Som nævnt har sagsøgeren ikke formelt bestridt nogen af disse punkter.

Imidlertid gør han gældende, at der af den omstændighed, at forordning nr. 19 og de regler, som er vedtaget i dennes gennemførelse, meget præcist har defineret begrebet en medlemsstats import af varer fra en an den medlemsstat, forudsætningsvis, ganske vist a contrario men dog nødvendigvis, må følge en definition af begrebet eksport til tredjelande.

I så henseende henviser sagsøgeren i det væsentlige til Kommissionens beslutning af 17. juli 1962, dvs. til de bestemmelser, i hvilke Kommissionen fastsatte betingelserne for udstedelsen af det såkaldte »DD4«-certifikat, som ved import fra én medlemsstat til en anden gør det muligt at oppebære den endnu eksisterende men forholdsvis lave importafgift, der gælder for import inden for Fællesskabet.

Sagsøgerens ræsonnement på dette punkt er følgende: enten har de erhvervsdrivende ansøgt om og opnået de fordele, som en tildeling af DD4-certifikatet indebærer, eller også har de hverken ansøgt om eller opnået dem.

I det første tilfælde, og udelukkende i dette, skal operationen, som Domstolen statuerede det ved Craeynest-dommen af 22. oktober 1970, betragtes som en eksport/importoperation inden for Fællesskabet.

I det andet tilfælde er den pågældende operation, da den ikke kan være en eksport/import-operation inden for Fællesskabet, nødvendigvis en eksport/import-operation med tredjelande, hvorfor den giver ret til de restitutioner, som er indført af de nationale myndigheder.

Argumentationen er brillant, men efter min mening lidt vel spidsfindig.

Kommissionen har udførligt og efter min opfattelse på meget overbevisende måde påvist, hvorfor og hvorledes det — både af tekniske grunde og under hensyn til den uomtvistelige hensigt hos forfatterne til de i den pågældende periode gældende regler — er umuligt, hvad firma Rheinmühlen gør gældende, at anse ordningen for »tredjelands« eksport som »modstykket til importafgiften« (det er det udtryk, som sagsøgeren har benyttet sig af).

Jeg er fuldstændig enig på dette punkt: det kan vel antages, at den kendsgerning, at der ikke er udstedt et DD4-certifikat, er en nødvendig betingelse eller i det mindste en positiv formodning for, at en eksportforretning må tilkendes karakter af eksport til et tredjeland, men efter min mening under ingen omstændigheder en tilstrækkelig betingelse.

Det af Kommissionen anførte eksempel — som viser, at der for visse forarbejdede varer lovligt på én gang kunne forekomme udstedelse af et DD4-certifikat og tildeling af en »tredjelands«-restitution — er oplysende. Det viser udmærket de to mekanismers indbyrdes uafhængighed.

For ikke unødigt at forlænge disse betragtninger skal jeg ikke gå i detaljer med de øvrige punkter i Kommissionens argumentation, som med hensyn til dette spørgsmål fuldstændigt ligger på linje med min egen, og jeg skal indskrænke mig til en almindelig bemærkning.

I grunden udtrykker firma Rheinmühlen's argumentation en antagelse, som jeg allerede har haft den ære at tage afstand fra ved Domstolen: den går ud på, at hele ordningen for det fælles landbrugsmarked kun har haft til formål mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på den ene side og specialisterne i udenrigshandelen med korn på den anden side at indføre en kæmpemæssig legen »kat og mus«, hvorunder de erhvervsdrivende, der er specialister i eksport-import, ikke blot kan gøre krav på fortjenesten ved deres normale handelsvirksomhed, men også på den fortjeneste, som de kan opnå ved mangler i fællesskabslovgivningen eller ved en endnu mangelfuldt udbygget samordning af bestemmelserne i national ret.

Dette er i virkeligheden netop konsekvensen af den argumentation, som det sagsøgende selskab har fremlagt.

Hvad er det nemlig, som selskabet i grunden gør gældende? I denne vanskelige periode, hvori det fælles landbrugsmarked skulle iværksættes, kunne der foreligge situationer, hvor importører eller eksportører havde interesse i ikke at fremsætte krav om den relativt gunstige sats for den importafgift, som gjaldt i samhandelen inden for Fællesskabet, men derimod i at opnå de relativt høje restitutioner, som var fastsat for eksporten til tredjelande, selv om varen til slut skulle blive bragt i fri omsætning i en af medlemsstaterne.

Adgangen til en sådan fordel er ifølge sagsøgeren en ret for de interesserede firmaer.

At give dem en sådan ret ville efter min mening være ensbetydende med at tilsidesætte samtlige mål for den fælles landbrugspolitik, som disse fremgår både af selve traktatens regler og af Domstolens fortolkning heraf.

Hvad er det da for mål?

Artikel 39 opregner dem meget klart.

1. Forøgelse af landbrugets produktivitet og fremme af den tekniske udvikling.

2. Sikring herigennem af en rimelig levestandard for landbrugsbefolkningen, især ved en forhøjelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskæftigede personer.

3. Stabilisering af markederne.

4. Sikring af forsyningerne.

5. Sikring af rimelige forbrugerpriser på landbrugsvarer.

Man vil i disse udtalelser eller i den fortolkning, Domstolen har givet dem, forgæves lede efter en bekræftelse på, at de foranstaltninger, som er vedtaget til oprettelse af det fælles landbrugsmarked, også skal gøre det muligt at støtte specialisterne i eksport-import med henblik på transaktioner, der overhovedet ikke har økonomisk interesse for det fælles landbrugsmarked.

Det sagsøgende selskabs befuldmægtigede indledte sit mundtlige indlæg for Domstolen med at understrege, at hans klienter ikke var bedragere, og bebrejdede Kommissionens befuldmægtigede, at han havde nævnt den trafik, som visse erhvervsdrivende kunne drive på et vist tidspunkt som følge af mangler ved de fællesskabsretlige eller nationale bestemmelser.

Jeg tager hans bemærkninger til efterretning, men jeg tillader mig at minde ham om — jeg skal vende tilbage hertil om et øjeblik — at der ved siden af de bedragerier, som de nationale kriminalretter har pligt og kompetence til at sanktionere, også findes hvad man kunne kalde »retsmisbrug«, ja man fristes endda til, som Kommissionen har gjort det i en af sine rapporter, at tale om »lovligt bedrageri«, som samtlige retsinstanser, og især De europæiske Fællesskabers Domstol, har pligt til at forebygge og forhindre.