5.

Herefter skal jeg gå over til at undersøge indholdet af anbringenderne vedrørende realiteten. I den forbindelse må der tages hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren, som svar på et af Domstolen stillet spørgsmål, har berigtiget sine påstande i en skrivelse af 8. maj 1980. Ifølge skrivelsen har sagsøgeren nedlagt påstand om delvis anullation af den udtalelse, som blev udfærdiget af den anden bedømmer den 2. marts 1979, på tre punkter, som jeg skal komme nærmere ind på. Med henblik på en afklaring af grænserne for Domstolens prøvelse af de klagepunkter, der gøres gældende over for udtalelser vedrørende tjenestemænd, skal jeg minde om, at sådanne udtalelser, ifølge fast praksis ved Domstolen »ganske vist består ... af skønsmæssige vurderinger, hvor en domstolskontrol er vanskelig, men heraf følger ikke, at deres tilblivelse ikke kan være behæftet med eventuelle mangler, såsom mangler ved form eller fremgangsmåde, åbenbar vildfarelse eller forfølgelse af usaglige formål, og som efter omstændighederne medfører, at udtalelser er ulovlige« (se navnlig dom af 25. 11. 1976 i sag 122/75, Klister mod Europa-Parlamentet, Sml., 1976, s. 1692, præmis 9; jf. endvidere dom af 12. 5. 1977 i sag 31/76, Macevicius mod Europa-Parlamentet, Sml., 1977, s. 883). Dette betyder ikke — som generaladvokat Mayras træffende har bemærket i sit forslag til afgørelse den 27. marts 1980 i sag 24/79 — at Domstolen skal sætte sin egen vurdering i stedet for den vurdering, som den administrative myndighed har anlagt, men alene at det tilkommer den at efterprøve den fremgangsmåde og de midler, som har kunnet føre frem til denne vurdering. Herefter skal jeg mere detaljeret behandle hver enkelt af de tre klagepunkter, som Grassi har anført over főiden for ham udfærdigede udtalelse. a) For det første har sagsøgeren nedlagt påstand om slettelse af sætningen om, at han har udført »a limited number of unrevised translations« (et begrænset antal ikke-reviderede oversættelser), hvilken sætning findes i første del af udtalelsen, under punkt II. Sagsøgeren har herom gjort gældende, at han, i det tidsrum, som er omfattet af den anfægtede udtalelse, kun én gang foretog oversættelser, nemlig i forbindelse med en tjenesterejse i Firenze den 20., 21. og 22. november 1975. Desuden har en sådan oplysning ringe betydning på baggrund af udtalelsen som helhed og viser, at det har været hensigten at nedvurdere sagsøgerens kvalifikationer og opgaver. Denne påståede mangel kan ikke føres tilbage til en åbenbar vildfarelse vedrørende de faktiske omstændigheder. Der er således ingen tvivl om, at Grassi i forbindelse med den nævnte tjenesterejse til Firenze varetog oversættelsesopgaver. Dette er efter min opfattelse tilstrækkeligt til at udelukke en faktisk vildfarelse. Bemærkningen om, at Grassi varetog oversættelsesopgaver kan ej heller anses som udtryk for forfølgelse af usaglige formål. Der er ikke ført bevis for, at administrationen med indføjelsen af denne bemærkning i udtalelsen forfulgte andre end de formål, der er typisk for en udtalelse. Desuden fremgår det — af oplysninger fra Rådet, som ikke er bestridt — at der i alle udtalelserne for perioden 1975-1977, i funktionsbeskrivelsen for revisorer, findes en omtale af oversættelsesopgaverne. Det må derfor udelukkes, at sagsøgeren skulle være blevet forskelsbehandlet på grund af omtalen af oversættelsesopgaverne, hvilket blot yderligere bekræfter, at der ikke er hold i udsagnet om, at omtalen af disse (begrænsede) opgaver skulle være udtryk for forfølgelse af usaglige formål. Man kan ikke sige det samme om nytten af den pågældende bemærkning for vurderingen af tjenestemandens kvalifikationer og tjenstlige indsats. Det forekommer mig imidlertid, at spørgsmålet drejer sig om administrationens frie skøn, hvor Domstolen ikke kan erstatte den faglige vurdering med en anden. Desuden er det også objektivt svært at sige, om den pågældende bemærkning er en uberettiget undervurdering af sagsøgeren eller snarere en rosende anerkendelse af en beskæftigelse der ligger uden for sagsøgerens egentlige arbejdsområde. b) For det andet har sagsøgeren nedlagt påstand om, at bedømmelsen i udtalelsens anden del, punkt III, nr. 2. af hans forhold i tjenesten til overordnede og kolleger som »tilstrækkeligt«, slettes. Han har herom gjort gældende, at udtalelsen burde have været begrundet på dette punkt, da den indeholder en kritisk vurdering af tjenestemanden. For det første skal det bemærkes, at udtalelser ikke efter Domstolens praksis hører til den kategori af individuelle afgørelser vedrørende tjenestemænd, som ifølge vedtægtens artikel 25 skal begrundes, men »omfattes af særlige bestemmelser«, som er fastsat i medfør af vedtægtens artikel 43 (jf. nævnte dom af 25. 11. 1976 i sag 122/75, præmisserne 21-26). De eneste anvendelige kriterier for Rådets vedkommende er de kriterier, der er opstillet i den ovenfor nævnte vejledning vedrørende udtalelser; i denne vejledning, sorri indeholder de interne bestemmelser til gennemførelse af afgørelsen af 18. oktober 1977, står der i første afdeling, under E, I, 4, b), (s. 16), at »anvendelsen af bedømmelsen ’udmærket’ eller ’ ikke-tilstrcekkeligt’ skal ledsages af en nærmere forklaring ...«. Under disse omstændigheder var det i det foreliggende tilfælde formelt set ikke engang nødvendigt at give en »nærmere forklaring«, da den anfægtede bedømmelse »tilstrækkeligt« ikke hører til de ovenfor nævnte. Der er således ikke efter min opfattelse, hverken efter vedtægtens artikel 25 eller de særlige bestemmelser i den ovenfor nævnte vejledning, grundlag for at gøre gældende, at der mangler begrundelse. Det må imidlertid bemærkes, at bedømmelsen »tilstrækkeligt«, der alene anvendes om vedkommendes forhold til overordnede og kolleger, er ledsaget af en nærmere forklaring i udtalelsen og med angivelse af visse episoder, som efter administrationens opfattelse begrunder bedømmelsen. Jeg tænker her på ordene »He is, however, so rigid etc.« (men han er så stejl, etc.) som findes i udtalelsen under afsnittet »Continuation of Part III« (fortsættelse af tredje del), og som jeg om lidt skal komme ind på. Under alle omstændigheder er bedømmelsen »tilstrækkeligt« ikke behæftet med nogen mangel ved formen eller fremgangsmåden. Den synes tværtimod vedtaget i overensstemmelse med de i vejledningen fastlagte kriterier. Der kan ej heller tales om magtfordrejning, da det ikke noget steds fremgår, at ansættelsesmyndigheden ved indføjelsen af denne bemærkning i udtalelsen har forfulgt andre formål end de med udtalelsen forudsete. Vurderingen »tilstrækkeligt« kan ej heller anses som udtryk for en åbenbar faktisk vildfarelse, da der er tale om en bedømmelse og altså om en retsakt, som udtrykker administrationens skønsmæssige vurdering. c) Sagsøgeren har for det tredje nedlagt påstand om slettelse af en bemærkning i udtalelsens tredje del, III. Den indeholder en vurdering af hans tjenstlige adfærd, som navnlig vedrører hans person. Grassi bebrejdes her at være urimelig »stejl« og ved sin holdning at have haft en negativ indflydelse på arbejdsklimaet i den italienske afdeling. Bedømmeren skriver bl.a. følgende om ham: »han er så stejl i sin holdning, at hans forhold til overordnede og kolleger i samme lønklasse er betydeligt mindre tilfredsstillende« end hans forhold til sine underordnede (dvs. oversætterne). Senere nævnes to kedelige episoder i detaljer (en strid med en gruppe revisorer i december 1975 og skriftlige bemærkninger vedrørende to overordnede i marts 1977 på det tidspunkt, hvor der blev foretaget en tjenesterejse til Fijiøerne). Sagsøgerens væsentligste klagepunkt over den del af udtalelsen — navnlig hvis man henholder sig til det under den mundtlige forhandling afgivne indlæg — er, at den mangler begrundelse. Jeg skal i den forbindelse gentage, at en udtalelse ikke er en akt, som ifølge vedtægten kræver begrundelse. Heroverfor har Grassi anført, at en begrundelse er nødvendig, når bedømmelsen i udtalelsen indeholder en særlig kritik af tjenestemanden. Men som jeg tidligere har nævnt, kræver vejledningen vedrørende udtalelser kun en nærmere forklaring, når vurderingen efter en fast bedømmelsesskala er særlig positiv eller negativ og ikke de bedømmelser, som findes i den beskrivende del af udtalelsen, hvortil den her omhandlede bedømmelse utvivlsomt hører. Det må også efter min opfattelse være på sin plads at tilføje, at den omhandlede bemærkning i virkeligheden på en vis måde indeholder begrundelsen for bedømmelsen »tilstrækkeligt«, der jo netop anvendes på et andet sted i udtalelsen i forbindelse med sagsøgerens forhold til overordnede og kolleger. Endvidere må det anføres, at vurderingerne i de pågældende bemærkninger er begrundet ved henvisningen til de to ovenfor nævnte episoder. Anbringendet om, at der mangler begrundelse, må derfor anses for grundløst ikke blot i formel henseende, men også efter de faktiske omstændigheder. Sagsøgeren har også fremsat bemærkninger vedrørende den måde, hvorpå de to episoder i 1975 og 1977 udnyttes i udtalelsen. Disse episoder viser efter sagsøgerens opfattelse, at hans tjenstlige adfærd var fuldt korrekt, og derfor ikke kunne anvendes som grundlag for en negativ bedømmelse eller i hvert fald en bedømmelse, som indeholder en særlig kritik af vedkommende. Sagsøgerens kritiske holdning i 1975 over for lederen af den italienske afdeling, Tommaso Valerio, skyldtes, at Grassi ikke var enig i den måde, hvorpå oversætterne blev udpeget til tjenesterejser i udlandet. I 1977 kom de divergerende synspunkter på ny til udtryk i forbindelse med udpegelsen af en bestemt tjenestemand til en tjenesterejse uden for Europa på grund af den måde, tjenesterejsen'var planlagt på, og mere generelt, de retningslinjer afdelingen blev ledet efter (se bilag 16 og 17 i stævningen af 20. 6. 1979). Efter min opfattelse kan Domstolen ikke, som sagsøgeren ønsker, foretage en indgående prøvelse af disse episoder eller foranstalte en undersøgelse til afklaring af, hvem der var ansvarlig herfor. Domstolen ville i så fald sætte sin egen vurdering af tjenestemænds adfærd i tjenesten i stedet for administrationens vurdering, hvilket den som bekendt ikke er beføjet til. Efter min mening må Domstolen begrænse sig til at fastslå, at de i udtalelsen nævnte episoder faktisk har fundet sted, og følgelig bekræfte administrationen i at have foretaget sin bedømmelse på grundlag af konkrete omstændigheder. Det er efter min opfattelse et tilstrækkeligt grundlag for at tilbagevise anbringendet om, at der mangler en begrundelse (et anbringende, der i øvrigt ikke kan opretholdes, ikke en gang abstrakt), men også tilbagevise anbringendet om, at der foreligger en åbenbar vildfarelse. Hvad angår spørgsmålet om der foreligger magtfordrejning, skal jeg endnu en gang bemærke, at administrationen ikke synes at have nævnt de to episoder af andre formål end de i artikel 43 nævnte. I øvrigt taler sagsøgeren alene om magtfordrejning i al almindelighed, og indskrænker sig i virkeligheden til at nægte, at han har noget ansvar for disse episoder. Det er ikke, lykkedes ham at bevise, at administrationen ved at, nævne episoderne i udtalelsen skulle have forfulgt ulovlige formål. Hvad endelig angår formen og fremgangsmåden, må henvisningen til konkrete episoder, med henblik på at give en fyldigere baggrund for værdidommene, anses for korrekt anvendelse af de kriterier, som vejledningens retningslinjer — der er udarbejdet til dette formål — skal følge ved udfærdigelsen af udtalelser.