4.

Det tilfælde, Corte di cassazione har fået forelagt, vedrører en forsikringsaftale, der er indgået mellem en international forsikringsgruppe og IRU. Det særlige ved denne aftale er, som den forelæggende ret klart har tilkendegivet, at IRU har indgået den i eget navn, men til gunst for de IRU tilsluttede nationale organisationer; det vil sige, at disse sidste ikke er parter i aftalen. Hvorledes forholder det sig nu, når aftaleparterne (som »pool'en« og IRU i aftalens artikel 8) indsætter en værnetingsklausul? Kan den forsikrede påberåbe sig denne, selv om han ikke, eftersom aftalen er indgået af andre, skriftligt har tiltrådt den? For at besvare dette spørgsmål må det klarlægges, hvilken rækkevidde artikel 17 i Bruxelles-konventionen helt præcist har. Som bekendt bestemmes det i nævnte artikel, at såfremt parterne har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede eller fremtidige tviste i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente; og så tilføjes det — og her er vi ved sagens kerne — at parternes aftale herom skal være skriftlig eller skriftligt bekræftet. Efter min mening er dette sidste krav, hvor der er tale om en aftale til gunst for tredjemand opfyldt, når det er parterne, der skriftligt aftaler eller skriftligt bekræfter at have aftalt en værnetings-klausul. Tredjemands tiltrædelse af denne klausul er ikke påkrævet. At dette må blive resultatet, er der efter min mening flere grunde til. Først og fremmest må der henses til formålet med det omhandlede krav. Ifølge Jenardrapporten (EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 1) er det meningen hermed at befordre retssikkerheden. Dette betyder ifølge generaladvokat Capotorti, »at der kræves sikkert bevis for, at kontrahenterne er enige om den klausul, som bestemmer værnetinget« (forslag til afgørelse i sag 24/76, Estasis Salotti mod Rüwa, Smi. 1976, s. 1845). Det er ganske klart, at kravet får større betydning, jo svagere en af aftaleparterne er, jfr. standardkontrakter, hvor indholdet på forhånd fastlægges alene af den ene part og blot må tiltrædes af den anden. Domstolen har flere gange anerkendt, at det forholder sig på denne måde, således f.eks. i to domme af 14. december 1976. I den første af disse (sag 24/76, nævnt ovenfor) anføres det således, at »når en værnetingskausul indeholdes i en af kontrahenternes almindelige forretningsbetingelser, som er trykt på bagsiden af et kontraktsdokument«, er kravet om skriftlighed kun opfyldt »såfremt den af begge kontrahenter underskrevne kontrakt udtrykkeligt henviser til disse almindelige forretningsbetingelser«; i den anden (sag 25/76, Segoura mod Bonakdarian, Sml. 1976, s. 1851) siges det, at en sælgers skriftlige bekræftelse af en mundtlig aftale med meddelelse af hans almindelige forretningsbetingelser er virkningsløs, for så vidt angår en eventuel værnetingsklausul, der ikke skriftligt bekræftes af køberen. Kravet om skriftlighed skal altså kort sagt gøre kontrahenterne opmærksomme på den risiko, en værnetingsklausul er forbundet med. Det må jo ikke glemmes, at en værnetingsklausul ophæver både den almindelige ved artikel 2 i Bruxelles-konventionen fastlagte kompetence (hvorefter det er sagsøgtes bopæl, der er afgørende) og de specielle kompetencer i henhold til artiklerne 5 og 6; der bortses fra det tilfælde, at aftalen kun er indgået til fordel for en af parterne, idet denne part så — hvad der blot gør aftalen endnu farligere — bevarer retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter konventionen (artikel 17, stk. 3). Her må man nu imidlertid passe på; alt, hvad der hidtil er blevet sagt, gælder for parterne i aftalen. En ved aftalen begunstiget tredjemand, som denne ikke bebyrder og ikke påfører risici, behøver ingen beskyttelse. Derfor har det ingen mening at gøre værnetingsklausulens gyldighed betinget af, at han har tiltrådt den. Og der er i øvrigt ingen retsorden, der stiller et sådant krav og tilmed et krav om skriftlighed, undtagen for at undgå at vedtagelsen fragås (jfr. artikel 1411, stk. 2, i codice civile italiano (den italienske retsplejelov)). Og under alle omstændigheder er nødvendigheden heraf udelukket her netop ved ordlyden i artikel 17. I indledningen i denne artikel kan man jo læse følgende —» såfremt parterne..., ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet...« — og disse ord er jo ikke til at komme udenom. Det er nemlig ikke muligt, at man i en retskilde af denne art anvender et begreb som »parterne« uden teknisk betydning, og enhver jurastudent på første årsprøve vil jo være villig til at sværge på, at dette ord absolut ikke kan være møntet på en tredjemand. I den retskilde, vi her har at gøre med, betyder »parterne« derfor de personer, hvis viljeserklæringer direkte bringes til udtryk i aftalen, idet den ene foranlediger og den anden påtager sig forpligtelsen over for tredjemanden.