Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – principper – retssikkerhed – fællesskabsbestemmelser – krav om klarhed og nøjagtighed – grænser

2. Institutionernes retsakter – bestemmelsernes rangfølge – en forordnings forrang frem for retningslinjer og rammebestemmelser, som hverken har hjemmel i traktaten eller i en retsakt udstedt med hjemmel i traktaten

(Art. 249 EF)

3. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – forordning nr. 70/2001 om statsstøtte til små og mellemstore virksomheder – forordning nr. 2204/2002 om statsstøtte til beskæftigelse – selvstændige forordninger, som forfølger forskellige formål

(Kommissionens forordning nr. 70/2001, art. 3, stk. 2, og nr. 2204/2002, art. 3, stk. 1)

4. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – forordning nr. 2204/2002 om statsstøtte til beskæftigelse – undtagelser fastsat ved forordningens artikel 4, 5 og 6 – særskilte og uafhængige betingelser for forenelighed

(Kommissionens forordning nr. 2204/2002, art. 4, 5 og 6)

5. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – den bemyndigelse, der er givet Kommissionen ved forordning nr. 994/98 – rækkevidde – bemyndigelse, som ikke er begrænset til en ren og skær kodificering af hidtidig praksis

(Rådets forordning nr. 994/98, art. 1)

6. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – den bemyndigelse, der er givet Kommissionen ved forordning nr. 994/98 – bemyndigelsen omfatter ikke en beføjelse til at give en definition af begrebet statsstøtte

(Rådets forordning nr. 994/98)

7. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – forordning nr. 2204/2002 om statsstøtte til beskæftigelse – opstilling af en udtømmende liste over kategorier af dårligt stillede arbejdstagere, som kan modtage støtte på grundlag af den omhandlede forordning – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet – foreligger ikke

[Rådets forordning nr. 2204/2002, art. 2, litra f), og art. 5]

8. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – fastsættelse af betingelserne for forenelighed – Kommissionens skønsbeføjelse – domstolskontrol – grænser

(Rådets forordning nr. 994/98)

9. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støttekategorier fastsat ved forordning, som kan være forenelige med fællesmarkedet – forordning nr. 2204/2002 om statsstøtte til beskæftigelse – fastsættelse af betingelser for forenelighed, som er strengere end dem, der var gældende i Kommissionens tidligere praksis – tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 2204/2002)

10. Institutionernes retsakter – valg af hjemmel – kriterier – fællesskabsretsakt, som har et dobbelt formål eller består af to led – henvisning til det principale eller fremherskende formål eller led – vedtagelse af forordning nr. 2204/2002 med hjemmel i forordning nr. 994/98, som bemyndiger Kommissionen til at vedtage forordninger, som erklærer visse kategorier af statsstøtte forenelig med fællesmarkedet – gyldig selv efter indførelsen ved Amsterdam-traktaten af artikel 137 EF

(EF-traktaten, art. 94 (nu art. 89 EF); Rådets forordning nr. 994/98)

Sammendrag

1. Retssikkerhedsprincippet er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som kræver, at en ordning er klar og utvetydig, for at borgerne ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter.

Når en retsregel giver anledning til en vis usikkerhed med hensyn til dens betydning og rækkevidde, skal det inden for rammerne af en sag, hvor en medlemsstat i det væsentlige bygger sine klagepunkter vedrørende en forordnings lovlighed på hypotetiske situationer, imidlertid blot undersøges, om den omhandlede retsakt er så tvetydig, at den er til hinder for, at medlemsstaten med tilstrækkelig sikkerhed kan rydde en eventuel tvivl vedrørende rækkevidden eller betydningen af den anfægtede retsakt af vejen.

(jf. præmis 30 og 31)

2. Retningslinjerne og de multisektorale rammebestemmelser, som Kommissionen har vedtaget på statsstøtteområdet, har hverken hjemmel i traktaten eller i en retsakt udstedt med hjemmel i traktaten, hvorfor det i tilfælde af overlapning med bestemmelser i en forordning vedtaget på samme område er bestemmelserne i forordningen, som i henhold til artikel 249 EF er bindende og almengyldige, der har forrang.

(jf. præmis 33)

3. Forordning nr. 70/2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder og forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse er selvstændige i forhold til hinanden og forfølger forskellige formål. Der er således hverken fuldstændigt sammenfald mellem de betingelser, som de indeholder, eller mellem deres anvendelsesområder. Herefter er det henset til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2204/2002 og artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 70/2001 klart, at en støtteordning er forenelig med det fælles marked og undtaget fra anmeldelsesforpligtelsen, når den falder inden for anvendelsesområdet for og opfylder alle betingelser i forordning nr. 2204/2002, eller falder inden for anvendelsesområdet for og opfylder alle betingelser i forordning nr. 70/2001.

(jf. præmis 36)

4. Det fremgår af den generelle opbygning af og formålet med forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse, at de undtagelser, der fremgår af artikel 4 om støtte til jobskabelse, artikel 5 om støtte til ansættelse af dårligt stillede eller handicappede arbejdstagere og artikel 6 om fast støtte til beskæftigelse af handicappede arbejdstagere, har forskellige formål, og at de betingelser for forenelighed, der er fastsat heri, principielt er uafhængige af hinanden. Når en støtte således opfylder betingelserne i en af bestemmelserne, er den forenelig med fællesmarkedet, uafhængigt af, at den også kunne have opfyldt betingelserne i en anden af bestemmelserne.

(jf. præmis 46)

5. Der er ikke noget i ordlyden af artikel 1 i forordning nr. 994/98 om anvendelse af artikel 92 og 93 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte, som giver grundlag for at antage, at Kommissionen er forpligtet til at fastsætte kriterier for støttes forenelighed med fællesmarkedet, der er fuldstændig sammenfaldende med dens tidligere praksis, uden at disse kan ændres. Det anføres i bestemmelsen blot generelt, at gruppefritagelsesforordninger vedrørende støtte til beskæftigelse skal indeholde angivelse af lofter for støtten og betingelser for kumulering af støtte, uden at der dog er fastsat bestemmelser om det konkrete indhold af disse kriterier. Den bemyndigelse til at udstede forordninger, som Rådet har givet, kan ikke fortolkes som en opfordring til Kommissionen om at begrænse sig til en ren og skær kodificering af dens tidligere praksis og ikke anvende sin erfaring på statsstøtteområdet til at fastsætte nye kriterier, der endog kan være strengere end de tidligere.

(jf. præmis 52 og 53)

6. Rådet har ved forordning nr. 994/98 om anvendelse af artikel 92 og 93 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte tillagt Kommissionen en beføjelse til at fastslå, at visse kategorier af støtte er forenelige med det fælles marked og derfor ikke er underlagt en anmeldelsesforpligtelse. I henhold til artikel 87 EF har Rådet således alene givet Kommissionen beføjelse til at anvende bestemmelsens stk. 3, som opstiller undtagelser fra det princip om statsstøttes uforenelighed, som følger af artiklens stk. 1. Rådet har derimod ikke givet Kommissionen beføjelse til at fortolke artikel 87, stk. 1, EF, som definerer begrebet statsstøtte. Kommissionen havde således ikke på tidspunktet for vedtagelsen af forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse beføjelse til at give en bindende og generel definition af begrebet statsstøtte. Den har således handlet inden for rammerne af sin kompetence og har derfor ikke tilsidesat de generelle principper om retssikkerhed, subsidiaritet og proportionalitet.

(jf. præmis 58)

7. En fællesskabsretsakts tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet forudsætter, at den pålægger retssubjekterne en forpligtelse, som går ud over grænserne for, hvad der er tilstrækkeligt og nødvendigt for at nå det formål, der forfølges med retsakten.

Forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse pålægger ikke nogen nye forpligtelser med hensyn til de foranstaltninger til fordel for arbejdstagere, som ikke er omfattet af forordningens definition på dårligt stillede arbejdstagere. Da der ikke er henvist til disse foranstaltninger, opretholder forordningen dermed for disse den anmeldelsesforpligtelse, som følger af artikel 88, stk. 3, EF. Kommissionen har således ikke tilsidesat proportionalitetsprincippet ved i artikel 2, litra f), at opstille en udtømmende liste over kategorier af dårligt stillede arbejdstagere, som kan modtage støtte på grundlag af artikel 5.

(jf. præmis 61 og 62)

8. Kommissionen har vedrørende statsstøtte et vidt skøn, bl.a. hvad angår de økonomiske og sociale faktorer, der kommer i betragtning på fællesskabsplan. Dette gælder bl.a., når Kommissionen ønsker at forene formålet om at sikre en ufordrejet konkurrence på fællesmarkedet med andre fællesskabsretlige formål, herunder f.eks. beskæftigelsesfremme.

Når Kommissionen har en sådan væsentlig skønsmargin, kan Domstolen ved domstolskontrollen med udøvelsen af et sådant skøn ikke sætte sit skøn i stedet for den kompetente myndigheds, men må begrænse sig til at undersøge, om myndighedens afgørelse er behæftet med en åbenbar vildfarelse eller med magtfordrejning, eller om den pågældende myndighed klart har overskredet grænserne for sit skøn.

(jf. præmis 67 og 68)

9. Princippet om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet.

Forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse indebærer en forskelsbehandling af støtte tildelt inden for rammerne af ordninger, som Kommissionen havde erklæret forenelige med fællesmarkedet før forordningens ikrafttræden, og støtte tildelt på baggrund af ordninger, der er gennemført i overensstemmelse med de nye betingelser for forenelighed med fællesmarkedet, som er fastsat i den pågældende forordning, og som i visse henseender er strengere end dem, der var gældende i Kommissionens tidligere praksis. En sådan behandling er imidlertid objektivt begrundet. Dels bør Kommissionen ikke fratages muligheden for at fastsætte strengere betingelser for forenelighed, hvis udviklingen af fællesmarkedet og formålet om en ufordrejet konkurrence tilsiger det. Dels kan Kommissionen ikke ensidigt bringe eksisterende støtteordninger i overensstemmelse med de nye betingelser for forenelighed i forordning nr. 2204/2002, i strid med proceduren i artikel 88, stk. 1 og 2, EF. En sådan fremgangsmåde ville reelt tillægge forordningen tilbagevirkende kraft. Den ville således være i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning for de berørte.

(jf. præmis 71-73)

10. Valget af hjemmel for en retsakt skal efter kompetencefordelingen i Fællesskabet ske på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol. Disse forhold omfatter navnlig retsaktens formål og indhold. Hvis en gennemgang af en fællesskabsretsakt viser, at den har et dobbelt formål, eller at den består af to led, og det ene af disse kan bestemmes som principalt eller fremherskende, mens det andet kun er sekundært, skal retsakten have en enkelt hjemmel, nemlig den, der kræves af det principale eller fremherskende formål eller led.

Selv om forordning nr. 994/98 om anvendelse af artikel 92 og 93 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte og forordning nr. 2204/2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse har en beskæftigelsesfremmende virkning, har de primært til formål at fastsætte, hvilke støtteordninger der er forenelige med fællesmarkedet, og give dem dispensation fra anmeldelsesforpligtelsen. De gennemfører således bl.a. artikel 87, stk. 3, EF, som bestemmer, at visse støtteordninger, som forfølger formål af almen interesse, kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet, for så vidt som deres formål berettiger konkurrencefordrejningen.

Herefter kunne Rådet gyldigt vedtage forordning nr. 994/98 på grundlag af EF-traktatens artikel 94 (nu artikel 89 EF), og denne forordning kunne udgøre en hjemmel for forordning nr. 2204/2002, selv efter indførelsen ved Amsterdam-traktaten af artikel 137, stk. 3, EF, som giver Rådet bemyndigelse til at vedtage foranstaltninger vedrørende finansielle bidrag til beskæftigelsesfremme.

(jf. præmis 78-81)