Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 20. marts 1997. - Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union. - Annullation af Rådets beslutning 95/184/EF - Parlamentets beføjelser. - Sag C-259/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-05303



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Parlamentet har i naervaerende sag nedlagt paastand om annullation af Raadets beslutning 95/184/EF af 22. maj 1995 om aendring af beslutning 3092/94/EF om etablering af et faellesskabssystem til informering om ulykker i hjemmet og i fritiden (1). Det har bestridt lovligheden af proceduren for tilblivelsen af denne beslutning, som Raadet vedtog i henhold til artikel 169 i akten vedroerende vilkaarene for Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse (2). Efter den sagsoegende institutions opfattelse skulle den anfaegtede akt vedtages i henhold til den saakaldte ved EF-traktatens artikel 189 B fastlagte faelles beslutningsprocedure.

Raadet har nedlagt paastand om frifindelse, og Kommissionen og Kongeriget Sverige er indtraadt i sagen til stoette for denne paastand.

2 Foer jeg gennemgaar parternes argumenter vil det vaere hensigtsmaessigt at omtale de faktiske omstaendigheder, som har givet anledning til sagen.

Ved den anfaegtede akt aendrede Raadet Europa-Parlamentets og Raadets beslutning 3092/94/EF af 7. december 1994 (3). Efter ordningen heri skulle bl.a. 54 hospitaler beliggende i forskellige medlemsstater indsamle oplysninger, og der skulle hertil ydes en finansiel stoette fra Faellesskabet, der var fordelt paa de samme medlemsstater. Efter Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse maatte der foretages de fornoedne aendringer i denne beslutning, saaledes at den ogsaa kunne finde anvendelse i de nye medlemsstater. Med henblik herpaa vedtog Raadet beslutning 95/184; antallet af hospitaler blev forhoejet til 65 og den finansielle stoette fra Faellesskabet til 2 808 mio. ECU.

Raadet mente, da den anfaegtede akt skulle vedtages, at man kunne gaa frem efter den forenklede procedure ifoelge tiltraedelsesaktens artikel 169, der har foelgende ordlyd:

»1. De fornoedne tilpasninger af institutionernes retsakter fra foer tiltraedelsen, som ikke er indeholdt i denne akt eller bilagene hertil, foretages efter fremgangsmaaden i stk. 2. Disse tilpasninger traeder i kraft ved tiltraedelsen.

2. Raadet, der traeffer afgoerelse med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen, eller Kommissionen, alt efter om de oprindelige tekster er blevet vedtaget af den ene eller den anden af disse to institutioner, udfaerdiger med henblik herpaa de noedvendige tekster.«

Ifoelge Parlamentet var betingelserne for at benytte denne procedure dog ikke opfyldt. Det goer gaeldende, at den beslutning, der skulle aendres, har hjemmel i traktatens artikel 129 A og blev vedtaget ifoelge den faelles beslutningsprocedure. Denne procedure skulle altsaa ogsaa have vaeret fulgt ved vedtagelsen af den anfaegtede beslutning.

3 Indledningsvis maa det naevnes, at en afgoerelse om, hvilken procedure der skal foelges i det foreliggende tilfaelde, har vaesentlig betydning for den sagsoegende institutions kompetence; faktisk er det ved tiltraedelsesaktens artikel 169 bestemt, at aendringsakten vedtages af Raadet alene med kvalificeret flertal, mens traktatens artikel 189 B klart bestemmer, at Parlamentet skal medvirke i beslutningsprocessen. Heraf foelger, at en konstatering af, at den valgte procedure var forkert, ikke medfoerer, at der foreligger en rent formel fejl, men derimod en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, der skaber tvivl om aktens lovlighed. Sagen er saaledes lovligt anlagt i henhold til traktatens artikel 173 stk. 3, idet den er anlagt af Parlamentet med det formaal at vaerne om institutionens kompetence og stoettes paa anbringender om, at denne kompetence er tilsidesat.

4 Sagsoegeren har vedroerende realiteten gjort gaeldende, at Raadet ikke kunne vedtage den anfaegtede retsakt med hjemmel i tiltraedelsesaktens artikel 169. For dette argumenteres der paa to maader: For det foerste kunne den i denne bestemmelse fastlagte procedure kun benyttes foer tiltraedelsesaktens ikrafttraeden. For det andet gaelder denne procedure udelukkende for vedtagelsen af Raadets og Kommissionens retsakter, mens den i den foreliggende sag omhandlede retsakt skulle udstedes af Raadet og Parlamentet i faellesskab og saaledes ikke er omfattet af artikel 169's anvendelsesomraade. Jeg vil nu i detaljer gennemgaa sagsoegerens synspunkt i dets to omtalte forgreninger.

5 Det foerste led i Parlamentets argumentation vedroerer som naevnt Raadets manglende kompetence til at benytte proceduren ifoelge tiltraedelsesaktens artikel 169, naar tiltraedelsesakten foerst er traadt i kraft. Synspunktet baseres foerst og fremmest paa udgaven paa fransk af naevnte artikel 169, hvori det hedder: »lorsque les actes des institutions doivent, avant l'adhésion, être adaptés du fait de l'adhésion et que les adaptations nécessaires n'ont pas été prévues dans le présent acte ou ses annexes, ces adaptations sont effectuées selon la procédure prévue au paragraphe 2 ...«. Efter sagsoegerens opfattelse sker der ved indskuddet »avant l'adhésion« en klar tidsbegraensning for denne forenklede tilpasningsprocedure, der netop skal ske foer og ikke, som det faktisk skete, efter tiltraedelsen. Dette resultat underbygges fremdeles ifoelge Parlamentet af tiltraedelsesaktens artikel 2, der efter en bestemmelse om, at traktaten traeder i kraft den 1. januar 1995 i stk. 3 bestemmer, at »uanset stk. 2 kan Unionens institutioner inden tiltraedelsen vedtage de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel ... 169 i tiltraedelsesakten«. Paa grundlag af disse bestemmelser naar den sagsoegende institution til det resultat, at systemet i artikel 169 gaar ud paa at muliggoere en tilpasning i en forenklet form af de faellesskabsretsakter, der kommer til at foreligge i tidsrummet mellem underskrivelsen af tiltraedelsesakten og dens ikrafttraeden. Efter dette sidste tidspunkt skal de tilpasninger, der viser sig noedvendige efter de nye medlemsstaters tiltraeden, foretages i henhold til de saedvanlige i traktaten fastlagte procedurer.

Det mener jeg ikke er rigtigt. Som Raadet, Kommissionen og Kongeriget Sverige med foeje har anfoert stoettes den argumentation paa grundlag af ordlyden, som ligger bag Parlamentets synspunkt, udelukkende paa udgaven paa fransk af tiltraedelsesaktens artikel 169. Udgaverne paa alle de andre sprog taler imod. I udgaven paa italiensk hedder det saaledes, at »quando gli atti delle istituzioni precedenti all'adesione richiedono adattamenti ... questi sono effetuati secondo la procedura di cui al paragrafo 2«. Tilsvarende hedder det i udgaven paa engelsk, at »where acts of the institutions prior to accession require adaptation by reason of accession, and the necessary adaptations have not been provided for in this Act or its Annexes, those adaptations shall be made in accordance with the procedure laid down by paragraph 2« (4).

Paa baggrund af disse uoverensstemmende tekster maa det bemaerkes, at Domstolen tidligere har fastslaaet, at det »maa vaere udelukket, at en bestemmelse betragtes isoleret i en af sine versioner«, idet det tvaertimod er paakraevet, at den fortolkes i overensstemmelse saavel med ophavsmandens virkelige vilje som med det af ham forfulgte maal, navnlig i lyset af dens affattelse paa alle sprogene (5). Paa baggrund af denne praksis, finder jeg det afgoerende, at efter alle andre sprogversioner end den franske gaelder tidsbegraensningen ikke muligheden for at gaa frem efter artikel 169, men mere de retsakter, der skal aendres: De retsakter, som det er noedvendigt at tilpasse, skal altsaa stamme fra tiden foer tiltraedelsen. Og jeg finder ikke, at der er grundlag for at give den eneste sproglige version, der adskiller sig fra alle de oevrige, forrangen.

Dette resultat er ogsaa det eneste, der er i overensstemmelse med artikel 169's formaal. Denne bestemmelse finder saaledes residuelt anvendelse, naar tilpasninger er fornoedne og ikke i oevrigt er omhandlet i traktaten eller tiltraedelsesakten. De kontraherende parter har saaledes oensket at give Faellesskabets institutioner en let og hurtig procedure for tilpasninger af den art, som man ikke var opmaerksom paa under forhandlingerne, men som ikke desto mindre har vaesentlig betydning for anvendelsen af en faellesskabsretsakt for de tiltraedende staters vedkommende. Men denne situation kan naturligvis ogsaa forekomme efter tiltraedelsesaktens ikrafttraeden. Og her har man foretrukket at gennemfoere tilpasningerne i de forenklede former ifoelge artikel 169 i stedet for at foelge de saedvanlige procedurer, der er fastlagt i traktaten for aendring af den omhandlede retsakt. Dette valg, der er procesoekonomisk funderet, goer det ogsaa muligt straks uden forsinkelser at sikre en ensartet anvendelse af Faellesskabets retsakter i samtlige medlemsstater. Paa den anden side maa det naevnes, at den heromhandlede forenklede procedure ikke kan benyttes ved en hvilken som helst aendring af en eksisterende retsakt; den gaelder kun tilpasninger af teknisk art og indvirker ikke som en undtagelse paa retsaktens raekkevidde som en almengyldig akt. Derved har Parlamentet da ogsaa mindre grund til at goere sig bekymringer over den paastaaede tilsidesaettelse af dets kompetence.

6 Artikel 2 i tiltraedelsesakten, som efter Parlamentets opfattelse saetter en graense for anvendelsen af proceduren i henhold til artikel 169 efter denne traktats ikrafttraeden, er lige saa irrelevant. Som Raadet og intervenienterne med foeje har anfoert, er den af den sagsoegende institution paaberaabte bestemmelse taenkt at skulle virke paa en helt anden maade. Traktatens ikrafttraedelsesdato var faktisk den 1. januar 1995. Men som en undtagelse fra bestemmelsen herom bestemmes det, at »... Unionens institutioner [kan] inden tiltraedelsen vedtage de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel ... 169 i tiltraedelsesakten ...«. Bestemmelsen er klar: Institutionerne kan, men skal ikke gaa frem efter artikel 169 foer tiltraedelsen. Det drejer sig om en blot og bar bemyndigelse, der ikke indebaerer noget forbud mod at anvende denne procedure efter tiltraedelsen. I oevrigt er baggrunden for artikel 2 let at forstaa. Traktaten traadte i kraft den 1. januar 1995, men oensket var at give Faellesskabets institutioner mulighed for allerede foer denne dato at gennemfoere de noedvendige tilpasninger. Det var altsaa noedvendigt at fastsaette en tilsvarende undtagelsesbestemmelse for at muliggoere en tidligere anvendelse af den forenklede procedure ifoelge artikel 169, der ellers ville have vaeret udelukket, eftersom institutionerne bestemt ikke kunne benytte en procedure, der var fastlagt i en bestemmelse, der endnu ikke var traadt i kraft.

Der kan altsaa hverken paa grundlag af naevnte artikel 2 eller ordlyden af artikel 169 (6) opstilles tidsmaessige begraensninger for Raadets anvendelse af den forenklede tilpasningsprocedure. Det kan spoerges, om proceduren i henhold til artikel 169 uden tidsbegraensning kan bruges efter tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden, eller om det kun er lovligt at gaa frem efter denne bestemmelse, saafremt det sker hurtigt. Spoergsmaalet herom er ikke relevant i den foreliggende sag, idet beslutning 95/184 blev vedtaget den 22. maj 1995, dvs. i rimelig god tid efter tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden. Henset til formaalet med artikel 169 samt til det forhold, at bestemmelsen kun har betydning for tilpasninger af - om jeg saa maa sige - teknisk art, kan en eventuel anvendelse af bestemmelsen ogsaa senere efter min mening i al fald ikke have kunnet give grundlag for Parlamentets anbringende.

7 Parlamentet har imidlertid anfoert, at muligheden for at anvende proceduren i henhold til artikel 169 efter tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden strider mod princippet om, at medlemsstaterne ved deres indtraeden i Faellesskabet accepterer den paa tiltraedelsens tidspunkt gaeldende faellesskabsret. Naar problemet anskues paa denne maade, kan de eksisterende faellesskabsretlige akter altsaa ikke aendres i det uendelige, uden at dette grundlaeggende princip tilsidesaettes. Heller ikke dette argument forekommer mig dog at vaere afgoerende. Der kan ikke vaere tvivl om, at de stater, der slutter sig til Unionen, skal acceptere alle de faellesskabsretsakter, der allerede er vedtaget (7). Men i det foreliggende tilfaelde beroeres dette forhold ikke af en eventuel anvendelse af den forenklede tilpasningsprocedure efter tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden. Det kan endog siges, at det forholder sig omvendt: En adgang hertil er egnet til at muliggoere, at de gaeldende regler fuldt ud finder anvendelse paa de nye medlemsstater, navnlig naar de allerede foreliggende retsakter - som det her er tilfaeldet - kraever tilpasninger netop for at kunne anvendes ogsaa paa disse stater.

En sidste bemaerkning. Den anfaegtede beslutning blev vedtaget den 22. maj 1995, men i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 169 fik den tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1995, dvs. datoen for tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden. Jeg er enig med Kommissionen i, at der ikke hermed sker et brud paa retssikkerhedsprincippet. Domstolen har jo udtalt, at selv om dette princip i almindelighed forbyder, »at en faellesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger foer aktens offentliggoerelse, kan dette rent undtagelsesvis tillades, naar det tilstraebte formaal fordrer det, og naar de beroertes berettigede forventning respekteres behoerigt« (8). Efter min mening er de naevnte betingelser opfyldt i det foreliggende tilfaelde. Dels er det ikke blevet paaberaabt, at de beroertes berettigede forventning er blevet tilsidesat, og dels er det tilstraebte formaal fra tiltraedelsen at sikre en ensartet anvendelse af gaeldende faellesskabsret overalt i Unionen. Det er grunden til, at artikel 169 ikke udelukker en senere tilpasning af institutionernes retsakter og samtidig bestemmer, at den kan ske med tilbagevirkende gyldighed fra tiltraedelsestraktatens ikrafttraeden.

8 Parlamentet har desuden anfaegtet beslutning 95/184 paa en anden maade. Det har anfoert, at den forenklede procedure i henhold til artikel 169 kun kunne paaberaabes ved en tilpasning af Kommissionens eller Raadets retsakter, men at den anfaegtede retsakt aendrede en akt, nemlig beslutning 3092/94, som i sin tid blev vedtaget af Raadet og af Parlamentet. Dette synspunkt bygger udelukkende paa ordlyden af artikel 169, der ifoelge Parlamentet intet indeholder om - og dermed udelukker - muligheden for efter en forenklet fremgangsmaade at tilpasse de retsakter, der er vedtaget af Raadet og Parlamentet i henhold til den faelles beslutningsprocedure.

Dette argument goer mig tvivlraadig. Som Raadet, Kommissionen og den svenske regering har anfoert, giver artikel 169 mulighed for at tilpasse enhver »af institutionernes« retsakter efter de krav, som foelger af de nye medlemsstaters tiltraedelse. Vel kan det siges, at kontraherende parters ordvalg kan synes inadaekvat, naar det i denne artikels stk. 2 bestemmes, at tilpasningerne traeffes af Raadet eller af Kommissionen, alt efter om de oprindelige tekster er blevet vedtaget af den ene eller den anden af de to institutioner. For strengt taget kan en beslutning, der er vedtaget med hjemmel i traktatens artikel 189 B anses for at vaere en retsakt, der er udstedt af Parlamentet og Raadet (9). Imidlertid foelger det hverken af artikel 169's aand eller bogstav, at de kontraherende parter har oensket, at retsakter, der er vedtaget efter den ovennaevnte procedure, ikke skal vaere omfattet af denne bestemmelses anvendelsesomraade; der er jo i oevrigt tale om akter, der er vedtaget af de to institutioner i faellesskab, selv om traktaten i forbindelse med dem ofte kun naevner Raadet (10). Man kan herefter formode, at stk. 2 i artikel 169 med omtalen af Raadets retsakter faktisk ogsaa gaelder for de retsakter, som vedtages af denne institution og Parlamentet i faellesskab. Formaalet med den omhandlede bestemmelse er jo at skabe en hurtig procedure for tilpasning, saaledes at det bliver muligt fuldt ud og paa ensartet maade at anvende Faellesskabets retsakter ogsaa paa de tiltraedende medlemsstater, og denne afgoerende noedvendighed goer sig naturligvis ogsaa gaeldende for de retsakter, der er vedtaget efter den faelles beslutningsprocedure.

9 I sidste instans maa efter min mening anvendelsen af den forenklede procedure forudsaette, at tre betingelser er opfyldt. For det foerste skal de retsakter, der kraever tilpasning, stamme fra tiden foer tiltraedelsen; for det andet skal de fornoedne tilpasninger ikke vaere sket ved tiltraedelsesakten eller bilagene hertil; og for det tredje skal endelig denne procedure have til formaal at sikre en tilpasning af retsakten, saaledes at den kan anvendes ogsaa paa de nye medlemsstater. Det betyder, at der, som jeg tidligere har omtalt, skal vaere tale ikke om en vaesentlig aendring, der indvirker paa retsaktens indhold, men blot om en mindre indgribende tilpasning efter retsaktens udstedelse, hvormed de krav, der goer sig gaeldende efter tiltraedelsen, skal tilgodeses.

Alle disse betingelser er efter min mening opfyldt i det foreliggende tilfaelde. Med den anfaegtede beslutning skulle jo en faellesskabsretsakt fra tiden foer tiltraedelsen tilpasses. Der fandtes ikke i tiltraedelsesakten eller bilagene hertil nogen bestemmelse herom. Den anfaegtede beslutning var desuden efter sit indhold begraenset til de tilpasninger, der var noedvendige for i praksis at muliggoere dens anvendelse paa de nye medlemsstater. Det sidste forhold, som efter min mening har afgoerende betydning, har Parlamentet ikke bestridt paa overbevisende maade. Det har i retsmoedet blot anfoert, at Raadet ved vedtagelsen af den anfaegtede beslutning raadede over et skoen med hensyn til valget af kriterier for tilpasningen af beslutning 3092/94. Ifoelge den faelles beslutningsprocedure skulle Parlamentet ogsaa have kunnet deltage ved valget af disse kriterier. Men det forholder sig ikke saaledes. Naar den naevnte beslutning skulle anvendes ogsaa paa de nye medlemsstater, maatte den aendres blot paa to punkter: Dels skulle antallet af hospitaler, der var med til at indsamle oplysninger saettes op fra 54 til 65, og dels skulle Faellesskabets finansielle bidrag forhoejes i overensstemmelse hermed, nemlig til 2 808 mio. ECU. Som anfoert af Kommissionen har Raadet, da det gennemfoerte den kritiserede tilpasning, holdt sig til de kriterier, der var lagt til grund i beslutning 3092/94, idet det fastsatte antallet af hospitaler for de nye stater paa grundlag af befolkningens stoerrelse og tilpassede det finansielle bidrag i forhold hertil. Disse kriterier havde Parlamentet i oevrigt godkendt, idet beslutning 3092/94 i sin tid blev vedtaget efter den faelles beslutningsprocedure. Det kan derfor efter min mening kun vanskeligt goeres gaeldende, at den anfaegtede retsakt ikke blot er en tilpasning i artikel 169's forstand, men tvaertimod udtryk for loesninger paa grundlag af et skoen, der med de indholdsmaessige aendringer, de indebaerer, maa medfoere, at den faelles beslutningsprocedure benyttes. Raadet har saaledes efter min mening ved at benytte proceduren i henhold til artikel 169 holdt sig inden for de materielle begraensninger, der er fastlagt i denne bestemmelse.

10 Raadet, Kommissionen og Kongeriget Sverige har endelig for Domstolen anmodet om, at virkningerne af de beslutninger, som Kommissionen eventuelt maatte vedtage i medfoer af artikel 7 i beslutning 3092/94 om den finansielle stoette til hospitalerne i de nye medlemsstater, opretholdes, saafremt den anfaegtede beslutning annulleres. Der er i den forbindelse foruden til de praktiske vanskeligheder, som en annullationsafgoerelse med tilbagevirkende gyldighed ville give anledning til, blevet henvist til, at der allerede paa grundlag af den anfaegtede beslutning er sket udbetaling af beloeb til fire svenske og tre finske hospitaler.

Parlamentet har paa sin side overladt det til Domstolen at traeffe afgoerelse paa dette punkt, men har dog samtidig principielt tilkendegivet, at det modsaetter sig en anvendelse af artikel 174.

Jeg er for min del af den opfattelse, at parternes anmodning skal imoedekommes. For jeg mener, at en annullation ex tunc af den anfaegtede beslutning vil vaere til stor skade for de aktioner, som Kommissionen allerede har ivaerksat for de nye medlemsstater, og som i oevrigt foerst og fremmest tager sigte paa forbrugerbeskyttelse. Jeg foreslaar derfor Domstolen i medfoer af artikel 174, stk. 2, at bestemme, at virkningerne af de beslutninger, som Kommissionen har vedtaget i medfoer af artikel 7 i beslutning 3092/94, der blev aendret ved den anfaegtede beslutning, betragtes som endelige.

Forslag til afgoerelse

Paa grundlag af det anfoerte foreslaar jeg Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

- Raadet frifindes.

- I tilfaelde af en eventuel annullation af Raadets beslutning 95/184/EF af 22. maj 1995 om aendring af beslutning 3092/94/EF om etablering af et faellesskabssystem til informering om ulykker i hjemmet og i fritiden fastslaas det, at retsvirkningerne af de beslutninger, som Kommissionen har vedtaget med hjemmel i artikel 7 i Europa-Parlamentets og Raadets beslutning 3092/94/EF af 7. december 1994, er endelige.

- Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger, bortset fra de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen og af Kongeriget Sverige.

(1) - EFT L 120, s. 36.

(2) - EFT 1994 C 241, s. 21.

(3) - EFT L 331, s. 1.

(4) - Paa linje hermed hedder det f.eks. i udgaven paa spansk: »1. En caso de que los actos de las instituciones previos a la adhesión requieran una adaptación como consecuencia de esta y no se hayan previsto en la presente Acta o en sus Anexos las necesarias adaptaciones, dichas adaptaciones se harán con arreglo al procedimiento establecido en el apartado 2 ...«; og i udgaven paa portugisisk hedder det: »1. Quando os actos das Instituições anteriores à adesão, devam ser adaptados em virtude da adesão, e as adaptações necessàrias não estiverem previstas no presente Acto ou nos Anexos, estas serão efectuadas nos termos do procedimento previsto no no 2 ...«.

(5) - Dom af 7.12.1988, sag 55/87, Moksel, Sml. s. 3845, praemis 15.

(6) - Man kan tvaertimod haevde, at artikel 169 efter ordlyden taler mod den af Parlamentet forfaegtede fortolkning. Denne bestemmelse omhandler jo muligheden for at foretage de fornoedne tilpasninger »fra foer tiltraedelsen«, men ikke »med henblik herpaa«. Det synes klart at fremgaa af de anvendte ord, at tiltraedelsen allerede er sket, og at traktaten saaledes allerede er traadt i kraft. Det er med andre ord efter bestemmelsens system muligt, at tilpasningerne netop er en foelge af tiltraedelsen og dermed, at den omhandlede procedure afvikles efter den.

(7) - Princippet herom har Domstolen klart udtrykt i dom af 16.2.1982, forenede sager 39/81, 43/81, 85/81 og 88/81, Halyvourgiki og Helleniki Halyvourgia mod Kommissionen, Sml. s. 593, praemis 12, »den tiltraedende stat accepterer samtlige de retsakter, som er udstedt af institutionerne indtil det tidspunkt, hvor tiltraedelsen faar virkning ...«, men som Kommissionen rigtigt har anfoert, vedroerer princippet, som Domstolen fremfoerte det i naevnte sag klart et tilfaelde, i hvilket betingelserne for den konkrete anvendelse af den paagaeldende retsakt allerede tilstraekkeligt praecist foreligger med denne akt. Den citerede praksis vedroerer ikke paa nogen maade det spoergsmaal, der optager os i denne sag, dvs. muligheden for at tilpasse eksisterende retsakter ogsaa efter tiltraedelsesaktens ikrafttraeden.

(8) - Jf. dom af 30.11.1983, sag 235/82, Ferriere San Carlo mod Kommissionen, Sml. s. 3949, praemis 9.

(9) - Jf. eksempelvis formuleringen i artikel 173, stk. 1: »Domstolen proever lovligheden af retsakter vedtaget af Europa-Parlamentet og Raadet i faellesskab, af Raadet, af Kommissionen eller af ECB, bortset fra henstillinger og udtalelser, samt de af Europa-Parlamentets retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand.«

(10) - Jf. saaledes f.eks. traktatens artikel 129 A, stk. 2, artikel 56, stk. 2, og artikel 100 A.