Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – forpligtelse for en national ret, som indleder en præjudiciel forelæggelsesprocedure, til samtidig at underrette justitsministeren herom – ingen betydning

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – urimeligt kontraktvilkår i artikel 3’s forstand – begreb – værnetingsklausul

(Rådets direktiv 93/13, art. 3, stk. 1)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – forpligtelse for den nationale ret til ex officio at undersøge den urimelige karakter af en klausul i en kontrakt, som er indbragt for den – rækkevidde

(Rådets direktiv 93/13, art. 3)

Sammendrag

1. Artikel 23, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er ikke til hinder for en national bestemmelse, hvorefter den dommer, som indleder en præjudiciel forelæggelsesprocedure, samtidigt ex officio skal underrette justitsministeren i den pågældende medlemsstat herom.

En sådan forpligtelse forekommer ikke at kunne betragtes som et indgreb i den mekanisme for dialog mellem retterne, som er indført ved artikel 267 TEUF. Den forpligtelse, som de nationale retter i den pågældende medlemsstat er underlagt til at underrette justitsministeren på tidspunktet for fremsendelsen af forelæggelsesafgørelsen til Domstolen, udgør ikke en betingelse for en sådan forelæggelse. Den kan således ikke have indflydelse på de pågældende retters ret til at fremsende en sådan anmodning om præjudiciel afgørelse eller tilsidesætte de beføjelser, der er tillagt dem i henhold til artikel 267 TEUF. En eventuel tilsidesættelse af denne oplysningsforpligtelse ses i øvrigt ikke at medføre nogen retlige konsekvenser, som kan gribe ind i proceduren efter artikel 267 TEUF, idet der ikke er fremført noget forhold, hvoraf det kan udledes, at de nationale retter i den pågældende medlemsstat på grund af denne oplysningsforpligtelse kan blive afholdt fra at gøre brug af deres ret til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.

(jf. præmis 31-35 og domskonkl. 1)

2. Artikel 267 TEUF skal fortolkes således, at Den Europæiske Unions Domstols kompetence omfatter fortolkning af begrebet urimeligt kontraktvilkår i artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og i direktivets bilag samt af de kriterier, som den nationale ret kan eller skal anvende ved undersøgelsen af et kontraktvilkår i lyset af dette direktivs bestemmelser, idet det tilkommer den pågældende ret under hensyn til disse kriterier at træffe afgørelse om et særligt kontraktvilkårs konkrete kvalifikation i lyset af de faktiske omstændigheder i det konkrete tilfælde.

Det skal vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, under hensyn til, hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse, herunder den omstændighed, at et vilkår i en aftale, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, er indsat uden at have været genstand for individuel forhandling, og henlægger enekompetencen til retten i den retskreds, hvor den erhvervsdrivendes hjemsted befinder sig.

(jf. præmis 42-44 og domskonkl. 2)

3. Den nationale ret skal ex officio indlede en undersøgelse med henblik på at konstatere, om en værnetingsklausul om stedlig enekompetence i den kontrakt, som er genstand for den sag, der er indbragt for den, og som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, og i bekræftende fald ex officio undersøge, om klausulen eventuelt er urimelig.

For at sikre effektiviteten af den forbrugerbeskyttelse, som EU-lovgiver har ønsket, i en situation karakteriseret ved uligheden mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende, som alene kan ophæves ved positive foranstaltninger, der er uafhængige af kontraktparterne selv, skal den nationale ret i forbindelse med første del af sin undersøgelse i alle tilfælde og uanset bestemmelserne i national ret afgøre, om det omstridte vilkår har været genstand for en individuel forhandling mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren eller ej.

Hvad angår anden del af undersøgelsen gælder, at en klausul, der uden at have været genstand for individuel forhandling er indsat i en kontrakt, som er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og hvorved en territoriel enekompetence bliver tillagt en ret, som ligger nær den erhvervsdrivendes hjemsted, såvel geografisk som hvad angår transportmuligheder, må anses for urimelig i direktivets artikel 3’s forstand, i det omfang den til trods for kravet om god tro bevirkede en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.

(jf. præmis 48, 51-53 og 56 samt domskonkl. 3)