ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, fandt, at der ikke var grundlag for at anse Hockey-klubberne for »gennemsigtige« med henblik på moms, og var af den opfattelse, at appellen indgivet af Commissioners kunne antages til realitetsbehandling. High Court of Justice, som er af den opfattelse, at en afgørelse af kontraappellen iværksat af Hockey-klubberne afhænger af en fortolkning af fællesskabsretten, har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter ordet »personer« i forbindelse med »personer, der deltager i sport«, i henhold til fritagelsen i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), selskaber og sammenslutninger, der ikke har selskabsform, eller er det begrænset til enkeltpersoner, dvs. fysiske personer eller mennesker? 2) Hvis ordet »personer« i forbindelse med »personer, der deltager i sport« omfatter selskaber og sammenslutninger, der ikke har selskabsform, såvel som enkeltpersoner, giver udtrykket »visse former for tjenesteydelser i nær tilknytning til udøvelsen af sport« da medlemsstaterne mulighed for at begrænse fritagelsen til alene at gælde enkeltpersoner, der deltager i sport?«
40

På ovenstående baggrund skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 5, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at tjenesteyderen har pligt til, forud for indgåelsen af en kontrakt med tjenestemodtagerne, foruden angivelsen af sin e-postadresse at give andre oplysninger, som gør det muligt hurtigt at kontakte tjenesteyderen og kommunikere direkte og konkret med denne. Disse oplysninger skal ikke nødvendigvis bestå i et telefonnummer. De kan bestå i en online-spørgeformular, ved hjælp af hvilken tjenestemodtagerne kan henvende sig over internettet til tjenesteyderen, og som denne kan besvare via e-post, med undtagelse af situationer, hvor tjenestemodtageren, som efter at have taget elektronisk kontakt til tjenesteyderen, ikke har adgang til det elektroniske netværk, anmoder sidstnævnte om adgang til en ikke-elektronisk kommunikationsvej.
36

Henset til disse betragtninger skal det første og andet spørgsmål besvares med, at artikel 8a i direktiv 80/987 skal fortolkes således, at det ikke er nødvendigt for at kunne anse en virksomhed, etableret i en medlemsstat, for at have aktiviteter på en anden medlemsstats område, at virksomheden har en filial eller et fast driftssted i denne anden stat. Virksomheden skal dog i sidstnævnte stat have en fast, økonomisk tilstedeværelse, som er karakteriseret ved, at der er menneskelige ressourcer til stede, som gør det muligt for virksomheden at udføre aktiviteter dér. Hvad angår en transportvirksomhed, der er etableret i en medlemsstat, er den blotte omstændighed, at en arbejdstager, ansat af virksomheden i denne stat, leverer varer til og fra denne og en anden medlemsstat, ikke tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at nævnte virksomhed har en fast, økonomisk tilstedeværelse i en anden medlemsstat.
23

Under disse omstændigheder har Juzgado de lo Mercantil no 3 i Barcelona besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal sikkerheden for, at erhververen af en konkursramt virksomhed — eller af én af virksomhedens produktionsenheder — ikke hæfter for de fordringer, der følger af ansættelseskontrakter eller arbejdsforhold, når insolvensbehandlingen indebærer en beskyttelse, som mindst svarer til den, der er fastsat i fællesskabsdirektiverne, forstås således, at den udelukkende gælder for de forpligtelser, der er direkte forbundet med ansættelseskontrakterne eller arbejdsforholdene, eller skal denne sikkerhed inden for rammerne af en fuldstændig beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder og bevarelse af arbejdspladser udstrækkes til at omfatte andre kontrakter, der ikke i snæver forstand er af arbejdsretlig karakter, men som dog vedrører de lokaler, hvorfra arbejdsgiverens virksomhed drives, eller bestemte produktionsmidler, der er ubetinget nødvendige for virksomhedens fortsatte drift? 2) Kan den ret, der behandler konkursboet og tiltræder overdragelsen — i relation til den ovennævnte sikkerhed for, at arbejdstagernes rettigheder overholdes — yde erhververen af produktionsenheden en sådan sikkerhed, ikke blot for så vidt angår de rettigheder, der udspringer af ansættelseskontrakterne, men også for så vidt angår andre kontrakter eller forpligtelser, der påhviler fallenten, og som er absolut nødvendige for at sikre den fortsatte drift? 3) Har den, der erhverver en konkursramt virksomhed eller en produktionsenhed mod et tilsagn om at opretholde alle eller en del af ansættelseskontrakterne, idet han indtræder i disse, sikkerhed for, at han ikke kan komme til at hæfte for, eller der ikke til ham kan overføres, andre af overdragerens forpligtelser, der er forbundet med de ansættelseskontrakter eller de arbejdsforhold, han indtræder i, navnlig skattekrav og skyldige sociale sikringsbidrag, eller krav hidrørende fra indehavere af rettigheder eller forpligtelser i henhold til kontrakter, som fallenten har indgået og overført til erhververen i sin helhed eller som en produktionsenhed? 4) Kan direktiv 2001/23 — for så vidt angår overførsel af produktionsenheder eller virksomheder, der retligt eller administrativt er erklæret konkurs, og som er under likvidation — fortolkes således, at der ikke blot er tale om beskyttelse af ansættelseskontrakter, men også af andre kontrakter, der direkte eller indirekte har indflydelse på opretholdelsen af kontrakterne? 5) Endelig spørges, om artikel 149, stk. 2, i konkursloven — hvilken bestemmelse omhandler overførsel af virksomheder — er uforenelig med artikel 5, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/23, for så vidt som erhververen ved overførslen får overført fallentens eller den insolventes arbejdsretlige forpligtelser, navnlig de krav på forfaldne sociale sikringsbidrag, der måtte påhvile fallenten?«
Artikel 2 i nævnte kongelige dekret bestemmer:

»I dette kongelige dekret forstås ved erhvervskvalifikationsbevis som civil flyveleder: et af generaldirektoratet for civil luftfart udstedt dokument, som attesterer, at dets indehaver med et positivt resultat har gennemgået grunduddannelsen for flyveledere.

Certifikat: dokument udstedt af generaldirektoratet for civil luftfart, som attesterer, at en indehaver af et erhvervskvalifikationsbevis som civil flyveleder kan udøve de flyvekontrolfunktioner, som den pågældende er kvalificeret til; indehaverens kvalifikationer og eventuelle begrænsninger heraf samt det bevis for fysisk og psykisk egnethed, der er påkrævet for at gøre brug af disse kvalifikationer, er indeholdt i et bilag til dokumentet

Kvalifikation: dokument udstedt af generaldirektoratet for civil luftfart i tilknytning til et flyveledercertifikat, hvori det nærmere angives, under hvilke omstændigheder, betingelser og eventuelt begrænsninger bestemte flyvekontrolfunktioner kan udøves.«
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EUT L 108, s. 51).
46

Det må derfor konstateres, at rammeafgørelsen, som pålægger medlemsstaterne på den ene side at sikre ofrene et højt beskyttelsesniveau samt en reel og passende rolle i deres strafferetssystem og på den anden side at anerkende sidstnævntes rettigheder og legitime interesser og at sikre deres mulighed for at blive hørt under processen og for at tilvejebringe beviser, giver medlemsstaterne et bredt skøn med hensyn til den konkrete fremgangsmåde for virkeliggørelse af disse mål.
Direktivets artikel 20 med overskriften »Tredjeparts adgang« præciserer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at der indføres en ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne, som bygger på offentliggjorte tariffer, som gælder alle privilegerede kunder, og som anvendes objektivt og uden at diskriminere mellem systembrugere. Medlemsstaterne sikrer, at tarifferne eller de metoder, de er baseret på, er godkendt forud for deres ikrafttræden i overensstemmelse med artikel 23, og at disse tariffer — og metoderne, hvor kun disse godkendes — offentliggøres, inden de træder i kraft.

2. En transmissions- eller distributionssystemoperatør kan nægte adgang, hvis systemet ikke har den nødvendige kapacitet. Afslaget skal begrundes behørigt, særlig under hensyntagen til artikel 3. Medlemsstaterne sikrer, at transmissions- eller distributionssystemoperatøren i givet fald, og når der nægtes adgang, giver relevante oplysninger om de foranstaltninger, der vil være nødvendige for at styrke nettet. Den part, som anmoder om sådanne oplysninger, kan pålægges et rimeligt gebyr, som afspejler omkostningerne ved at fremlægge sådanne oplysninger.«
60

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at overførsel af data fra en beskyttet database til en anden database efter at have konsulteret den førstnævnte base på en dataskærm og foretaget en vurdering i hvert enkelt tilfælde af dens indhold kan anses for at udgøre et »udtræk« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7 i direktiv 96/9, for så vidt som denne transaktion ud fra et kvalitativt eller kvantitativt synspunkt svarer til en overførsel af en væsentlig del af indholdet af den beskyttede database eller til overførsler af uvæsentlige dele, som i kraft af deres gentagne og systematiske karakter kan føre til gengivelse af en væsentlig del af indholdet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
87

Det fremgår af fast retspraksis, at den begrundelsesforpligtelse, der påhviler Retten i henhold til artikel 36, første punktum, og artikel 53, stk. 1, i statutten for Domstolen ikke pålægger denne at foretage en udtømmende redegørelse og ét for ét kommentere alle de argumenter, som parterne har fremført under sagen. Rettens begrundelse kan således være stiltiende under den forudsætning, at den sætter den person, der er berørt af en afgørelse afsagt af Retten, i stand til at opnå kendskab til begrundelsen for denne afgørelse og sætter Domstolen i stand til at råde over tilstrækkelige oplysninger til at udøve sin kontrol (jf. dommen i sagen Degussa mod Kommissionen og Rådet, præmis 103).
17

Hoge Raad der Nederlanden har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan et optoelektronisk kredsløb anbragt i en plastramme, og som ud over en [LED], en plastikfilm og en fotodetektor omfatter et forstærkerkredsløb, og som er bestemt til at blive indbygget i bl.a. kommunikations- og computerapparatur, forbrugerelektronik og industrielle maskiner, anses for en elektrisk maskine eller apparat som omhandlet i KN-pos. 8543? 2) Såfremt der er tale om en del af en maskine, skal begrebet »lysfølsomme halvlederkomponenter, herunder fotoceller og solceller, også samlet i moduler eller paneler« som omhandlet i KN-pos. 8541 fortolkes således, at dette begreb også omfatter et optoelektronisk kredsløb, som ovenfor beskrevet, eller skal et sådant produkt på grund af tilstedeværelsen af forstærkerkredsløbet tariferes som et elektronisk integreret kredsløb som omhandlet i KN-pos. 8542?«
a)

»eksamensbevis«: ethvert uddannelsesbevis eller flere sådanne beviser under ét, — som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne stats love eller administrative bestemmelser — hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået: i) enten en post-gymasial uddannelse, dog bortset fra den, der er nævnt i artikel 1, litra a), andet led, i direktiv 89/48/EØF, af mindst et års varighed eller af tilsvarende varighed på deltid, hvortil et af adgangskravene som den generelle regel er gennemførelse af det uddannelsesforløb på sekundærtrinnet, der er adgangsgivende til universiteter og højere læreanstalter, samt den erhvervsmæssige uddannelse, der eventuelt kræves ud over denne post-gymnasiale uddannelse ii) eller en af de uddannelser, der er anført i bilag C, og — hvoraf det fremgår, at indehaveren besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv i den pågældende medlemsstat eller til at udøve det, såfremt den uddannelse, som dette bevis er udstedt for, overvejende har fundet sted i Fællesskabet eller uden for Fællesskabet på en uddannelsesinstitution, hvor der gives undervisning i overensstemmelse med en medlemsstats love og administrative bestemmelser, eller såfremt indehaveren har en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt et uddannelsesbevis udstedt i et tredjeland. Ethvert uddannelsesbevis eller flere sådanne beviser under ét, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, sidestilles med et eksamensbevis som defineret i første afsnit, såfremt der er tale om beviser for en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet, og i denne medlemsstat anerkendes af en kompetent myndighed som værende på tilsvarende niveau, og såfremt der i den pågældende medlemsstat til disse beviser er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af et lovreguleret erhverv.«
35

Under disse omstændigheder skal de præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 2, i direktiv 2001/23 skal fortolkes således, at i tilfælde af, at en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold ophæves, fordi betingelserne for anvendelsen af denne bestemmelse er opfyldte, og uanset om erhververen har tilsidesat nogen af sine forpligtelser i henhold til direktivet, påhviler det ikke medlemsstaterne at garantere arbejdstageren samme ret til en økonomisk erstatning fra arbejdsgiveren, som denne kan gøre gældende, når arbejdsgiveren ulovligt ophæver arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet. Imidlertid skal den nationale retsinstans inden for rammerne af sin kompetence sikre, at erhververen i det mindste bærer de følger, som er fastsat i gældende national ret, når arbejdsgiveren er ansvarlig for ophævelsen af arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet, såsom udbetaling af løn og andre ydelser, der i henhold til national ret svarer til den opsigelsesperiode, som arbejdsgiveren skal overholde.
1)

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
38

Det bemærkes herved, at de i hovedsagen omhandlede bestemmelser har betydning for enhver udlejer, som kan fremsætte krav om tildeling af investeringspræmien, og som mod vederlag stiller aktiver til rådighed for virksomheder, som udøver grænseoverskridende virksomhed, og dette gælder, selv om der ikke foreligger objektive omstændigheder, som kunne godtgøre forekomsten af et sådant rent kunstigt arrangement. Desuden fremgår det ikke, at disse bestemmelser tillader udlejerne at føre bevis for, at der ikke foreligger noget misbrug.
Tredje og tolvte betragtning til Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1) havde følgende ordlyd:

»de af Rådet vedtagne almindelige regler bestemmer, at restitutionen betales, når der føres bevis for, at produkterne er blevet udført fra Fællesskabet; for at nå frem til en ensartet fortolkning af begrebet udførsel fra Fællesskabet bør det, at produkter forlader Fællesskabets toldområde, lægges til grund herfor

[…]

i tilfælde af, at restitutionssatsen differentieres efter produkternes destination, må det sikres, at produktet er indført til det tredjeland eller et af de tredjelande, for hvilke restitutionen er fastsat […]«
Underpositionsbestemmelsen i KN’s kapitel 81 fastsætter, at de i bestemmelse 1 til kapitel 74 anførte definitioner for »stænger, profiler, tråd, plader, bånd og folie« gælder, med de fornødne tillempninger, i kapitel 81. Ifølge litra d), i denne bestemmelse 1 forstås ved udtrykket »stænger«:

»valsede, strengpressede, trukne eller smedede produkter, ikke i oprullet stand, med et massivt ensartet tværsnit i hele længden, i form af cirkler, ovaler, rektangler, kvadrater, ligesidede trekanter eller regelmæssige konvekse polygoner […]. Produkter med rektangulært, kvadratisk, trekantet eller polygonalt tværsnit kan have afrundede kanter i hele deres længde. Tykkelsen af produkter med rektangulært tværsnit […] skal overstige en tiendedel af bredden. Som stænger betragtes også støbte og sintrede produkter i samme former og dimensioner, som ud over fjernelse af glødeskaller og lignende simpel efterbehandling er undergået en yderligere bearbejdning efter fremstillingen, forudsat at de ikke derved har fået karakter af varer, der henhører under andre positioner.

Trådemner (wire-bars) og billets med affasede ender eller bearbejdet på anden måde udelukkende for at lette deres indsætning i maskiner til fremstilling af […] valstråd eller rør [f.eks. profiler og tråd samt plader, bånd og folie og rør] betragtes dog som ubearbejdet kobber henhørende under pos. 7403«.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. december 2008 –

Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-84/07)

»Traktatbrud – direktiv 92/51/EØF – anerkendelse af eksamensbeviser – studier, der er gennemført ved et »frit studiecenter«, der ikke er anerkendt som uddannelsesinstitution i værtsmedlemsstaten – optiker«

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – direktiv 92/51 [Rådets direktiv 92/51, art. 1, litra a), og art. 3] (jf. præmis 27, 28 og 46 samt domskonkl.)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – direktiv 92/51 (Rådets direktiv 92/51, art. 12) (jf. præmis 35-37 og 46 samt domskonkl.)

3. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – direktiv 92/51 [Rådets direktiv 92/51, art. 4, stk. 1, litra b), tredje afsnit] (jf. præmis 43-46 og domskonkl.)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 3, artikel 4, stk. 1, litra b), og artikel 12 i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF (EFT L 209, s. 25).

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, artikel 4, stk. 1, litra b), tredje afsnit, og artikel 12 i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001, idet den

– ikke anerkender eksamensbeviser i optometri udstedt af de italienske kompetente myndigheder efter uddannelser inden for rammerne af en aftale, i henhold til hvilken en uddannelse, der gives af et privat organ i Grækenland, godkendes af nævnte myndigheder

– underlægger bedømmelsen af ansøgninger om anerkendelse af italienske eksamensbeviser i optometri et krav om, at de italienske myndigheder skal besvare fem spørgsmål, som de græske myndigheder tidligere har tilsendt dem, og

– ikke giver ansøgere, som har indgivet ansøgninger om anerkendelse af italienske eksamensbeviser i optometri inden ikrafttrædelsen af lov nr. 2916/2001 om strukturen for universitetsundervisningen og dermed sidestillet undervisning og om regulering af spørgsmål vedrørende denne undervisnings teknologiske sektor, ret til at vælge mellem en prøvetid og en egnethedsprøve.
41

Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter på sit område at anerkende retten til at føre motorkøretøj i henhold til et kørekort, der er udstedt i en anden medlemsstat til en person, hvis førerret på førstnævnte medlemsstats område er blevet inddraget, uanset at afgørelsen om denne inddragelse er truffet efter udstedelsen af nævnte kørekort, når dette er erhvervet på et tidspunkt, hvor det kørekort, som er udstedt i den førstnævnte medlemsstat, er suspenderet, og såvel denne suspension som nævnte inddragelse er berettiget af grunde, der forelå på tidspunktet for udstedelsen af det andet kørekort.
14

Begrundelsen for denne beslutning indeholder navnlig følgende betragtninger: »Bestyrelsen henser til, at Brutélé foreslår Uccle Kommune, såfremt den tilslutter sig, selv alene at udgøre en undersektor i driften med selvstændig beslutningstagning. Bestyrelsen henser til, at denne selvstændighed bl.a. angår: — valg af de distribuerede programmer — tarifferne for abonnement og tilslutning — investeringspolitik og arbejde — rabat eller fordele, der indrømmes visse personkategorier — karakteren af og omstændighederne ved de andre tjenester, der kan ydes via nettet, og muligheden for at overlade det til det interkommunale selskab at stå for projekter af kommunal interesse, som opfylder de vedtægtsmæssige formål, såsom realisering af et kommunalt intranet, en webside og personaleuddannelse med henblik herpå. Bestyrelsen henser til, at inden for disse rammer — etablerer Brutélé en oversigt over resultaterne og aktiviteterne på nettet i Uccle, ligesom — Uccle [kommune] er repræsenteret ved en administrator i Brutélés bestyrelse og ved tre administratorer i driftssektorudvalget i Bruxelles, en revisor og en kommunal sagkyndig. Bestyrelsen henser til, at Brutélé forpligter sig til at dække hele Uccles net og at forhøje nettets kapacitet for dér, inden for maksimalt et år, at udvikle samtlige nedenstående tjenester, såfremt kommunen ønsker det: — udvidelse af tv-udbuddet: tillægsprogrammer og »le bouquet« — pay per view-programmer — internet-adgang — taletelefoni — videoovervågning — højhastighedstransmission af oplysninger. Bestyrelsen henser til, at den tilbudte årlige afgift sammensættes således: a) fast afgift lig med 10% af indtægterne fra basisabonnement på teledistribution (på grundlag af 31000 abonnenter) og 3400 BEF i årlig abonnement (minus moms og ophavsretlige afgifter): 10540000 BEF/årligt b) betaling på 5% af omsætningen fra Canal + og le bouquet c) betaling af den samlede fortjeneste opnået ved samtlige leverede ydelser.«
58

H&S har anført, at Retten har tilsidesat toldkodeksens artikel 239, idet den har fastslået, at kravene til importørens agtpågivenhed omfatter en pligt til at anfægte den tarifering, som anvendes af den toldmyndighed, som importøren anvender. I det foreliggende tilfælde så H&S ingen grund til at gøre således, for det første fordi selskabet mente, at tariferingen af »ikke-bagte« varer i underposition 19019099 var forenelig med KN, og for det andet fordi tariferingsforordningen kun kunne vedrøre »bagte« varer. Desuden var det appellantens opfattelse, at det ikke kunne kræves af erhvervsdrivende, at de skal sætte sig ind i de anvendelige bestemmelser i de forskellige sprogversioner offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Ved at fortsætte med at foretage toldangivelserne i underposition 19019099 i KN, som accepteret af toldmyndigheden, havde H&S udvist tilstrækkelig agtpågivenhed. Hvis der var udvist forsømmelighed, skyldtes en sådan selskabets toldspeditør, og kunne ikke bebrejdes selskabet. Endelig har H&S anført, at selv såfremt der kunne føres bevis for, at der var udvist forsømmelighed, var en sådan forsømmelighed minimal set i forhold til den forsømmelighed, der var blevet udvist af nævnte myndighed.