FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 11. december 2014 ( 1 )

Sag C-352/13

Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA

mod

Evonik Degussa GmbH,

Akzo Nobel NV,

Solvay SA,

Kemira Oyj,

Arkema France SA,

FMC Foret SA,

Chemoxal SA,

Edison SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Dortmund (Tyskland))

»Samarbejde på det civil- og handelsretlige område — forordning (EF) nr. 44/2001 — specielle kompetenceregler — søgsmål om oplysninger og erstatning mod selskaber hjemmehørende i forskellige medlemsstater, der på forskellige steder og tidspunkter har deltaget i et kartel, som er blevet erklæret i strid med artikel 81 EF (artikel 101 TEUF) og EØS-aftalens artikel 53 — artikel 6, nr. 1) — kompetence i tilfælde af flere sagsøgte — risiko for indbyrdes uforenelige retsafgørelser — hævelse af søgsmålet over for den eneste af de sagsøgte, som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret har sæde, for hvilken søgsmålet er indbragt — bevarelse af kompetencen — retsmisbrug — artikel 5, nr. 3) — kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt — udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« — eventuel kompetence over for samtlige medsagsøgte og med hensyn til samtlige påberåbte tab på grundlag af hvert af de steder på medlemsstaternes område, hvor det ulovlige kartel blev indgået og ført ud i livet — artikel 23 — værnetingsklausuler — voldgiftsklausuler — virkningen af princippet om den effektive virkning af unionsrettens kartelforbud«

I – Indledning

1. Anmodningen om en præjudiciel afgørelse fra Landgericht Dortmund (regional ret i Dortmund, Tyskland) drejer sig om fortolkningen af artikel 5, nr. 3), og artikel 6, nr. 1), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område ( 2 ) (herefter »Bruxelles I-forordningen«) og om et ikke tidligere behandlet aspekt, nemlig samspillet mellem disse bestemmelser og overordnede principper i Unionens konkurrenceret, der er knyttet til artikel 101 TEUF.

2. Anmodningen er blevet forelagt inden for rammerne af en sag om oplysninger og erstatning, som en i Belgien hjemmehørende sagsøger har anlagt ved ovennævnte tyske ret mod en række selskaber etableret i forskellige medlemsstater – heraf kun ét i Tyskland – som har deltaget i en overtrædelse, der ved en af Europa-Kommissionen vedtaget beslutning er blevet erklæret i strid med kartelforbuddet i artikel 81 EF (nu artikel 101 TEUF) og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ( 3 ).

3. Da parterne er uenige om, hvorvidt den forelæggende ret har international kompetence, anmoder denne om en fortolkning fra Domstolen ud fra tre primære synsvinkler.

4. For det første er den i tvivl om, hvorvidt Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1) – hvori der for at undgå indbyrdes uforenelige afgørelser hjemles en udvidelse af værnetingets kompetence, således at det ligeledes kan træffe afgørelse om krav, der vedrører andre sagsøgte end den, som er hjemmehørende i dets retskreds – finder anvendelse i en tvist som i hovedsagen. Ydermere rejses denne problemstilling i forbindelse med det særlige tilfælde, hvor sagsøgeren, som i den foreliggende sag, har hævet søgsmålet over for den eneste af de sagsøgte, som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret har sæde, for hvilken det er indbragt, og som kan betegnes som den »ankersagsøgte«, da den pågældende sagsøgte er den eneste, som kan danne grundlag for værnetingets kompetence.

5. For det andet anmodes Domstolen med hensyn til den i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), fastsatte kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt om at oplyse, om udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, som omhandlet i denne bestemmelse, skal forstås således, at den nævnte kompetence over for samtlige medsagsøgte og med hensyn til samtlige påberåbte skader kan knyttes til hvert af de mange steder i medlemsstaterne, hvorpå det ulovlige kartel er indgået og/eller ført ud i livet, og hvorpå der ifølge sagsøgeren er sket en begrænsning af aftagernes valgfrihed.

6. For det tredje synes den forelæggende ret at gå ud fra, at nogle af de værnetingsklausuler, der kan være omfattet af Bruxelles I-forordningens artikel 23, og/eller de voldgiftsklausuler, som de sagsøgte i hovedsagen har påberåbt sig, dækker de erstatningskrav, der gøres gældende i det foreliggende tilfælde. Den anmoder Domstolen om at oplyse, om princippet om effektiv gennemførelse af kartelforbuddet i artikel 101 TEUF i så fald kan være til hinder for, at sådanne klausuler gøres gældende over for den, der søger erstatning for skade, når søgsmålet er blevet indbragt for en af de retter, som er kompetente i henhold til Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og/eller artikel 6, nr. 1).

7. Det skal fremhæves, at den foreliggende sag er den første, hvori Domstolen skal tage direkte stilling til forholdet mellem på den ene side bestemmelser i primærretten, der sikrer fri konkurrence inden for Den Europæiske Union, og på den anden side bestemmelser i den internationale privatret inden for Unionen, der vedrører retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område, og at anledningen er en tvist, hvis særlige karakter består i, at den drejer sig om et kartel, som er omfattende, da det vedrører en lang række deltagere og skadelidte og har fordrejet konkurrencen i hele det indre marked.

8. Det skal indledningsvis understreges, at Bruxelles I-forordningen, der har til formål at skabe et system af kompetenceregler på unionsplan for grænseoverskridende tvister på det civil- og handelsretlige område, ikke forekommer mig fuldt egnet til at sikre effektiv privat gennemførelse af bestemmelserne i Unionens konkurrenceret (eller »private enforcement« ifølge den sædvanlige benævnelse på dette område) ( 4 ) i et tilfælde som det foreliggende.

9. Anvendelsen af visse bestemmelser i denne forordning kan nemlig føre til en stedlig kompetencefordeling mellem medlemsstaternes retter, som dels kan være uhensigtsmæssig i henseende til den geografiske rækkevidde af Unionens konkurrenceret, dels kan gøre det vanskeligere for ofrene for ulovlige konkurrencebegrænsninger at søge og opnå fuld erstatning for de tab, de har lidt. Jeg mener nemlig, at de, der gør sig skyldige i sådanne begrænsninger, kan udnytte de nævnte bestemmelser i den internationale privatret til at skabe en situation, hvori de civilretlige konsekvenser af en sammenhængende og alvorlig overtrædelse af Unionens konkurrenceregler skal afgøres inden for rammerne af flere sager, der er spredt mellem de forskellige medlemsstater.

10. Jeg drager den generelle konklusion af den aktuelle præjudicielle forelæggelse, at det, efter min opfattelse, ville være hensigtsmæssigt de lege ferenda, om unionslovgiver på grund af den særlige karakter, virkningerne af grænseoverskridende konkurrencebegrænsende praksis kan have for samarbejdet på det civilretlige område – især når virkningerne er komplekse som i tvisten i hovedsagen – overvejede at indsætte en kompetenceregel i Bruxelles I-forordningen, der særligt gælder for denne form for praksis ( 5 ) i lighed med den lovvalgsregel, som i den forordning, der sædvanligvis benævnes »Rom II-forordningen«, specifikt er fastsat for forpligtelser, der følger af konkurrencebegrænsende handlinger ( 6 ).

II – Relevante retsforskrifter

11. 11., 12., 14. og 15. betragtning til Bruxelles I-forordningen har følgende ordlyd: »(11) Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af sagens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres selvstændigt. (12) Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. […] (14) Friheden til at indgå aftaler om værneting for parter i andre aftaler end forsikrings-, forbruger- og arbejdsaftaler, hvor en sådan aftalefrihed bør være begrænset, skal respekteres, dog med forbehold af de bestemmelser om enekompetence, der er fastsat i denne forordning. (15) Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater [...]«

12. Ifølge Bruxelles I-forordningens artikel 1, stk. 2, litra d), er voldgift ikke omfattet af forordningens anvendelsesområde.

13. I forordningens kapitel II fastsættes en række regler om retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område. I dens artikel 2, stk. 1, fastsættes følgende princip: »Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«

14. I artikel 5, nr. 3), der findes i det nævnte kapitels afdeling 2 om »Specielle kompetenceregler«, bestemmes, at »[e]n person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat [...] i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå«.

15. I den nævnte afdeling tilføjes det i artikel 6, nr. 1), at »[e]n person, der har bopæl på en medlemsstats område, [endvidere kan] sagsøges [...], såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig«.

16. Artikel 23, stk. 1 og 5, der findes i kapitlets afdeling 7, som bærer overskriften »Aftaler om værneting«, har følgende ordlyd: »1. Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst en af dem har bopæl på en medlemsstats område, har aftalt, at en ret eller retterne i en medlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er denne ret eller retterne i den pågældende medlemsstat kompetente. Medmindre parterne har aftalt andet, er denne ret eller disse retter enekompetente [...] […] 5. Aftaler om værneting [...] er ugyldige, såfremt de er i modstrid med artikel 13, 17 og 21 eller udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 22 er enekompetente.«

III – Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og forhandlingerne for Domstolen

17. Grundlaget for hovedsagen er en beslutning af 3. maj 2006 ( 7 ), hvori Kommissionen fandt, at en række selskaber, der leverede hydrogenperoxid og/eller natriumperborat ( 8 ), havde deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af kartelforbuddet i artikel 81 EF (artikel 101 TEUF) og EØS-aftalens artikel 53, for hvilken nogle af selskaberne blev pålagt at betale bøder ( 9 ).

18. Ifølge beslutningen varede den af overtrædelsen omfattede periode fra den 31. januar 1994 til den 31. december 2000 og omfattede hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS). Det omhandlede kartel bestod hovedsagelig i udveksling af oplysninger mellem konkurrenter om priser og salgsmængder, aftaler om priser og begrænsning af produktionskapaciteten samt overvågning af gennemførelsen af de konkurrencebegrænsende aftaler. Den forelæggende ret fremhæver, at denne hemmelige praksis fandt sted inden for rammerne af møder og telefonkontakter i hovedsagelig Belgien, Frankrig og Tyskland, og at overtræderne deltog på forskellig måde, men vel vidende, at deres hemmelige handlinger, som havde til formål at begrænse konkurrencen, var ulovlige.

19. Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA (herefter »CDC«) er et i Belgien etableret selskab, der har til formål at gøre de erstatningskrav gældende, som nogle af de virksomheder, der angiveligt blev tilføjet skade inden for rammerne af overtrædelsen, har overdraget til det, direkte eller indirekte ( 10 ).

20. Ved stævning af 16. marts 2009 indbragte CDC et erstatningssøgsmål for Landgericht Dortmund mod seks af de selskaber in solidum, som Kommissionen havde pålagt en sanktion, og som havde hjemsted i forskellige medlemsstater, idet det skal fremhæves, at kun én af disse var hjemmehørende i domstolsstaten, nemlig Evonik Degussa GmbH (herefter »Evonik Degussa«), der har hjemsted i Essen (Tyskland) ( 11 ).

21. I september 2009, efter at stævningerne var blevet forkyndt for samtlige sagsøgte i hovedsagen, men før udløbet af den fastsatte frist for indgivelse af svarskrifterne og indledningen af den mundtlige forhandling, hævede CDC søgsmålet over for dette tyske selskab, da der var indgået forlig. Ved slutningen af 2009 adciterede de af de sagsøgte, som stadig var part i sagen, Evonik Degussa og to andre selskaber, der var omhandlet i Kommissionens beslutning ( 12 ).

22. CDC gjorde gældende, at de virksomheder, der havde overdraget deres krav til selskabet, af leverandører, som havde deltaget i det ulovlige kartel, havde købt betydelige mængder hydrogenperoxid, der var blevet leveret på kontraktbasis i forskellige medlemsstater i Unionen eller EØS.

23. De sagsøgte i hovedsagen indvendte, at nogle af leveringskontrakterne indeholdt voldgifts- og værnetingsklausuler, og rejste alle indsigelse om mangel på international kompetence.

24. Landgericht Dortmund mener, at der kun kan være grundlag for dennes kompetence i bestemmelserne i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), medmindre kompetencen ikke med føje udelukkes af en værnetingsklausul i henhold til forordningens artikel 23 eller en voldgiftsklausul. På den baggrund har retten udsat sagen og stillet Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: a) Skal artikel 6, nr. 1), i [Bruxelles I-forordningen] fortolkes således, at der i forbindelse med et søgsmål, hvormed sagsøgte, der er hjemmehørende i [domstolsstaten], og andre sagsøgte, som er hjemmehørende i andre EU-medlemsstater, i fællesskab afkræves oplysninger og erstatning på grund af en samlet og vedvarende tilsidesættelse af artikel 81 EF/artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53, som er blevet fastslået af Europa-Kommissionen og er begået i flere medlemsstater, idet de sagsøgte på forskellige steder og til forskellige tider har deltaget i den, kræves fælles forhandling og afgørelse for at undgå uforenelige afgørelser i adskilte retssager? b) Skal dette respekteres, hvis søgsmålet mod sagsøgte, der er hjemmehørende i [domstolsstaten], blev frafaldet, efter at det var forkyndt for samtlige sagsøgte og inden udløbet af den af retten fastsatte frist for indgivelse af svarskrift, og før den første mundtlige forhandling var påbegyndt? 2) Skal artikel 5, nr. 3), i [Bruxelles I-forordningen] fortolkes således – i forbindelse med et søgsmål, hvormed sagsøgte, der er hjemmehørende i forskellige EU-medlemsstater, afkræves oplysninger og erstatning på grund af en samlet og vedvarende tilsidesættelse af artikel 81 EF/artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53, som er blevet fastslået af Europa-Kommissionen og er begået i flere medlemsstater, idet de sagsøgte på forskellige steder og til forskellige tider har deltaget i den – at skadetilføjelsen med henblik på hver enkelt sagsøgt og alle de skader, der er gjort gældende, eller en samlet skade er foregået i de medlemsstater, hvori kartelaftalerne blev indgået og gennemført? 3) Tillader det EU-retlige påbud om effektiv gennemførelse af kartelforbuddet i forbindelse med erstatningssøgsmål for tilsidesættelse af kartelforbuddet i artikel 81 EF/artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53, at der tages hensyn til voldgifts- og værnetingsklausuler, som er indeholdt i leveringsaftaler, hvis dette medfører en fravigelse fra en domstols internationale kompetence i henhold til artikel 5, nr. 3), og/eller artikel 6, nr. 1), i [Bruxelles I-forordningen] over for alle sagsøgte og/eller med hensyn til alle eller en del af de krav, der gøres gældende?«

25. Der er indgivet skriftlige bemærkninger af CDC, af Evonik Degussa udelukkende vedrørende det første spørgsmåls litra b), af Akzo Nobel, Solvay, Kemira, FMC Foret og Edison, af den franske regering udelukkende vedrørende det tredje spørgsmål og af Kommissionen. Ved skrivelse af 26. august 2013 meddelte den forelæggende ret Domstolen, at CDC havde hævet søgsmålet over for Arkema France. Der er ikke blevet afholdt mundtlig forhandling.

IV – Bedømmelse

A – Indledende bemærkninger

26. Hvad for det første angår de generelle spørgsmål i den foreliggende sag skal det understreges, at Bruxelles I-forordningen ikke i sig selv har til formål at gennemføre reglerne i Unionens konkurrenceret. Således som det bl.a. angives i første, anden og sjette betragtning til forordningen, har den til formål at fremme »det indre markeds funktion« og at sikre »fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område« ved at skabe en ensartet ramme for tvister på dette område for så vidt angår såvel kompetencefordelingen mellem medlemsstaternes retter som anerkendelse og fuldbyrdelse af disses afgørelser.

27. Jeg mener imidlertid, at Bruxelles I-forordningen bør fortolkes og anvendes således, at den effektive virkning af bestemmelserne i Unionens konkurrenceret bevares, idet de har afgørende betydning for det indre marked og udgør et centralt aspekt af Den Europæiske Unions økonomiske forfatning ( 13 ), eftersom – således som Domstolen allerede har understreget – EF-traktatens artikel 85, nu artikel 101 TEUF, er »en grundlæggende bestemmelse, der er nødvendig for udførelsen af de opgaver, som er blevet overdraget til Fællesskabet, og navnlig for det indre markeds funktion« ( 14 ). Endvidere bør unionsrettens procesregler på en vis måde tjene dens materielle regler, således at førstnævnte er et redskab, der gør det muligt at gøre private og offentlige personers rettigheder og pligter håndgribelige, bl.a. retten til effektive retsmidler og en retfærdig rettergang, som er knæsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( 15 ).

28. I den forbindelse skal det indledningsvis påpeges, at tvisten i hovedsagen vedrører de mulige civilretlige konsekvenser af en forseelse, der består i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, som er begået af flere selskaber, der er hjemmehørende på forskellige medlemsstaters område, og hvis mange ofre også er hjemmehørende i forskellige medlemsstater.

29. At der opstår retlige aktører som sagsøgeren i hovedsagen, der har til formål at samle aktiver, der bygger på erstatningskrav, som udspringer af Unionens konkurrenceret ( 16 ), mener jeg således viser, at det i tilfælde af mere komplekse konkurrencebegrænsninger ikke er rimeligt, at de skadelidte selv individuelt skal forfølge de forskellige skyldige i begrænsninger af denne art ( 17 ).

30. Endvidere skal det understreges, at erstatning til ofrene for et kartel, der strider imod unionsretten, for disse udgør en rettighed, hvis hovedindhold ifølge den retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 81 EF (artikel 101 TEUF), der udspringer af dommene i sagerne Courage og Crehan ( 18 ) og Manfredi m.fl. ( 19 ), er omfattet af denne ret. Det gælder såvel rettighedens eksistens som det væsentlige i dens materielle rækkevidde, som navnlig omfatter de skadelidtes ret til en erstatning, der ikke kun dækker de tab, de har lidt (damnum emergens), men også den fortjeneste, de har tabt (lucrum cessans), foruden renter ( 20 ).

31. Dog tilkommer det – således som Domstolen har fremhævet – på unionsrettens nuværende udviklingstrin medlemsstaterne at fastsætte reglerne for udøvelsen af denne ret til fuld erstatning, idet de skal overholde de principper om ækvivalens og effektivitet, som fastslås i den nævnte retspraksis ( 21 ). Opretholdelsen af de nationale lovgiveres kompetence til at fastsætte reglerne på dette område gælder navnlig med hensyn til processuelle regler, men ikke længere med hensyn til lovvalgsregler, idet det nu er bindende fastsat i Rom II-forordningen, hvilken »lov der finder anvendelse på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en konkurrencebegrænsning« ( 22 ).

32. I analogi hermed mener jeg, at det princip om erstatningssøgsmåls effektivitet, der således er blevet opstillet med hensyn til bestemmelser i national ret, så meget desto mere bør være ledende for fortolkningen og anvendelsen af Bruxelles I-forordningen, således at den som afledt retsakt vedtaget af Unionen selv ikke kan fortolkes på en måde, der gør den nævnte rettighed umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig at gennemføre i praksis i forbindelse med et ulovligt grænseoverskridende kartel ( 23 ).

33. For det andet skal det fremhæves, at det på baggrund af Domstolens praksis står fast, at et søgsmål som det, der er tale om i det foreliggende tilfælde, og som har til formål at opnå erstatning fra virksomheder, der har overtrådt artikel 101 TEUF, rent faktisk er omfattet af »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i Bruxelles I-forordningen ( 24 ).

34. For det tredje skal det nævnes, at eftersom Bruxelles I-forordningen for så vidt angår forholdet mellem medlemsstaterne har erstattet konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 ( 25 ) (herefter »Bruxelleskonventionen«), gælder Domstolens fortolkning af dennes bestemmelser også for bestemmelserne i forordningen, når bestemmelserne i de to instrumenter kan betegnes som ækvivalente ( 26 ).

35. På baggrund af Domstolens praksis forekommer det mig sikkert, at der foreligger en sådan ækvivalens for så vidt angår alle de bestemmelser i Bruxelles I-forordningen, som anmodningen om en præjudiciel afgørelse drejer sig om – nemlig forordningens artikel 5, nr. 3), artikel 6, nr. 1), og artikel 23, stk. 1 – eftersom indholdet af de tilsvarende bestemmelser i Bruxelleskonventionen – nemlig artikel 5, nr. 3), artikel 6, nr. 1), og artikel 17, stk. 1 – er identiske eller i det mindste i alt væsentligt det samme ( 27 ).

36. For det fjerde skal det understreges, at man i overensstemmelse med Bruxelleskonventionens formål, som er de samme som Bruxelles I-forordningens, dels i videst muligt omfang skal undgå, at flere retsinstanser har kompetence til at pådømme tvister, som udspringer af samme retsforhold, dels skal garantere såvel sagsøgeres som sagsøgtes retssikkerhed ved at gøre det muligt med sikkerhed at forudse, hvilken ret der er kompetent, navnlig ved at sætte den nationale ret, som har fået en sag forelagt, i stand til at tage stilling til, om den er kompetent, uden at skulle undersøge sagen i realiteten ( 28 ).

37. Endelig forekommer det mig, at civilretlige erstatningssøgsmål, der følger af en overtrædelse af konkurrenceretten, hovedsagelig opfattes som søgsmål uden for kontrakt ( 29 ), idet det dog ikke på forhånd er udelukket – i det mindste i nogle nationale retssystemer – at grundlaget for sådanne søgsmål kvalificeres som kontraktligt ( 30 ).

38. Jeg vil derfor begynde vurderingen af de problematikker, Domstolen er blevet forelagt, med det andet præjudicielle spørgsmål, der drejer sig om Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), hvori der fastsættes en speciel kompetenceregel for erstatningssøgsmål baseret på erstatningsansvar uden for kontrakt (B). Derpå vurderer jeg det første spørgsmål angående forordningens artikel 6, nr. 1), hvori der fastsættes udvidet kompetence i tilfælde, hvor der er fremsat indbyrdes forbundne krav over for flere sagsøgte (C). Jeg slutter med det tredje spørgsmål, som vedrører begge bestemmelser og særlige aspekter af valget af værneting i relation til princippet om den effektive virkning af unionsrettens kartelforbud (D).

B – Fortolkningen af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3) (andet spørgsmål)

39. I det andet spørgsmål anmodes Domstolen i det væsentlige om at udtale sig om anvendelsesområdet for Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og rækkevidden af den kompetence, som følger af den specielle regel, der fastsættes i denne bestemmelse (1). Navnlig i betragtning af de formål, bestemmelsen tager sigte på, finder jeg, at det er problematisk at anvende den, eller at det endog bør udelukkes, under omstændigheder som i tvisten i hovedsagen, hvori det er ubestrideligt, at særlige forhold gør sig gældende (2).

1. Den for Domstolen forelagte problematik

40. Ifølge dens anmodning om en præjudiciel afgørelse anser den forelæggende ret det for givet, at det søgsmål med påstand om oplysninger og erstatning, som verserer for den, henhører under de »sager om erstatning uden for kontrakt«, som er omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og at retten derfor selv er kompetent på grundlag af denne bestemmelse. Domstolen har for nylig anerkendt en sådan kvalifikation af søgsmål af denne art ( 31 ).

41. Endvidere anfører den forelæggende ret korrekt, at det fremgår af fast retspraksis, at for så vidt angår komplekse overtrædelser ( 32 ) henviser udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« ( 33 ) i artikel 5, nr. 3), til både stedet for den skadevoldende begivenhed, som ligger til grund for den påberåbte skade, og stedet for skadens indtræden, i den forstand at sagsøgeren kan vælge at indstævne sagsøgte for retten på det ene eller det andet af disse to steder ( 34 ). Den anfører ligeledes, at en ret, som er kompetent på grundlag af sidstnævnte tilknytningspunkt, i tilfælde, hvor der foreligger mere end én angivelig skade, dog kun kan træffe afgørelse om krav, der vedrører en skade, som er lidt på den medlemsstats område, hvorpå den er beliggende ( 35 ).

42. Den forelæggende ret udtrykker tvivl om, hvorledes de alternative kriterier, Domstolen således har defineret, skal anvendes inden for rammerne af den tvist, den er blevet forelagt, da der er det særlige ved bidragene fra medlemmerne af det kartel, som har givet anledning til en overtrædelse af artikel 101 TEUF, og de påberåbte skader, at de har været såvel geografisk som tidsmæssigt forskellige. Primært ønsker den afklaret, om Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), giver mulighed for på hvert »sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, som omhandlet i denne bestemmelse, og mod hvert medlem af det ulovlige kartel at anlægge en sag, der vedrører samtlige de af kartellet forårsagede skader, selv om nogle af de sagsøgte ikke har handlet direkte på den medlemsstats område, hvorpå den kompetente ret er beliggende.

43. CDC foreslår, at Domstolen svarer, at alle de skader, der er lidt som følge af det kartel, der gav anledning til den omhandlede overtrædelse, i medfør af denne bestemmelse bør kunne gøres gældende for retterne i alle de medlemsstater, på hvis område i det mindste en del af kartellet blev indgået eller ført ud i livet, eller på hvis område kartellet i det mindste delvis forstyrrede det berørte marked på en direkte og væsentlig måde. Kommissionen indtager en lignende holdning, men er dog mere moderat for så vidt angår udstrækningen af de retters kompetence, for hvilke sagen således med føje kunne indbringes ( 36 ). De af de sagsøgte i hovedsagen, som har taget stilling til det andet spørgsmål, gør enten gældende, at spørgsmålet skal afvises ( 37 ), eller, for så vidt angår realiteten, at det fastslås, at værnetinget ikke har universel kompetence over for samtlige deltagere i det ulovlige kartel og med hensyn til samtlige angivelige skader ( 38 ).

44. Det skal nævnes, at der ifølge Domstolens praksis gælder flere vejledende principper for fortolkningen af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3). Indledningsvis står det fast, at man for at sikre, at forordningen anvendes ensartet i samtlige medlemsstater, skal fortolke de begreber, den indeholder, selvstændigt, dvs. uden at anvende nationale juridiske begreber, ved primært at henholde sig til forordningens opbygning og mål ( 39 ). Da bestemmelsen endvidere udgør en speciel regel i den forstand, at den afviger fra det i forordningens artikel 2 fastsatte princip om, at det er retterne i sagsøgtes bopælsstat, som er kompetente, skal den ikke fortolkes ekstensivt, men snævert ( 40 ), navnlig for at undgå almindelig udbredelse af forum actoris ( 41 ) og en mangedobling af kompetente retter, der fremmer »forum shopping«.

45. Desuden skal det erindres, at Domstolen i overensstemmelse med det nærhedskriterium, hvortil der henvises i 12. betragtning til Bruxelles I-forordningen, har anført, at kompetencereglen i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), støttes på, at der foreligger en særlig snæver tilknytning mellem tvisten og retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det er denne tilknytning, der begrunder, at det er disse retter, der tillægges kompetencen af retsplejehensyn og af hensyn til tilrettelæggelsen af retssagen ( 42 ). Da identifikationen af et af de tilknytningspunkter, der anerkendes i førnævnte retspraksis ( 43 ), skal gøre det muligt at etablere kompetence for den ret, der objektivt set er bedst egnet til at bedømme, om betingelserne for statuering af ansvar for den sagsøgte person er opfyldt, følger det heraf, at det kun kan være den ret, inden for hvis jurisdiktion tilknytningspunktet befinder sig, der gyldigt kan træffe afgørelse i sagen ( 44 ).

46. Det er netop en sådan nærhed, der kunne mangle ifølge den forelæggende ret, hvis det i medfør af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), blev fastslået i den foreliggende sag, at enhver ret, der har sæde et af de mange steder, hvor det ulovlige kartel blev udtænkt, organiseret og kontrolleret, og hvor aftagernes frihed blev begrænset på det berørte marked, var kompetent over for alle de indstævnte sagsøgte og med hensyn til samtlige påståede skader ( 45 ). Jeg deler dens synspunkt af de nedenfor anførte grunde.

2. Gennemførelse af kriterierne for anvendelse af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), inden for rammerne af en tvist som i hovedsagen

47. Om end det principielt ( 46 ) ikke kan udelukkes, at Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), finder anvendelse inden for rammerne af et erstatningssøgsmål baseret på en overtrædelse af artikel 101 TEUF, er jeg ikke desto mindre tilbøjelig til at mene, at denne bestemmelse ikke med føje kan anvendes i det særlige tilfælde, hvor der er tale om et ulovligt kartel af horisontal art, som har haft lang varighed, har begrænset konkurrencen på hele Unionens område, og hvis struktur er meget kompleks, idet det har givet anledning til en hel række aftaler og former for hemmelig praksis, og hvor såvel deltagerne som ofrene for de påberåbte skader følgelig har været spredt over et stort antal medlemsstater ( 47 ).

48. I et tilfælde som det foreliggende mener jeg, at de i retspraksis fastlagte kriterier for definitionen af »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, som omhandlet i den nævnte bestemmelse, er irrelevante på grund af den store geografiske spredning af årsagerne til og virkningerne af de påberåbte skader. Begge sider af det af Domstolen anførte alternativ fører nemlig i dette tilfælde til, at et stort antal retter i medlemsstaterne gøres potentielt kompetente på trods af, at forordningen har til formål at begrænse antallet af parallelle retssager ( 48 ), og gør det ikke muligt at identificere en ret, der har en »særlig snæver tilknytning til tvisten«, og som derfor ratione loci er »bedst egnet« til at afgøre denne, skønt dette er grundlaget for den nævnte artikel 5, nr. 3).

49. Kriteriet om stedet for den begivenhed, der har forårsaget de påståede skader, kan teoretisk set henvise til ethvert sted, hvorpå det ulovlige kartel er blevet indgået af sine medlemmer, om end dette kan være vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at lokalisere, fordi kartellet har været hemmeligt, medmindre man lægger de forskellige steder til grund, hvor de berørte parters hjemsteder er beliggende. Kriteriet kan ligeledes henvise til alle de steder, hvor kartellet konkret er blevet ført ud i livet, dvs. hvert sted, hvor deltagerne konkret har organiseret og anvendt foranstaltningerne i deres hemmelige konkurrencebegrænsende aftaler, aktivt eller ved at afholde sig fra at konkurrere ( 49 ). Hvad dette angår skal det understreges, at jeg i modsætning til Kommissionen finder, at dommen i Melzer-sagen ( 50 ), hvorefter kompetencen ikke kan baseres på det sted, hvor en ikke-sagsøgt medgerningsmand har gjort sig skyldig i den skadevoldende begivenhed, bør lede til, at en karteldeltagers handlinger på en medlemsstats område ikke kan tilregnes de øvrige overtrædere, som har afholdt sig fra at udøve fri konkurrence på det marked, der svarer til det pågældende område ( 51 ). Under alle omstændigheder mener jeg, at sådanne lokaliseringsfaktorer er irrelevante i forbindelse med et kartel af europæisk rækkevidde og lang varighed som det i hovedsagen omhandlede, da de fører til et for generelt, for upræcist og for tilfældigt grundlag for kompetencen ( 52 ) på grund af det store antal såvel implicerede aktører som handlinger eller undladelser og dermed det store antal steder, hvorpå de dermed forbundne skadevoldende begivenheder har udspillet sig ( 53 ).

50. Med hensyn til kriteriet om stedet for de påståede skaders indtræden kan det ud fra et økonomisk synspunkt lægges til grund, at de er indtruffet enten på hvert af de steder, hvor de angiveligt skadelidte har de købt de produkter, det ulovlige kartel vedrører, dvs. dér, hvor de kontrakter, hvis indhold er blevet fordrejet på grund af kartellet, er blevet undertegnet og/eller gennemført – i det foreliggende tilfælde de leveringskontrakter, der blev indgået mellem de sagsøgte og de virksomheder, som har overdraget deres krav til sagsøgeren – eller på hvert af de steder, hvor de skadelidtes eller deres filialers hjemsteder er beliggende. Indirekte skadelidte, som ikke har været bundet af en kontrakt med et medlem af kartellet, men som alligevel har lidt skade som følge af dets eksistens ( 54 ), bør også kunne gøre deres skader gældende inden for rammerne af de grænser, som er fastlagt i Domstolens praksis ( 55 ). Det skal dog påpeges, at muligheden for åben kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt ikke kan fortolkes således, at den fører til mulighed for et forum actoris, eftersom Bruxelles I-forordningen har til formål at begrænse sidstnævnte kompetencefaktor for at bevare den praktiske virkning af den almindelige regel i forordningens artikel 2 ( 56 ). Endvidere ville alle de steder, hvor markedet har været berørt af tilsidesættelsen af artikel 101 TEUF, med føje kunne lægges til grund, eftersom konkurrencerettens regler har til formål at sikre, at erhvervslivet kan fungere efter hensigten ( 57 ). I det foreliggende tilfælde dækker den overtrædelse, hvorpå erstatningskravet er baseret, samtlige EU-medlemsstaters områder, hvilket indebærer, at en lang række retter kan være kompetente ( 58 ). En sådan ekstensiv løsning strider imod ovennævnte formål med Bruxelles I-forordningen, herunder navnlig dem, der tilsigtes med dens artikel 5, nr. 3). Det skal tilføjes, at den i dommen i sagen Shevill m.fl. fastlagte retspraksis ( 59 ) indebærer – og det er efter min opfattelse hverken muligt eller ønskeligt at ændre dette punkt – at den kompetence, der bygger på det sted, hvor skaden er tilføjet, er opdelt geografisk efter medlemsstaternes grænser ( 60 ) med en deraf følgende risiko for, at tvisten splittes op, fordi den ret, som er kompetent på dette grundlag, ikke kan have kendskab til alle de mange påberåbte skader.

51. Endelig skal det understreges, at hvis Domstolen fastslår, at flere retter er kompetente i det foreliggende tilfælde i medfør af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), vil de retsundergivne have meget vide muligheder på dette grundlag, på trods af at der er tale om en speciel kompetenceregel, som derfor principielt skal anvendes snævert. Desuden vil man løbe den – på ingen måde hypotetiske ( 61 ) – risiko, at den, der gør sig skyldig i en overtrædelse af Unionens konkurrenceret, vil kunne anlægge »forebyggende« sager i form af negative anerkendelsessøgsmål som omhandlet i dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec ( 62 ) i en medlemsstat, hvor det er almindelig kendt, at sagsbehandlingstiden er særlig lang, mod personer, der er blevet udpeget som skadelidte under den af Kommissionen iværksatte administrative procedure. Efter min opfattelse bør der tværtimod efter vedtagelsen af Kommissionens beslutning om, at der foreligger en overtrædelse, ikke længere være mulighed for negative anerkendelsessøgsmål, fordi Kommissionens beslutning har bindende virkning med hensyn til de faktiske omstændigheder og den retlige kvalifikation af disse ( 63 ).

52. Afslutningsvis finder jeg i analogi med, hvad Domstolen kendte for ret i dommen i Besix-sagen ( 64 ), at den specielle kompetenceregel i sager om erstatning uden for kontrakt i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), er irrelevant i tilfælde, hvor, som i tvisten i hovedsagen, stedet, hvor skadetilføjelsen angiveligt har fundet sted, ikke kan bestemmes, fordi den overtrædelse af artikel 101 TEUF, som søgsmålet bygger på, består i handlinger, der er kendetegnet ved, at det sted, hvor de er aftalt og/eller gennemført, ikke er et enkelt sted, men mange steder, hvilket gør det umuligt at fastslå klart og positivt, hvilken ret der har en særlig snæver tilknytning til tvisten som helhed.

53. Hvilken ret der er kompetent, bør, efter min opfattelse, i sådanne tilfælde fastslås ved at anvende enten hovedreglen i Bruxelles I-forordningens artikel 2, stk. 1, eller andre specielle kompetenceregler i denne forordning, såsom reglen i artikel 6, nr. 1), der gør det muligt at samle krav fremsat over for flere sagsøgte ved en enkelt ret, forudsat at betingelserne for at anvende en af disse regler er opfyldt i det konkrete tilfælde. Det skal fremhæves i denne forbindelse, at indbyrdes sammenhæng mellem krav fremsat over for flere sagsøgte kun kan anvendes som grundlag for kompetencen inden for rammerne af den nævnte artikel 6, nr. 1) ( 65 ), som udelukkende giver mulighed herfor, når det stærke tilknytningspunkt foreligger, som en af de sagsøgtes bopæl udgør, og ikke inden for rammerne af en bestemmelse, hvis anvendelse afhænger af, hvor en begivenhed er foregået, således som det er tilfældet med Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3).

C – Fortolkningen af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1) (første spørgsmål)

54. Ved sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om reglen i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), om forening af kompetencerne i tilfælde, hvor der er flere sagsøgte, kan anvendes inden for rammerne af et søgsmål rettet mod virksomheder, som har deltaget på forskellig måde geografisk og tidsmæssigt i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af unionsrettens kartelforbud (1). Endvidere anmoder den Domstolen om i bekræftende fald at oplyse, om det forhold, at et sådant søgsmål er blevet hævet over for den ankersagsøgte – dvs. den eneste af de medsagsøgte, som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret er beliggende, for hvilken søgsmålet er indbragt – har betydning for, om denne ret er kompetent i henhold til den nævnte bestemmelse (2).

1. Spørgsmålet om, hvorvidt Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), finder anvendelse i en tvist som i hovedsagen [første spørgsmål, litra a)]

a) Den for Domstolen forelagte problematik

55. Det skal understreges, at indholdet af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), i lighed med, hvad der gælder for forordningens artikel 5, nr. 3) ( 66 ), skal fortolkes selvstændigt, og at begreberne i bestemmelsen derfor ikke kan opfattes som henvisende til den nationale lovgivnings kvalificering af det retsforhold, det drejer sig om i den sag, retten er forelagt ( 67 ).

56. Ifølge Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), kan alle den samme sagsøgers krav over for flere sagsøgte indbringes for en ret i en medlemsstat, i hvis retskreds mindst en af de sagsøgte har bopæl ( 68 ) – denne sagsøgte benævnes i det foreliggende tilfælde den ankersagsøgte – dog under forbehold af, at der er indbyrdes sammenhæng mellem kravene ( 69 ). Det forudsættes udtrykkeligt i denne forbindelse, at »kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig« ( 70 ).

57. Ved at gøre det muligt at forene søgsmålene ved den samme ret og at udvide dennes kompetence til også at omfatte sagsøgte, i relation til hvilke den ikke burde kunne træffe afgørelse i mangel af denne udvidelse, tilgodeser den nævnte artikel 6, stk. 1, de af Bruxelles I-forordningen tilsigtede formål vedrørende god retspleje, navnlig gennem procesøkonomi, og forebyggelse af risikoen for parallelle retssager og de indbyrdes uforenelige retsafgørelser, som kan følge heraf ( 71 ).

58. Da denne kompetenceregel imidlertid er speciel, eftersom den afviger fra det princip, der henvises til i 11. betragtning til Bruxelles I-forordningen og fastsættes i dennes artikel 2, og hvorefter det er retterne i hver enkelt sagsøgts bopælsstat, der er kompetente, står det fast, at den skal fortolkes strengt ( 72 ).

59. Da artikel 6, nr. 1), således kun skal anvendes undtagelsesvis, er den forening af søgsmål, som den hjemler, kun mulig, hvis søgsmålene ikke vedrører en forsikret, en forbruger eller en arbejdstager ( 73 ), og kun hvis de vedrører krav, der ganske vist er indbyrdes adskilte, men mellem hvilke der er en tæt indbyrdes sammenhæng.

60. Det er i det væsentlige sidstnævnte betingelse, det første spørgsmåls første del drejer sig om. Domstolen anmodes heri om at oplyse, om en sådan indbyrdes sammenhæng foreligger inden for rammerne af et søgsmål som det, der er indbragt for den forelæggende ret, nemlig et søgsmål om oplysninger og erstatning, der er rettet in solidum mod medskyldige i et kartel, som er blevet erklæret i strid med unionsretten, idet de pågældende har bidraget til overtrædelsen på forskellige steder og på forskellige tidspunkter.

61. De af de berørte parter, som har indgivet skriftlige bemærkninger vedrørende dette spørgsmål, har forskellig opfattelse, idet CDC og Kommissionen finder, at Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), finder anvendelse i en sådan sammenhæng, hvorimod de sagsøgte i hovedsagen har det modsatte standpunkt ( 74 ).

62. Det fremgår af Domstolens praksis vedrørende den indbyrdes sammenhæng, der forudsættes i denne bestemmelse, at det, for at afgørelser kan anses for »modstridende«, ikke er tilstrækkeligt, at der forekommer en divergens i løsningen af tvisten, men at en sådan divergens ydermere skal foreligge i forhold til samme retlige og faktiske situation ( 75 ). Efterprøvelsen af, om disse to kriterier er opfyldt under omstændigheder som i hovedsagen, giver anledning til indbyrdes modstridende vurderinger i de til Domstolen indgivne bemærkninger.

b) Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger den samme faktiske situation

63. De sagsøgte i hovedsagen er af den opfattelse, at de krav, der er fremsat i søgsmålet i hovedsagen, ikke opfylder betingelsen om, at der skal være tale om samme faktiske situation, og har anført som begrundelse, at det er uden betydning, at medlemmerne af det ulovlige kartel alle har deltaget i de aftaler, hvorved dette blev etableret, eftersom det kun er gennemførelsen af aftalerne, der har kunnet tilføje de aftagere konkret skade, som har overdraget deres krav til CDC, og at hvert krav, som sagsøger har gjort gældende på dette grundlag, bør vurderes separat.

64. Hvad dette angår deler jeg det modsatte standpunkt, som den forelæggende ret, CDC og Kommissionen har gjort gældende, og hvorefter krav som dem, der er fremsat over for de forskellige sagsøgte i hovedsagen, bygger på én enkelt faktisk situation, skønt de sagsøgte ifølge den nævnte ret har deltaget på forskellig måde såvel geografisk som tidsmæssigt i gennemførelsen af det omhandlede kartel og i indgåelsen og opfyldelsen af de forskellige af kartellet fordrejede kontrakter, der skal have tilføjet de virksomheder skade, som har overdraget deres krav til sagsøgeren i hovedsagen.

65. Således som den forelæggende ret påpeger, blev det nemlig på en måde, som er bindende for medlemsstaternes retter ( 76 ), fastslået i den kommissionsbeslutning, hvorpå kravene bygger, at de selskaber, mod hvilke CDC har anlagt sag, havde begået en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF (artikel 101 TEUF) og EØS-aftalens artikel 53, og at hver deltager kan tilregnes de øvrige deltageres faktiske adfærd som medskyldig uanset den pågældendes konkrete bidrag ( 77 ). Retten tilføjer – efter min opfattelse med rette – at hver medskyldig i overtrædelsen som følge af den adfærd, der således blev konstateret under den administrative bødeprocedure – skal stå til ansvar på det civilretlige plan for de øvrige skyldiges ulovlige handlinger og for de skader, de kan have forårsaget.

c) Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger den samme retlige situation

66. Domstolen har allerede kendt for ret, at det ikke fremgår af ordlyden af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), at det er til hinder for anvendelsen at denne bestemmelse, at de søgsmål, der er anlagt mod de forskellige sagsøgte, hviler på forskellige retsgrundlag, forudsat at de sagsøgte kunne forudse, at de risikerede at blive sagsøgt i en medlemsstat, hvori mindst én af dem har bopæl ( 78 ).

67. I det foreliggende tilfælde befinder deltagerne i et kartel, der i én enkelt kommissionsbeslutning er blevet erklæret for en samlet overtrædelse af Unionens konkurrenceret, og som ikke er blevet begået inden for rammerne af forskellige nationale retsordener, sig i samme retlige situation, idet de, nærmere bestemt, er stillet over for en af unionsretten udsprunget erstatningspligt, som bygger på en fast praksis ved Domstolen. De kunne følgelig med rimelighed forvente efterfølgende at blive retsforfulgt i fællesskab ved civilretlige erstatningssøgsmål for den ret, i hvis retskreds en af dem var hjemmehørende. Under sådanne omstændigheder er det krav om forudsigelighed med hensyn til, hvilken ret der er kompetent, som Domstolen har opstillet i overensstemmelse med det formål, hvortil der henvises i 11. betragtning til Bruxelles I-forordningen, derfor opfyldt.

68. Endvidere skal det betones, at Domstolen i dommen i Kalfelis-sagen, hvori betingelsen om indbyrdes sammenhæng mellem de krav, der kan samles i henhold til denne bestemmelse, blev indført, henviste til Jenard-rapporten, hvorefter »[a]nvendelsen af forskrift[en] [i Bruxelleskonventionens artikel 6, nr. 1)] forudsætter, at der er forbindelse mellem kravene mod de enkelte sagsøgte, således som det f.eks. er tilfældet med solidariske skyldnere« ( 79 ). Ifølge den forelæggende ret er dette netop tilfældet i tvisten i hovedsagen, om end visse sagsøgte anfægter denne kvalifikation som krav om pålæggelse af et solidarisk erstatningsansvar.

69. Efter min opfattelse er den blotte mulighed for, at der i tilfælde af mere end én overtræder påstås solidarisk hæftelse i én af de relevante medlemsstater og ikke i andre, tilstrækkelig til at medføre risiko for forskellige og indbyrdes uforenelige afgørelser som omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1). I den pågældende medlemsstats retsorden kan hver enkelt sagsøgts ansvar nemlig tænkes at omfatte samtlige skader, mens den tilkendte erstatnings niveau i de retssystemer, som ikke anerkender solidarisk hæftelse, kan variere betydeligt, alt efter hvilken ret sagen forelægges. Selv i det modsatte tilfælde, hvor solidarisk hæftelse anerkendes i samtlige relevante medlemsstater, er der, hvis kravene påkendes hver for sig, stadig risiko for indbyrdes uforenelige afgørelser, når det gælder delingen af ansvaret mellem kartelmedlemmerne på grundlag af, om de har deltaget i kartellet i hele eller i en del af den omhandlede periode.

70. Hvad dette angår kan det bemærkes, at det ifølge de oplysninger, Kommissionen har givet i sine bemærkninger, forekommer at være et alment anerkendt princip i medlemsstaternes retssystemer ( 80 ), at der hæftes solidarisk for en fælles overtrædelse af kartelforbuddet i artikel 101 TEUF, og at dette bl.a. lægges til grund i det direktiv, som fornylig er blevet vedtaget på området ( 81 ).

71. Det skal fremhæves, at hvis Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), ikke finder anvendelse i en sag som hovedsagen, indebærer det, at forskellige retter, uden samordning, skal undersøge de påberåbte skader i henhold til forskellige nationale lovgivninger ( 82 ) med fare for, at hver deltager i det samme ulovlige kartel pålægges forskellige erstatningsbeløb, skønt det er hensigtsmæssigt, for ikke at sige nødvendigt, at der træffes ensartede afgørelser om de erstatningskrav, der fremsættes af den samme sagsøger ( 83 ).

72. Kommissionen har påpeget – efter min opfattelse med rette – at »det vil undergrave den tilsigtede virkning af denne bestemmelse, hvis den fortolkes så strengt, at det under sådanne omstændigheder bliver umuligt at indbringe samlede søgsmål mod samtlige karteldeltagere for den ret, som er beliggende i den stat, hvori et af de sagsøgte kartelmedlemmer har hjemsted, udelukkende med den begrundelse, at den mangler universel international kompetence«.

73. På baggrund af det ovenstående mener jeg, at en situation, hvori flere selskaber, der er hjemmehørende i forskellige medlemsstater, får deres sag pådømt hver for sig ved forskellige retter og ikke ved en enkelt ret med henblik på erstatning som følge af det samme kartel, der strider imod Unionens konkurrenceret – på grundlag af handlinger, der ganske vist er begået på forskellige tidspunkter og steder, men som indgår i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse – kan føre til indbyrdes uforenelige afgørelser, hvis kravene påkendes hver for sig som omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1).

74. Ifølge Domstolens praksis påhviler det den forelæggende ret at vurdere, om der foreligger en sådan risiko i tvisten i hovedsagen, under hensyntagen til samtlige relevante faktorer i sagen ( 84 ).

75. Jeg noterer i lighed med Kommissionen, at en sådan fortolkning frembyder den ikke ubetydelige fordel at være i overensstemmelse med den hensigt, lovgiver udtrykte i Rom II-forordningen, nærmere bestemt i artikel 6, der bærer overskriften »Illoyal konkurrence og handlinger, der begrænser den frie konkurrence«, og hvori der i stk. 3 henvises til muligheden for, at en sagsøger, der anlægger sag mod flere sagsøgte inden for rammerne af en tvist vedrørende dette område, samler sine krav ved en enkelt ret »i overensstemmelse med de gældende kompetenceregler« og baserer dem på lovgivningen i det land, hvori denne ret ligger ( 85 ). Jeg mener, at der bør tages behørigt hensyn til dette sigte med lovgivningen med henblik på, at der er sammenhæng mellem de instrumenter i unionsretten, som finder anvendelse på grænseoverskridende tvister ( 86 ), om end Rom II-forordningen, således som de sagsøgte i hovedsagen har indvendt, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde ratione temporis ( 87 ).

2. Betydningen ved anvendelsen af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), af, at søgsmålet er hævet over for den eneste medsagsøgte, som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret er beliggende, for hvilken søgsmålet er indbragt [første spørgsmål, litra b)]

76. Den forelæggende ret sondrer i sin begrundelse for anden del af det første præjudicielle spørgsmål mellem to problemer, som fortolkningen af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), giver anledning til i tilfælde, hvor søgsmålet hæves over for den af de medsagsøgte, der gør det muligt at knytte tvisten som helhed til den ret, for hvilken sagen er indbragt, nemlig, for det første, om der i et sådant tilfælde gælder et princip baseret på denne bestemmelse om, at kompetencen bevares ( 88 ) (a), og, for det andet, hvilke konsekvenser der skal drages af et eventuelt misbrug af retten til at påberåbe sig en indbyrdes sammenhæng på dette grundlag (b).

77. De parter, som har indgivet bemærkninger til ovenstående to problemstillinger, har foreslået meget kontrasterende svar, men det kan kortfattet anføres, at de sagsøgte i hovedsagen gør gældende, at den udvidelse af kompetencen, der hjemles i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), ikke vil skulle opretholdes under sådanne omstændigheder ( 89 ), og at CDC og Kommissionen indtager det modsatte standpunkt, idet sidstnævnte dog har fremsat mere nuancerede betragtninger.

a) Spørgsmålet om, hvorvidt den på Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), baserede kompetence bevares, hvis søgsmålet hæves over for den ankersagsøgte

78. Jeg deler den forelæggende rets, CDC’s og Kommissionens opfattelse, hvorefter – forudsat at det på tidspunktet for indbringelse af søgsmålet er fastslået, at der er indbyrdes sammenhæng mellem de krav, der gøres gældende over for flere sagsøgte – en efterfølgende hævelse af søgsmålet over for den sagsøgte, som udgør begrundelsen for værnetingets udvidede kompetence i henhold til Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), ikke kan medføre, at denne ophører.

79. Domstolen har ganske vist endnu ikke haft anledning til at tage direkte stilling til denne problemstilling. Det skal dog nævnes, at den i dommen i Reisch Montage-sagen anførte, at den nævnte bestemmelse ikke indeholder nogen henvisning til interne regler, som derfor ikke kan være til hinder for anvendelsen af den, og understregede, at bestemmelsen skal anvendes, »selv når [sagen] i forhold til den [...] sagsøgte [som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret er beliggende, for hvilken søgsmålet er indbragt] er blevet afvist allerede på tidspunktet for dens anlæg på grundlag af nationale bestemmelser« ( 90 ). I dommen i Freeport-sagen lagde den udtrykkeligt tidspunktet for sagens anlæg til grund som referencepunkt for vurderingen af, om der var indbyrdes sammenhæng mellem kravene ( 91 ).

80. Det kriterium, der forekommer mig afgørende for, at den i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), fastsatte afledte kompetence forbliver gyldig, består i, at hævelsen af søgsmålet over for den ankersagsøgte først sker efter det tidspunkt, hvorpå søgsmålet er blevet indbragt for den pågældende ret i overensstemmelse med de fastsatte procedureregler ( 92 ). Er søgsmålet gyldigt indbragt på dette tidspunkt, er det derimod efter min opfattelse uden betydning, om hævelsen af det, som i det foreliggende tilfælde, er sket inden udløbet af den af retten fastsatte frist for indgivelse af svarskrift og påbegyndelsen af den første mundtlige forhandling.

81. Det bemærkes i denne forbindelse, at Bruxelles I-forordningens artikel 30 indeholder en definition af det tidspunkt, hvor en sag anses for anlagt ved en ret i en medlemsstat ved anvendelsen af bestemmelserne i afdeling 9 vedrørende litispendens og indbyrdes sammenhængende krav ( 93 ). Efter min opfattelse kan, for ikke at sige skal, denne definition også anvendes i forbindelse med de øvrige afdelinger i kapitel II, der vedrører kompetenceregler, især i forbindelse med artikel 6, stk. 1, da der heri fastsættes en regel, som ligeledes bygger på, at der er indbyrdes sammenhæng mellem kravene ( 94 ).

82. Endvidere er den opretholdelse af samlingen af indbyrdes forbundne krav for den ret, for hvilken sagen er indbragt, blevet muliggjort i medfør af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), i overensstemmelse med de mål vedrørende god retspleje, forudsigelighed og retssikkerhed, der tilsigtes med de i forordningen fastsatte kompetenceregler ( 95 ), idet opretholdelsen gør det muligt at undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige afgørelser, i det mindste over for de tilbageblevne sagsøgte, som desuden på tidspunktet for den pågældende hævelse af søgsmålet var bekendt med, at de alle var sagsøgt for den nævnte ret.

83. Jeg mener således, at den omstændighed, at sagsøgeren hæver søgsmålet over for den eneste af de medsagsøgte, som er hjemmehørende i den retskreds, hvori den ret er beliggende, for hvilken det er indbragt, ikke i sig selv har nogen betydning for den på artikel 6, nr. 1), baserede kompetence, når hævelsen af søgsmålet finder sted på et senere tidspunkt end det, hvorpå det gyldigt er blevet indbragt for den pågældende ret, forudsat at yderligere en betingelse, som jeg redegør for nedenfor, ligeledes er opfyldt.

b) Den begrænsning, som et misbrug af retten til at basere kompetencen på Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), indebærer

84. Ifølge Domstolens faste praksis »må [kompetencereglen i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1)] ikke anvendes på en sådan måde, at det står en sagsøger frit for at anlægge sag mod flere sagsøgte, alene med det formål at unddrage en af disse værnetinget i hans bopælsmedlemsstat« ( 96 ). Denne begrænsning vedrørende et eventuelt misbrug af værnetinget, som finder støtte i Jenard-rapporten ( 97 ), er fuldt i overensstemmelse med kravet om, at afvigelser fra den kompetence, som i henhold til Bruxelles I-forordningens artikel 2 principielt tilkommer retterne i en sagsøgts bopælsstat, fortolkes restriktivt.

85. Domstolen anførte i dommen i Freeport-sagen, at »når de krav, der gøres gældende mod de forskellige sagsøgte, er konnekse på tidspunktet for sagens anlæg«, finder kompetencereglen i artikel 6, nr. 1), anvendelse, »uden at det i øvrigt er nødvendigt særskilt at fastslå, at kravene ikke alene er fremsat med det formål at unddrage den ene af de sagsøgte hans værneting ved retterne i den medlemsstat, hvor han har bopæl« ( 98 ). Spørgsmålet om, hvilke konsekvenser der skal drages af denne noget uklare bemærkning, udgør et problem for den forelæggende ret og skiller såvel parterne i den foreliggende sag som kommentarerne i den juridiske litteratur vedrørende den nævnte dom ( 99 ).

86. I denne henseende forekommer den forelæggende rets opfattelse mig korrekt, for så vidt som den finder, at når betingelsen om, at der skal være indbyrdes sammenhæng mellem kravene, som omhandlet i denne bestemmelse, er opfyldt, er den ret, for hvilken søgsmålet er indbragt, ikke forpligtet til systematisk at prøve, om den udvidede kompetence, som følger heraf, er opnået som et resultat af et retsmisbrug, men kan dog foretage en sådan prøvelse, hvis det i tilstrækkeligt omfang fremgår af bevismateriale, at den sagsøger, der påberåber sig denne kompetenceregel, har manøvreret med henblik på at anvende den til andet end dens formål.

87. I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret peget på, at det er sandsynligt, at der foreligger en hemmelig forståelse mellem sagsøgeren i hovedsagen og sagsøgte i hovedsagen, Evonik Degussa, hvis hjemsted er beliggende i Tyskland, således at parterne bevidst har udskudt den formelle indgåelse af deres forlig til efter indbringelsen af søgsmålet, selv om de påregnede eller endog havde besluttet at indgå en aftale længe før, med det ene formål at tilvejebringe udvidet kompetence i denne medlemsstat ( 100 ).

88. Forudsat at den angivelige fordrejende manøvre, som de pågældende i det foreliggende tilfælde har afvist, ikke kun er sandsynlig, men kan bevises – hvilket det påhviler den nationale ret at prøve – bør et sådant retsmisbrug, der har til formål at unddrage en eller flere af de sagsøgte den kompetence, som principielt tilkommer retterne i den medlemsstat, hvori de er hjemmehørende ( 101 ), efter min opfattelse straffes med et afslag på at anvende Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), under disse omstændigheder, eftersom kriterierne om en indbyrdes sammenhæng ikke reelt var opfyldt på det tidspunkt, hvor søgsmålet blev indbragt ( 102 ). Ønskeligheden af, at det er retten i den stat, hvori den ankersagsøgte er hjemmehørende, der både behandler og påkender de krav, som er fremsat over for flere sagsøgte, i overensstemmelse med den nævnte bestemmelse, bortfaldt nemlig på det tidspunkt, hvor et bindende forlig bragte den retlige forpligtelse til ophør over for denne sagsøgte, som sagsøgeren kunne have påberåbt sig imod den pågældende for denne ret. Ud over dette eksakte tilfælde mener jeg til gengæld ikke, at der er grund til at kontrollere og straffe et retsmisbrug i en sådan retlig sammenhæng.

89. Det skal bemærkes, at tilstedeværelsen af den indbyrdes sammenhæng, der kræves i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), giver sagsøger et valg, som han – efter min opfattelse og i overensstemmelse med det synspunkt, generaladvokaterne Ruiz-Jarabo Colomer og Mengozzi har udtrykt vedrørende forum shopping – kan benytte sig af på den måde, han finder mest hensigtsmæssig og fordelagtig, uden at det i sig selv udgør et misbrug af værneting ( 103 ). Desuden kan anvendelsen af denne bestemmelse, i betragtning af dens formål, i forbindelse med ulovlige karteller som det i hovedsagen omhandlede potentielt føre til, at en eller flere sagsøgte skal stå til ansvar for deres handlinger ved en anden ret end retten i den stat, hvori de er hjemmehørende, hvorfor ikke enhver indvending, der kan rejses mod dette konkrete resultat, er relevant.

90. På baggrund af det ovenstående som helhed finder jeg, at reglen om udvidet kompetence i Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), ikke skal finde anvendelse, når den ret, for hvilken søgsmålet er indbragt, finder, at det er blevet behørigt bevist, at sagsøger før indbringelsen af søgsmålet havde indgået et retligt bindende forlig med den i domstolsstaten hjemmehørende sagsøgte, og at han bevidst har skjult eksistensen af denne forudgående aftale med det ene formål at unddrage en af de øvrige sagsøgte værnetinget i den medlemsstat, hvori den pågældende er hjemmehørende.

D – Spørgsmålet om, i hvilken udstrækning der skal tages hensyn til voldgifts- og værnetingsklausuler i en tvist som i hovedsagen (tredje spørgsmål)

91. Ved det tredje spørgsmål, hvis begrundelse desværre er meget kortfattet, anmodes Domstolen om at oplyse, om det, henset til det af Domstolen fastlagte princip om den effektive virkning af det forbud mod karteller, der fastsættes i artikel 81 EF [101 TEUF] og sikres ved, at de skadelidte har ret til erstatning for skade, som de har lidt på dette område ( 104 ), i det foreliggende tilfælde er tilladt at fravige kompetencereglerne i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og/eller artikel 6, nr. 1), som følge af anvendelsen af voldgifts- og værnetingsklausuler (1).

92. Da sidstnævnte form for klausul, i modsætning til voldgiftsklausuler, er omfattet af anvendelsesområdet for forordningens artikel 23, må der tages hensyn til virkningen af denne bestemmelse i den foreliggende sammenhæng (2). Skønt, endvidere, den forelæggende ret går ud fra, at de to former for klausuler, som de sagsøgte i hovedsagen har påberåbt sig, principielt kan finde anvendelse inden for rammerne af et erstatningssøgsmål som det, hovedsagen drejer sig om ( 105 ) – hvilket jeg mener må diskuteres (4) – må det under alle omstændigheder undersøges, om, og i hvilken udstrækning, sådanne klausuler kan have virkning, når det ulovlige kartel, der er tale om, har fordrejet indholdet af de kontrakter, de er indeholdt i (3).

1. Den for Domstolen forelagte problematik

93. De sagsøgte i hovedsagen har for at bestride, at Landgericht Dortmund er kompetent, indvendt, at der i nogle af de leveringskontrakter, som var indgået mellem de aftagere af hydrogenperoxid, der har overdraget deres krav til CDC, og de leverandører, der deltog i det ulovlige kartel, hvorpå de erstatningskrav bygger, som CDC har fremsat, indgik voldgifts- og værnetingsklausuler.

94. Forelæggelseskendelsen indeholder ikke en detaljeret beskrivelse af de pågældende klausuler. Det fremgår imidlertid af CDC’s bemærkninger, at nogle af leveringskontrakterne ifølge de sagsøgte i hovedsagens påstande indeholdt sådanne klausuler, som enten havde form af almindelige bestemmelser, der var knyttet til en given kontrakt ( 106 ), eller som var led i rammekontrakter, der omfattede flere leverancer til en kunde i en periode, som ikke afhang af den periode, kartellet omfattede ( 107 ), idet nogle kunder havde aftalt flere klausuler med forskellige leverandører ( 108 ) eller aftalt forskellige klausuler i de forskellige kontrakter, de havde indgået med de samme leverandører ( 109 ). Det står ikke klart, om der i de påberåbte værnetingsklausuler kun var udpeget retter med sæde i medlemsstater eller også retter med sæde i tredjelande.

95. Ifølge ordlyden af begrundelsen for den forelæggende rets tredje spørgsmål finder denne, at det, hvis de påberåbte erstatningskrav er omfattet af de omhandlede klausuler – hvilket det alene tilkommer den at fastslå ( 110 ) – må undersøges, om princippet om effektiv gennemførelse af unionsrettens kartelforbud er til hinder for anvendelsen af sådanne klausuler, når den ret, for hvilken et søgsmål af denne art er blevet indbragt, er kompetent i medfør af Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), og/eller artikel 5, nr. 3).

96. Af de berørte parter, som har indgivet indlæg for Domstolen, er det kun CDC, der påstår, at der ikke skal tages hensyn til de nævnte klausuler i en sådan sammenhæng. Kommissionen har imidlertid fremhævet, at den nationale ret for at afgøre det forudgående spørgsmål om, hvorvidt en voldgifts- eller værnetingsklausul rent faktisk dækker erstatningskrav som de omhandlede, skal tage hensyn til, at de nævnte krav ikke følger af de pågældende leveringskontrakter, men af den overtrædelse, som udgøres af en hemmelig aftale uden for rammerne af kontrakterne.

97. Inden jeg udtaler mig herom, vil jeg gerne anføre nogle efter min mening væsentlige bemærkninger. For det første skal det understreges, at værnetingsklausuler, hvorved parter, af hvilke mindst én er hjemmehørende på en medlemsstats område, har udpeget en ret i en medlemsstat til at påkende tvister, der er opstået, eller som opstår, som følge af et givet retsforhold, er omfattet af bestemmelserne i Bruxelles I-forordningens artikel 23.

98. Derimod falder voldgiftsklausuler principielt uden for forordningens anvendelsesområde ( 111 ). Heraf følger, at det er de enkelte medlemsstaters nationale ret og de internationale konventioner, som disse stater er bundet af, der afgør, om sådanne klausuler er gyldige og kan gøres gældende ( 112 ). Domstolen har dog fastslået, at hvis den sag, som er indledt for en national domstol, på grund af dens primære genstand, dvs. på grund af karakteren af de rettigheder, som ønskes beskyttet ved retssagen – såsom en påstand om skadeserstatning – er omfattet af Bruxelles I-forordningens anvendelsesområde, er et forudgående spørgsmål vedrørende anvendeligheden af en voldgiftsaftale, herunder dens gyldighed, ligeledes omfattet af forordningens anvendelsesområde, og det tilkommer derfor udelukkende denne domstol at træffe afgørelse om et anbringende om manglende kompetence under henvisning til, at der foreligger en voldgiftsaftale, og om dens egen kompetence i medfør af forordningens bestemmelser ( 113 ).

99. På trods af denne forskel med hensyn til, om Bruxelles I-forordningen finder anvendelse, skal det understreges, at begge de omhandlede kategorier af klausuler indebærer, at der kan afviges fra kompetencereglerne i forordningen under hensyn til parternes aftalefrihed for så vidt angår fastlæggelsen af, til hvilken ret – almindelig ret eller voldgiftsret alt efter tilfældet – de ønsker at overlade afgørelsen af deres tvister ( 114 ).

100. Ved en værnetingsklausul, der er i overensstemmelse med Bruxelles I-forordningens artikel 23, kan der dog kun tillægges EU-medlemsstaternes retter – og dermed i medfør af Luganokonventionen ( 115 ) også retter i de stater, som er part i konventionen – kompetence, hvorimod det ved en voldgiftsklausul kan fastlægges, at voldgiften skal finde sted i hvilken som helst tredjestat. Sandsynligheden for, at bestemmelserne i Unionens konkurrenceret ikke anvendes, selv når de udgør ufravigelige retsgrundsætninger, er større i tilfælde, hvor kompetencen er tillagt voldgiftsdommere eller retter i stater, der ikke er bundet af Luganokonventionen ( 116 ).

101. For det andet skal det fremhæves, at forholdet mellem værnetingsklausuler eller voldgiftsklausuler på den ene side og bestemmelserne i Unionens konkurrenceret på den anden side er komplekst, eftersom den retlige kontekst, hvori de hindringer for den frie konkurrence indgår, som er omhandlet i disse bestemmelser, giver mulighed for mange forskellige scenarier. Hvad navnlig angår retten til fuld erstatning på grundlag af artikel 101 TEUF er det som tidligere nævnt ikke altid nemt at kvalificere det erstatningsansvar, som skyldige i overtrædelser af denne bestemmelse pådrager sig, som værende enten uden for eller inden for kontrakt, og der er forskelle mellem medlemsstaternes retssystemer i denne henseende ( 117 ).

102. Den omstændighed, at de kontraktlige forbindelser mellem deltagerne i kartellet og ofrene for overtrædelsen var forskelligartede, rejser spørgsmålet om, hvorvidt de omhandlede klausuler giver mulighed for at fravige reglerne om den kompetence, der tilkommer en ret i en medlemsstat på grundlag af Bruxelles I-forordningens artikel 5 eller 6, i det foreliggende tilfælde, selv om indholdet af de kontrakter, hvori de indgik, var påvirket af overtrædelsen.

103. Eftersom det alene tilkommer den nationale ret at fastslå, hvilke materielle virkninger sådanne klausuler har ( 118 ), anmodes Domstolen derfor ved det tredje præjudicielle spørgsmål i det væsentlige om at klarlægge, om og på hvilken måde principperne i artikel 101 TEUF kan påvirke for det første anvendelsen af Bruxelles I-forordningens artikel 23 for så vidt angår de værnetingsklausuler, som er omfattet af artiklen, og for det andet gennemførelsen af andre former for værnetings- eller voldgiftsklausuler, som er omfattet af regler i medlemsstaternes ret.

2. Udelukkelse af kompetencereglerne i Bruxelles I-forordningens artikel 5 og 6 som følge af værnetingsklausuler, der er i overensstemmelse med forordningens artikel 23

104. Indledningsvis skal det bemærkes, at erstatning for tab forårsaget af et ulovligt kartel, såsom den erstatning, sagsøgeren i hovedsagen kræver, generelt er omfattet af parternes aftalefrihed, da der er tale om den civilretlige forpligtelse, som påhviler enhver, der har begået en ulovlig handling, til at erstatte de tab økonomisk, som en anden har lidt, og at de berørte parters materielle rettigheder på dette område ikke er urørlige ( 119 ). Bruxelles I-forordningen udelukker heller ikke, at parterne i overensstemmelse med forordningens artikel 23 kan tillægge en ret i en medlemsstat kompetencen ratione loci ( 120 ), når der er tale om en tvist vedrørende et sådant spørgsmål.

105. Om sammenhængen mellem bestemmelserne i denne artikel og i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og/eller artikel 6, nr. 1), har Kemira korrekt påpeget, at Domstolen allerede har fastslået, at parterne ved at indgå en værnetingsaftale, der var i overensstemmelse med Bruxelleskonventionens artikel 17, kunne fravige ikke alene den almindelige kompetenceregel i forordningens artikel 2, men også de specielle kompetenceregler i dens artikel 5 og 6 ( 121 ). Den har nærmere anført, dels at »denne fortolkning har sin begrundelse i, at artikel 17 hviler på en anerkendelse af partsautonomien, hvad angår værnetingsaftaler med henblik på afgørelser af tvister under konventionens anvendelsesområde, som ikke ifølge artikel 17, stk. 2, udtrykkeligt er undtaget fra sådanne aftaler«, dels at »skønt en sådan klausul får samme virkning som denne bestemmelse, har den dog stadig betydning, for så vidt som den i andre forhold mellem parterne udelukker andre, fakultative værneting af den i [Bruxelles]konventionens artikel 5 og 6 nævnte art« ( 122 ).

106. Det samme gælder de tilsvarende bestemmelser i Bruxelles I-forordningen, eftersom det bestemmes i 11. og 14. betragtning og artikel 23, stk. 5, at »[f]riheden til at indgå aftaler om værneting for parter i [...] aftaler [...] skal respekteres«, undtagen i tilfælde, hvori der gælder enten de specielle kompetenceregler, der skal beskytte den svageste part ( 123 ), eller de regler om enekompetence, der fastsættes i forordningens artikel 22. Ud over de bestemmelser, hvis anvendelse udtrykkeligt er forbeholdt sådanne tilfælde, hvilket ikke omfatter forordningens artikel 5 og 6, skal en værnetingsaftale, der er i overensstemmelse med dens artikel 23, have fuld virkning, herunder tillægge det valgte værneting enekompetence.

107. At parternes ønske skal gives denne forrang, gælder navnlig i relation til formålene med Bruxelles I-forordningens artikel 6, nr. 1), der vedrører forening af kompetencerne og procesøkonomi, også – efter min opfattelse – selv om det ikke udtrykkeligt er angivet i den pågældende klausul, at parterne har ønsket at fravige denne specifikke bestemmelse.

108. Med hensyn til forordningens artikel 5, nr. 3), skal det først undersøges, om det rent faktisk er meningen, at en værnetingsklausul skal finde anvendelse i en tvist som i hovedsagen, som efter min opfattelse vedrører erstatning uden for kontrakt og ikke erstatning inden for kontrakt ( 124 ), og om den kan gøres gældende over for en sagsøger som CDC som følge af, at denne er indtrådt i de aftaler, som de virksomheder har indgået, der har overdraget deres krav til sagsøgeren ( 125 ), hvilket det påhviler den forelæggende ret at afklare på grundlag af den vejledning, Domstolen har givet herom.

109. Det skal navnlig påpeges, at det fremgår af Domstolens praksis vedrørende Bruxelles I-forordningens artikel 23, dels at gyldigheden af en værnetingsklausul, der er indsat i en kontrakt, afhænger af, om de parter, som har indgået denne, klart har givet deres samtykke til klausulen, dels at den ret, for hvilken sagen er indbragt, efterprøver, om de berørte parter er indforstået med den ( 126 ).

110. Desuden kan en værnetingsaftale ifølge ordlyden af den nævnte artikel kun angå allerede opståede eller fremtidige tvister »i anledning af et bestemt retsforhold«. Efter at have fortolket sidstnævnte kriterium på baggrund af Bruxelleskonventionens artikel 17 har Domstolen udtalt, at »[m]ed dette krav skal det sikres, at en værnetingsaftale kun omfatter tvister, som opstår i det retsforhold, i anledning af hvilket aftalen er indgået. Herved skal det undgås, at en part, uden at være klar over det, udsættes for, at en bestemt ret får tildelt kompetencen til at påkende samtlige tvister, der måtte opstå i forholdet til partens medkontrahent, og som udspringer af andre retsforhold end det, i anledning af hvilket værnetingsaftalen er indgået« ( 127 ).

111. I lighed med CDC tvivler jeg stærkt på, at en værnetingsklausul, der er indeholdt i kontrakter som de omhandlede, kan opfylde betingelsen om et klart og ikke-ugyldigt samtykke, eftersom der er tale om at tillægge den ret kompetence, som er udpeget til at afgøre en tvist vedrørende en af de kontraherende parters erstatningsansvar uden for kontrakt, som følger af et ulovligt kartel, når den angiveligt skadelidte ikke var bekendt med eksistensen af dette kartel, da denne indgik en sådan aftale.

112. Derimod er det efter min opfattelse i høj grad muligt at anerkende, at den skadelidte har tiltrådt en værnetingsaftale efter at være blevet bekendt med eksistensen af det i henhold til artikel 101 TEUF forbudte kartel og følgelig, da denne aftale er blevet indgået efter tvistens opståen, har accepteret den med fuldt kendskab til omstændighederne.

113. I den forbindelse skal det fremhæves, at ovennævnte direktiv 2014/104, som vedrører søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af Unionens konkurrenceregler, navnlig har til formål at fremme ordninger for mindelig tvistbilæggelse, såsom udenretlige forlig og voldgift, og at øge deres effektivitet ( 128 ). Denne holdning finder jeg velbegrundet, forudsat at parterne fuldt ud og frit har samtykket i at tillægge et bestemt værneting kompetencen til at afgøre spørgsmålet om erstatningskrav som følge af et ulovligt kartel, også selv om dette værneting er et andet end det, der ville være kompetent i medfør af Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), eller artikel 6, nr. 1).

114. Uanset hvilken vurdering den forelæggende ret kommer frem til vedrørende de sidstnævnte punkter, mener jeg ikke, at princippet om den effektive virkning af kartelforbuddet i artikel 101 TEUF, som er omhandlet i det tredje præjudicielle spørgsmål, bør have indvirkning i det særlige tilfælde, hvor der er tale om værnetingsklausuler, som er omfattet af Bruxelles I-forordningens artikel 23.

115. Når der er tale om en sådan klausul, er det nemlig ikke de nationale regler, men bestemmelserne i den nævnte artikel, der afgør, hvilke retter i medlemsstaterne der er kompetente på det civil- og handelsretlige område, idet de fastsætter betingelserne for, at en sådan klausul er gyldig, og hvilke retsvirkninger den har ( 129 ). Ovennævnte betragtninger vedrørende den måde, hvorpå artikel 23 er blevet fortolket i retspraksis ( 130 ), leder klart til, at sådanne klausuler i givet fald gives forrang, når de opfylder de krav, der er knyttet til denne artikel, navnlig med hensyn til den persons samtykke, som det ulovlige kartel angiveligt har tilføjet skade, for så vidt angår de værneting, der følger af forordningens artikel 5 og/eller 6.

116. Det skal tilføjes, at den gensidige tillid mellem medlemsstaternes retter, som er en af støttepillerne i den ordning for retligt samarbejde, der blev indført ved Bruxelleskonventionen, og som der også henvises til i Bruxelles I-forordningen ( 131 ), efter min opfattelse indebærer, at den rets kompetence, som parterne har valgt i overensstemmelse med forordningens artikel 23, ikke kan udelukkes på grundlag af artikel 101 TEUF, og Domstolen har på samme måde fastslået, at det ikke er muligt at påberåbe sig grundlæggende retsprincipper for at modsætte sig fuldbyrdelsen af en dom hidrørende fra en anden medlemsstat med den begrundelse, at Unionens konkurrenceret er anvendt urigtigt for så vidt angår realiteten ( 132 ).

117. Jeg er følgelig af den opfattelse, at når der foreligger en klausul, hvori der udpeges en ret i en anden medlemsstat, og klausulen anses for at være i overensstemmelse med Bruxelles I-forordningens artikel 23 og behørigt finder anvendelse på den tvist, der er forelagt en ret i en medlemsstat, skal denne ret erklære sig inkompetent, selv når klausulen leder til at fravige de specielle kompetenceregler, der er fastsat i forordningens artikel 5 og/eller 6, uanset princippet om effektiv gennemførelse af kartelforbuddet i artikel 101 TEUF.

3. Virkningen af princippet om den effektive virkning af kartelforbuddet i artikel 101 TEUF i forhold til de øvrige former for påberåbte klausuler

118. Med hensyn til værnetingsklausuler, som ikke er omfattet af Bruxelles I-forordningens artikel 23, og voldgiftsklausuler, er den problematik, den forelæggende ret har rejst, mere kompleks, da den ikke forudsætter anvendelse af bestemmelser i denne forordning, således som de er blevet fortolket af Domstolen, men nationale retsregler, der skal anvendes i overensstemmelse med bindende bestemmelser i Unionens primærret, bl.a. artikel 101 TEUF.

119. Hvad dette angår bemærkes, at Domstolen ifølge ordlyden af en fast retspraksis hidrørende fra førnævnte domme i sagerne Courage og Crehan samt Manfredi m.fl. ( 133 ) har fastslået, at når der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte regler for udøvelsen af retten til at kræve erstatning for skade, der følger af et kartel eller en adfærd, der er forbudt i henhold til artikel 101 TEUF ( 134 ), forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes, idet disse principper navnlig kræver, at de pågældende nationale regler ikke undergraver den effektive virkning af Unionens konkurrenceret og mere specifikt tager hensyn til det mål, denne artikel tager sigte på ( 135 ). Heraf følger efter min opfattelse i det foreliggende tilfælde, at anvendelsen af nationale regler ikke må indebære, at de pågældende værnetings- og/eller voldgiftsklausuler undergraver denne effektive virkning.

120. Endvidere har Domstolen fastslået, at den fulde virkning af artikel 101 TEUF og navnlig den fulde virkning af forbuddet i denne bestemmelses stk. 1 ( 136 ) ville blive bragt i fare, hvis det ikke var muligt for nogen at kræve erstatning for skade påført dem som følge af en aftale eller en adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen, såsom det ulovlige kartel, der i det foreliggende tilfælde udgør grundlaget for CDC’s krav. Sikkerheden for, at der er ret til at kræve en sådan erstatning, er bl.a. egnet til at hindre de ofte skjulte aftaler eller former for adfærd af denne art og bidrager derved til opretholdelsen af en effektiv konkurrence inden for Unionen ( 137 ).

121. I almindelighed skal en ret i en medlemsstat erklære sig inkompetent og henvise parterne til voldgift efter begæring fra en af dem, medmindre retten finder, efter inden for rammerne af udøvelsen af sin kompetence at have foretaget en prøvelse på grundlag af kravene i dens nationale lovgivning ( 138 ), at den påberåbte voldgiftsaftale er ugyldig, ude af kraft eller uanvendelig på den tvist, som verserer for retten, eftersom betingelserne for, at en sådan klausul er gyldig, ikke er fastlagt i Bruxelles I-forordningen ( 139 ). Det samme gælder klausuler, hvori der udpeges en almindelig ret, som ikke er omfattet af forordningens artikel 23.

122. Jeg mener imidlertid, at princippet om, at unionsrettens kartelforbud skal gennemføres effektivt, hvortil den forelæggende henviser, må have forrang frem for de værnetingsklausuler, det drejer sig om, eller voldgiftsklausuler, navnlig for at sikre, at enhver har ret til at kræve fuld erstatning for skader, der følger af et forbudt kartel, såsom de skader, der påstås at være lidt i hovedsagen.

123. Hvad dette angår skal det bemærkes, at Domstolen i dommen i Eco Swiss-sagen, der vedrører forholdet mellem voldgift og unionsrettens konkurrenceregler, anførte, at traktatens artikel 85, nu artikel 101 TEUF, kan »anses for en ordre public-bestemmelse« ( 140 ). Den fastslog, at »[i] det omfang, en national ret efter nationale processuelle regler skal efterkomme en begæring om ophævelse af en voldgiftskendelse, der støttes på, at nationale ufravigelige retsgrundsætninger er overtrådt, skal den også efterkomme en sådan begæring om ophævelse, når den støttes på, at forbuddet i [denne artikel] er overtrådt. [...] [E]fter fællesskabsretten [er det nemlig] påkrævet, at spørgsmål vedrørende fortolkningen af forbuddet i denne artikel kan behandles af de nationale retter, når disse skal tage stilling til en voldgiftskendelses gyldighed, og i givet fald gøres til genstand for en præjudiciel sag ved Domstolen« ( 141 ).

124. I analogi hermed finder jeg, at en voldgiftsklausul, på samme måde som en værnetingsklausul, der ikke er omfattet af Bruxelles I-forordningens artikel 23, ifølge unionsretten ikke skal anvendes i tilfælde, hvor gennemførelsen af en sådan klausul er til skade for den effektive virkning af artikel 101 TEUF. I den forbindelse kan det være hensigtsmæssigt at notere sig, at dommen i Eco Swiss-sagen blev afsagt før dommene i sagerne Courage og Crehan samt Manfredi m.fl., hvori det blev fastslået, at unionsretten anerkender, at der er ret til erstatning for alle de skader, som ofrene for ulovlige hindringer for den frie konkurrence lider, ikke kun i de nævnte ofres interesse, men især for at beskytte de generelle interesser, der knytter sig til denne frihed. I retspraksis hidrørende fra perioden efter afsigelsen af førnævnte to domme er denne holdning blevet yderligere styrket ved, at der er opmuntret til privat gennemførelse af konkurrencereglerne (sædvanligvis benævnt »private enforcement«), bl.a. gennem fjernelse af hindringer, som nationale bestemmelser kan give anledning til ( 142 ).

125. Anvendelsen af værnetings- eller voldgiftsklausuler udgør ganske vist ikke i sig selv en hindring for den effektive virkning af artikel 101 TEUF som omhandlet i førnævnte retspraksis. Navnlig medfører den omstændighed, at klausuler af denne type, for så vidt de er gyldige og finder anvendelse på den pågældende tvist, kan udelukke de specielle kompetenceregler i artikel 5 og/eller 6 i Bruxelles I-forordningen, ikke nødvendigvis, at de angivelige ofre for et tab forårsaget af et ulovligt kartel fratages muligheden for at opnå fuld erstatning herfor, eftersom de ikke er forhindret i at indbringe søgsmål for hver enkelt af de udpegede almindelige retter eller voldgiftsretter, om end anvendelsen af de klausuler, der påberåbes i det foreliggende tilfælde, i betragtning af deres store forskellighed utvivlsomt kan gøre noget sådant vanskeligere.

126. Efter min opfattelse er det imidlertid vanskeligt at omsætte denne teoretiske stillingtagen i praksis i den særlige sammenhæng, hvor der er tale om et ulovligt kartel, som har involveret mange deltagere og angivelige ofre, og hvis gennemførelse har givet anledning til en lang række individuelle leveringskontrakter, der kan være indgået mellem forskellige selskaber i en leverandørs eller aftagers koncern ( 143 ). Når der er tale om en horisontal konkurrencebegrænsning som den, der ligger til grund for hovedsagen, finder jeg det nemlig vanskeligt at acceptere, at de normale muligheder for retsbeskyttelse udelukkes, undtagen hvis de angivelige ofre udtrykkeligt har givet deres samtykke hertil og på den betingelse, at de almindelige retter eller voldgiftsretter har pligt til at anvende bestemmelserne i Unionens konkurrenceret som ufravigelige retsgrundsætninger.

4. Værnetings- og voldgiftsklausulers gennemførlighed i en tvist som i hovedsagen

127. Det hovedproblem, den nationale ret faktisk først skal løse, er, om de voldgifts- og værnetingsklausuler, som de sagsøgte i hovedsagen har påberåbt sig, virkelig skal have indvirkning i det foreliggende tilfælde. Ifølge Domstolens praksis ( 144 ) er det ganske vist kun den ret, for hvilken tvisten i hovedsagen er indbragt, der kan, og sågar skal, tage stilling til gyldigheden og rækkevidden af en værnetingsklausul, der gøres gældende over for den. Imidlertid synes Landgericht Dortmund at være af den opfattelse – om end dette ikke fremgår udtrykkeligt af forelæggelseskendelsen – at tvistens genstand kan være omfattet af begge de former for klausuler, som er indeholdt i leveringskontrakterne, og som de sagsøgte i hovedsagen kræver respekteret.

128. Således som både CDC og Kommissionen har fremhævet, er der dog grund til stærkt at betvivle, at de erstatningskrav, sagsøgeren i hovedsagen påberåber sig, er baseret på de kontrakter, hvori de nævnte klausuler var indeholdt.

129. I analogi med, hvad Domstolen har udtalt angående værnetingsaftaler omfattet af Bruxelles I-forordningens artikel 23 ( 145 ), finder jeg det vanskeligt at gå med til, at værneting baseret på bestemmelserne i denne forordning kan udelukkes i tilfælde, hvor anvendelsen af en medlemsstats lovgivning tillader, at en anden type værnetingsklausuler eller en voldgiftsklausul omfatter samtlige tvister, der måtte opstå i forholdet til en parts medkontrahent, og som udspringer af andre retsforhold end det, i anledning af hvilket den pågældende klausul er blevet accepteret. For at sikre forudsigelighed med hensyn til, hvilken ret der er kompetent, forekommer det mig i denne forbindelse lige så nødvendigt at kræve en klar forbindelse mellem den påberåbte klausul og et bestemt retsforhold.

130. Efter min opfattelse følger de krav, der påberåbes i det foreliggende tilfælde, snarere af den overtrædelse, som udgøres af det kartel, som de sagsøgte i hovedsagen på hemmelig måde organiserede og førte ud i livet. Genstanden for tvisten i hovedsagen er nemlig de økonomiske konsekvenser af denne ulovlige adfærd, der som sådan er særskilt i forhold til de påberåbte leveringskontrakter ( 146 ). En værnetings- eller voldgiftsklausul kan ikke være blevet gyldigt aftalt under sådanne omstændigheder, dvs. endnu før de angivelige ofre havde fået kendskab til den skadevoldende begivenhed og de skader, denne måtte have medført.

131. Den forelæggende ret er i øvrigt også tilbøjelig til at kvalificere tvisten i hovedsagen på denne måde, idet den, navnlig ifølge ordlyden af dens andet spørgsmål, synes at mene, at det erstatningssøgsmål, der verserer for den, er omfattet af de sager om erstatning uden for kontrakt, som er omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3), og ikke af de sager om kontraktforhold, der er omhandlet i forordningens artikel 5, nr. 1) ( 147 ). I nogle nationale retssystemer udelukker en kvalifikation af genstanden for tvisten i hovedsagen som værende uden for kontrakt dog ikke i sig selv, at værnetings- eller voldgiftsklausuler finder anvendelse, idet dette naturligvis i hvert enkelt konkret tilfælde afhænger af, hvorledes den pågældende klausul er formuleret ( 148 ).

132. Jeg mener følgelig, at artikel 101 TEUF skal fortolkes således, at gennemførelsen af værnetingsklausuler og/eller voldgiftsklausuler inden for rammerne af en sag om erstatning for skader forvoldt af et kartel, som er blevet erklæret i strid med denne bestemmelse, ikke i sig selv er i strid med princippet om den effektive virkning af kartelforbuddet. Forudsat at en klausul af den ene eller den anden af disse kategorier i henhold til en medlemsstats ret kan erklæres for anvendelig på en tvist om det ansvar uden for kontrakt, som kan følge af et sådant kartel, er det nævnte princip dog efter min opfattelse til hinder for, at kompetencen vedrørende denne tvist tillægges i medfør af en klausul i en kontrakt, hvis indhold er blevet aftalt på et tidspunkt, hvor den part, som klausulen gøres gældende over for, ikke havde kendskab til det pågældende kartel og dets ulovlighed og derfor ikke kunne forudse, at klausulen ville kunne anvendes på erstatningskrav, der gøres gældende på dette grundlag.

V – Forslag til afgørelse

133. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de af Landgericht Dortmund (Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål på følgende måde: »1) a) Artikel 6, nr. 1), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at når en sagsøgt, hvis bopæl er beliggende i en retskreds, der hører til en ret i en medlemsstat, og andre sagsøgte, der er hjemmehørende i andre medlemsstater, in solidum afkræves oplysninger og erstatning for denne ret på grund af en samlet og vedvarende tilsidesættelse af artikel 81 EF (artikel 101 TEUF), som er blevet fastslået af Europa-Kommissionen, og hvori de har deltaget i forskellige medlemsstater og på forskellige tidspunkter, er det ønskeligt at behandle og påkende kravene samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig. b) Artikel 6, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at det forhold, at søgsmålet er blevet hævet over for den eneste af de medsagsøgte, som er hjemmehørende i den medlemsstat, hvori den ret er beliggende, for hvilken det er indbragt, ikke berører anvendelsen af denne bestemmelse, forudsat dels at hævelsen af søgsmålet har fundet sted på et senere tidspunkt end det, hvorpå det gyldigt er blevet indbragt for den pågældende ret, dels at hævelsen ikke følger af et bindende forlig mellem sagsøgeren og den nævnte sagsøger, som er indgået før dette tidspunkt, men som er blevet skjult med det ene formål at unddrage en af de øvrige sagsøgte værnetinget i den medlemsstat, hvori den pågældende har bopæl. 2) Artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at når sagsøgte, der er hjemmehørende i forskellige EU-medlemsstater, for retten afkræves oplysninger og erstatning på grund af et kartel, som ved en af Europa-Kommissionen vedtaget beslutning er blevet erklæret for en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF (artikel 101 TEUF), og hvori de har deltaget i forskellige medlemsstater på forskellige steder og på forskellige tidspunkter, kan skadetilføjelsen ikke for hver enkelt sagsøgts vedkommende og for så vidt angår samtlige påberåbte skader eller den samlede skade anses for at være foregået i hver enkelt af de medlemsstater, på hvis område det ulovlige kartel er blevet indgået og/eller gennemført. 3) Artikel 101 TEUF skal fortolkes således, at inden for rammerne af en sag om erstatning for skader forvoldt ved en overtrædelse af denne artikel er princippet om den effektive virkning af unionsrettens forbud mod karteller ikke til hinder for gennemførelsen af værnetingsklausuler, som er i overensstemmelse med artikel 23 i forordning nr. 44/2001, men at dette princip er til hinder for gennemførelsen af voldgifts- og/eller værnetingsklausuler, der ikke er omfattet af den nævnte artikel 23, når den nationale lovgivning, som finder anvendelse, tillader, at kompetencen vedrørende den pågældende tvist tillægges i medfør af en klausul i en kontrakt, hvis indhold er blevet aftalt på et tidspunkt, hvor den part, som klausulen gøres gældende over for, ikke havde kendskab til det pågældende kartel og dets ulovlighed.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EFT 2001 L 12, s. 1. Forordningen vil blive afløst af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT L 351, s. 1), hvoraf størstedelen af bestemmelserne træder i kraft den 10.1.2015.

( 3 ) – EFT 1994 L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«. Eftersom ordlyden af EØS-aftalens artikel 53 i det væsentlige svarer til ordlyden af artikel 81 EF og artikel 101 TEUF, gælder det, jeg i nærværende forslag til afgørelse anfører vedrørende sidstnævnte bestemmelser, mutatis mutandis for den førstnævnte.

( 4 ) – I modsætning til gennemførelsen af bestemmelserne på offentligt plan (»public enforcement«), som varetages af Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder.

( 5 ) – Ifølge Grønbog om revision af Bruxelles I-forordningen(KOM(2009) 175 endelig, punkt 8.2, mod slutningen) blev vedtagelsen af specifikke kompetenceregler for kollektive søgsmål i tilfælde af overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler anset for en relevant problematik, men denne vurdering blev ikke fulgt op i forordning nr. 1215/2012, som afsluttede den nævnte revision.

( 6 ) – Jf. artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11.7.2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (»Rom II-forordningen«), EUT L 199, s. 40, som kun gælder for skadevoldende begivenheder, der har fundet sted fra den 11.1.2009 (dom Homawoo, C-412/10, EU:C:2011:747). Ifølge 21. betragtning til forordningen »[er den] særlige regel i artikel 6 [...] ikke en undtagelse fra den almindelige regel i artikel 4, stk. 1 [»på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, [anvendes] loven i det land, hvor skaden indtræder«], men snarere en tydeliggørelse af den«.

( 7 ) – Kommissionens beslutning K(2006) 1766 endelig vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og EØS-aftalens artikel 53 angående Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S.A., Kemira OYJ, L'Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA og Arkema SA (sag COMP/F/C.38 620 – Hydrogenperoxid og perborat) (EUT 2006 L 353, s. 54).

( 8 ) – Hydrogenperoxid anvendes navnlig som blegemiddel inden for papir- og tekstilindustrien og til desinficering og spildevandsbehandling. Natriumperborat anvendes hovedsagelig som det aktive stof i syntetiske rengøringsmidler og vaskepulver (jf. ibidem, punkt 2-4).

( 9 ) – En sammenfatning af de pålagte bøder og af de sager, som er anlagt til prøvelse af bøderne ved Den Europæiske Unions Ret og ved Domstolen, findes i pressemeddelelse nr. 154/13 af 5.12.2013, som er tilgængelig på følgende internetadresse http://curia.europa.eu/jcms/upload/docs/application/pdf/2013-12/cp130154fr.pdf

( 10 ) – Det angives i forelæggelseskendelsen, at CDC har indgået aftaler om overdragelse af erstatningskrav med 32 virksomheder, der er hjemmehørende i 13 forskellige europæiske lande, og at nogle af disse allerede havde indgået sådanne aftaler med 39 andre virksomheder.

( 11 ) – De sagsøgte var Akzo Nobel NV (herefter »Akzo Nobel«), der er hjemmehørende i Nederlandene, Solvay SA (herefter »Solvay«), der er hjemmehørende i Belgien, Kemira Oyj (herefter »Kemira«), der er hjemmehørende i Finland, Arkema France SA (herefter »Arkema France«), der er hjemmehørende i Frankrig (og over for hvilket selskab CDC senere har hævet søgsmålet), FMC Foret SA (herefter »FMC Foret«), der er hjemmehørende i Spanien, samt Evonik Degussa, som er det eneste af selskaberne, der er hjemmehørende i Tyskland (det var oprindelig blandt de sagsøgte og er nu intervenient til støtte for Akzo Nobel, Solvay, Kemira og Arkema France).

( 12 ) – Chemoxal SA, intervenient til støtte for Solvay og FMC Foret, er hjemmehørende i Frankrig, mens Edison SpA (herefter »Edison«), intervenient til støtte for Akzo Nobel, Kemira, Arkema France og FMC Foret, er hjemmehørende i Italien.

( 13 ) – Om dette begreb jf. bl.a. E.-J. Mestmäcker: Wirtschaft und Verfassung in der Europäischen Union: Beiträge zu Recht, Theorie und Politik der europäischen Integration, Nomos, Baden-Baden, 2. udgave, 2006, navnlig s. 30-39 og 116-132, E. Christodoulidis: »A Default Constitutionalism? A Disquieting Note on Europe’s Many Constitutions« i The many constitutions of Europe, under redaktion af K. Tuori og S. Sankari, Ashgate, Edinburgh Centre for Law and Society Series, 2010, s. 31 ff., navnlig s. 34-38.

( 14 ) – Dom Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, præmis 36).

( 15 ) – I dom Otis m.fl. (C-199/11, EU:C:2012:684, præmis 46), der blev afsagt i forbindelse med en påstand om erstatning for det tab, et kartel havde påført Unionen, fremhæves det, at »princippet om effektiv retsbeskyttelse udgør et almindeligt EU-retligt princip, der nu er udtrykt i chartrets artikel 47«.

( 16 ) – Om den omstændighed, at gruppesøgsmål, i modsætning til hvad der gælder i Det Forenede Kongerige, ikke er tilladt i Tyskland, men at søgsmål indbragt af selskaber, der som CDC er stiftet med det ene formål at anlægge erstatningssøgsmål på vegne af deltagerne, admitteres her, jf. J. Derenne: »Réparation du dommage concurrentiel dans le droit de l'Union européenne et des États membres«, Concurrences, 2014, nr. 3, Colloque, s. 76-78, punkt 120 og 122.

( 17 ) – Ifølge D. Calisti: »Quelles propositions de l’Union européenne pour une meilleure réparation des dommages concurrentiels?«, Concurrences, 2014, nr. 3, s. 27-31, punkt 6 og 7, er, på dette område, »retspraksis i erstatningssager endnu ikke tilstrækkelig udviklet«, og »en skadelidts muligheder for at opnå erstatning for tab forårsaget af konkurrencebegrænsende praksis varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat« på grund af »de store forskelle mellem de nationale bestemmelser, der gælder for sådanne søgsmål«. Om ønskeligheden af at kunne forene søgsmål indbragt af flere sagsøgere mod den samme sagsøgte navnlig på kartelområdet, jf. ligeledes Rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om anvendelsen af Bruxelles I-forordningen (KOM(2009) 174 endelig, punkt 3.5).

( 18 ) – C-453/99, EU:C:2001:465.

( 19 ) – C-295/04 – C-298/04,