RETTENS DOM (Femte Afdeling)

26. maj 1998

Sag T-177/96

Mario Costacurta

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vederlag — justeringskoefficient — særlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland — tilsidesættelse af principperne om købekraftsækvivalens og ligebehandling«

Fuldstændig gengivelse pā fransk II-705

Aligående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 22. juli 1996, hvorved det blev afslået at anvende justeringskoefficienterne for Zaire over for sagsøgeren i den periode, hvor han gjorde tjeneste ved Kommissionens delegation i Zaire, og om erstatning for den skade, sagsøgeren angiveligt er blevet påført herved.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Den 26. marts 1993 tiltrådte sagsøgeren en stilling som administrativ og finansiel assistent ved Kommissionens delegation i Kinshasa (Zaire). På det tidspunkt var justeringskoefficienten for Zaire 97,49.

Ved forordning (EKSF, EF, Euratom) nr. 2403/94 af 29. september 1994 om tilpasning af justeringskoefficienterne for vederlag til tjenestemænd ansat i tredjelande (EFT L 257, s. 1) fastsatte Rådet justeringskoefficienten for Zaire til 117,66 med virkning fra den 1. januar 1993. Justeringskoefficienterne for Zaire blev herefter tilpasset flere gange, hvilket blev bekendtgjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 907 af 8. september 1995:

— 109,93 med virkning fra den 1. marts 1993

— 216,22 med virkning fra den 1. april 1993

— 243,34 med virkning fra den 1. maj 1993

— 247,13 med virkning fra den 1. juni 1993.

Efter et notat udarbejdet den 15. november 1993 af De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor (Eurostat) fremsatte Kommissionen ikke længere forslag om fastsættelse af nye justeringskoefficienter fra Zaire. I notatet udtaler Eurostat, at den statistiske værdi af de disponible oplysninger med henblik på beregning af pariteterne for Zaire forekommer tvivlsom. Ved forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 793/95 af 31. marts 1995 om fastsættelse af justeringskoefficienterne for vederlag til tjenestemænd ansat i tredjelande (EFT L 80, s. 1) fastsatte Rådet med virkning fra 1. juli 1993 justeringskoefficienterne for Zaire til 0,00 med bemærkningen »ikke disponibel«. Den oplysning blev meddelt Kommissionens personale ved Meddelelser fra Administrationen, særudgave af 31. oktober 1995.

Ved skrivelse af 19. oktober 1995 ansøgte sagsøgeren ansættelsesmyndigheden om med virkning fra januar 1996 at foretage en månedlig overførsel af et beløb i tjenestelandets valuta, »nouveau zaïre«, svarende til 40000 BEF med en justeringskoefficient på 247,13.

Ved skrivelse af 10. november 1995 krævede sagsøgeren med henvisning til artikel 12 og 13 i bilag X til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), at der tilbagevirkende blev anvendt justeringskoefficienter vedrørende et månedligt beløb på 60000 BEF for perioden marts 1993 - december 1995.

Ved skrivelse af 14. november 1995 afslog ansættelsesmyndigheden sagsøgerens ansøgning af 19. oktober 1995 med henvisning til, at Rådet ikke siden den 1. juli 1993 havde fastsat justeringskoefficienter for Zaire.

Den 22. november 1995 fremsatte sagsøgeren på ny sine ansøgninger af 19. oktober og 10. november 1995. For de overførsler, der skulle foretages fra januar 1996, anmodede han om månedlig udbetaling af et beløb på 100000 BEF med en justeringskoefficient på 247,13 for det tilfælde, at ansættelsesmyndigheden valgte at anvende artikel 12, stk. 2, i bilag X til vedtægten. Sagsøgeren modtog intet svar.

Den 16. februar 1996 indgav sagsøgeren med henvisning til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage, der blev registreret i Generalsekretariatet den 20. februar 1996. Først den 22. juli 1996 traf ansættelsesmyndigheden afgørelse om udtrykkeligt at afvise klagen; afgørelsen kom frem til sagsøgeren i Kinshasa den 13. august 1996.

Formaliteten

Retten påpegede, at erstatningssøgsmålet er snævert forbundet med annullationssøgsmålet, eftersom det tager sigte på erstatning for en skade, der er forårsaget af de retsakter, som påstås annulleret. Når der er en direkte forbindelse mellem et annullationssøgsmål og en erstatningspåstand, kan sidstnævnte påkendes som et accessorium til annullationssøgsmålet (præmis 26).

Henvisning til: Retten, 15. juli 1993, forenede sager T-17/90, T-28/91 og T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 46, og ovenfor nævnte retspraksis.

Realiteten

Annullationspåstanden

Til støtte for sagen påberåbte sagsøgeren sig tre anbringender. Det første var om tilsidesættelse af artikel 12 og 13 i bilag X til vedtægten, det andet om indgreb i sagsøgerens økonomiske rettigheder samt krænkelse af omsorgspligten og det tredje om tilsidesættelse af det principielle forbud mod forskelsbehandling og af retten til lige løn. Da anbringenderne var konnekse, fandtes de at måtte behandles under ét.

Retten udtalte, at selv om vederlaget til de tjenestemænd med tjenestested i et tredjeland i princippet skal betales i BEF i Belgien og forsynes med en hertil svarende justeringskoefficient, kan betalingen af vederlaget undtagelsesvis ifølge artikel 12 i bilag X til vedtægten helt eller delvis betales i tjenestestedets valuta med anvendelse af den for dette land gældende justeringskoefficient eller i en anden valuta end tjenestestedets ifølge nærmere bestemmelser til sikring af, at købekraften bevares. Princippet om ækvivalensen af samtlige tjenestemænds købekraft, uanset hvor de gør tjeneste, er grundlaget for denne bestemmelse og udtryk for princippet om lige løn.

Ifølge Retten indrømmes der ved artikel 12 i det nævnte bilag ansættelsesmyndigheden et skøn ved afgørelsen af, om den skal imødekomme de anmodninger, der indgives af tjenestemændene i henhold til denne bestemmelse, men skønnet skal udøves under overholdelse af almindelige retsgrundsætninger og vedtægtens regler (præmis 43-47).

Henvisning til: Retten, 15. december 1992, sag T-47/91, Auzat mod Kommissionen, Sml. II, s. 2535, præmis 38; Retten den 15. december 1992, sagT-75/91, Scaramuzza mod Kommissionen, Sml. II, s. 2557, præmis 17, 18 og 19.

Retten fastslog, at lovligheden af en afgørelse truffet i medfør af artikel 12 i bilag X til vedtægten kun gyldigt kan anfægtes, såfremt sagsøgeren godtgør, at ansættelsesmyndigheden har overtrådt en ardisse retsregler (præmis 46).

Det bemærkedes, at hvis man konkret tager udgangspunkt i prisen for samtlige de varer, der opgives i de af sagsøgeren fremlagte dokumenter, reducerede betalingen af sagsøgerens vederlag i BEF i den omtvistede periode i medfør af artikel 11 i bilag X til vedtægten ikke hans købekraft i forhold til andre tjenestemænds. Heraf måtte følge, at de anfægtede afgørelser ikke havde gjort indgreb i hans økonomiske rettigheder (præmis 54).

Erstatningspåstanden

Retten henviste til, at Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold forudsætter, at sagsøgeren beviser, at den fællesskabet bebrejdede adfærd er ulovlig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab. Der kunne derfor ikke gives medhold i en af en tjenestemand nedlagt påstand om erstatning for et tab, der hævdedes at være forårsaget ham af administrationens adfærd via et indgreb i hans økonomiske interesser, når den ulovlige karakter af en adfærd ikke var bevist (præmis 60 og 61).

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 83, præmis 63; Retten, 15. februar 1996, sag T-589/93, Ryan-Sheridan mod EIFLA, Sml. Pers. II, s. 27, præmis 141.

Konklusion:

Frifindelse.