RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

20. august 1998

Sag T-132/97

Michael Collins

mod

Den Europæiske Unions Regionsudvalg

»Tjenestemænd på prøve — dagpenge — periodens varighed — åbenbart ugrundet sag«

Fuldstændig gengivelse på engelsk II-1379

Angående:

Påstand om annullation af en afgørelse truffet af Regionsudvalget om ikke at udbetale sagsøgeren dagpenge til en måned efter prøvetidens udløb i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtægten.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren tiltrådte tjenesten i Regionsudvalget (CdR) den 1. marts 1995 som midlertidigt ansat. Den 3. april 1996 blev han udnævnt til tjenestemand på prøve i Juridisk Tjeneste i Direktoratet for Administration, Personale, Budget og Juridiske Spørgsmål med virkning fra den 16. april 1996. Hans prøvetid udløb den 15. januar 1997.

Ved skrivelse af 2. juli 1996 til CdR klagede sagsøgeren over, at CdR ikke havde anvendt artikel 10 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), idet det ikke ydede ham dagpenge, da han tiltrådte som tjenestemand på prøve.

Den 22. oktober 1996 udfærdigede CdR en »opgørelse over dagpenge for tjenestemænd på prøve« for sagsøgeren og fastsatte den periode, i hvilken der skulle ydes dagpenge, til 120 dage.

I skrivelse af 9. januar 1997 til CdR, hvori det var anført, at den vedrørte klagen af 2. juli 1996, anførte sagsøgeren, at han anmodede om anvendelse af artikel 10 i bilag VII til vedtægten for så vidt angik udbetalingen af dagpenge. Sagsøgeren gjorde gældende, at han som tjenestemand på prøve var berettiget til dagpenge til en måned efter prøvetidens udløb.

Ved skrivelse af 24. januar 1997 meddelte CdR sagsøgeren, at hans klage var afvist, for så vidt som formålet med den var at få udbetalt dagpenge i hele prøvetiden.

Retlige bemærkninger

I henhold til procesreglementets artikel 111 kan Retten, når sagen er åbenbart ugrundet, træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling. I den foreliggende sag fandt Retten, at sagen var tilstrækkeligt oplyst gennem dokumenterne i sagen. Det var derfor ufornødent at indlede mundtlig forhandling (præmis 9 og 10).

Artikel 10, stk. 1, i bilag VII til vedtægten bestemmer, at den tjenestemand, der godtgør, at han er nødt til at skifte bopæl for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtægten, er berettiget til dagpenge i en periode, der fastsættes således:

»a) for tjenestemænd, der ikke har ret til husstandstillæg: til 120 dage

b) for tjenestemænd, der har ret til husstandstillæg: til 180 dage eller — hvis den pågældende tjenestemand er ansat på prøve — til en måned efter prøvetidens udløb«.

Sagen drejede sig kun om, hvorvidt sagsøgeren — blot fordi han var tjenestemand på prøve — var berettiget til dagpenge til en måned efter prøvetidens udløb, selv om han ikke havde ret til husstandstillæg (præmis 38).

Det fremgår af artikel 10 i bilag VII til vedtægten, at den periode, i hvilken der ydes dagpenge, udelukkende afhænger af, om den pågældende har ret til husstandstillæg. Hvis dette ikke er tilfældet, finder den anfægtede bestemmelses litra a) anvendelse, og perioden er i så fald 120 dage. Kun hvis den pågældende har ret til husstandstillæg, finder den omtvistede bestemmelses litra b) anvendelse, hvor der sondres mellem personer, der har status som tjenestemænd på prøve, og personer, der ikke har. De sidstnævnte har ret til dagpenge i 180 dage, mens de førstnævnte har ret til at få udbetalt dagpenge til en måned efter prøvetidens udløb (præmis 39).

Denne fortolkning er i overensstemmelse med formået med artikel 10 i bilag VII til vedtægten. Formålet med dagpengene er bl.a. at godtgøre de omkostninger og ulemper, der skyldes den usikre stilling, som en tjenestemand på prøve befinder sig i, når han er nødt til at tage bopæl på tjenestestedet samtidig med, at han midlertidigt beholder sin tidligere bopæl.

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589, præmis 9; Retten, 12. december 1996, sag T-137/95, Mozzaglia mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1657, præmis 46.

Selv om såvel de tjenestemænd på prøve, der ikke har ret til husstandstillæg, som dem, der har ret hertil, befinder sig i en usikker stilling, som varer ved, indtil de fastansættes, er det ikke desto mindre meget vanskeligere og mere risikabelt for en tjenestemand på prøve, der har en husstand i vedtægtens forstand, at flytte hele sin husstand til tjenestestedet, end det er for den tjenestemand på prøve, som ikke har nogen husstand i vedtægtens forstand, at flytte. Da det er forbundet med færre vanskeligheder for den sidstnævnte tjenestemand at skifte bopæl, har ophavsmændene til vedtægten ikke fundet, at han er nødt til midlertidigt at beholde sin tidligere bopæl i hele prøvetiden (præmis 42).

Den omtvistede bestemmelses ordlyd er ikke uforenelig med princippet om forbud mod forskelsbehandling i betragtning af forskellen mellem den situation, de tjenestemænd på prøve, der har ret til husstandstillæg, befinder sig i, og den situation, de tjenestemænd på prøve, der ikke har en sådan ret, befinder sig i (præmis 44).

Regionsudvalget matte derfor frifindes, da sagen var åbenbart ugrundet.

Konklusion:

Den Europæiske Unions Regionsudvalg frifindes, da sagen er åbenbart ugrundet.