Sagen blev anlagt den 4. juni 1981, dvs. mere end to måneder efter den 17. december 1980, da sagsøgerne fik meddelelse om, at deres tilbud ikke var blevet antaget. Det bør i den forbindelse bemærkes, at søgsmålet ikke er rettet mod den negative afgørelse, der blev truffet over for Société Européenne de Voyages, men mod den positive afgørelse, der i øvrigt ikke er dateret, om at vælge Hapag-Lloyd. Datoen den 17. december 1980 må følgelig være uden betydning som udgangspunkt for en eventuel forældelse. Det tilkommer den dømmende myndighed, endog ex officio, at undersøge betingelserne for, at en sag kan antages til realitetsbehandling (forslag til afgørelse fra generaladvokat Capotorti af 13.3.1980 i sag 155/78 — frøken M. mod Kommissionen, Sml., s. 1813; dom af 17. maj 1976, de forenede sager 67-85/76, Lesieur Cotelle, præmis 12, Sml., s. 406).

EØF-traktatens artikel 173, stk. 3, bestemmer:

»De i denne artikel omhandlede klager skal indgives inden to måneder, efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren eller, i mangel heraf to måneder efier, at klageren harfiet kendskab til den«.

Da den anfægtede afgørelse ikke er blevet offentliggjort eller meddelt sagsøgerne, er det i den foreliggende sag afgørende at få klarlagt, hvornår sagsøgerne fik kendskab til afgørelsen. De har hævdet, at de først den 4. maj 1981, da Hapag-Lloyd åbnede bureauet, erfarede, at dette selskab var blevet valgt. Søgsmålet er derfor afgjort anlagt for søgsmålsfristen.

Heroverfor har Kommissionen påberåbt sig en skrivelse dateret den 17. marts 1981, som skal vise, at sagsøgerne allerede på dette tidspunkt havde kendskab til Kommissionens valg af Hapag-Lloyd.

Det drejer sig om en skrivelse, der er fremlagt som bilag til Kommissionens duplik, og som er underskrevet af generalsekretæren for det luxembourgske Conseil du Gouvernement og stilet til direktøren for personale og administration ved Kommissionen i Luxembourg; i skrivelsen anføres bl.a.:

»(rejsebureauerne) påstår at have opfyldt alle de stillede betingelser, navnlig betingelsen i fjerde afsnit af indkaldelsen af tilbud (godkendelse fra IATA), mens det antagne selskab, der kun er under stiftelse, på nuværende tidspunkt endnu ikke opfylder dem«;

»... det antagne selskabs ansøgning om næringstilladelse behandles af det kompetente ministerium«.

Under den mundtlige forhandling ville sagsøgerne ikke afvise, at skrivelsens indhold godtgjorde, at de luxembourgske myndigheder og de personer, der havde indbragt sagen for dem, havde kendskab til, at Kommissionen havde antaget Hapag-Lloyd. De har imidlertid bemærket, at skrivelsen ikke er udformet af dem eller på deres anmodning, men som følge af, at direktøren for det luxembourgske handelskammer greb ind; sagsøgerne har videre bemærket, at direktøren fik forelagt en klage over afvisningen af sagsøgerne, men ikke den anfægtede afgørelse om at antage det tyske selskab.

Denne argumentation er efter min opfattelse ikke overbevisende. For mig at se er det utvivlsomt, at et selskab, der er medlem af den luxembourgske Confédération du Commerce, skulle være uvidende om en sådan henvendelse fra det luxembourgske handelskammer. Selv om de to organisationer varetager forskellige interesser, er det klart, at de nødvendigvis må være i nær kontakt med hinanden. På den anden side må det være uden betydning, at den indgriben, der fandt sted som følge af skrivelsen af 17. marts 1981, er foretaget under indtryk af afslaget over for sagsøgerne, og ikke fordi Hapag-Lloyd blev antaget; det er kun spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne havde kendskab til denne afgørelse allerede før den 17. marts 1981, der skal tages i betragtning.

Efter min opfattelse kan man uden risiko slutte af det ovenfor anførte, at sagsøgerne havde dette kendskab. Men selv om man lader tvivlen om det spørgsmål komme sagsøgerne til gode, er det efter min opfattelse åbenbart, at søgsmålet skal afvises af andre grunde.