Efter min mening kan der ikke være tvivl om, at bestemmelser som de her foreliggende — om det så kun er indirekte — kan hindre den internationale handel. Forbudet mod — uden tilladelse ad hoc at tilsætte vitaminer til føde-og drikkevarer betyder jo, at det er umuligt at indføre sådanne varer og forhandle dem. Også den forelæggende domstol erkender dette i sine spørgsmål; Kommissionen, Sandoz og de regeringer, der har afgivet indlæg (den nederlandske, den italienske og den danske), er af samme opfattelse. Men når dette lægges til grund, og det således antages, at bestemmelser som artikel 10 a, stk. 1, i Algemeen Besluit (Warenwet) er »foranstaltninger med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion«, må det fastslå, om og i bekræftende fald i hvilket omfang medlemsstaterne kan indføre eller opretholde sådanne bestemmelser i deres retsorden.

De bestemmelser, som herefter er relevante — og i øvrigt sagens egentlige kerne — er EØF-traktatens artikel 36 og på enkelte punkter Rådets direktiv 77/94 af 21. december 1976 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende levnedsmidler bestemt til en særlig ernæring (EFT L 26, 1977, s. 55).

Jeg vil begynde med artikel 36. Som bekendt er denne bestemmelse en undtagelse fra artikel 30 (og fra artiklerne 31 til og med 34), hvorefter forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, som er begrundet i hensynet til bl.a. »beskyttelse af menneskers liv og sundhed«, er lovlige. Ifølge den nederlandske regering er artikel 10 a, stk. 1, i Algemeen Besluit (Warenwet) i overensstemmelse med traktaten, for så vidt dens formål er at undgå skade på forbrugerens sundhed ved tilsætning af for høje doser vitaminer (herunder vitamin A og D). Denne opfattelse er — i hvert fald generelt — velbegrundet. Det er jo almindeligt anerkendt — og parterne er i store træk enige herom — at vitaminer kan være sundhedsfarlige, hvis man indtager for store mængder af dem. Farlige er i alle tilfælde de fedtopløselige vitaminer, mens der kun er ringe eller ingen risiko forbundet med vandopløselige vitaminer, fordi det menneskelige legeme selv ved indtagelse af for store mængder udskiller disse.

Jeg tror dog ikke, at Domstolen behøver at gå ind på disse patologiske stofskifteproblemer. Da det står fast, at der er usikkerhed om, hvor store mængder vitaminer, der kan indtages uden skade for sundheden, kan medlemsstaterne ikke frakendes kompetence til at indføre restriktioner for forhandlingen heraf.

Dette gælder i hvert fald, så længe de nationale lovbestemmelser om tilsætninger til levnedsmidler ikke er harmoniseret ( se dom af 5. 2. 1981, sag 53/80, Kaasfabriek Eyssen, Sml. 1981, s. 409). Naturligvis gælder der for udøvelsen af denne kompetence de begrænsninger, der er opstillet i EØF-traktatens første afsnit; men da disse ikke er til hinder for foranstaltninger til beskyttelse af menneskers sundhed og liv, kan medlemsstaterne selv træffe disse, og navnlig afgøre, »hvor strenge kontrolforanstaltningerne skal være« (se dommene af 20. 5. 1976, sag 104/75, De Peijper, Sml. 1976, s. 635, og af 17. 12. 1981, sag 272/80, Frans-Nederlandse Maatschappij voor biologische producten, Sml. 1981, s. 3277, præmis 12). Hvis vi vender tilbage til det foreliggende tilfælde, kan det derfor fastslås, at en i en national lovgivning fastsat præventiv kontrol af tilsætning af vitaminer til levnedsmidler i princippet falder ind under artikel 36, for så vidt den opfylder et af de dér stillede krav. I øvrigt er også Sandoz enig i, at denne kontrol er ønskelig.