Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 28. marts 2000. - Isabel Martínez del Peral Cagigal mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Tjenestemænd - Anmodning om ændret indplacering i lønklasse - Søgsmål - Udløb af fristerne - Ny omstændighed - Ligebehandling. - Sag C-459/98 P.



Samling af Afgørelser 2001 side I-00135



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Nærværende appel indgår i den række EF-personalesager, som dommen afsagt af Retten i Første Instans den 5. oktober 1995 i sagen Alexopoulou mod Kommissionen har givet anledning til.

Isabel Martínez del Peral Cagigal (herefter også »sagsøgeren« eller »appellanten«), der er tjenestemand ved Kommissionen, har over for Domstolen nedlagt påstand om ophævelse af Rettens kendelse af 14. oktober 1998 , for så vidt som Retten herved afviste det søgsmål, hun havde anlagt til prøvelse af Kommissionens afslag på hendes ansøgning om fornyet bedømmelse af hendes indplacering i lønklasse.

I - De retlige og faktiske omstændigheder

2. Artikel 31 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) vedrører indplaceringen af tjenestemænd ved ansættelsen.

Artikel 31, stk. 1, bestemmer, at de af institutionerne udvalgte tjenestemænd udnævnes i den laveste lønklasse i deres kategori eller tjenestegruppe. Ifølge stk. 2 kan ansættelsesmyndigheden fravige denne bestemmelse inden for visse grænser, der svarer til en bestemt del af de stillinger, der skal besættes.

3. Vedtægtens artikel 90 og 91 vedrører tjenestemændenes klage- og søgsmålsadgang.

Artikel 90, stk. 1, bestemmer: »Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende.«

Artikel 90, stk. 2, bestemmer: »Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham; det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. Klagen skal indbringes inden for en frist på tre måneder.«

Endelig bestemmer artikel 91, stk. 2: »En klage kan kun antages til påkendelse [ved Retten i Første Instans], når der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist ...«

4. Den 1. september 1983 vedtog Kommissionen en beslutning vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin (herefter »beslutningen af 1. september 1983«). Artikel 2, stk. 1, i beslutningen lyder:

»Ansættelsesmyndigheden udnævner den prøveansatte tjenestemand i laveste lønklasse inden for hans stillingsgruppe.«

5. I Alexopoulou-dommen fastslog Retten, at den nævnte beslutning var i strid med vedtægten, for så vidt som ansættelsesmyndigheden efter beslutningen ikke kunne indplacere en tjenestemand i en højere lønklasse end den laveste .

6. Med henblik på at efterkomme Alexopoulou-dommen ændrede Kommissionen sin beslutning af 1. september 1983 ved en anden beslutning, der blev vedtaget den 7. februar 1996 (herefter »beslutningen af 7. februar 1996«) og offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen af 27. marts 1996. Artikel 2 i den første beslutning lyder herefter som følger:

»Ansættelsesmyndigheden indplacerer tjenestemanden på prøve i den laveste lønklasse i den stillingsgruppe, han/hun er ansat i.

Såfremt den pågældende tjenestegren har et specifikt behov for en særligt højt kvalificeret tjenestemand, eller den nyansattes kvalifikationer er usædvanligt høje, kan ansættelsesmyndigheden undtagelsesvis beslutte at indplacere tjenestemanden på prøve i en højere lønklasse i stillingsgruppen.

Denne [beslutning] træder i kraft den 5. oktober 1995 (datoen for domsafsigelsen).«

II - Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

7. Det fremgår af den anfægtede kendelse , at appellanten den 9. november 1993 blev udnævnt som tjenestemand på prøve i Kommissionen med indplacering i lønklasse A7, løntrin 1. Ved en afgørelse af 26. november 1993 fastsatte ansættelsesmyndigheden hendes indplacering til lønklasse A7, løntrin 3.

8. Den 21. juni 1996, dvs. kort efter offentliggørelsen af beslutningen af 7. februar 1996, indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning om, at hendes indplacering i lønklasse måtte blive bedømt på ny med virkning fra datoen for hendes tiltrædelse af tjenesten.

9. Den 24. oktober 1996 afslog Kommissionen denne ansøgning med den begrundelse, at den var blevet indgivet mere end tre måneder efter afgørelsen om den oprindelige indplacering, som var blevet truffet vedrørende appellanten.

10. Den 23. januar 1997 indgav Martínez del Peral Cagigal i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage, som blev afvist ved Kommissionens afgørelse af 29. april 1997.

11. Appellanten anlagde sag ved Retten den 29. juli 1997. Hun nedlagde påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 24. oktober 1996 om afslag på hendes ansøgning om ændret indplacering i lønklasse.

Til støtte for søgsmålet gjorde appellanten fem anbringender gældende, nemlig henholdsvis at der forelå en tilsidesættelse af retspraksis vedrørende nye faktiske omstændigheder, en tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF), en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, en tilsidesættelse af bistandsprincippet, og at den anfægtede afgørelse var mangelfuldt begrundet.

12. Ved processkrift indleveret den 24. oktober 1997 nedlagde Kommissionen påstand om afvisning i medfør af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement.

Kommissionen påstod søgsmålet afvist med den begrundelse, at sagsøgeren ikke inden for fristen på tre måneder i vedtægtens artikel 90, stk. 2, havde indgivet en klage over den akt, der indeholdt et klagepunkt imod hende, nemlig ansættelsesmyndighedens afgørelse af 26. november 1993 om fastlæggelse af hendes endelige indplacering. Den tilføjede, at hverken Alexopoulou-dommen eller beslutningen af 7. februar 1996 udgjorde en væsentlig ny faktisk omstændighed, der kunne begrunde en forlængelse af klagefristen .

13. Den 14. november 1997 anmodede Retten sagens parter, såvel som parterne i en række andre sager vedrørende »ændret indplacering i lønklasse« , om at deltage i et uformelt møde med den refererende dommer. Efter dette møde udpegede flertallet af sagsøgerne sagen Gevaert mod Kommissionen som »prøvesag«. Sagsøgeren tilkendegav imidlertid, at hun ikke ønskede at deltage i denne aftale, og at hun agtede at videreføre sin egen sag.

III - Den anfægtede kendelse

14. For Retten understregede sagsøgeren, at hun med ansøgningen om ændret indplacering ikke anfægtede ansættelsesmyndighedens afgørelse om hendes oprindelige indplacering. Formålet med hendes ansøgning var tværtimod at opnå, at der efter beslutningen af 7. februar 1996 blev foretaget en undersøgelse af hendes kvalifikationer med henblik på en eventuel ændring af hendes indplacering i lønklasse .

Under henvisning til dommen i sagen Blomefield mod Kommissionen og i sagen Williams mod Revisionsretten gjorde sagsøgeren endvidere gældende, at beslutningen af 7. februar 1996 udgjorde en væsentlig ny faktisk omstændighed, som begrundede en forlængelse af klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91. Hun anførte, at Domstolen i sagen Valentini mod Kommissionen og sagen Mogensen mod Kommissionen havde betegnet Kommissionens beslutninger af 6. juni 1973 og 1. september 1983 om kriterierne for indplacering af tjenestemænd som »væsentlige nye faktiske omstændigheder«. Under disse omstændigheder fandt sagsøgeren det uforståeligt, hvorfor beslutningen af 7. februar 1996 ikke kunne udgøre en ny faktisk omstændighed .

Sagsøgeren gjorde endvidere gældende, at Kommissionen ved afslaget på at foretage en fornyet bedømmelse af hendes indplacering i lønklasse havde tilsidesat sin bistandspligt og tilsidesat ligebehandlingsprincippet, der er fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3 .

15. I den anfægtede kendelse anlagde Retten følgende bedømmelse:

»26 Det står fast, at sagsøgeren ikke inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist på tre måneder indgav en klage over ansættelsesmyndighedens afgørelse af 26. november 1993, der fastlagde hendes indplacering. Sagsøgerens indplacering i lønklasse er dermed blevet endelig ved udløbet af fristen for klage over den nævnte afgørelse.

27 Retten skal bemærke, at en tjenestemand, således som Fællesskabets retsinstanser allerede har fastslået, ikke kan anfægte vilkårene for sin oprindelige ansættelse, efter at denne er blevet endelig ... Kun fremkomsten af væsentlige nye faktiske omstændigheder kan begrunde, at der indgives en ansøgning om fornyet overvejelse af en afgørelse, som ikke er blevet anfægtet inden for de frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91 ...

28 Sagsøgerens ansøgning af 21. juni 1996 anfægter imidlertid netop vilkårene for hendes oprindelige ansættelse, og navnlig hendes indplacering, idet den har til formål at opnå en fornyet bedømmelse af hendes indplacering i lønklasse på tidspunktet for hendes tiltrædelse af tjenesten.

29 Der må følgelig tages stilling til, hvorvidt beslutningen af 7. februar 1996 kan udgøre en væsentlig ny faktisk omstændighed, der kan begrunde, at der indgives en ansøgning om ændret indplacering efter udløbet af klagefristen.

30 Retten finder, at beslutningen af 7. februar 1996 efter selve dens karakter og retlige rækkevidde ikke kan udgøre en ny faktisk omstændighed. Den nævnte beslutning har hverken til formål eller til følge at anfægte de administrative afgørelser, der var blevet endelige, før den trådte i kraft ...

31 Retspraksis i henhold til den nævnte dom i sagen Williams mod Revisionsretten kan ikke overføres på nærværende sag. Det skal om dette punkt blot bemærkes, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, til forskel fra den bestemmelse, der blev behandlet i den nævnte sag, ikke indeholder en regel, der finder anvendelse på enhver tjenestemand ...

32 Vedtægtens artikel 31, stk. 2, der giver ansættelsesmyndigheden en skønsmæssig beføjelse til ganske undtagelsesvis at udnævne en nyansat tjenestemand i den højeste lønklasse i hans stillingsgruppe, må nemlig forstås som en undtagelse fra de almindelige indplaceringsregler ... Beslutningen af 7. februar 1996 angiver blot et forbehold, der er i overensstemmelse med denne bestemmelse. Den adskiller sig dermed fra de generelle beslutninger af 6. juni 1973 og 1. september 1983 ... som fastsatte interne retningslinjer, der skulle finde anvendelse på enhver tjenestemand ... Den retspraksis, der dels følger af de ovennævnte domme i Blomefield og Valentini-sagen, dels af den ovennævnte kendelse i Mogensen-sagen, kan derfor ikke overføres på nærværende sag.

...

35 For så vidt angår sagsøgerens anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat forpligtelser, der påhviler den i medfør af bistandspligten, skal det blot bemærkes, at denne forpligtelse ikke under nogen omstændigheder indebærer, at administrationen skal anlægge en fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse, der strider mod dennes klare ordlyd ... I nærværende sag må vedtægtens artikel 31, stk. 2, fortolkes således, at den kun finder anvendelse ganske undtagelsesvis i forbindelse med ansættelsen af en tjenestemand. Retten finder følgelig, at Kommissionen ikke har tilsidesat sine forpligtelser ved at afslå en fornyet bedømmelse af sagsøgerens indplacering i lønklasse ...«

16. Retten forkastede også sagsøgerens anbringende vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet .

17. Følgelig afviste Retten søgsmålet.

IV - Appellen

18. Med nærværende appel anmoder Martínez del Peral Cagigal Domstolen om at ophæve den anfægtede kendelse og træffe den endelige afgørelse i sagen. Hun har nedlagt påstand om, at Kommissionens afgørelse af 24. oktober 1996, hvorved hendes anmodning om ændret indplacering i lønklasse blev afslået, annulleres, og at det fastslås, at hun er berettiget til at få sin indplacering ændret med virkning fra den 5. oktober 1995. Appellanten påstår endvidere den sagsøgte institution tilpligtet at betale sagens omkostninger for begge instanser.

19. Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.

20. Til støtte for appellen har appellanten anført fem anbringender:

- tilsidesættelse af retspraksis vedrørende væsentlige nye faktiske omstændigheder

- tilsidesættelse af traktatens artikel 176

- tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som fastsat i vedtægtens artikel 5, stk. 3

- tilsidesættelse af bistandspligten

- manglende begrundelse af den anfægtede kendelse.

Indledende bemærkninger

21. Det skal indledningsvis bemærkes, at der efter det appelskrift, som Martínez del Peral Cagigal har indgivet, består en vis forvirring med hensyn til kvalificeringen af de argumenter, der fremføres til støtte for appellen.

22. I forbindelse med anbringenderne vedrørende tilsidesættelse af retspraksis angående nye faktiske omstændigheder og vedrørende tilsidesættelse af traktatens artikel 176 fremfører appellanten således en række argumenter, hvormed hun i realiteten anfægter begrundelsen for den anfægtede kendelse. I forbindelse med anbringendet om manglende begrundelse fremfører appellanten modsat nogle betragtninger, der fremtræder som et supplement til hendes anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

Jeg foreslår under disse omstændigheder Domstolen at ændre kvalifikationen af appellantens argumenter, men stadig under overholdelse af de formelle krav til appelskrifter og de heri fremførte anbringender.

Nærmere bestemt mener jeg, at appellanten til støtte for nærværende appel gør fire anbringender gældende:

- tilsidesættelse af retspraksis om væsentlige nye faktiske omstændigheder

- tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3

- tilsidesættelse af bistandsprincippet

- manglende begrundelse af den anfægtede kendelse.

Endvidere kan det sidste anbringende efter min mening igen opdeles i tre særskilte led, henholdsvis at der mangler en begrundelse , at begrundelsen er utilstrækkelig , og at begrundelsen er selvmodsigende .

23. Jeg skal efter tur behandle disse forskellige anbringender i den orden, jeg har anført dem i.

Det første anbringende om tilsidesættelse af retspraksis vedrørende væsentlige nye faktiske omstændigheder

24. Appellanten gør gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at anse beslutningen af 7. februar 1996 for en væsentlig ny faktisk omstændighed, der begrunder en forlængelse af klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91.

Hun har anført, at Domstolen i sagerne Blomefield mod Kommissionen, Valentini mod Kommissionen og Mogensen mod Kommissionen fastslog, at Kommissionens beslutninger af 6. juni 1973 og 1. september 1983 om kriterierne for indplacering af tjenestemænd udgjorde væsentlige nye faktiske omstændigheder af denne art. Appellanten finder det følgeligt uforståeligt, hvorfor Retten afviste at betegne beslutningen af 7. februar 1996 som en ny faktisk omstændighed.

25. Det bemærkes, at ifølge artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er appellen begrænset til retsspørgsmål. Det bestemmes i øvrigt i artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at appelskriftet skal angive de retlige anbringender og argumenter, der påberåbes til støtte for de påstande, som appellanten nedlægger for Domstolen. Det er i Domstolens faste praksis fastslået:

»Det følger af disse bestemmelser, at appellanten i appelskriftet nøje skal angive, hvilke forhold der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særlig støtter denne påstand« .

Således har Domstolen fast afvist »et appelskrift [eller anbringender], der begrænser sig til en gentagelse eller ... en helt ordret gengivelse af de anbringender og argumenter, der allerede har været forelagt Retten, herunder dem, som byggede på forhold, Retten udtrykkeligt forkastede« . Domstolen har fastslået, at »en sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence ...« .

Nærmere bestemt har Domstolen fundet det klart, at et appelskrift må afvises, såfremt appellanten heri »... blot [har] gentaget sin kritik af de argumenter, som Kommissionen fremførte for Retten, og som denne ikke anså for relevante« .

26. I den foreliggende sag begrænser appellanten sig netop til at gentage de argumenter, som hun havde fremført for Retten, uden at angive de retlige omstændigheder, der særlig støtter hendes ophævelsespåstand.

I appelskriftet har hun således understreget:

»Appellanten fastholder her den opfattelse, som hun har fremført såvel i stævningen for Retten som i sit indlæg vedrørende den af Kommissionen rejste formalitetsindsigelse: Ansættelsesmyndigheden anlagde en åbenbar urigtig bedømmelse ved ikke at lægge til grund, at der løb en ny klagefrist, efter at der var indtrådt en ny faktisk omstændighed« .

Det bekræftes endvidere ved en gennemgang af de skriftlige indlæg, at appellanten til støtte for sin opfattelse af, at »fortolkningen af beslutningen af 7. februar 1996 er forkert« , faktisk har begrænset sig til at gentage de argumenter, som hun havde fremsat i første instans .

27. Jeg foreslår følgelig Domstolen at fastslå, at det første anbringende i appelskriftet åbenbart må afvises.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3

28. Med det andet anbringende gør appellanten gældende, at Retten har tilsidesat ligebehandlingsprincippet som fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3.

29. Det bemærkes, at på de tre sider i appelskriftet, hvor dette anbringende behandles, har appellanten blot ordret gentaget de argumenter, som hun havde fremført for Retten , uden at angive de retlige omstændigheder, der særlig støtter hendes ophævelsespåstand.

Af de grunde, der er anført i punkt 25 i nærværende forslag til afgørelse, foreslår jeg derfor Domstolen at fastslå, at dette andet anbringende åbenbart må afvises.

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af bistandsprincippet

30. Med sit tredje anbringende kritiserer appellanten Retten for at have fejlbedømt den rette rækkevidde af bistandsprincippet .

I præmis 35 i den anfægtede kendelse bemærkede Retten således, at Kommissionen ved at afslå en fornyet bedømmelse af sagsøgerens indplacering i lønklasse ikke havde tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af dens bistandspligt. Retten begrundede sin bedømmelse med, »... at denne pligt ikke under nogen omstændigheder kan indebære, at administrationen skal anlægge en fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse, der strider mod dennes klare ordlyd ...« .

Appellanten har anført, at en anerkendelse af, at tjenestemænd har mulighed for at indgive en ansøgning om en bedømmelse af deres kvalifikationer med henblik på en udnævnelse i en højere lønklasse, på ingen måde indebærer, at administrationen skal anlægge en fortolkning af vedtægtens artikel 31, stk. 2, »der strider mod den klare ordlyd« af denne bestemmelse. Tværtimod fastslog Retten i Alexopoulou-dommen, at Kommissionen for at efterkomme den »klare ordlyd« af vedtægtens artikel 31, stk. 2, i særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, var forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om den nævnte bestemmelse bør bringes i anvendelse .

Appellanten gør gældende, at en fortolkning i overensstemmelse med den »klare ordlyd« af vedtægtens artikel 31, stk. 2, herefter ikke kan afhænge af, om tjenestemændene er blevet ansat før eller efter datoen for afsigelsen af Alexopoulou-dommen.

31. Det skal bemærkes, at appellanten i forbindelse med det første anbringende ikke har fremført nogen omstændighed, der giver grundlag for at fastslå, at Retten havde begået en retlig fejl ved at lægge til grund, at beslutningen af 7. februar 1996 ikke udgjorde en væsentlig ny faktisk omstændighed, der kunne begrunde en forlængelse af de vedtægtsmæssige frister. På dette punkt i min argumentation må jeg følgelig fastslå, at der ikke forelå en ny faktisk omstændighed, der berettigede appellanten til at anfægte ansættelsesmyndighedens afgørelse af 26. november 1993 om hendes oprindelige indplacering.

Domstolen har for nylig på ny fastslået:

»Det følger af fast retspraksis, at kun væsentlige, nye omstændigheder kan begrunde, at der indgives en ansøgning med det formål at udvirke en fornyet behandling af en afgørelse efter de frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91« .

Det følger heraf, at selv om det antages, at Retten fejlbedømte rækkevidden af bistandsprincippet, ville en ophævelse af den anfægtede kendelse på dette punkt ikke give appellanten grundlag for at indgive sin ansøgning om ændret indplacering i lønklasse. Efter som appellanten ikke har ført bevis for, at der foreligger en retlig fejl vedrørende det eneste forhold, der efter udløbet af fristen i vedtægtens artikel 90, stk. 2, ville give hende grundlag for at indgive en ansøgning om fornyet bedømmelse af den endelige afgørelse om hendes indplacering i lønklasse, ville hun ikke kunne opnå noget ved en ophævelse af den anfægtede kendelse på det punkt, der kritiseres i forbindelse med det her omhandlede anbringende. Det følger navnlig ikke af bistandsprincippet, at administrationen, når der ikke foreligger væsentlige, nye omstændigheder, kan eller skal behandle en ansøgning om ændret indplacering, der er indgivet efter udløbet af de vedtægtsmæssige frister.

32. Under disse omstændigheder er det tredje appelanbringende efter min mening irrelevant. Jeg foreslår følgelig Domstolen at forkaste det som sådan .

Det fjerde anbringende om mangelfuld begrundelse af den anfægtede kendelse

33. Med det fjerde anbringende gør appellanten gældende, at den anfægtede kendelse er behæftet med en række begrundelsesmangler.

34. Dette sidste anbringende er opdelt i tre led.

35. I det første led kritiserer appellanten Retten for ikke at have taget stilling til hendes anbringende om tilsidesættelse af traktatens artikel 176.

Appellanten havde således gjort gældende, at beslutningen af 7. februar 1996 ikke var tilstrækkelig til at sikre en korrekt gennemførelse af Alexopoulou-dommen. Hun fandt, at Kommissionen med henblik på fuldt ud at efterkomme denne dom burde have ladet en ny klagefrist løbe, således at de tjenestemænd, som blev ansat mellem den 1. september 1983 og den 5. oktober 1995 kunne anmode om en fornyet undersøgelse af deres indplacering i lønklasse. Imidlertid undlod Retten slet og ret at tage stilling til dette anbringende.

36. Med det andet led tilsigter appellanten at »... understrege forskellen mellem den begrundelse, der er givet for den anfægtede kendelse, og den kendelse, der med de samme præmisser er afsagt i Gevaert-sagen (prøvesagen) ...« . I den sidstnævnte sag afviste Retten Gevaert's søgsmål som resultat af en mere indgående begrundelse end den, der findes i den anfægtede kendelse. Appellanten finder følgelig, at »... Retten følgelig burde have givet en klarere fremstilling af de grunde, der førte den til den antagelse, at den interne beslutning af 7. februar 1996 ikke udgjorde nogen ny faktisk omstændighed« .

37. I det tredje led har appellanten endelig anført, at begrundelsen for den anfægtede kendelse er selvmodsigende.

Således fastslog Retten i præmis 30 i denne kendelse, at »beslutningen af 7. februar 1996 kan ikke udgøre en ny faktisk omstændighed [eftersom den] hverken har til formål eller til følge at anfægte administrative afgørelser, der var blevet endelige, før den trådte i kraft«. I øvrigt anerkendte Retten, at beslutningen af 7. februar 1996 kan finde anvendelse på tjenestemænd, der er ansat efter den 5. oktober 1995. Appellanten gør opmærksom på, at på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen af 7. februar 1996 var også afgørelserne om indplacering af de tjenestemænd, der blev ansat i oktober 1995, blevet endelige, da der er mere end tre måneder mellem disse to datoer.

Appellanten kritiserer således Retten for, at den

a) har nægtet tjenestemænd, som blev ansat før den 5. oktober 1995, adgang til at anfægte afgørelsen om deres indplacering i lønklasse, fordi disse afgørelser var blevet endelige, men

b) har antaget, at de tjenestemænd, der blev ansat i oktober 1995, kunne anfægte afgørelsen om deres indplacering i lønklasse, selv om de nævnte afgørelser også var blevet endelige.

38. Jeg foreslår Domstolen at forkaste begge disse led.

39. Af de grunde, der er anført i punkt 31 og 32 i nærværende forslag til afgørelse, anser jeg det første led af anbringendet for irrelevant. Når der ikke foreligger væsentlige nye faktiske omstændigheder, kan traktatens artikel 176 nemlig ikke give Kommissionen hjemmel for eller pligt til at behandle ansøgninger om fornyet bedømmelse af indplaceringen i lønklasse, som er indgivet efter udløbet af klagefristen i vedtægtens artikel 90, stk. 2 . Heraf følger, at selv om Retten måtte have begået en retlig fejl ved ikke at have taget stilling til anbringendet om tilsidesættelse af traktatens artikel 176, kan en ophævelse af den anfægtede kendelse på dette punkt ikke give appellanten nogen begrundelse for at indgive ansøgningen om ændret indplacering i lønklasse.

40. Hvad angår det andet led, har appellanten ikke angivet, hvilken retsregel der skulle være tilsidesat i dette tilfælde. Hun har ikke påvist de fællesskabsretlige bestemmelser, hvorefter Retten skulle være forpligtet til at træffe afgørelse i hendes sag med samme eller lignende begrundelse som begrundelsen for kendelsen i sagen Gevaert mod Kommissionen.

41. Endelig indeholder det tredje led en kritik, som klart er rettet mod Rettens kendelse i sagen Gevaert mod Kommissionen.

I modsætning til hvad appellanten gør gældende, har Retten således på ingen måde i den anfægtede kendelse »anerkendt, at Kommissionens beslutning af 7. februar 1996 ... finder anvendelse på tjenestemænd ansat efter den 5. oktober 1995 ...« . Retten har heller ikke i den anfægtede kendelse »antaget, at det er muligt for de tjenestemænd, der blev ansat i oktober 1995, at indgive en klage ...« . Reelt er det kun begrundelsen for kendelsen i sagen Gevaert mod Kommissionen, som indeholder den angivelse, »at fastsættelsen af ikrafttrædelsestidspunktet for beslutningen af 7. februar 1996 til den 5. oktober 1995 (datoen for Alexopoulou-dommen) betyder, at den kun finder anvendelse på tjenestemænd ansat efter den 5. oktober 1995« .

For så vidt som anbringendets tredje led er rettet mod en retsakt, som ikke er forelagt Domstolen til bedømmelse i forbindelse med nærværende appel, er det åbenbart uden indhold.

Sagens omkostninger

42. I henhold til artikel 69, stk. 2, og artikel 118 i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne selv deres egne omkostninger i sager anlagt af tjenestemænd. I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 2, finder artikel 70 dog ikke anvendelse ved appel, der af en tjenestemand eller en anden ansat ved en institution iværksættes mod denne. Appellanten har tabt appelsagen og bør derfor betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

Forslag til afgørelse

43. På grundlag af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at

1) forkaste appellen

2) pålægge appellanten at betale appelsagens omkostninger.