a)

Kommissionen har gjort gældende, at kravet om, at den ledende assurandør skal have koncession og dermed være etableret i Irland (jfr. artikel 4, stk. 1, i 1983-bekendt-gørelsen), eller i givet fald underrette industriministeren og opnå hans tilladelse (jfr bekendtgørelsens artikel 4, stk. 2), udgør en ulovlig begrænsning over for den fri udveksling af tjenesteydelser, som strider mod traktatens artikler 59 og 60 og savner hjemmel i direktiv 78/473. Hvad angår det af den irske regering anførte, der er baseret på en fortolkning af direktiv 78/473, henviser Kommissionen navnlig til det ovenfor anførte om direktivets tilblivelseshistorie. Direktivets ordlyd tager ikke stilling til det omtvistede spørgsmål i sagen, og dette kan kun afgøres på grundlag af en fortolkning af de trinhøjere bestemmelser i artiklerne 59 og 60. Kommissionen anfører, at den omhandlede form for forsikringsvirksomhed har karakter af tjenesteydelser, der præsteres hen over grænserne, og at der kan opstilles tre typetilfælde: — forsikringsgiveren begiver sig fysisk til det land, hvor risikoen består (typetilfælde 1); — forsikringstageren begiver sig til forsikringsgiverens forretningssted i en anden medlemsstat og indgår den pågældende forsikringsaftale dér (typetilfælde 2); — ingen af parterne bevæger sig fra én medlemsstat til en anden, og forsikringsaftalen indgås ved hjælp af et moderne kommunikationsmiddel (typetilfælde 3). Kommissionen gør gældende, at ethvert krav til den ledende assurandør om, at han skal være etableret i Irland eller i hvert fald indhente den kompetente irske ministers tilladelse, reelt ophæver princippet om den fri udveksling af tjenesteydelser, for så vidt angår alle de tre nævnte former for præstering af sådanne. Med hensyn til tjenesteydelser, der er omfattet af typetilfældene 2 og 3, må det antages, at Irland ved kravet om etablering søger at kontrollere, ikke alene virksomhed, der udøves af forsikringsgivere, som fysisk begiver sig til Irland med henblik på at indgå forsikringsaftaler, men også virksomhed, der udøves af forsikringsgivere, som aldrig forlader det sted, hvor de er etableret. Medlemsstaterne er imidlertid ikke beføjet til at opretholde bestemmelser om, hvilke former for præstering af tjenesteydelser de vil tillade, og hvilke de i realiteten vil forbyde, idet noget sådant strider mod det i traktaten hjemlede princip om den fri udveksling af tjenesteydelser. Hvad angår de domme, hvori Domstolen har fastslået, at der kan indføres restriktioner for den fri udveksling af tjenesteydelser, anfører Kommissionen, at der navnlig har været tale om præstering af tjenesteydelser som omhandlet i typetilfælde 1. Det foreliggende problem rækker imidlertid langt videre, idet den ledende assurandørs præstering af tjenesteydelser i forbindelse med coassurancevirksomhed — şom består i at påtage sig den pågældende risiko eller at dække eller tilbyde at dække den — ikke forudsætter, at tjenesteyderen overskrider nogen landegrænser. Ingen af de undtagelser, som Domstolen har anerkendt på grundlag af artikel 60, stk. 3, vil kunne finde anvendelse i forbindelse med præstering af tjenesteydelser som omhandlet i de to andre typetilfælde. Kommissionen erkender, at medlemsstaterne i et vist omfang er beføjet til ud fra almene hensyn at føre et tilsyn med coassurancevirksomhed. Et sådant tilsyn må imidlertid ikke under nogen omstændigheder medføre, at den ledende assurandør fratages retten til at udøve en sådan virksomhed i medfør af princippet om den fri udveksling af tjenesteydelser. For så vidt tilsynet medfører restriktioner, er det en betingelse, at det også er afgørende nødvendigt. Kommissionen kan ikke anerkende, at kravet om etablering eller — for så vidt angår de omhandlede transportforsikringer — kravet om, at der skal foreligge en tilladelse fra ministeren, er objektivt nødvendigt for at beskytte de forsikrede og tredjemand. I sagens natur angår coassurancevirksomhed normalt større risici, først og fremmest industrielle og handelsmæssige risici og transportrisici, hvorfor der ikke består en sådan grundlæggende ulighed mellem forsikringsgiveren og forsikringstageren, at denne sidste har behov for en særlig beskyttelse. Hertil kommer, at forsikringsvirksomhed har været genstand for et indgående tilsyn i alle medlemsstaterne, også før det første samordningsdirektiv. Forsikringsselskaber, der er etableret i medlemsstaterne, er derfor under alle omstændigheder selskaber, der er bemyndiget til at udøve forsikringsvirksomhed i deres hjemlande. Hvorom alting er, må det i hvert fald lægges til grund, at forsikringstagernes og tredjemands økonomiske interesser siden udstedelsen af det første direktiv har været og er tilstrækkeligt beskyttet, når henses til rækkevidden af de bestående fællesskabsretlige harmoniseringsbestemmelser. Det må anses for utvivlsomt, at den overordnede kompetence til at føre tilsyn og udøve en kontrol med hensyn til de økonomiske aspekter ved forsikringsselskabernes virksomhed henhører under etableringsstaten. Det følger heraf, at gennemførelsen af direktivet i national ret indebærer, at ethvert forsikringsselskab, der er etableret i en medlemsstat, allerede må antages at opfylde de betingelser, der udspringer af almene hensyn. Den medlemsstat, hvori der præsteres tjenesteydelser i form af forsikringsvirksomhed, kan og er forpligtet til at henholde sig til, hvad der fremgår af tilsynet i etableringsstaten, der i henhold til direktivet har ansvaret herfor. Hvad angår de forhold i forbindelse med tilsynet, der ikke er omfattet af det første direktiv, er medlemsstaterne ikke beføjet til at indføre foranstaltninger, som begrænser retten til fri udveksling af tjenesteydelser ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål. Endelig gør Kommissionen gældende, at forsikringsvirksomhed som erhvervssektor ikke nødvendigvis er »problematisk«. Det er rigtigt, at denne sektor spiller en betydelig rolle i forbindelse med det økonomiske liv i udviklede lande, men denne omstændighed er i sig selv ikke nok til, at forsikringsvirksomhed er omfattet af den udvidelse af undtagelserne til princippet i traktatens artikel 59, som fremgår af Domstolens praksis.