Ifølge artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Denne angivelse skal være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til støtte herfor. Stævningen skal derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i procesreglementet.

For det første kan Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17, som retningslinjerne ikke afviger fra. For det andet kan Kommissionens indførelse af en ny metode for beregning af bødernes størrelse, som i visse tilfælde kan føre til en forhøjelse af det generelle bødeniveau, dog uden dermed at overstige det ved samme forordning fastsatte maksimum, ikke betragtes som en skærpelse med tilbagevirkende kraft af bøderne, således som de retligt er fastlagt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, når henses til den skønsmargin, som forordning nr. 17 overlader Kommissionen.

Den ændring, som retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten hævdes at medføre i forhold til Kommissionens tidligere administrative praksis, udgør set ud fra denne synsvinkel ikke en ændring af den retlige ramme for fastsættelse af de bøder, der kan pålægges, i strid med princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, eller i strid med retssikkerhedsprincippet.

Selv om det fremgår af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17, at Kommissionens beslutninger om pålæggelse af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne ikke er sanktioner i strafferetlig forstand, skal Kommissionen respektere fællesskabsrettens almindelige principper, og bl.a. princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, under enhver administrativ procedure, der kan føre til pålæggelse af sanktioner i henhold til traktatens konkurrenceregler. Det følger heraf, at de sanktioner, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået.

Princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, er et princip, der er fælles for alle medlemsstaternes retsordener, som ligeledes er fastslået i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder, og som udgør en integrerende del af de almindelige retsprincipper, som Fællesskabets retsinstanser sikrer overholdelsen af.

Kommissionen har i forbindelse med forordning nr. 17 et vist skøn ved udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis dette er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik. For at Fællesskabets konkurrenceregler kan gennemføres effektivt, må Kommissionen tværtimod til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

De erhvervsdrivende kan ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Fællesskabets institutioner kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skøn. For så vidt angår Fællesskabets konkurrenceregler kræver deres effektive gennemførelse, at Kommissionen til hver en tid har mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav. Det følger heraf, at den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, ikke kan berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne grænser.

Princippet non bis in idem, som også er knæsat i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention, udgør et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som domstolene skal sikre bliver overholdt. På området for Fællesskabets konkurrenceret forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges af Kommissionen for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse fra Kommissionen, der ikke længere kan anfægtes.

Derimod kan der som følge af det særlige system for kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på det kartelretlige område ske kumulation af sanktioner — dels en fællesskabssanktion, dels en national sanktion — i henhold til to sideløbende procedurer, som tjener forskellige formål. Et almindeligt billighedshensyn kræver imidlertid, at Kommissionen ved udmålingen af bøden skal tage hensyn til sanktioner, som allerede måtte være pålagt den samme virksomhed for det samme forhold, når der er tale om sanktioner for overtrædelse af en medlemsstats kartelregler, og overtrædelsen således er sket på Fællesskabets område.

Da denne mulighed for kumulation af sanktioner er retfærdiggjort ved, at procedurerne på nationalt plan og fællesskabsplan forfølger forskellige mål, kan princippet non bis in idem så meget desto mindre finde anvendelse, såfremt Kommissionen vælger at pålægge en virksomhed en bøde for dens deltagelse i et kartel, som allerede er blevet sanktioneret af myndighederne eller domstolene i et tredjeland, idet de procedurer, som er indledt, og bøder, som er pålagt af Kommissionen på den ene side og af myndighederne eller domstolene i tredjelandet på den anden side, åbenbart ikke forfulgte de samme formål. Endvidere eksisterer der på nuværende tidspunkt ikke noget folkeretligt princip, som forbyder myndighederne eller domstolene i forskellige stater at retsforfølge og dømme en person på grund af de samme faktiske forhold.

Når Kommissionen er forpligtet til ved fastsættelsen af bøden ud fra et krav om billighed at tage hensyn til sanktioner, som virksomheden allerede er blevet pålagt på grund af overtrædelser af en medlemsstats kartellovgivning, og som følgelig er begået på Fællesskabets territorium, er det på grund af de særlige omstændigheder, som på den ene side skyldes den snævre indbyrdes afhængighed mellem medlemsstaternes nationale markeder og fællesmarkedet og på den anden side det særlige system med kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne for så vidt angår karteller inden for samme område, nemlig fællesmarkedet. Denne begrundelse gør sig ikke gældende i tilfælde, hvor de første for en virksomhed bebyrdende beslutninger er blevet vedtaget af myndighederne eller domstolene i et tredjeland på grund af overtrædelse af de nationale konkurrenceregler, og Kommissionen er følgelig ikke forpligtet til, ved fastsættelsen af størrelsen af en bøde, som denne virksomhed pålægges for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, at tage hensyn til sådanne beslutninger.

(jf. præmis 85-87, 89, 90, 92, 99 og 100)