ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Henset til det ovenstående bør de præjudicielle spørgsmål besvares således, at rammeaftalens § 5, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i den offentlige sektor anses for begrundet i »objektive omstændigheder« som omhandlet i denne paragraf, alene fordi de kontrolopgaver, som varetages af personale ansat på området for dyrevelfærd, ikke er af permanent karakter på grund af variationerne i omfanget af aktiviteterne for de bedrifter, som skal kontrolleres, medmindre, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, fornyelsen af kontrakterne reelt har til formål at dække et specifikt behov i den pågældende branche, idet baggrunden herfor imidlertid ikke kan være budgetmæssige hensyn. Endvidere er den omstændighed, at fornyelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter sker i afventning af udfaldet af udvælgelsesprocedurer, ikke tilstrækkelig til at bringe denne lovgivning i overensstemmelse med den nævnte paragraf, hvis det fremgår, at den konkrete anvendelse af denne lovgivning under de faktiske omstændigheder resulterer i et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, hvilket det ligeledes tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
50

En forskelsbehandling for så vidt angår ansættelsesvilkår mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte kan ikke begrundes i et kriterium, som generelt og abstrakt henviser til ansættelsens varighed. At tillade, at et ansættelsesforholds midlertidige karakter alene er tilstrækkelig til at begrunde en sådan forskelsbehandling, ville gøre formålene med direktiv 1999/70 og med rammeaftalen indholdsløse. I stedet for at forbedre kvaliteten af tidsbegrænset ansættelse og at fremme den ligebehandling, som tilstræbes i såvel direktiv 1999/70 som rammeaftalen, ville anvendelsen af et sådant kriterium gøre opretholdelsen af en ugunstig situation for arbejdstagerne med tidsbegrænset ansættelse stedsevarende (dom af 22.12.2010, Gavieiro Gavieiro og Iglesias Torres, C-444/09 og C-456/09, EU:C:2010:819, præmis 57, og kendelse af 18.3.2011, Montoya Medina, C-273/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:167, præmis 43, og af 9.2.2012, Lorenzo Martínez, C-556/11, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:67, præmis 50).
20

På denne baggrund har Judecătoria Satu Mare (retten i første instans i Satu Mare, Rumænien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, litra b), i direktiv 93/13 for så vidt angår definitionen af begrebet »forbruger« fortolkes således, at definitionen omfatter eller omvendt udelukker de fysiske personer, som i egenskab af kautionister har underskrevet tillæg og tilknyttede aftaler (kautionsaftaler, panteaftaler) til den kreditaftale, der er indgået af et kommercielt selskab som led i dets aktivitet, såfremt disse fysiske personer ikke har nogen sammenhæng med aktiviteten i dette kommercielle selskab og har handlet med formål, der falder uden for deres erhverv, henset til, dels at sagsøgerne oprindeligt var fysiske personer/kautionister for hoveddebitoren/juridisk person, for hvilken den ene sagsøger var direktør, som et led i en låneaftale indgået med sagsøgte/kreditor og efterfølgende ændret, dels at den oprindelige debitor, for hvilken den ene sagsøger var direktør, med samtykke fra sagsøgte/kreditor har foretaget en novation af kreditten gennem indtrædelse af en anden juridisk person, for hvilken de to sagsøgere ikke er direktører, i forbindelse med hvilken de to sagsøgere i egenskab af kautionister over for den nye debitor/juridisk person har påtaget sig den forpligtelse, som er genstand for novation over for den nye debitor? 2) Skal artikel 1, stk. 1, i direktiv 93/13 fortolkes således, at direktivets anvendelsesområde kun omfatter de aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere om salget af varer eller leveringen af tjenesteydelser, eller omfatter direktivets anvendelsesområde også de tilknyttede aftaler (garantiaftale, kautionsaftale) til en kreditaftale — hvor låntageren er et kommercielt selskab — som er indgået af fysiske personer, der ikke har nogen sammenhæng med aktiviteten i dette kommercielle selskab og har handlet med formål, der falder uden for deres erhverv, henset til dels, at sagsøgerne oprindeligt var fysiske personer/kautionister for hoveddebitoren/juridisk person, for hvilken den ene sagsøger var direktør, som et led i en låneaftale indgået med sagsøgte/kreditor og efterfølgende ændret, dels, at den oprindelige debitor, for hvilken den ene sagsøger var direktør, med samtykke fra sagsøgte/kreditor har foretaget en novation af kreditten gennem indtrædelse af en anden juridisk person, for hvilken de to sagsøgere ikke er direktører, i forbindelse med hvilken de to sagsøgere i egenskab af kautionister over for den nye debitor/juridisk person har påtaget sig den forpligtelse, som er genstand for novation over for den nye debitor?«
31

I mangel af oplysninger vedrørende omfanget af anvendelsesområdet for forpligtelserne, som er blevet udvidet ved afgørelse nr. 397/13/CONS til at omfatte økonomiske aktører, som forhandler reklamepladser på internettet, og som har hjemsted i en anden medlemsstat end Italien, er Domstolen nærmere bestemt ikke i stand til at vurdere en sådan mulig begrundelse og således give den forelæggende ret et brugbart svar. Selv om beskyttelsen af konkurrencen og pluralismen ganske rigtigt er tvingende almene hensyn, der kan begrunde restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, er det nemlig alene ved en tilstrækkeligt detaljeret beskrivelse af måden, hvorpå dette formål forfølges ved den nævnte afgørelse, der gør det muligt for Domstolen at efterprøve om, og i hvilket omfang, denne er egnet til og nødvendig for at sikre virkeliggørelsen af det almene formål, den forfølger.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 22. april 2020 –

Bilbaína de Alquitranes m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-691/15 P-DEP)

»Fastsættelse af sagsomkostninger«

1. Retslig procedure – sagsomkostninger – opgørelse – udgifter, der kan kræves erstattet – forhold, der indgår heri – nødvendige udgifter med henblik på behandling af sagen om fastsættelse – standardiseret procedure kendetegnet ved, at der ikke foreligger nogen vanskeligheder [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 40 og 60)

2. Retslig procedure – sagsomkostninger – opgørelse – forhold, der indgår heri – udgifter, der er afholdt inden for rammerne af en appelsag – anbringender, der kræver en grundig behandling [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 44-50)

3. Retslig procedure – sagsomkostninger – opgørelse – udgifter, der kan kræves erstattet – medvirken af flere advokater – ingen betydning – bedømmelse hovedsagelig under hensyn til det samlede antal arbejdstimer, der objektivt set forekommer nødvendige med henblik på sagens behandling – kriterier [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 51-55)

4. Retslig procedure – sagsomkostninger – opgørelse – udgifter, der kan kræves erstattet – forhold, der indgår heri – nødvendige udgifter med henblik på behandling af en sag om foreløbige forholdsregler [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 56 og 57)

Konklusion

De samlede sagsomkostninger, som Europa-Kommissionen skal erstatte Bilbaína de Alquitranes SA, Deza a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers Germany GmbH, Rain Carbon BVBA, Rütgers Poland sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica SA, Showa Denko Carbon Products Germany GmbH & Co. KG, Showa Denko Carbon Austria GmbH, SGL Carbon SAS, Showa Denko Carbon Spain SA, COBEX Polska sp. z o.o., ThyssenKrupp Steel Europe AG og Tokai erftcarbon GmbH i sagerne C-691/15 P og C-691/15 P R, fastsættes til 50000EUR, hvortil der lægges morarenter fra tidspunktet for forkyndelsen af denne kendelse til den sats, som Den Europæiske Centralbank anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner den første dag i forfaldsmåneden, forhøjet med 3,5 procentpoint, indtil betaling sker.
27

Det andet spørgsmål skal derfor, for så vidt som det angår chartrets artikel 19, stk. 2, besvares således, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at en anmodning fra et tredjeland om udlevering af en EU-borger, der benytter sig af sin ret til fri bevægelighed og forlader sit oprindelsesland for at opholde sig på en anden medlemsstats område, skal afslås af denne anden medlemsstat, når den pågældende borger er udsat for en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf, såfremt han udleveres.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 15. november 2016 –

EKSF

(Sag C-222/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – handelspolitik – forordning (EF) nr. 1225/2009 – artikel 13 – omgåelse – gennemførelsesforordning (EU) nr. 791/2011 – åben mesh-stoffer af glasfibre med oprindelse i Folkerepublikken Kina – antidumpingtold – gennemførelsesforordning (EU) nr. 437/2012 og (EU) nr. 21/2013 – forsendelse fra Thailand – udvidelse af antidumpingtolden – tidsmæssigt anvendelsesområde – EF-toldkodeks – senere opkrævning af importtolden«

1. Præjudicielle spørgsmål–spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis–anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 27-30)

2. Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–omgåelse–udvidelse af antidumpingtolden–anvendelsesområde ratione temporis–anvendelse med tilbagevirkende kraft af en endelig antidumpingtold, der er udvidet til import af varer, som er bragt i fri omsætning i EU før ikrafttrædelsen af forordningen om indledning af en undersøgelse vedrørende omgåelse og om at gøre den omhandlede import til genstand for registrering–begrænsning–oprindelsescertifikater, der efter en efterfølgende efterprøvelse viser sig at være ukorrekte (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 10, stk. 1, art. 13, stk. 1og 3, og art. 14, stk. 5, og forordning nr. 791/2011, art. 1, stk. 1: Kommissionens forordning nr. 437/2012) (jf. præmis 33-37 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 1, stk. 1, i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 791/2011 af 3. august 2011 om indførelse af en endelig antidumpingtold og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold på importen af visse åben mesh-stoffer af glasfibre med oprindelse i Folkerepublikken Kina skal fortolkes således, at den endelige antidumpingtold, der er indført ved denne bestemmelse, gælder for import af åben mesh-stoffer af glasfibre, som er angivet med oprindelse i Thailand, og som blev afsendt, inden Kommissionens forordning (EU) nr. 437/2012 af 23. maj 2012 om indledning af en undersøgelse vedrørende den mulige omgåelse af de antidumpingforanstaltninger, der indførtes ved gennemførelsesforordning (EU) nr. 791/2011, og om at gøre denne import til genstand for registrering derfra, trådte i kraft, såsom den i hovedsagen omhandlede import, når det godtgøres, at disse åben mesh-stoffer af glasfibre rent faktisk har oprindelse i Folkerepublikken Kina.

( 1 ) – EUT C 243 af 4.7.2016.
5.

EU-varemærker-definition og erhvervelse af et EU-varemærke-relative registreringshindringer-indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art-risiko for forveksling med det ældre varemærke-ældre varemærke, der består af et EU-varemærke-afslag på registrering, da der foreligger en relativ registreringshindring, selv om denne er begrænset til en del af Unionen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 5 og 6)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 24. januar 2017 –

Carsten René Beul mod Parlamentet og Rådet

(Sag C-53/16 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – annullationssøgsmål – de finansielle markeders funktion – krav til udførelsen af lovpligtig revision af årsregnskaber og konsoliderede regnskaber for virksomheder af interesse for offentligheden – forordning (EU) nr. 537/2014 – regler for organisation og udvælgelse af revisorer og revisionsfirmaer for virksomheder af interesse for offentligheden – ikke individuelt berørt – åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Annullationssøgsmål–fysiske eller juridiske personer–retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt–individuelt berørt–forordning om specifikke krav til lovpligtig revision af virksomheder af interesse for offentligheden–sag anlagt af en autoriseret revisor, som udfører revision med regnskaber på det område, der reguleres af forordningen–ikke individuelt berørt–afvisning (Art. 263, stk. 4, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 537/2014) (jf. præmis 28-32)

2. Appel–anbringender–anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–anbringende, som mangler præcision–afvisning [Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 33-39)

3. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder–afvisning–Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, første afsnit) (jf. præmis 40)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Carsten René Beul betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 191 af 30.5.2016.
Retslig procedure–søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person mod en medlemsstat med påstand om, at det fastslås, at den har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EU-retten, at denne stat tilpligtes at ændre sine interne retsforskrifter, eller at der anordnes udsættelse af en afgørelse truffet af en af dens domstole–Unionens retsinstanser åbenbart inkompetente–afvisning (Art. 13, stk. 2, TEU; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2) (jf. præmis 3-6)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 24. november 2016 – Petraitis mod Kommissionen

(Sag C-137/16 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – passivitetssøgsmål – Europa-Kommissionen undladt at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat – anmodning om påbud over for Kommissionen – åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Appel–anbringender–præcis kritik af et punkt i Rettens argumentation nødvendig [Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 16-19)

2. Passivitetssøgsmål–fysiske eller juridiske personer–undladelser der kan være genstand for søgsmål–undladelse af at indlede en traktatbrudsprocedure–afvisning (Art. 258 TEUF, art. 263, stk. 4, TEUF og art. 265, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 20-25)

3. Passivitetssøgsmål–Unionens retsinstansers kompetence–påstand om, at en institution meddeles et påbud–afvisning fra realitetsbehandling (Art. 265 TEUF) (jf. præmis 31 og 32)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Ansøgningen om retshjælp afslås.
3.

Appel–anbringender–retlig fejl–undladelse af at tage hensyn til alle relevante faktorer ved vurderingen af risikoen for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009–fordrejning af indholdet af en retsakt (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 4)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 8. december 2016 –

Rosa Rodriguez mod Consejería de Educación de la Junta de Andalucía

(Sag C-509/16 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – ansøgning om annullation af en afgørelse fra de spanske regionale myndigheder – udvælgelsesprøve med henblik på besættelse af stillinger som direktører for uddannelsesinstitutioner – betingelser for udnyttelse – beslutning om ikke at gøre indsigelse – procesreglementets artikel 169, stk. 1 – åbenbart afvisningsgrundlag«

Appel–anbringender–ikke påstand om hel eller delvis ophævelse af konklusionen i den anfægtede dom–afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 1)

(jf. præmis 6-10 og 12)

Konklusion

1) Francisco Javier Rosa Rodriguez’ appel afvises.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 8. december 2016 – Marinkov

(Sag C-27/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement – direktiv 2000/78/EF og direktiv 2006/54/EF. – anvendelsesområde – åbenbart afvisningsgrundlag – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – gennemførelse af EU-retten – foreligger ikke – åbenbart inkompetent«

1. Præjudicielle spørgsmål–formaliteten–grænser–spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 37 og 38)

2. Præjudicielle spørgsmål–Domstolens kompetence–grænser–anmodning om fortolkning af Unionens charter om grundlæggende rettigheder–national lovgivning, der ikke udgør en foranstaltning til gennemførelse af EU-retten, og som ikke har andre tilknytningspunkter til denne–Domstolen åbenbart inkompetent) (Art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 51, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54; Rådets direktiv 2000/78) (jf. præmis 49 og 50 samt domskonkl.)

Konklusion

Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien) ved afgørelse af 28. december 2015 skal afvises, for så vidt som den vedrører Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv.

Det er åbenbart, at Den Europæiske Unions Domstol ikke har kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål, idet de vedrører artikel 30 og 47 samt artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

( 1 ) – EUT C 111 af 29.3.2016.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 10. november 2016 –

Edra Costruzioni og Edilfac

(Sag C-140/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – offentlige kontrakter – direktiv 2004/18/EF – direktiv 2014/24/EU – deltagelse i en udbudsprocedure – tilbudsgiver, der i tilbuddet undlader at angive de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – retslig forpligtelse til at anføre denne angivelse – udelukkelse fra kontrakten uden mulighed for at berigtige denne undladelse«

1. Præjudicielle spørgsmål–spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis–anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 19-21)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne–fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter–direktiv 2004/18–princippet om ligebehandling af tilbudsgiverne–forpligtelse til gennemsigtighed–økonomisk aktør udelukket fra deltagelse i et udbud, idet vedkommende ikke har overholdt en forpligtelse, der ikke udtrykkeligt er fastsat i udbudsmaterialet eller i den nationale lov–ingen mulighed for at afhjælpe denne undladelse–ulovlighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 27, stk. 1, og art. 49, til art. 51) (jf. præmis 32-35 samt domskonkl.)

Konklusion

Ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen, som gennemført ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en tilbudsgiver udelukkes fra en offentlig udbudsprocedure, såfremt denne ikke overholder en forpligtelse til klart i tilbuddet at angive de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – idet manglende overholdelse heraf sanktioneres med udelukkelse fra proceduren – som ikke udtrykkeligt følger af udbudsdokumenterne eller national lovgivning, men af en national ret i sidste instans’ fortolkning af denne lovgivning og af udfyldning af manglerne i disse dokumenter. Ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet skal ligeledes fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der gives denne tilbudsgiver mulighed for at afhjælpe situationen og opfylde denne forpligtelse inden for en frist, der fastsættes af den ordregivende myndighed.

( 1 ) – EUT C 200 af 6.6.2016.
3.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele karakteristika og fordele ved det bud, der er blevet antaget, samt navnet på ordremodtageren — den ordregivende myndigheds forpligtelse til at fremlægge en minutiøs sammenlignende undersøgelse af det valgte bud og buddet fra den udelukkede bydende — foreligger ikke (art. 296 TEUF; Eeuropa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2) (jf. præmis 5)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 20. juli 2016 –

Stanleybet Malta og Stoppani

(Sag C-141/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser — enhedsafgift på væddemål og tipning — afgiftspligt for de nationale mellemled, der overfører spilledata for erhvervsdrivende med hjemsted i en anden EU-medlemsstat — manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen samt begrundelse for nødvendigheden af at besvare det præjudicielle spørgsmål — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodning uden nærmere oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og uden angivelse af grunde, som berettiger en forelæggelse for Domstolen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 6, 7 og 10)

Konklusion

Den anmodning om præjudiciel afgørelse, der blev indgivet af Commissione tributaria regionale di Milano (skattekommission i regionen Milano, Italien) ved afgørelse af 29. september 2015, afvises.

( 1 ) – EUT C 191 af 30.5.2016.
Artikel 16, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2201/2003 om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, skal fortolkes således, at det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten i henhold til denne bestemmelse er det tidspunkt, hvor dokumentet indleveres til den pågældende ret, selv om dette ikke i sig selv udløser proceduren i henhold til national ret.

Det forholder sig således, at så snart det er fastlagt, hvilke af de to muligheder i artikel 16, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 2201/2003, der skal finde anvendelse, alt efter det af den berørte medlemsstats valgte, beror vurderingen af tidspunktet for en sags anlæggelse alene på en objektiv konstatering af, for så vidt angår den første mulighed fastsat i artikel 16, stk. 1, litra a), på hvilket tidspunkt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument er indleveret til retten, uafhængigt af enhver proceduremæssig national regel, der har til formål at fastlægge, hvornår og under hvilke omstændigheder sagen er anlagt eller anses for verserende, blot betingelsen vedrørende forkyndelsen for sagsøgte ikke efterfølgende er blevet tilsidesat af sagsøger.

(jf. præmis 26, 28 og 29 samt domskonkl.)