7.

Uden at det er nødvendigt at foretage en streng hierakisk indplacering af disse bestemmelser i forhold til hinanden kan man konstatere, at de alle er en del af Traktatens Tredje del, som omhandler »Fællesskabets politik«. Tredje dels Afsnit I indeholder »De fælles regler«, dvs. de overordnede retningslinier. Artikel 104 er indeholdt i Afsnit II, der angår »Den økonomiske politik«. Bestemmelserne i dette afsnit kan derfor kun fortolkes i lyset af de førnævnte overordnede principper. Selv om artikel 104 knæsætter en ret for medlemsstaterne, idet det hedder, at »hver medlemsstat fører en sådan økonomisk politik, som er nødvendig for at sikre ligevægten på dens globale betalingsbalance og for at opretholde tilliden til dens valuta, idet den samtidig påser, at der silures en høj beskæftigelsesgrad og et stabilt prisniveau«, må man ikke glemme, at der straks efter følger nogle bestemmelser, som forpligter medlemsstaterne til at samordne deres økonomiske politik og til i denne forbindelse at opretholde et samarbejde, ved hvis gennemførelse Kommissionen og Rådet er tillagt beføjelser til at rette henstillinger (artikel 105). Når i øvrigt henses til, at artikel 104 er indeholdt i Kapitel 2, »Betalingsbalancen«, kan bestemmelsen ikke tillægges en sådan rækkevidde, som sagsøgeren forfægter, således at Kommissionen i denne sag med henblik på anvendelsen af artikel 92, stk. 3, skulle savne enhver kompetence i henseende til spørgsmålet om fastlæggelsen af de indikatorer og grænseværdier, der anvendes ved afgrænsningen af de områder, som er berettiget til støtte. Denne fortolkning er da også den, som Domstolen har lagt til grund, blandt andet i dommen i sag 95/81 ( 11 ), hvori den udtalte følgende om artikel 104: »[Rækkevidden af denne bestemmelse] skal vurderes ud fra systemet i hele kapitlet om betalingsbalancen. I dette kapitel angiver artikel 104 alene de almindelige formål, som medlemsstaterne skal forfølge i deres økonomiske politik som medlemmer af Fællesskabet. Artiklen kan således ikke påberåbes som hjemmel for at fravige Traktatens øvrige bestemmelser.« Sammenhængen mellem de forskellige bestemmelser i Traktaten, der er relevante for nærværende sag, anskueliggør, hvilken afgørende betydning princippet om fri konkurrence har i forbindelse med Fællesskabets politik. Dette er grundlaget for det forbud, som rammer såvel aftaler mellem virksomheder som statsstøtte, for så vidt der herved sker en påvirkning af samhandelen inden for Fællesskabet eller en konkurrencefordrejning. Med hensyn til disse forbud gælder der dog nogle forbehold. Hvad angår virksomheder, er undtagelsesbestemmelserne i artikel 85, stk. 3, underlagt visse betingelser og kan kun finde anvendelse inden for visse grænser, hvis væsentligste formål er at sikre, at der opretholdes en ikke ubetydelig grad af konkurrence. Hvad angår regionalstøtte, hjemler artikel 92, stk. 3, litra a) og c), to undtagelser fra grundsætningen om fri konkurrence, hvis indhold er bestemt af princippet om, at der skal herske en solidaritet inden for Fællesskabet — som tager hensyn til behovet for solidaritet på nationalt plan — hvilket også er et grundlæggende princip i Traktaten, således som det fremgår af det tidligere citerede uddrag af dens præambel. Problemet er her den nødvendige afvejning mellem hensynet til den fri konkurrence på den ene side og behovet for solidaritet på den anden. Den vægt, der må tillægges sidstnævnte hensyn, afhænger af forholdene, idet det i højere grad spiller ind, således at hensynet til den fri konkurrence må vige, i de i litra a) omhandlede krisesituationer end i de tilfælde, der er nævnt i litra c) vedrørende støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner. Princippet om solidaritet på økonomisk plan må imidlertid finde anvendelse på en rimelig måde over for samtlige medlemsstater. Fastlæggelsen af de nærmere kriterier for anvendelsen af princippet på grundlag af bestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a) og c), må derfor overlades til et skøn hos Fællesskabet selv, dvs. her Kommissionen. Enhver tanke om udjævning i den tidligere nævnte forstand kan ikke forenes hermed. En statsstøtte, der har til formål at fremme udviklingen i et område, hvori der for eksempel hersker en alvorlig underbeskæftigelse [artikel 92, stk. 3, litra a)], kan efter min opfattelse ikke anses for uforenelig med Fællesmarkedet allerede af den grund, at der er tale om et område i en medlemsstat, der som helhed må betragtes som højt udviklet. Der må foreligge andre grunde, som kan have sammenhæng med forholdene i det pågældende område bedømt på grundlag af bestemte indikatorer eller grænseværdier, som er fastlagt, i givet fald på differentieret måde, på fællesskabsplan. Hvad angår artikel 92, stk. 3, litra c), viser den anfægtede beslutning blandt andet ved eksemplet med arbejdsformidlingsdistriktet Aachen, at der kan ydes støtte med hjemmel i denne bestemmelse, selv i områder i medlemsstater, der har et højt udviklingsniveau. Når dette er sagt, må jeg imidlertid tilføje, at der intet grundlag er for det af sagsøgeren anførte, hvorefter de principper, der fremgår af Domstolens dom i Philip Morrissagen, ikke finder anvendelse på regionalstøtte. I denne dom udtalte Domstolen utvetydigt: 1) generelt om artikel 92, stk. 3, at denne bestemmelse »i modsætning til... artikel 92, stk. 2, [overlader] Kommissionen et skøn, idet støtten i de nævnte tilfælde ’kan’ betragtes som forenelig med Fællesmarkedet« (præmis 17); 2) at »Kommissionen har fået tillagt et skøn, hvis udøvelse indebærer økonomiske og sociale vurderinger, som må foretages i en fællesskabssammenhæng« (præmis 24); 3) og at »for så vidt angår artikel 92, stk. 3, litra c), ... [skal] den omhandlede støttes forenelighed med Traktaten... bedømmes i fællesskabssammenhæng og ikke blot i forbindelse med en enkelt medlemsstat« (præmis 26).