkt forkastes.

IX – Forslag til afgørelse

154. På baggrund af det anførte foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:

»– Appellen forkastes i sin helhed.

– Alcoa Trasformazioni Srl tilpligtes at betale sagens omkostninger.«