Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 1. april 1987. - ANGELO CAMPANA MOD BUNDESANSTALT FUER ARBEIT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF BUNDESSOZIALGERICHT. - PRAEJUDICIELT SPOERGSMAAL - FORTOLKNING AF BEGREBET YDELSER VED ARBEJDSLOESHED, JFR. ARTIKEL 4, STK. 1, LITRA G), I FORORDNING NR. 1408/71 - FORANSTALTNINGER TIL FREMME AF FAGLIG VIDEREUDDANNELSE AF BESKAEFTIGEDE ARBEJDSTAGERE. - SAG 375/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 02387



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

A - Sagsfremstilling

1 . Sagsoegeren i den for Bundessozialgericht verserende sag, som ligger til grund for det foreliggende praejudicielle soegsmaal, har ( som italiensk statsborger ) arbejdet i Forbundsrepublikken Tyskland fra 1964 inden for TV-reparationsbranchen og fra juli 1975 som radio - og fjernsynstekniker efter bestaaet svendeproeve . I perioden februar 1977 - juni 1980 udoevede han dette erhverv som bidragspligtig i Italien, og herefter arbejdede han igen i Forbundsrepublikken Tyskland fra august til september 1980 . Fra den 6 . oktober 1980 deltog han her i et kursus til forberedelse af mesterproeven som tekniker inden for radio - og fjernsynsbranchen, som han bestod i juli 1981 .

2 . En saadan faglig videreuddannelse - med henblik paa udvidelse af faglige kundskaber og deres tilpasning til den tekniske udvikling - stoettes i henhold til Arbeitsfoerderungsgesetz ( som affattet ifoelge den femte aendringslov af 23 . juli 1979 ) ved daekning af arbejdstagerens udgifter samt ydelser til hans underhold ( ovennaevnte lovs §§41, 43, 44 og 45 ). Derfor indgav sagsoegeren i juli 1980 en ansoegning om stoette . Ansoegningen blev imidlertid afslaaet af den kompetente myndighed Bundesanstalt fuer Arbeit, sagsoegte i hovedsagen . Afslaget blev begrundet med, at sagsoegeren ikke - som kraevet ifoelge lovens §46, stk . 1 - inden for de seneste tre ( henholdsvis fem ) aar forud for undervisningens begyndelse i mindst to aar havde udoevet en beskaeftigelse, som i henhold til Arbeitsfoerderungsgesetz var forbundet med bidragspligt . Sagsoegeren opfyldte helt klart heller ikke de alternative betingelser i henhold til §46, stk . 2 - modtagelse af understoettelse eller bistandshjaelp ved arbejdsloeshed; derimod opfyldte han - ifoelge det for Domstolens oplyste - andre betingelser for retten til ydelser, saasom den kraevede egnethed, personlige fremtidsudsigter og muligheden for at opnaa de oenskede kvalifikationer, hvilket da ogsaa blev bekraeftet ved den efterfoelgende aflaeggelse af mesterproeven .

3 . Sagsoegeren har uden at faa medhold foerst paaklaget afgoerelsen over for Bundesanstalt fuer Arbeit, og dernaest anlagt sag ved Sozialgericht, hvis afgoerelse han indbragtes for Landessozialgericht . Sidstnaevnte ret fremhaevede udtrykkeligt, at det ikke under paaberaabelse af faellesskabsretten kunne haevdes, at betingelserne var opfyldt, da der herved skulle tages hensyn til de i Italien tilbagelagte beskaeftigelsesperioder . Ifoelge Landessozialgericht ville det vaere formaalsloest at paaberaabe artikel 67 i kapitlet om arbejdsloeshed i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ( 1 ), hvorefter der skal foretages en sammenlaegning af forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat, da denne bestemmelse - som det fremgaar af afgraensningen af forordningens anvendelsesomraade, jfr . artikel 4, stk . 1, litra g ) (" ydelser ved arbejdsloeshed ") - kun omfatter ydelser, der udbetales ved eksisterende arbejdsloeshed, og ikke foranstaltninger til fremme af ikke-arbejdsloese arbejdstageres faglige videreuddannelse . Der er heller ikke mulighed for at paaberaabe sig artikel 7 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ( 2 ) - hvorefter statsborgere i andre medlemsstater har samme ret som indenlandske arbejdstagere til at deltage i uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner, omskolings - og revalideringscentre - da der ikke i denne sammenhaeng findes bestemmelser om sammenlaegning af beskaeftigelsesperioder .

4 . Sagsoegeren har herefter indbragt Landessozialgerichts afgoerelse for Bundessozialgericht, hvor sagen nu verserer . Ifoelge sidstnaevnte ret er det klart, at sagsoegeren ikke efter tysk ret opfylder betingelserne efter Arbeitsfoerderungsgesetz' §46, stk . 1, hvorefter alene beskaeftigelse i Tyskland tages i betragtning . Bundessozialgericht finder heller ikke, at sagsoegeren - med henblik paa medregning af den i Italien tilbagelagte beskaeftigelsesperiode - kan paaberaabe sig artikel 7 i forordning nr . 1612/68, da han i virkeligheden ikke behandles anderledes end tyske arbejdstagere, hvilket er en forudsaetning for at anvende denne bestemmelse .

5 . Bundessozialgericht finder derimod, at der kan rejses tvivl om, hvorvidt artikel 67, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 alligevel finder anvendelse paa det foreliggende tilfaelde . Retten haelder ganske vist til den opfattelse, at bestemmelsen, navnlig naar henses til forordningens artikel 4, stk . 1, litra g ), kun omfatter krav som foelge af eksisterende arbejdsloeshed . Retten udelukker imidlertid ikke, at bestemmelsen - i tilfaelde af risiko for arbejdsloeshed - kan fortolkes saaledes, at den ogsaa finder anvendelse paa forebyggende foranstaltninger . Retten har her dels henvist til, at loven - som det udtrykkeligt fremgaar af motiverne til Arbeitsfoerderungsgesetz - for en stor del bygger paa tanken om at forebygge fremtidig arbejdsloeshed . Retten har dels henvist til dommen i sag 16/72 ( 3 ), hvori Domstolen fastslog, at "udtrykket social sikring skal forstaas saaledes, at det omfatter forebyggende foranstaltninger *...", jfr . formaalet med EOEF-traktatens artikel 51 ( der tilsigter at skabe de gunstigste betingelser for at gennemfoere fri bevaegelighed for Faellesskabets arbejdstagere ).

6 . I erkendelse af, at der bestaar et fortolkningsproblem, har Bundessozialgericht ved kendelse af 15 . oktober 1985 udsat sagen og besluttet i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal :

"Omfatter artikel 67, stk . 1, i Raadets forordning nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, jfr . forordningens artikel 4, stk . 1, litra g ), ogsaa krav paa ydelser, som en medlemsstat ganske vist ikke tildeler paa grundlag af aktuel arbejdsloeshed, men ved hvilke fremtidig arbejdsloeshed soeges forebygget, saaledes at forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater skal anses for "beskaeftigelse, der er forbundet med bidragspligt" i forbindelse med foranstaltninger til fremme af faglig videreuddannelse i henhold til Arbeitsfoerderungsgesetz' §46, stk . 1?"

7 . Spoergsmaalet har givet anledning til en raekke skriftlige indlaeg fra sagsoegeren i hovedsagen og den tyske og italienske regering samt fra Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber . Da de forskellige synspunkter paa udmaerket vis er gengivet i retsmoederapporten, skal jeg blot her for nemheds skyld henvise til denne . Efter en dybgaaende gennemgang af alle de fremfoerte argumenter mener jeg, at der kan fremsaettes foelgende kommentarer til anmodningen om praejudiciel afgoerelse :

B - Realiteten

8 . 1 . Saaledes som spoergsmaalet er formuleret af Bundessozialgericht, skal Domstolen alene afgoere, om forordning nr . 1408/71 kun finder anvendelse paa ydelser paa grund af eksisterende arbejdsloeshed, eller om der kan anlaegges en udvidende fortolkning, saaledes at bestemmelsen ogsaa omfatter forebyggende ydelser med henblik paa at undgaa arbejdsloeshed ( idet det i saa fald skal afklares, hvilken forbindelse der maa kraeves mellem ydelserne og arbejdsloesheden ). Det tilkommer derimod ikke Domstolen at tage stilling til, om alle de i Arbeitsfoerderungsgesetz' §§41-46 naevnte foranstaltninger til faglig videreuddannelse, som de af Bundessozialgericht naevnte lovmotiver kan vaere af betydning for, er omfattet af begrebet arbejdsloeshedsforsikring ( hvilket tilsyneladende er sagsoegerens opfattelse ). Det kan imidlertid fastslaas, at det af formaalet med visse foranstaltning ( navnlig foranstaltninger til fremme af faglig videreuddannelse, forberedelse til en faglig eksamen eller uddannelse af undervisere, Arbeitsfoerderungsgesetz' §43, nr . 1, 4 og 5 ) kan udledes, at de paa grund af deres fremherskende uddannelsespolitiske karakter og meget loese tilknytning til beskyttelsen mod arbejdsloeshed maa lades ude af betragtning, naar der hovedsagelig er tale om sidstnaevnte omraade .

9 . Denne opfattelse forstaerkes yderligere ved laesning af de vigtige blandt andet af Gagel affattede kommentarer til Arbeitsfoerderungsgesetz, idet det for eksempel vedroerende §41 ( som definerer begrebet faglig videreuddannelse ) her understreges, at det er uden betydning, om modtagerne af stoette allerede har en fast stilling, eller, for saa vidt angaar §44 ( som vedroerer ydelser til underhold ), at det ikke kraeves, at personer, der oensker at gennemfoere en faglig videreuddannelse, er truet af arbejdsloeshed .

10 . Omvendt er det i den foreliggende sag uvaesentligt, at sagsoegeren har henvist dels til den af Raadet fremhaevede betydning af faglig uddannelse ( jfr . Raadets almindelige retningslinjer for udarbejdelse af et handlingsprogram for faglig uddannelse inden for Faellesskabet - JO 1971 C*81, s.*5 ff .) eller til princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed med det formaal at forbedre leve - og arbejdsvilkaarene, idet anvendelsen af dette princip kan naegtes en arbejdstager, saafremt beskaeftigelsesperioderne i udlandet - for saa vidt der er tale om erhvervsmaessig beskaeftigelse - ikke ogsaa kan tages i betragtning ved fastsaettelsen af foranstaltninger som de i Arbeitsfoerderungsgesetz foreskrevne . Efter min opfattelse er det klart, at saadanne almindelige betragtninger ikke i sig selv kan begrunde anvendelsen af bestemmelserne vedroerende social sikring i forordning nr . 1408/71 . Hvorvidt det er noedvendigt at anvende dem, kan for det foerste afgoeres ved en fortolkning af den afledte faellesskabsret . Kun i tilfaelde af tvivl er det ved fortolkningen noedvendigt at tage udgangspunkt i den i EOEF-traktaten fastsatte frie bevaegeligheds principper og formaal .

11 . 2 . Foruden de ovenfor behandlede punkter er der, som det vil huskes, fremfoert mange forskelligartede betragtninger med henblik paa loesning af det rejste problem . Da en del af disse betragtninger har yderst ringe betydning for sagen, oensker jeg at udelukke dem allerede fra starten .

12 . a)*Det gaelder henvisningen til artikel 5 i forordning nr . 1408/71 ( hvorefter medlemsstaterne i erklaeringer, som offentliggoeres, skal angive deres lovgivning og ordninger, der omfattes af artikel 4, stk . 1 og 2 ), og til Forbundsrepublikken Tysklands i dette oejemed afgivne erklaering i EFT 1973 C*12, s.*12, hvori den under overskriften "Administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om arbejdsloeshedsforsikring" anfoerte "Lov om arbejdsfremmende foranstaltninger ( Arbeitsfoerderungsgesetz ) af 25 . juni 1969 med aendringer og tillaeg, i den gaeldende udgave ".

13 . Denne erklaering angiver blot - selv om den ikke udelukker nogen del af loven ( hvilket maaske havde vaeret muligt ) - at bestemmelserne vedroerende arbejdsloeshedsforsikring findes i den naevnte lov, men derimod ikke, at hele loven skal henfoeres under dette omraade . Det bliver straks klart, hvis man ser paa de forskelligartede foranstaltninger, der er omfattet af begrebet "faglig videreuddannelse" ( hvorved ogsaa forstaas foranstaltninger til beskyttelse af arbejdsmarkedet, nemlig tilpasning til den aendrede efterspoergselsstruktur ); det fremgaar endnu tydeligere af indholdsfortegnelsen til loven, som viser - det er tilstraekkeligt her at henvise til afsnittene vedroerende arbejdsformidling, erhvervsraadgivning, og erhvervsfremmende foranstaltninger for handicappede - at loven ikke udelukkende indeholder bestemmelser, som hoerer ind under "den sociale sikringsgren", der vedroerer ydelser ved arbejdsloeshed .

14 . b)*Det samme gaelder sagsoegerens henvisning til Domstolens to domme i sagerne 187/83 ( 4 ) og 171/82 ( 5 ), som ved naermere gennemgang viser sig i virkeligheden ikke at indeholde afgoerende momenter til stoette for hans standpunkt .

15 . Det er ganske vist vigtigt i henhold til den foerste af de naevnte domme, om der foreligger en i loven defineret situation, og om der er tale om beskaeftigelses -, medlems - eller bidragsperioder . Disse betragtninger spillede dog kun ind - i henhold til de paa det tidspunkt eksisterende afgraensningsproblemer - for at afgoere, om der forelaa et tilfaelde af offentlig bistand, hvor det afgoerende var trangskriteriet . Det for den foreliggende sag relevante afgraensningsproblem blev derimod ikke behandlet i ovennaevnte sag, og det kan naeppe antages, at opfyldelsen af de kriterier, som normalt kendetegner bistandsomraadet, betyder, at man befinder sig inden for omraadet for arbejdsloeshedsforsikring .

16 . For saa vidt angaar den anden af de naevnte domme ( der var her tale om en fransk ordning om indkomstsikring ved fratraeden ), skulle det udelukkende afgoeres, om ordningen var omfattet af anvendelsesomraadet for "ydelser ved alderdom", jfr . forordning nr . 1408/71 . Selv om Domstolen i den naevnte dom understregede betydningen af, at den omhandlede ordning forfulgte et beskaeftigelsespolitisk maal ( for saa vidt den bidrog til at frigoere arbejdspladser til gunst for yngre arbejdsloese ), kan det naeppe antages, at ydelser, som med henblik paa at beskytte arbejdsmarkedet udbetales ved frivilligt afkald paa en arbejdsplads, under alle omstaendigheder er omfattet af "ydelser ved arbejdsloeshed" i forordning nr . 1408/71' s forstand .

17 . c)*Endelig kan der anlaegges en ligesaa negativ vurdering af to af forbundsregeringens betragtninger, som dels vedroerer forordning nr . 1408/71' s tilblivelseshistorie, dels de generelle kendetegn for forordningens formaal ( nemlig beskyttelse mod de risici, som den enkelte ikke har nogen indflydelse paa ).

18 . Det maa i denne forbindelse ganske vist indroemmes, at formuleringen af artikel 4 i forordning nr . 1408/71 naesten er en ordret gengivelse af den tilsvarende bestemmelse i forordning nr . 3 ( artikel*2 ), at formaalet med forordning nr . 1408/71, da den blev udstedt, ikke var at udvide ydelseskataloget ( hvilket fremgaar af den del af praeamblen, hvorefter det er hensigtsmaessigt at samle alle de grundlaeggende regler vedroerende gennemfoerelse af traktatens artikel 51 ), og at det, der dengang var vaesentligt paa det for sagen relevante omraade - som det fremgaar af praeamblens oevrige afsnit - uden tvivl var de ydelser, der udbetales efter arbejdsloeshedens indtraeden . Det maa dog ikke glemmes, at udviklingen paa dette omraade i mange aar er gaaet i retning af ogsaa ved hjaelp af forebyggende foranstaltninger at bekaempe risikoen for arbejdsloeshed .

19 . Efter min opfattelse maa der under disse omstaendigheder gives Kommissionen medhold i, at en dynamisk fortolkningsmetode inden for rammerne af faellesskabsretten vedroerende videreuddannelse ( jfr . blandt andet EOEF-traktatens artikel 49 ) ikke er hensigtsmaessig, da der derimod udelukkende boer anlaegges en statisk fortolkning . Fortolkningen skal - medmindre indlysende grunde taler for det modsatte - muliggoere en smidig anvendelse af gaeldende bestemmelser; den skal saa vidt muligt sikre, at der ikke bestandig i forbindelse med den frie bevaegelighed skal ske en udtrykkelig tilpasning af gaeldende normer, samt at man ved hjaelp af en fornuftig og fremtidsorienteret fortolkning kan naa frem til en anvendelse af koordineringsforskrifterne, som paa bedst mulig maade kan medvirke til at gennemfoere dette vigtige traktatsprincip .

20 . For saa vidt angaar i oevrigt den generelle karakterisering af forordning nr . 1408/71' s formaal og herved af socialsikringsretten i sin helhed, bestaar der paa den ene side tvivl om rigtigheden af alle de naevnte elementer, hvilket skyldes spoergsmaalet, om der i virkeligheden altid - for eksempel naar der er tale om sygdom og moderskab - er tale om begivenheder, som ligger uden for den enkeltes vilje og magt . Kommissionen har paa den anden side med rette ogsaa rent generelt henvist til den tvetydige karakter af begrebet frivillighed, der i virkeligheden vanskeligt kan anses for berettiget, naar der er tale om foranstaltninger, som en person accepterer for at afvaerge risikoen for ufordelagtige foelger . Det kan altsaa vanskeligt lade sig goere paa grundlag af saadanne overvejelser at fastsaetter kriterier for afgraensningen af det saglige anvendelsesomraade for forordning nr . 1408/71, medmindre der da findes andre vaegtige grunde for en saadan fremgangsmaade, hvilket ikke er godtgjort .

21 . 3 . Artikel 4 i forordning nr . 1408/71, som fastlaegger forordningens saglige anvendelsesomraade, er utvivlsomt den vaesentligste af de bestemmelser, som skal fortolkes i den foreliggende sag .

22 . Det kan over for sagsoegeren anfoeres, at man ikke kan betragte begrebet "sociale sikringsgrene" som afgoerende, saaledes at det kan fastslaas, at samtlige bestemmelser vedroerende en saadan "gren" automatisk er omfattet af forordningen . Det afgoerende er derimod de i den naevnte bestemmelse anfoerte "ydelser", og i den foreliggende sag navnlig de under litra g ) naevnte ydelser ved arbejdsloeshed . Saafremt man navnlig laegger dette udtryk til grund, maa det anerkendes, at det heraf kan udledes, at der er tale om ydelser i tilfaelde af eksisterende arbejdsloeshed, hvilket yderligere stoettes af de andre sproglige versioner af forordningen ( saasom den italienske, franske, engelske og nederlandske version ), hvilket yderligere stemmer med, at artiklerne 68-71 i kapitel 6, "arbejdsloeshed", udtrykkeligt omhandler arbejdloese .

23 . Der er imidlertid vaesentlige grunde til ikke at staa for stejlt paa denne opfattelse, men derimod at anerkende, at det paa denne maade ikke er helt klart, at ydelser til forebyggelse af arbejdsloeshed falder uden for anvendelsesomraadet for forordning nr . 1408/71 . Denne bemaerkning gaelder i oevrigt ogsaa forbundsregeringens henvisninger til overskriften til kapitel 6 i forordning nr . 1408/71 og i forordning nr . 574/72, nemlig "Arbejdsloeshed" henholdsvis "Ydelser ved arbejdsloeshed", samt til de forhold, at den paagaeldende i henhold til artikel 80 i forordning nr . 574/72 vedroerende anvendelsen af artikel 67 i forordning nr . 1408/71 for den kompetente institution skal fremlaegge dokumentation for sine forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder, og at Bundesanstalt fuer Arbeit i bilag 2 til forordning nr . 574/72 under rubrikken "Ydelser ved arbejdsloeshed" anfoeres som den kompetente institution i Tyskland, hvilken institution, som allerede naevnt, i virkeligheden ogsaa er kompetent, for saa vidt angaar foranstaltninger til faglig videreuddannelse i henhold til Arbeitsfoerderungsgesetz .

24 . Allerede det forhold, at artikel 67 i forordning nr . 1408/71, som den forelaeggende ret i saerlig grad har interesseret sig for, og som foreskriver en sammenlaegning af forsikrings - og beskaeftigelsesperioder, ikke naevner eksisterende arbejdsloeshed, men helt generelt "ret til ydelser", kan anfoeres til stoette for en vid fortolkning af artikel 4, stk . 1, litra g ) - helt bortset fra at bestemmelser til gennemfoerelse af det vigtige princip om den frie bevaegelighed i almindelighed ikke kan fortolkes restriktivt .

25 . Det er ligeledes af betydning, at artikel 4, stk . 1, litra a ) - vedroerende sygdom og moderskab - er affattet paa samme maade som litra g ). Det forekommer imidlertid helt klart, at det ikke paa det omraade, der er daekket af litra a ), er noedvendigt, at den naevnte risiko allerede er indtraadt, og at dette omraade derimod ogsaa - selv om det ikke udtrykkes eksplicit som under litra b ) - omfatter forebyggende foranstaltninger ( vaccination, forebyggende behandlinger og, i tilfaelde af moderskab, ogsaa behandling under graviditeten ).

26 . For saa vidt angaar i oevrigt Domstolens praksis vedroerende forordning nr . 1408/71 og dens forgaenger, er det faktisk interessant at konstatere, at Domstolen i dommen i sag 16/72 ( som forelaeggelseskendelsen udtrykkeligt henviser til ) helt generelt fastslog, at man ved fortolkning af forordning nr . 3 skulle tage udgangspunkt i det grundlaeggende formaal bag traktatens artikel 51, og at det derfor maatte antages, at "begrebet social sikring ogsaa omfatter forebyggende foranstaltninger" ( Sml . 1972, s.*285 ).

27 . Det boer ogsaa i denne sammenhaeng naevnes, at Domstolen i dommen i sag 249/83 ( 6 ) fastslog, at en ved lov indfoert ordning er omfattet af begrebet social sikring i forordning nr . 1408/71, hvis den blandt andet opfylder "den betingelse at vedroere en af de sociale begivenheder, der udtrykkeligt er opregnet i forordningens artikel 4, stk . 1 ."

28 . Det er yderligere kendetegnende, at socialsikringsydelser i henhold til dommen i sag 171/82 hovedsagelig defineres paa grundlag af deres aand og formaal samt deres beregningsgrundlag og tilkendelsesbetingelser, medens rent formelle kendetegn ikke kan anses for vaesentlige .

29 . Netop naar henses til Arbeitsfoerderungsgesetz' opbygning - den giver arbejdsloese under omskoling og personer, som individuelt og direkte trues af arbejdsloeshed (§ 44 - det gaelder for eksempel, naar en arbejdstager allerede er afskediget, eller der er indgivet konkursbegaering mod den paagaeldende virksomhed ), fortrinsret til faglig videreuddannelse - kommer man endelig ikke uden om, at det eneste rigtige er ogsaa at henfoere forebyggende foranstaltninger under ydelserne i henhold til artikel 4, litra g ), i forordning nr . 1408/71, og at det omvendt ville vaere meningsloest for eksempel at udelukke foranstaltninger vedroerende naer forestaaende arbejdsloeshed ( jfr . Arbeitsfoerderungsgesetz' §44 ), for saa vidt angaar arbejdstagere, der ikke har tilbagelagt tilstraekkelige beskaeftigelsesperioder paa indenlandsk omraade, og derfor foerst at gribe ind her efter arbejdsloeshedens indtraeden ( i hvilken situation der med sikkerhed ifoelge artikel 67 i forordning nr . 1408/71 skal ske en sammenlaegning af forsikrings - og beskaeftigelsesperioder ). Ved fortolkningen af en bestemmelse boer man saa vidt muligt undgaa saa absurdt - eller saa uretfaerdigt - et resultat . Denne mulighed foreligger imidlertid her, netop fordi artikel 4, litra g ), ikke entydigt udelukker ydelser i tilfaelde af naer forestaaende arbejdsloeshed .

30 . Det betyder, at det i det mindste principielt kan fastslaas, at forordning nr . 1408/71 ikke alene vedroerer ret til ydelser, som opstaar efter arbejdsloeshedens indtraeden, men ligeledes til ydelser til forebyggelse af fremtidig arbejdsloeshed . Den forelaeggende ret er ifoelge kendelsens grunde naaet til samme resultat .

31 . Jeg haelder naturligvis til den opfattelse, at Domstolen ikke kan laegge denne principielle konstatering til grund, men at det derimod er noedvendigt at tilfoeje en raekke forklarende bemaerkninger, navnlig for saa vidt angaar det af forbundsregeringen rejste afgraensningsproblem . Det er ubestrideligt, at enhver uddannelsesforanstaltning ( ogsaa naar der er tale om skoleuddannelse eller almen uddannelse ) formindsker risikoen for arbejdsloeshed paa et stadigt mere kraevende arbejdsmarked . Som det har vist sig lige fra starten, er det imidlertid lige saa sikkert, at det ikke kan antages, at alle saadanne foranstaltninger ( som forebyggende foranstaltninger ) henhoerer under arbejdsloeshedsforsikringsomraadet, end ikke under henvisning til, at foranstaltningerne delvis finansieres af bidragene til arbejdsloeshedsforsikringen ( hvilket ifoelge Arbeitsfoerderungsgesetz er en af betingelserne for ydelser i henhold til denne lov ). Det er utvivlsomt rimeligt og berettiget at kraeve, at stoetten til faglig videreuddannelse - naar der er tale om beskaeftigede arbejdstagere - har en tydelig, konkret og snaever tilknytning til bekaempelsen af arbejdsloeshed, saafremt man oensker at paaberaabe sig de i denne hensigt udstedte bestemmelser .

32 . Denne opfattelse deles tilsyneladende af den italienske regering, som under den mundtlige forhandling har anfoert, at der maa bestaa en snaever forbindelse mellem ydelsen og den risiko, der oenskes forebygget, og at det derfor maa kraeves, at arbejdsloesheden er den retlige aarsag til den oenskede ydelse, for at denne kan henfoeres under dette omraade . Der maa saaledes tages stilling hertil i de enkelte tilfaelde, og det maa blandt andet antages, at betingelserne er opfyldt, naar der er stor sandsynlighed for, at ansoegeren personligt trues af arbejdsloeshed, ( det vil for eksempel sige, naar han er afskediget, eller naar han er midlertidigt ansat - saaledes som det fremgaar af den allerede naevnte kommentar til Arbeitsfoerderungsgesetz' §44 ), eller hvis arbejdstageren tilhoerer en saerlig udsat branche, fordi den paagaeldende oekonomiske sektor ikke har nogen fremtid .

33 . Udelukkende med dette forbehold, hvis raekkevidde maa bestemmes naermere, er det efter min opfattelse muligt rent principielt at besvare det af Bundessozialgericht forelagte spoergsmaal bekraeftende .

34 . 4 . Kommissionen har yderligere henvist til artikel 7 i forordning nr . 1612/68, som Bundessozialgericht som bekendt ikke har omtalt i sit spoergsmaal, og hvorefter en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, har samme ret til paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere at deltage i uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner, omskolings - og revalideringscentre . Disse bemaerkninger vedroerer den af den forelaeggende ret udtrykte opfattelse, hvorefter den naevnte bestemmelse er irrelevant for sagen, da Arbeitsfoerderungsgesetz' §46 ifoelge den forelaeggende ret ikke indeholder en sondring paa grundlag af nationalitet ( hvorfor det er ufornoedent at gaa naermere ind paa dette punkt ).

35 . Hvis man holder sig til den af mig foreslaaede fortolkning af forordning nr . 1408/71, som paa tilfredsstillende maade kan loese det under hovedsagen rejste problem, er det i realiteten ufornoedent at gaa naermere ind paa artikel 7 i forordning nr . 1612/68 . Jeg skal alligevel goere det ganske kort, da det er indlysende, at artikel 7, hvis den har den af Kommissionen anfoerte betydning - som skyldes den omstaendighed, at der ifoelge bestemmelsen, for saa vidt angaar foranstaltninger til faglig videreuddannelse, generelt skal tages hensyn til beskaeftigelsesperioder tilbagelagt i udlandet saavel som i Tyskland - i forbindelse med anvendelsen af Arbeitsfoerderungsgesetz maa tillaegges virkninger, som har en betydelig stoerre raekkevidde end artikel 67 i forordning nr . 1408/71 inden for de netop skitserede rammer .

36 . Jeg skal tillade mig allerede nu at fremsaette min mening, nemlig at det ikke er muligt at tilslutte sig Kommissionens synspunkt .

37 . Det maa ganske vist anerkendes, at ifoelge Domstolens dom i sag 152/73 ( 7 ) ( som Kommissionen har lagt stor vaegt paa ) forbyder reglerne om ligebehandling i artikel 7 i forordning nr . 1612/68 ikke blot aabenlys forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men desuden enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt foerer til det samme resultat ( Sml . 1974, s.*164, praemis 11 ).

38 . Der kan ligeledes fremsaettes en raekke argumenter til stoette for den opfattelse, at det forholder sig saaledes, for saa vidt angaar kriteriet efter Arbeitsfoerderungsgesetz' §46 ( kravet om to aars bidrag til den tyske arbejdsloeshedsforsikring ), som de tyske arbejdstagere, som sjaeldent har tilbagelagt beskaeftigelsesperioder i udlandet, normalt lettere kan opfylde .

39 . Det maa derimod anerkendes, at det netop er umuligt at anvende artikel 7 i forordning nr . 1612/68 for at sikre ligebehandling ved at tage beskaeftigelsesperioder i udlandet i betragtning . Det fremgaar klart af dommen i sag 110/79 ( 8 ), hvori det skulle afgoeres - for saa vidt angaar kravet om medlemsskab af en pensionsordning - om en forsikring i en anden medlemsstat kan ligestilles med en national forsikring . Domstolen understregede blandt andet i dommen, at forordning nr . 1612/68 ved at fastlaegge princippet om national behandling ikke har til formaal at stifte rettigheder paa grundlag af forsikringsperioder, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat, hvis saadanne rettigheder ikke bestaar for statens egne borgere i henhold til nationale bestemmelser ( Sml . 1980, s.*1456, praemis 6 ). Det skal yderligere tages i betragtning, at der maa stilles krav om en ordning om finansiel udligning mellem de forskellige medlemsstaters kompetente institutioner, saafremt der skal tages hensyn til forsikringsperioder i udlandet, og saafremt disse laegges til grund for retten til ydelser . Forordning nr . 1408/71 indeholder bestemmelser om en saadan udligning, hvilket derimod ikke er tilfaeldet, for saa vidt angaar artikel 7 i forordning nr . 1612/68 .

40 . I modsaetning til det af Kommissionen anfoerte kan det saaledes i virkeligheden ikke udledes af artikel 7 i forordning nr . 1612/68, at der bestaar en forpligtelse til at fortolke Arbeitsfoerderungsgesetz, navnlig §46, saaledes, at bidragsperioder tilbagelagt i udlandet ogsaa giver ret til ydelser .

C - Sammenfatning

5 . Jeg skal herefter foreslaa, at det af Bundessozialgericht forelagte spoergsmaal besvares saaledes :

41 . Artikel 67, stk . 1, sammenholdt med artikel 4, stk . 1, litra g ), i forordning nr . 1408/71 finder ogsaa anvendelse paa retten til de ydelser, som en stat tildeler for at forebygge en konkret og umiddelbart truende risiko for arbejdsloeshed . Hvis ydelserne er afhaengige af udoevelsen af en bestemt bidragspligtig beskaeftigelse, skal der saaledes ogsaa tages hensyn til beskaeftigelsesperioder tilbagelagt i andre medlemsstater .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Forordning nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, EFT 1971 II, s.*366 .

( 2 ) EFT 1968 II, s.*467 .

( 3 ) Dom af 16 . november 1972 i sag 16/72, Allgemeine Ortskrankenkasse Hamburg mod Landesversicherungsanstalt Schleswig-Holstein, Sml . s.*285 .

( 4 ) Dom af 28 . maj 1974 i sag 187/83, Callemeyn mod Belgien, Sml . s.*553 .

( 5 ) Dom af 5 . juli 1983 i sag 171/82, Valentini mod Assedic, Sml . s.*2157 .

( 6 ) Dom af 27 . marts 1985 i sag 249/83, Hoeckx mod Openbaar Centrum voor Maatschappelijk Welzijn, Sml . s . 973, 982, praemis 12 .

( 7 ) Dom af 12 . februar 1974, Giovanni Maria Sotgiu mod Deutsche Bundespost, Sml . s.*153 .

( 8 ) Dom af 24 . april 1980, Una Coonan mod Insurance Officer (" sygesikring for aeldre "), Sml . s.*1445 .