Det relevante tidspunkt for bedømmelsen af, om der foreligger et traktatbrud i medfør af artikel 228 EF, er desuden udløbet af fristen, der er fastsat i den begrundede udtalelse, som er fremsat i medfør af denne bestemmelse.

I artikel 228 EF er der ikke fastsat nogen frist, inden for hvilken medlemsstaten skal have opfyldt en dom, hvorved Domstolen fastslår, at der foreligger et traktatbrud. Det fremgår imidlertid af Domstolens faste praksis, at hensynet til en øjeblikkelig og ensartet anvendelse af fællesskabsretten kræver, at denne opfyldelse iværksættes med øjeblikkelig virkning og gennemføres hurtigst muligt.

Eftersom proceduren i artikel 228, stk. 2, EF må anses for en særlig procedure for opfyldelse af domme, eller med andre ord som et middel til fuldbyrdelse, er det imidlertid kun de tilsidesættelser af forpligtelser, der påhviler medlemsstaten i henhold til traktaten, i relation til hvilke Domstolen i medfør af artikel 226 EF har fastslået, at der foreligger et traktatbrud, der kan behandles inden for disse rammer.

Selv om den procedure, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, skal anses for en særlig procedure for opfyldelse af Domstolens domme, forudsætter denne procedure i lighed med den, der er fastsat i artikel 226 EF, at der forinden har været gennemført en administrativ procedure.

Inden for rammerne af et søgsmål anlagt i henhold til artikel 226 EF afgrænser Kommissionens åbningsskrivelse til medlemsstaten og dens efterfølgende begrundede udtalelse sagens genstand, som herefter ikke kan udvides. Den pågældende medlemsstats mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør, selv om medlemsstaten ikke ønsker at udnytte sin adgang hertil, en i traktaten hjemlet væsentlig garanti, hvis opfyldelse er et væsentligt formkrav til sikring af, at den procedure, hvorved det fastslås, at en medlemsstat har begået et traktatbrud, afvikles behørigt. Følgelig skal Kommissionens begrundede udtalelse og dens søgsmål hvile på de samme klagepunkter som i åbningsskrivelsen, der indledte den administrative procedure.

Det samme gælder for et søgsmål anlagt i medfør af artikel 228, stk. 2, EF, hvis genstand er afgrænset ved den i bestemmelsen omhandlede administrative procedure, i den forstand, at Kommissionen i stævningen ikke kan udvide tvistens genstand ved at fremsætte nye klagepunkter i forhold til dem, der blev fremsat i den begrundede udtalelse, ved hvilken Kommissionen præciserede, på hvilke punkter den pågældende medlemsstat ikke har efterkommet Domstolens dom, hvorved traktatbruddet blev fastslået.

Det er korrekt, at kravet om, at genstanden for en sag anlagt i medfør af artikel 226 EF og 228, stk. 2, EF afgrænses af den administrative procedure, ikke kan indebære, at der under alle omstændigheder skal være fuldstændigt sammenfald mellem klagepunkterne i åbningsskrivelsen, konklusionen i den begrundede udtalelse og de i stævningen nedlagte påstande, når sagsgenstanden ikke er blevet udvidet eller ændret. Såfremt der er gennemført ændringer i lovgivningen under den administrative procedure, kan søgsmålet således angå nationale retsforskrifter, som ikke er identiske med dem, der er omhandlet i den begrundede udtalelse. Dette er bl.a. tilfældet, når en medlemsstat efter den begrundede udtalelse gennemfører ændringer af de nationale bestemmelser, der var genstand for den begrundede udtalelse, med henblik på at imødegå klagepunkterne om manglende opfyldelse af den dom, hvorved traktatbruddet blev fastslået.

Kommissionen kan imidlertid ikke under en sag, der er anlagt i medfør af artikel 228, stk. 2, EF, anfægte nationale bestemmelser, der allerede var gældende under den administrative procedure, men som den ikke har citeret, det være sig udtrykkeligt eller forudsætningsvis, når der foreligger en direkte forbindelse mellem disse bestemmelser og de aspekter af de nationale forskrifter, der er anfægtet i den begrundede udtalelse. Eftersom Kommissionen er forpligtet til i den begrundede udtalelse, der skal afgives i henhold til artikel 228, stk. 2, EF, at præcisere, på hvilke punkter den pågældende medlemsstat ikke har efterkommet Domstolens dom, hvorved traktatbruddet blev fastslået, kan tvistens genstand nemlig ikke udstrækkes til at omfatte forpligtelser, der ikke er nævnt i den begrundede udtalelse, uden derved at tilsidesætte væsentlige formkrav til sikring af procedurens behørige afvikling. Kommissionen kan således ikke uden at udvide tvistens genstand og følgelig uden at tilsidesætte retten til forsvar for første gang i stævningen fremsætte et klagepunkt, som den ikke har fremsat i den administrative fase.

(jf. præmis 54-60 og 77)