17.

I betragtning af de eksisterende overskud af smør i Fællesskabet og de begrænsede muligheder for at eksportere dem bemyndigede Kommissionen ved beslutning af 17. december 1968 med hjemmel i artikel 6, stk. 3 i Rådets forordning nr. 804/68 Forbundsrepublikken Tyskland til at sælge smør, som interventionsorganerne lå inde med, til nedsat pris. For at sikre, at de varepartier, der blev solgt til en lavere pris end den normale, blev anvendt forskriftsmæssigt, var det naturligvis nødvendigt at indføre et kontrolsystem, og Forbundsrepublikken erklærede — som det fremgår af en af betragtningerne til ovennævnte beslutning — at den var i stand til at garantere dettes effektivitet. Imidlertid meddelte de tyske myndigheder i løbet af 1971 Kommissionen, at de som følge af udviklingen på smørmarkedet ikke længere var i stand til på alle omsætnings-stadier at garantere, at smørret blev anvendt som foreskrvet. Samtidig befandt visse mængder smør, som i 1970 var solgt til nedsat pris af de tyske interventionsorganer, sig stadig væk hos de oprindelige købere, som viste sig at være indforstået med, at salgskontrakterne blev ophævet, og følgelig med at tilbagelevere varen på betingelse af, at de fik godtgjort deres omkostninger med tillæg af et bestemt beløb som erstatning for deres udgifter. Dette foranledigede Kommissionen til at træffe beslutningen af 19. august 1971, hvorved Forbundsre publikken Tyskland blev bemyndiget til at ophæve de købekontrakter, som det tyske interventionsorgan før 1. januar 1971 havde afsluttet med de pågældende købere. Denne bemyndigelse havde til formål at undgå, at de mængder smør, som endnu befandt sig i de første køberes besiddelse, efterfølgende kunne blive genstand for svigagtige fremgangsmåder og andre uregelmæssigheder til skade for fællesskabsordningens funktion. I denne beslutning bestemtes det, at de beløb, som skulle udbetales køberne i erstatning, ikke kunne overstige visse grænser. Nærmere bestemt fastsattes maksimumbeløbet for erstatningen i beslutningens artikel 1, stk. 2, litra b) på grundlag af varemængden og varigheden af den af køberen foretagne oplagring. Det tyske interventionsorgan begyndte derefter at tilbagekøbe de disponible partier. Men de tyske myndigheder udbetalte samtidig i henhold til kontrakt erstatninger, som var udregnet på grundlag af højere priser end dem, hvortil interventionsorganet havde solgt smørret. Desuden blev der også udbetalt beløb svarende til det rentetab, som køberne af smørret havde lidt som følge af oplagringen af varen. Stillet over for denne situation mente Kommissionen, at den kun kunne pålægge EUGFL de udgifter, der var afholdt i overensstemmelse med de kriterier, der var fastsat i Rådets forordning nr. 2306/70 af 10. november 1970 (om finansiering af interventionsudgifter på hjemmemarkedet for mælk og mejeriprodukter). I henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 1, litra f) debiteres kontoen vedrørende interventioner på hjemmemarkedet for smør »omkostningerne ved henliggen i depot, bortset fra finansieringsomkostninger, beregnet på grundlag af et fast beløb pr. ton/varighedsenbed, bestemt efter reglerne i artikel 18, stk. 1«. I henhold til samme bestemmelses litra h) debiteres ovennævnte konto endvidere forarbejdningsomkostninger, påført interventionsorganet ved de særlige foranstaltninger, der træffes for salg af smør fra offentlige lagre, der i løbet af et mejeriår ikke kan afsættes på normale betingelser. ved Kommissionens ovennævnte beslutning af 19. august 1971 blev de oplagringsomkostninger, som blev afholdt af køberne af det smør, som blev solgt til nedsat pris, ansat afhængigt af de omkostninger, som interventionsorganerne ville have haft, hvis de selv fortsat havde haft det solgte smør på lager. Ifølge Kommissionen svarer de i beslutningen fastsatte beløb næsten nøjagtigt til det faste beløb, der er foreskrevet i artikel 4, stk. 1, litra f) i forordning nr. 2306/70. Hvad angår omkostningerne for forarbejdningen af smør til smørfedt blev det faste beløb for den pågældende periode fastsat for hele Fællesskabet ved Kommissionens beslutning af 30. november 1973, som blev vedtaget efter den såkaldte forvaltningskomitéprocedure, som er foreskrevet i forordning nr. 2306/70 (artikel 4, stk. 1, litra h)). Bortset fra særlige omstændigheder kunne altså alene dette beløb udbetales under tilbagekøbstransaktionerne; yderligere omkostninger, som blev afholdt af køberne til forarbejdning af smør til smørfedt, kunne ikke pålægges EUGFL. Kommissionen mener følgelig, at den i henhold til fællesskabsretten er berettiget til over for Forbundsrepublikken Tyskland at nægte at pålægge EUGFL de finansielle byrder i forbindelse med ovennævnte transaktioner, som overstiger de faste beløb for oplagrings- og forarbejdningsomkostninger, der er fastsat ved artikel 4, stk. 1, litra f) og h) i forordning nr. 2306/70. Sagsøger gør gældende, at skønt den udgift, som den har afholdt, var højere end den i beslutningen af 19. august 1971 fastsatte, er den blevet afholdt i Fællesskabets interesse og var nødvendig for at opfylde de fastsatte formål. Denne omstændighed er dog ikke tilstrækkelig til at pålægge Fællesskabet udgifterne; den udtømmende karakter af listen over de poster, der opregnes i artikel 4 i forordning nr. 2306/70, er til hinder herfor. ror at unddrage sig den almindelige regel antyder sagsøger, at den situation, som det tyske interventionsorgan befandt sig i, kan sidestilles med et tilfælde af uanmodet forretningsførelse. Sagsøger hævder, at det ikke med rimelighed kunne forventes, at de kontraktmodtagere, der endnu var i besiddelse af smørret — og som havde haft en spekulationsmulighed, for så vidt som de kunne sælge det smør på markedet, som de havde købt billigt — skulle stille sig tilfreds med godtgørelse af købsprisen og den simple skadesløsholdelse for oplagringsomkostningerne. Ifølge den tyske regering var den maksimale tilbagekøbspris, som var fastsat af Kommissionen i dens beslutning af 19. august 1971, økonomisk uanvendelig; regeringen mener følgelig, at dens ensidige handling har tjent til at beskytte Fællesskabets interesser. Efter min mening tilkommer det Fællesskabet, og ikke de enkelte medlemsstater, at bedømme den interesse, som det kan have i gennemførelsen af et tilbagekøb, som det selv giver bemyndigelse til og finansierer; det vil altid tilkomme Fællesskabet på grundlag af denne skønsmæssige bedømmelse at fastsætte betingelserne for en sådan transaktion. Man må desuden heller ikke glemme, at Forbundsrepublikken, da den blev bemyndiget til at sælge smørret til nedsat pris, erklærede, at den kunne garantere, at salget blev gennemført forskriftsmæssigt, og at den dermed for så vidt havde påtaget sig en klar forpligtelse. Den skulle følgelig træffe alle nødvendige foranstaltninger for at fjerne risikoen for en sådan spekulation, som kunne frygtes fra enkeltpersoner, uden at pålægge Fællesskabet yderligere økonomiske byrder. Med andre ord formodedes de tyske myndigheder i betragtning af denne garanti at være i stand til i overensstemmelse med de almindelige regler, som jeg har gennemgået i begyndelsen af dette forslag til afgørelse, at påtage sig ansvaret for eventuelle uregelmæssigheder som følge af mangler ved det kontrolsystem, som de indførte. Ganske vist har Kommissionen efterfølgende erklæret sig rede til at deltage i omkostningerne ved tilbagekøbet, men kun inden for bestemte økonomiske grænser. Hvis den tyske regering anså det for nødvendigt at afholde højere udgifter for at gennemføre transaktionen, er det principielle ansvar, som den har påtaget sig, derfor i sig selv tilstrækkeligt til at berettige sagsøgtes nægtelse af at lade Fællesskabet bære disse yderligere, ikke godkendte, udgifter. Jeg mener heller ikke, at artikel 8, stk. 2 i forordning nr. 729/70 kan have nogen betydning for afgørelsen af det foreliggende tilfælde (selv hvis Domstolen skulle anvende den af sagsøger hævdede fortolkning af denne bestemmelse), da de pågældende udgifter er højere end de godkendte. Hvad angår den pastaede uanmodede forretningsførelse, kan man ikke uden videre overføre denne fra civilretten til forholdet mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. I hvert fald kan denne retlige konstruktion ikke tillade medlemsstaterne at træde i stedet for Fællesskabet og belaste dets budget i en sektor, hvor det klart har defineret de grænser, inden for hvilke det er rede til at påtage sig den finansielle byrde ved en transaktion, som den tyske stat efter egen anmodning var blevet bemyndiget til at foretage. Da Fællesskabet ikke har været »fraværende«, er reglerne om uanmodet forretningsførelse i alle tilfælde uanvendelige på det foreliggende tilfælde. De tyske myndigheders handling skal snarere betragtes som en ulovlig handling, som blev foretaget for at sikre, at tilbagekøbet fik et videre omfang, end det ville have været muligt på de af Kommissionen fastsatte betingelser. Det ma endelig Demærkes, at aet heller ikke er bevist, at der forelå tvingende grunde, som kunne forhindre de tyske myndigheder i at bevise over for Fællesskabet, at det var nødvendigt, at dette i større omfang deltog i finansieringen af transaktionen. Sagsøgers klage kan derfor ikke anses for begrundet på dette punkt.