ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT L 299, s. 25), med overskriften »Rettigheder, der er knyttet til varemærket«, har følgende ordlyd:

»1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af:

a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret

b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse mellem tegnet og varemærket.

2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.

3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes:

a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage

b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn

c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn

d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed.

4. Hvis en medlemsstats retsforskrifter ikke gjorde det muligt at forbyde brugen af et tegn som omhandlet i stk. 1, litra b), eller stk. 2 forud for ikrafttrædelsesdatoen for de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme [Rådets første] direktiv 89/104/EØF [af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT L 40, s. 1)] i den pågældende medlemsstat, kan den fortsatte brug af dette tegn ikke anfægtes under påberåbelse af de til varemærket knyttede rettigheder.

5. Stk. 1-4 berører ikke de i en medlemsstat gældende bestemmelser vedrørende beskyttelse mod brug af et tegn, der er udarbejdet med andet formål for øje end at skelne mellem varer eller mellem tjenesteydelser, når der med brug af dette tegn uden skellig grund tilsigtes en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
42

Som den forelæggende ret har anført, er forholdet det, at den ændrede LEC’s artikel 695, stk. 4 – samtidig med at den giver forbrugeren ret til at iværksætte appel af en afgørelse, hvorved en indsigelse om, at et kontraktvilkår i den kontrakt, der ligger til grund for inddrivelsen af den gæld, der kan tvangsfuldbyrdes, er urimeligt, forkastes – udelukker appel af afgørelser om, at en indsigelse forkastes, såfremt denne støttes på andre grunde end dem, der er opregnet i den ændrede LEC’s artikel 695, stk. 1. Retten har i denne forbindelse præciseret, at en sådan begrænsning af appeladgangen derimod ikke kan gøres gældende over for den erhvervsdrivende, der som rekvirent kan iværksætte en appel af enhver afgørelse om, at proceduren indstilles, uanset hvilket grundlag denne hviler på.
89

På baggrund af det ovenstående skal de tre forelagte spørgsmål besvares med, at forordning nr. 1393/2007 skal fortolkes således, at i forbindelse med forkyndelsen af et dokument for en adressat, der bor på en anden medlemsstats område, i et tilfælde, hvor dokumentet ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til enten et sprog, som adressaten forstår, eller modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted: — skal den ret, som behandler sagen i afsenderstaten, sikre sig, at adressaten ved hjælp af standardformularen i bilag II til forordningen er blevet behørigt underrettet om sin ret til at nægte at modtage dette dokument — påhviler det denne ret, såfremt denne formalitet ikke er opfyldt, at lovliggøre proceduren i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte forordning — tilkommer det ikke den ret, der behandler sagen, at hindre adressaten i at gøre brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet — er det først, efter at adressaten faktisk har gjort brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet, at den ret, der behandler sagen, kan prøve, hvorvidt nægtelsen var begrundet, og med henblik herpå skal retten tage hensyn til alle relevante omstændigheder i sagens akter for at fastslå, om adressaten forstår det sprog, som dokumentet er affattet på — kan nævnte ret, såfremt den konstaterer, at adressatens nægtelse af at modtage dokumentet ikke var begrundet, i princippet anvende de konsekvenser, der i et sådant tilfælde er fastsat i de nationale regler, forudsat at den effektive virkning af forordning nr. 1393/2007 opretholdes.
35

Når det er umuligt for den ret, der skal træffe afgørelse i en sag, at vedtage foreløbige forholdsregler af egen drift, såfremt en forbruger som led i et individuelt søgsmål som i tvisterne i hovedsagen ikke udtrykkeligt har begæret sådanne forholdsregler for at udsætte anvendelsen af en »gulvklausul« i afventning af en endelig dom i et verserende, parallelt kollektivt søgsmål, kan denne ret ikke hindre, at forbrugeren under den retslige procedure, hvis varighed kan være betydelig, betaler større månedlige ydelser end de reelt skyldige, såfremt der skulle ses bort fra det pågældende vilkår. Dette gælder så meget desto mere, når der er en reel og umiddelbar risiko for, at denne forbrugers betalingsevne i mellemtiden skades, og pengeinstitutterne indleder procedurer med henblik på realisering af pant i fast ejendom for ved afhændelsen af forbrugerens og dennes families bolig at opnå betaling for et eventuelt ikke skyldigt beløb.
Den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Domstolen, pålægger den ikke at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og således at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 12 og 14)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 23. oktober 2015 – Cruz & Companhia

(Sag C-152/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — landbrug — fælles markedsordning — forordning (EØF) nr. 3665/87 — artikel 4, stk. 1, og artikel 13 — forordning (EØF) nr. 2220/85 — artikel 19, stk. 1, litra a) — betingelser for frigivelse af sikkerheden, der er stillet for tilbagebetaling af forudbetalingen — betingelser for udbetalingen af restitutionen — sund og sædvanlig handelskvalitet af de eksporterede produkter — hensyntagen ved udbetalingen af restitutionen til de forhold, der er fastlagt af de kompetente myndigheder som følge af en kontrol gennemført, efter at eksporten er foretaget og efter toldangivelsen af de pågældende produkter — fortolkning af dom Cruz & Companhia (C-128/13, EU:C:2014:2432)«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 14 og 15)

2. Landbrug — fælles markedsordning — eksportrestitutioner — forudbetaling — frigivelse af sikkerheden, der er stillet for tilbagebetaling af forudbetalingen — betingelser [Kommissionens forordning nr. 2220/85, som ændret ved forordning nr. 3403/93, art. 19, stk. 1, litra a), og nr. 3665/87, som ændret ved forordning nr. 1829/94, art. 13] (jf. præmis 16-19 og domskonkl.)

Konklusion

Artikel 19, stk. 1, litra a), i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2220/85 af 22. juli 1985 om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen for sikkerhedsstillelse for landbrugsprodukter, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 3403/93 af 10. december 1993, skal fortolkes således, at den af eksportøren stillede sikkerhed for tilbagebetaling af en forudbetalt eksportrestitution kan frigives, når det som følge af en kontrol, der gennemføres, efter at eksporten faktisk er foretaget og efter toldangivelsen af de pågældende produkter, fastslås, at en af de andre betingelser for udbetalingen af denne restitution, bl.a. betingelsen vedrørende sund og sædvanlig handelskvalitet af de eksporterede produkter, som fremgår af artikel 13 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1829/94 af 26. juli 1994, ikke er opfyldt.

( 1 ) EUT C 205 af 22.6.2015.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 6. oktober 2015 – Marpefa mod KHIM

(Sag C-181/15 P)

»»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — indgivelse af et processkrift — originaleksemplar bærer den håndskrevne underskrift — søgsmålsfrist — for sent anlagt — appel åbenbart ugrundet«

Retslig procedure — stævning — formkrav — en advokats håndskrevne underskrift — væsentlig formforskrift, som skal anvendes strengt (Statutten for Domstolen, art. 19; Rettens procesreglement (1991), art. 43) (jf. præmis 17-24)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 58)
Sag C-463/15 PPU

Openbaar Ministerie

mod

A.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam)

»Præjudiciel forelæggelse — den præjudicielle hasteprocedure — artikel 99 i Domstolens procesreglement — politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager — rammeafgørelse 2002/584/RIA — den europæiske arrestordre — artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1) — betingelser for fuldbyrdelse — national strafferet, der som betingelse for fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, foruden dobbelt strafbarhed, stiller krav om, at det strafbare forhold er strafbart med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tolv måneder efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 25. september 2015

Retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – gennemførelsesbestemmelser – national bestemmelse, der som betingelse for fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, foruden dobbelt strafbarhed, stiller krav om, at det strafbare forhold straffes med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tolv måneder efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning – ikke tilladt

[Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 2, stk. 4, og art. 4, nr. 1)]

Artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at overgivelsen på grundlag af en europæisk arrestordre i den fuldbyrdende medlemsstat ikke blot er betinget af, at det forhold, for hvilket denne arrestordre er udstedt, udgør en lovovertrædelse efter denne medlemsstats lovgivning, men også er betinget af, at forholdet efter denne lovgivning kan straffes med en frihedsstraf på en maksimal varighed af mindst tolv måneder.

Som det fremgår af de to første stykker i rammeafgørelsens artikel 2, fokuserer rammeafgørelsen – for så vidt angår de lovovertrædelser, der kan være genstand for en europæisk arrestordre – nemlig på den strafferamme, som finder anvendelse i den medlemsstat, som udsteder arrestordren. Dette skyldes den omstændighed, at strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, for hvilke der er udstedt en sådan arrestordre, gennemføres i overensstemmelse med denne medlemsstats regler.

I modsætning til den udleveringsprocedure, som rammeafgørelse 2002/584 har ophævet og erstattet med en overleveringsprocedure mellem judicielle myndigheder, tager rammeafgørelsen ikke længere hensyn til de straffe, der er gældende i den fuldbyrdende medlemsstat. Dette svarer til det overordnede mål, som rammeafgørelsen, således som omhandlet i femte betragtning hertil, forfølger, om at sikre en fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

(jf. præmis 27 og 29-31 samt domskonkl.)
Prisnedsættelser der har til formål at skabe et incitament hos forbrugerne til at købe produkter på et salgs-websted, udgør en handelspraksis som omhandlet i artikel 2, litra d), i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked, og er dermed omfattet af dets materielle anvendelsesområde.

Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at det er til hinder for nationale bestemmelser, der indeholder et generelt forbud, der ikke indebærer en bedømmelse fra sag til sag med henblik på at fastslå den urimelige karakter, mod annoncer for prisnedsættelser, som ikke angiver referenceprisen ved prismærkning eller prisopslag, for så vidt som bestemmelserne har til formål at beskytte forbrugerne, hvilket det tilkommer den nationale ret at tage stilling til.

I denne henseende, idet direktiv 2005/29 foretager en udtømmende harmonisering af reglerne om virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne, kan medlemsstaterne ikke, som det udtrykkeligt fastslås i direktivets artikel 4, vedtage foranstaltninger, der er mere restriktive end dem, der fremgår af direktivet, ej heller med henblik på at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau.

Direktivet indeholder i dets bilag I en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, som i henhold til direktivets artikel 5, stk. 5, vil blive betragtet som urimelige under alle omstændigheder. Som det udtrykkeligt præciseres i 17. betragtning til direktivet, er det således kun disse former for handelspraksis, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i artikel 5-9 i direktivet om urimelig handelspraksis.

Den praksis, som omfatter annoncer for prisnedsættelse, som ikke angiver referenceprisen ved prismærkning eller prisopslag, er imidlertid ikke opført i bilag I til direktivet. Denne praksis kan derfor ikke forbydes under alle omstændigheder, men kun på grundlag af en konkret analyse med henblik på at konstatere dens urimelige karakter.

(jf. præmis 34, 38, 39 og 41 samt domskonkl.)
Den omstændighed, at Kommissionen har gjort sig bekendt med oplysninger i dokumenter, der angiveligt er omfattet af tavshedspligt, er ikke alene tilstrækkelig til at godtgøre behovet for at vedtage foreløbige foranstaltninger, eftersom oplysningerne ikke er blevet videregivet til tredjeparter, og eftersom de ikke er blevet benyttet i en procedure vedrørende overtrædelse af EU’s konkurrenceregler. Desuden kan Kommissionens mulighed for at gøre sig nærmere bekendt med de pågældende dokumenter ikke godtgøre, at de berørte selskaber er blevet udsat for en alvorlig og uoprettelig skade.

Så meget desto mere er den omstændighed, at Kommissionens tjenestemænd under tilsynet gjorde sig bekendt med dokumenter omfattet af tavshedspligt, men som Kommissionen ikke opbevarede efter tilsynet, ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre behovet for at vedtage de begærede foreløbige foranstaltninger for at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse angående en mulig annullation af afgørelsen om iværksættelse af en kontrolundersøgelse. Der er således ingen risiko for, at Kommissionen afslører disse oplysninger, som den ikke længere er i besiddelse af, for tredjeparter, eller at disse oplysninger vil blive gjort gældende med henblik på at godtgøre, at konkurrencereglerne er blevet overtrådt.

(jf. præmis 24 og 25)
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — tildelingsbetingelser — fumus boni juris — umiddelbar undersøgelse af anbringender fremført til støtte for søgsmålet i hovedsagen — søgsmål til prøvelse af en af Kommissionen vedtaget afgørelse om afvisning af et bud afgivet af en bydende i forbindelse med et offentligt udbud — anbringende om den bydendes manglende mulighed for at ændre sit bud efter åbningen af buddene — anbringende, der umiddelbart forekommer grundløst — ikke lagt til grund

(Art. 278 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 966/2012, art. 112; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 160, stk. 3)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 21. januar 2016 – Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen

(Sag C-103/15 P) ( 1 )

»Appel — aktindsigt i dokumenter fra EU-institutionerne — foranstaltninger på områder af interesse for udviklingslandene — afslag på aktindsigt i visse dokumenter fra sagsakterne vedrørende kontrakten »LIEN 97-2011« — gennemførelse af Rettens dom«

Retslig procedure — stævning — formkrav — kort fremstilling af søgsmålsgrundene — ingen fremstilling af retlige søgsmålsgrunde i stævningen — henvisning til oplysninger i et bilag — afvisning — uddybning af argumenterne i replikken — ingen betydning [art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 21, art. 53, stk. 1, og art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d); Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 27, 30-33 og 39)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Internationaler Hilfsfonds eV betaler sagens omkostninger

( 1 ) EUT C 302 af 14.9.2015.
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 20. januar 2016 –

Skype mod KHIM

(Sag C-382/15 P) ( 1 )

»Appel — EF-varemærker — ufornødent at træffe afgørelse«

EF-varemærker — klagesag — ufornødent at træffe afgørelse — appel iværksat af ansøgeren om et EF-varemærke til prøvelse af en dom fra Retten, hvorved afgørelsen fra et appelkammer om udelukkelse fra registrering stadfæstes — tilbagekaldelse af den indsigelse, der er blevet rejst over for registreringsansøgningen — sagen afsluttet (Domstolens procesreglement, art. 149 og art. 190, stk. 1; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65) (jf. præmis 11 og 12)

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende appellen.

2) Skype Ultd betaler sagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 354 af 26.10.2015.
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — en farve i sig selv kan have et fornødent særpræg — særpræg opnået ved brug [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 31)
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 20. januar 2016 – Skype mod KHIM

(Sag C-384/15 P) ( 1 )

»Appel — EF-varemærker — ufornødent at træffe afgørelse«

EF-varemærker — klagesag — ufornødent at træffe afgørelse — appel iværksat af ansøgeren om et EF-varemærke til prøvelse af en dom fra Retten, hvorved afgørelsen fra et appelkammer om udelukkelse fra registrering stadfæstes — tilbagekaldelse af den indsigelse, der er blevet rejst over for registreringsansøgningen — sagen afsluttet (Domstolens procesreglement, art. 149 og art. 190, stk. 1; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65) (jf. præmis 11 og 12)

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse i appelsagen.

2) Skype Ultd betaler sagens omkostninger i den foreliggende sag.

( 1 ) EUT C 354 af 26.10.2015.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 17. december 2015 –

Moreda-Riviere Trefilerías m.fl. mod Kommissionen

(Forenede sager C-53/15 P – C-56/15 P) ( 1 )

»Appel — karteller — europæiske marked for forspændingsstål — afgørelse fra Kommissionen, der ændrer størrelsen af de bøder, som er pålagt visse virksomheder, og som fastsætter en ny frist for betaling af disse bøder — manglende søgsmålsinteresse for virksomheder, hvis bøder er forblevet uændrede — artikel 181 i Domstolens procesreglement — appel åbenbart ugrundet«

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålsinteresse — nødvendigheden af en eksisterende og faktisk interesse — vurdering på tidspunktet for sagens anlæg — søgsmål, der kan tilføre sagsøgeren en fordel — kommissionsafgørelse, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF — søgsmål anlagt til prøvelse af en kommissionsafgørelse om ændring af den oprindelige afgørelse — afgørelse uden betydning for størrelsen af de bøder, som sagsøgeren er blevet pålagt — manglende søgsmålsinteresse — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 101 TEUF og 263, al. 4, TEUF) (jf. præmis 24-37)

Konklusion

1) Appellerne forkastes.

2) Moreda-Riviere Trefilerías SA, Trefilerías Quijano SA, Trenzas y Cables de Acero PSC SL og Global Steel Wire SA betaler sagens omkostninger i henholdsvis sag C-53/15 P, C-54/15 P, C-55/15 P og C-56/15 P.

( 1 ) EUT C 118 af 13.4.2015.
3.

Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed — retsakt, som er blevet offentliggjort og meddelt adressaterne — den berørte persons adresse er kendt på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten — fristen løber fra datoen for retsaktens individuelle meddelelse (art. 263, stk. 6, TEUF; Rådets forordning nr. 267/2012, art. 46, stk. 3; Rådets afgørelse 2010/413/FUSP, art. 24, stk. 3) (jf. præmis 47-49)
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — det ældre varemærkes svage grad af særpræg — indvirkning [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 40)
2)

Sun Mark Ltd et Bulldog Energy Drink Ltd bærer sine egne omkostninger.
Artikel 1, stk. 1, og artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at direktivet kan finde anvendelse på en garantiaftale med sikkerhed i fast ejendom eller en kautionsaftale indgået mellem en fysisk person og et kreditinstitut med henblik på at garantere opfyldelse af de forpligtelser, som et erhvervsdrivende selskab har påtaget sig over for kreditinstituttet i forbindelse med en kreditaftale, når denne fysiske person ikke har handlet som led i sit erhverv og ikke har nogen funktionel forbindelse med det pågældende selskab.

Som det fremgår af tiende betragtning til direktiv 93/13, skal ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår således finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere som defineret i artikel 2, litra b) og c), i direktiv 93/13. I denne henseende er aftalens genstand med de i nævnte betragtning til direktiv 93/13 opstillede undtagelser uden relevans for fastsættelsen af dette direktivs anvendelsesområde. Det er således gennem en henvisning til karakteren af de kontraherende parter – om de handler inden for rammerne af deres erhvervsmæssige aktiviteter eller ej – at direktiv 93/13 definerer de aftaler, det finder anvendelse på.

(jf. præmis 21-23 og 30 samt domskonkl.)