ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En tyrkisk statsborger, der kun har arbejdet et meget begrænset antal arbejdstimer for en arbejdsgiver og efter dennes anvisninger mod et vederlag, som kun delvist dækker livets ophold for vedkommende, er arbejdstager som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80, forudsat at den omhandlede beskæftigelse er af reel og faktisk karakter. Det tilkommer den nationale ret at foretage den nødvendige efterprøvelse af de faktiske omstændigheder med henblik på at vurdere, om dette er tilfældet i den sag, som er blevet indbragt for den.

Enhver person, der udøver en reel og faktisk beskæftigelse, bortset fra beskæftigelse af så ringe omfang, at den fremtræder som et rent marginalt supplement, skal således anses for »arbejdstager«. Kendetegnet ved et arbejdsforhold er, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger.

Selv om den omstændighed, at den pågældende som led i arbejdsforholdet kun har arbejdet ganske få timer, kan være et holdepunkt for, at den udøvede beskæftigelse kun er et rent marginalt supplement, forholder det sig ikke desto mindre således, at uafhængigt af den begrænsede størrelse af et vederlag udbetalt i forbindelse med en beskæftigelse, og uafhængigt af den begrænsede arbejdstid i forbindelse med beskæftigelsen, kan det ikke udelukkes, at denne beskæftigelse efter en samlet bedømmelse af det omhandlede arbejdsforhold af de nationale myndigheder anses for at være af reel og faktisk karakter, hvilket indebærer, at vedkommende skal anses for »arbejdstager«.

En samlet bedømmelse af den pågældende persons arbejdsforhold indebærer, at der tages hensyn ikke blot til arbejdstidens omfang og vederlagets størrelse, men også til retten til betalt ferie, til løn under sygdom, til, at ansættelsesaftalen er omfattet af en kollektiv overenskomst, samt til varigheden af aftaleforholdet med den samme virksomhed. Sidstnævnte elementer kan udgøre en indikation for, at beskæftigelsen er af reel og faktisk karakter.

(jf. præmis 19, 26-28 og 33 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde – formodninger – ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 28)

2. Miljø – affald – direktiv 2006/12 – medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at affald nyttiggøres eller bortskaffes – forpligtelse til at nå et bestemt resultat – medlemsstaternes skøn med hensyn til de foranstaltninger, der skal vedtages – grænser (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12, art. 4) (jf. præmis 35-39 og 44)

3. Miljø – affald – direktiv 2006/12 – medlemsstaternes forpligtelse over for indehavere af affald – begrebet indehaver af affald – indehavere af ikke godkendte deponeringsanlæg – omfattet (art. 174, stk. 2, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12, art. 8) (jf. præmis 46-51og 53-55)

4. Tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af grundvandet – direktiv 80/68 – anvendelsesområde – handlinger, der fører til indirekte udledninger af stoffer nævnt i liste II til direktivet – omfattet (art. 174, stk. 2, EF; Rådets direktiv 80/68, art. 3 og 5) (jf. præmis 64-66)

5. Tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af grundvandet – direktiv 80/68 – medlemsstaternes forpligtelse til at begrænse tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste II til direktivet – forpligtelse til at underkaste enhver direkte udledning af disse stoffer en forudgående undersøgelse – nedgravning af affald uden tekniske forholdsregler, som gør det muligt at undgå forurening af grundvandet – undladelse [Rådets direktiv 80/68, art. 3, litra b), og art. 5] (jf. præmis 74-78)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 4 og 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12/EF af 5. april 2006 om affald (EUT L 114, s. 9), der kodificerede direktiv 75/442/EØF om affald, og artikel 3 og 5 i Rådets direktiv 80/68/EØF af 17. december 1979 om beskyttelse af grundvandet mod forurening forårsaget af visse farlige stoffer (EFT L 20, s. 43) – deponering af affald i nedlagte stenbrud – stenbruddene »dos Limas, dos Linos og dos Barreiras« (Lourosa) – manglende tilsyn.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4 og 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12/EF om affald, der kodificerede Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, og artikel 3, litra b), og artikel 5 i Rådets direktiv 80/68/EØF af 17. december 1979 om beskyttelse af grundvandet mod forurening forårsaget af visse farlige stoffer, idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger i forbindelse med håndteringen af affald, der er deponeret ulovligt i de gamle stenbrud i Limas og Linos i Lourosa Kommune.

2) I øvrigt frifindes Den Portugisiske Republik.

3) Den Portugisiske Republik betaler, ud over sine egne omkostninger, to tredjedele af Europa-Kommissionens omkostninger. Kommissionen bærer en tredjedel af sine egne omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF; Rådets direktiv 85/337, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35, art. 10a) (jf. præmis 12-15)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 10a, stk. 1-3, i Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40), som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF (EFT L 73, s. 5) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF (EUT L 156, s. 17) – national lovgivning, der begrænser offentlighedens deltagelse i beslutningstagning på miljøområdet.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 10a, stk. 1-3.

2) Den Tjekkiske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse af levering af organer, blod og mælk fra mennesker

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra d)]

Sammendrag

Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra d), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som fritager »levering af organer, blod og mælk fra mennesker« for merværdiafgift, skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på virksomhed bestående i transport af organer og prøver fra mennesker, som udøves selvstændigt på vegne af hospitaler og laboratorier.

Selv om nævnte virksomhed således udelukkende består i, at transportøren fysisk flytter de omhandlede produkter fra et sted til et andet på vegne af forskellige hospitaler og laboratorier, kan en sådan virksomhed ikke være beslægtet med en »levering af et gode« som omhandlet i sjette direktivs artikel 5, stk. 1, eftersom den ikke bemyndiger en anden person til som ejer at råde over de omhandlede produkter.

(jf. præmis 25 og 29 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – konsumption af varemærkeretten – betingelse – indehaverens udtrykkelige eller stiltiende samtykke til markedsføring i Fællesskabet eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – mellemmands markedsføring af varer i strid med en klausul i en distributionskontrakt

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 13, stk. 1; Rådets direktiv 89/104, art. 7, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker og artikel 7, stk. 1, i direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at konsumption af de rettigheder, som et varemærke giver, kun sker, såfremt det efter en bedømmelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, kan konkluderes, at varemærkeindehaveren har givet et udtrykkeligt eller stiltiende samtykke til markedsføring inden for henholdsvis Fællesskabet eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af de varer, i relation til hvilke en sådan konsumption gøres gældende.

For så vidt som der sker udlevering af »parfumetestere« til mellemmænd, som varemærkeindehaveren har indgået bindende kontrakter med, således at disses kunder har mulighed for at prøve varens indhold, uden at der sker overdragelse af ejendomsretten og under forbud mod salg, hvor varemærkeindehaveren til enhver tid kan tilbagekalde varen, og hvor varens præsentation adskiller sig tydeligt fra præsentationen af de parfumeflakoner, som varemærkeindehaveren sædvanligvis stiller til rådighed for de pågældende mellemmænd, udelukker den omstændighed, at disse testere er parfumeflakoner, som er påført angivelserne »demonstration« og »ikke til salg«, i mangel af oplysninger, som bevisligt peger i en anden retning, hvilken vurdering det påhviler den nationale retsinstans at foretage, den konklusion, at varemærkeindehaveren anses for at have givet stiltiende samtykke til varernes markedsføring.

(jf. præmis 47 og 48 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – anvendelse af national ret – betingelser og grænser

(Art. 88 EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3)

Sammendrag

Artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel [88] skal fortolkes således, at den under omstændigheder, hvor de beløb, som svarer til den pågældende støtte, allerede er blevet tilbagebetalt, ikke er til hinder for en national domstols annullation på grund af en formel mangel af betalingsopkrævninger, der er udstedt med henblik på at tilbagesøge den ulovlige statsstøtte, når muligheden for berigtigelse af denne formelle mangel er sikret af national lovgivning. Denne bestemmelse er derimod til hinder for, at disse beløb – selv midlertidigt – på ny bliver udbetalt til modtageren af denne støtte.

Artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 afspejler således kravene ifølge effektivitetsprincippet, hvorefter en medlemsstat, som i henhold til en kommissionsbeslutning er forpligtet til at tilbagesøge ulovlig støtte, frit kan vælge de midler, hvormed den vil opfylde denne forpligtelse, forudsat at de valgte foranstaltninger ikke er til skade for EU-rettens rækkevidde og effektivitet.

Den af den nationale ret foretagne kontrol af den formelle lovlighed af en betalingsopkrævning, som er udstedt med henblik på tilbagesøgning af en ulovlig statsstøtte, og den eventuelle annullation af denne opkrævning med den begrundelse, at de krav, som følger af national ret, ikke er blevet overholdt, må anses blot som et udtryk for princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der udgør et almindeligt EU-retligt princip. En sådan annullation – til fordel for den støttemodtager, som har fået medhold i en sag – kan imidlertid i princippet medføre retten til på grundlag af national lovgivning at kræve, at de beløb, der svarer til den allerede tilbagebetalte støtte, på ny udbetales. Den nationale ret skal råde over de nødvendige midler til at undgå, at annullation af en tilbagesøgningsopkrævning automatisk medfører øjeblikkelig tilbagebetaling af det beløb, som den betalingspligtige indbetalte for at efterkomme denne opkrævning. Den kompetente myndighed er således i stand til at berigtige den formelle mangel, som nævnte opkrævning er behæftet med, uden at være forpligtet til – selv midlertidigt – at tilbagebetale støttemodtageren de beløb, som denne har tilbagebetalt til opfyldelse af nævnte opkrævning.

(jf. præmis 20, 21, 25-27 og 33 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – udvidelse af kompetence – sagsøgte giver møde uden at bestride kompetencen for den ret, for hvilken sagen er indbragt

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 24)

2. Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser – begrundelse for afslag – tilsidesættelse af de specielle kompetenceregler i forordningens artikel 35 – anvendelsesområde

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 24 og 35)

Sammendrag

1. Artikel 24 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den ret, for hvilken sagen er indbragt, uden at de specielle kompetenceregler i forsikringssager, der er indeholdt i forordningens kapitel II, afdeling 3, er overholdt, skal erklære sig kompetent, når sagsøgte giver møde og ikke rejser nogen indsigelse om, at retten er inkompetent, idet et sådant fremmøde udgør en stiltiende udvidelse af kompetencen.

Forordningens artikel 24, andet punktum, afgrænser således anvendelsesområdet for den generelle regel og skal derfor, idet den fastsætter undtagelserne til den generelle regel om en stiltiende udvidelse af kompetencen, fortolkes indskrænkende. Det følger heraf, at artikel 24, andet punktum, ikke kan udstrækkes til at tillade udelukkelse af anvendelsen af den generelle regel i artikel 24, første punktum, for andre tvister end dem, som den udtrykkeligt henviser til, dvs. dem, som henhører under bestemmelserne om enekompetence.

(jf. præmis 22-24, 26 og 33 samt domskonkl.)

2. Artikel 35 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, hvoraf følger, at en årsag til manglende anerkendelse kan være en tilsidesættelse af de specielle kompetenceregler, vedrører manglende anerkendelse af afgørelser afsagt af en ret, som savner kompetence, og for hvilken sagen ikke er blevet indbragt under overholdelse af disse regler. Den finder således ikke anvendelse, når en afgørelse afsiges af en domstol, som har kompetence. Dette er navnlig tilfældet for en ret, for hvilken sagen er indbragt, også selv om de nævnte specielle kompetenceregler ikke er blevet overholdt, og for hvilken sagsøgte giver møde, idet han ikke fremsætter nogen indsigelse om, at retten er inkompetent. En sådan ret er således kompetent på grundlag af artikel 24 i forordning nr. 44/2001. Denne forordnings artikel 35 er derfor ikke til hinder for anerkendelse af en afgørelse afsagt af denne ret.

(jf. præmis 28 og 29)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88) (jf. præmis 7-10)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 1, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299, s. 9) og af artikel 18, litra a), i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT L 307, s. 18), der er opretholdt ved artikel 27, stk. 1, i direktiv 2003/88, sammenholdt med bilag I, del B til samme direktiv – ikke-civilt personale inden for den offentlige administration.

Afgørelse

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, for så vidt angår ikke-civilt personale inden for den offentlige administration.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat – national lovgivning, der udelukker fradragsret for udgifter til undervisning ved et privat universitet i en anden medlemsstat – ulovligt – mulighed for at fradrage disse udgifter, for så vidt som de ikke overstiger de tilsvarende udgifter for lignende undervisning ved det indenlandske offentlige universitet, der er tættest beliggende ved den skattepligtiges skattemæssige hjemsted – lovligt

(Art. 49 EF)

2. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – skattelovgivning – indkomstskat – national lovgivning, der udelukker fradragsret for udgifter til undervisning ved et universitet i en anden medlemsstat – ulovligt – mulighed for at fradrage disse udgifter, for så vidt som de ikke overstiger de tilsvarende udgifter for lignende undervisning ved det indenlandske offentlige universitet, der er tættest beliggende ved den skattepligtiges skattemæssige hjemsted – lovligt

(Art. 18 EF)

Sammendrag

1. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at:

– den er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at de skattepligtige har mulighed for at fratrække udgifter til undervisning ved et universitet i denne medlemsstat i bruttoskatten, men generelt udelukker dette for så vidt angår udgifter til undervisning ved et privat universitet i en anden medlemsstat

– den ikke er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at de skattepligtige har mulighed for at fratrække udgifter til undervisning ved et privat universitet i en anden medlemsstat i bruttoskatten, for så vidt som de ikke overstiger de tilsvarende udgifter, som skal erlægges for deltagelse i lignende undervisning ved det indenlandske offentlige universitet, der er tættest beliggende ved den skattepligtiges skattemæssige hjemsted.

(jf. præmis 66 og domskonkl. 1)

2. Artikel 18 EF skal fortolkes således, at:

– den er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at de skattepligtige har mulighed for at fratrække udgifter til undervisning ved et universitet i denne medlemsstat i bruttoskatten, men generelt udelukker dette for så vidt angår udgifter til undervisning ved et universitet i en anden medlemsstat

– den ikke er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at de skattepligtige har mulighed for at fratrække udgifter til undervisning ved et universitet i en anden medlemsstat i bruttoskatten, for så vidt som de ikke overstiger de tilsvarende udgifter, som skal erlægges for deltagelse i lignende undervisning ved det indenlandske offentlige universitet, der er tættest beliggende ved den skattepligtiges skattemæssige hjemsted.

(jf. præmis 78 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Transport – luftfart – forordning nr. 2027/97– konventionen om indførelse af visse ensartede regler om international luftbefordring (Montrealkonventionen) – luftfartsselskabers ansvar for indchecket bagage – begrænsning i tilfælde af ødelæggelse, bortkomst, beskadigelse eller forsinkelse af bagage

(Rådets forordning nr. 2027/97, som ændret ved forordning nr. 889/2002, art. 3, stk. 1; Montrealkonventionen af 1999, art. 22, stk. 2)

Sammendrag

Begrebet »skade«, som ligger til grund for artikel 22, stk. 2, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, indgået i Montreal den 28. maj 1999, der begrænser luftfartsselskabernes ansvar for skade i tilfælde af bl.a. bortkomst af bagage, skal fortolkes således, at det omfatter såvel økonomisk som ikke-økonomisk skade.

De forskellige grænser for erstatning, hvortil der er henvist i konventionens kapitel III, herunder dem, der følger af dens artikel 22, stk. 2, finder anvendelse på hele den forvoldte skade, uanset om skaden er økonomisk eller ikke-økonomisk.

(jf. præmis 37 og 39 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes mulighed for at anvende en nedsat afgiftssats på levering af visse varer og tjenesteydelser

(Rådets direktiv 2006/112, art. 96 og art. 98, stk. 1 og 2, samt bilag III)

Sammendrag

En medlemsstat, der anvender en nedsat sats for merværdiafgiften på ligtransport med køretøj, der er forskellig fra den sats, der anvendes på andre ydelser, der leveres af begravelsesvirksomheder, tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 96 og artikel 98, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem.

Når en medlemsstat har besluttet at anvende muligheden ifølge artikel 98, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/112 for at anvende en nedsat sats for merværdiafgiften på en af de kategorier af ydelser, der fremgår af dette direktivs bilag III, kan medlemsstaten begrænse anvendelsen af den nedsatte sats til konkrete og specifikke aspekter af denne kategori, forudsat at princippet om afgiftsneutralitet i det fælles merværdiafgiftssystem overholdes. Denne mulighed er undergivet en dobbelt betingelse. For det første må kun konkrete og specifikke aspekter af den omhandlede kategori af ydelser adskilles med henblik på anvendelsen af den nedsatte sats, og for det andet skal princippet om afgiftsneutralitet overholdes. Disse betingelser har til formål at sikre, at medlemsstaterne kun anvender muligheden på betingelser, der sikrer en korrekt og enkel anvendelse af den valgte nedsatte sats og hindrer enhver form for svig, unddragelse og misbrug. Eftersom ligtransport med køretøj for det første er en konkret og specifik del af de tjenesteydelser, der leveres af begravelsesvirksomheder, og lignende ydelser i form af ligtransport med køretøj, der kan være i indbyrdes konkurrence med dem, der er undergivet en nedsat sats, for det andet ikke behandles forskelligt med hensyn til merværdiafgift, opfylder en lovgivning, der pålægger ligtransport med køretøj en nedsat sats for merværdiafgiften, de nødvendige betingelser i henhold til direktiv 2006/112.

(jf. præmis 28, 30, 39, 42 og 46)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Medlemsstater – forpligtelser – undladelse – begrundelse (Art. 226 EF) (jf. præmis 18)

2. Traktatbrudssøgsmål – Kommissionens søgsmålsret – skønsudøvelse (Art. 226 EF) (jf. præmis 19)

3. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 31)

4. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde (Art. 226 EF) (jf. præmis 34)

5. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag – fradrag for indgående afgift – de afgiftspligtiges forpligtelser (Rådets direktiv 2006/112, art. 73, 168 og 273) (jf. præmis 39 og domskonkl.)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 73, 168 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – international personbefordring ad vej – national lovgivning, hvorefter transportører med hjemsted i udlandet skal betale moms efter et system med et fast beløb, der udelukkende beregnes på grundlag af antallet af passagerer, der befordres på det nationale område, og hvorefter der ikke er mulighed for fradrag for afgift, pålagt på det foregående trin.

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold artikel 73, 168 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet den har opkrævet merværdiafgift ifølge de nærmere regler, der er fastsat i § 35, nr. 1) og 3)-5), i kapitel 13 i finansministeriets bekendtgørelse af 27. april 2004 vedrørende gennemførelse af visse bestemmelser i loven om afgift på varer og tjenesteydelser.

2) Republikken Polen betaler sagens omkostninger.