Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 16. juni 1994. - TV10 SA MOD COMMISSARIAAT VOOR DE MEDIA. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: RAAD VAN STATE - NEDERLANDENE. - FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER - NATIONAL LOVGIVNING DER HAR TIL FORMAAL AT OPRETHOLDE ET ALSIDIGT OG IKKE KOMMERCIELT UDBUD AF RADIO- OG FJERNSYNSUDSENDELSER. - SAG C-23/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-04795

svensk specialudgave side I-00159

finsk specialudgave side I-00161



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

A ° Indledning

1. I den foreliggende praejudicielle sag har Nederlandenes Raad van State stillet spoergsmaal vedroerende anvendelsen af bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser paa bestemte former for virksomhed, der udoeves af en fjernsynsinstitution.

2. Parterne i sagen for den forelaeggende ret er en radio- og fjernsynsinstitution ved navn TV10 (herefter benaevnt "sagsoegeren") ° som er et luxembourgsk aktieselskab ° og det nederlandske Commissariaat voor de Media (herefter benaevnt "sagsoegte"). Baggrunden for sagen er, at sagsoegte har afslaaet at give adgang til, at TV10' s programmer fordeles gennem nederlandske kabelanlaeg. I afgoerelsen herom fastslog sagsoegte, at TV10 ikke kunne betragtes som en udenlandsk radio- eller fjernsynsinstitution som omhandlet i Mediawet' s artikel 66, stk. 1, da sagsoegeren havde etableret sig i Luxembourg i den aabenbare hensigt at unddrage sig de nederlandske bestemmelser om indenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner.

3. Paa det relevante tidspunkt havde denne lovbestemmelse foelgende ordlyd:

"1. Den, der forestaar driften af et kabelanlaeg, kan:

a) fordele programmer, som udsendes af en udenlandsk radio- eller fjernsynsinstitution ved hjaelp af en radio- eller fjernsynssender, og som det meste af tiden kan modtages direkte i en rimelig kvalitet paa det sted, hvor kabelanlaegget befinder sig, ved hjaelp af en paa dette sted almindelig individuel antenne

b) fordele andre end de i litra a) naevnte programmer, som udsendes som radio- eller fjernsynsprogrammer af en udenlandsk radio- eller fjernsynsinstitution eller en sammenslutning af saadanne institutioner i overensstemmelse med den dér gaeldende lovgivning ..."

4. Denne afgoerelse indbragte TV10 for Raad van State, Afdeling Rechtspraak. Sagsoegeren, der af flere grunde ansaa afgoerelsen for at vaere urigtig, gjorde gaeldende, at den retlige bedoemmelse af de konstaterede faktiske forhold var fejlagtig, og at der desuden var sket en tilsidesaettelse af lighedsprincippet samt af menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 og af EOEF-traktatens (1) artikel 7, 52 ff. og 59 ff.

5. Den forelaeggende ret har fundet, at sagsoegeren ikke er en radio- eller fjernsynsinstitution som omhandlet i Mediawet' s artikel 14-30. Retten har anset det for godtgjort, at sagsoegeren etablerede sig i udlandet i den aabenbare hensigt at unddrage sig de bestemmelser, der gaelder i Nederlandene for indenlandsk radio- og fjernsynsspredning. Ikke desto mindre har Raad van State anset sagsoegerens anbringende om, at Commissariaat voor de Media' s afgoerelse strider mod faellesskabsretten, for at vaere af betydning for sagens udfald.

6. I denne sammenhaeng har Raad van State ° under henvisning til dommen i Debauve-sagen (2) ° anfoert, at EOEF-traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse paa "aktiviteter, hvis samtlige deres relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat". Under henvisning til dommen i Van Binsbergen-sagen (3) har retten endvidere anfoert, at en medlemsstat ikke kan frakendes retten til at traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at den i artikel 59 sikrede frihed udnyttes af en tjenesteyder, hvis virksomhed er helt eller fortrinsvis rettet mod denne stats territorium, med sigte paa at unddrage sig de erhvervsfaglige regler, som ville gaelde for ham, saafremt han var etableret paa statens omraade. Efter rettens opfattelse kan det taenkes, at det i et saadant tilfaelde ikke er traktatens kapitel om tjenesteydelser, der finder anvendelse, men derimod kapitlet om etableringsretten. Under hensyn til dommen i Segers-sagen (4) rejser retten det spoergsmaal, hvorledes det skal "bedoemmes, at en radio- og fjernsynsinstitution, som er oprettet efter en anden medlemsstats lovgivning, og som formelt er etableret i denne anden medlemsstat, udoever virksomhed fra den anden medlemsstat".

7. Paa denne baggrund har Raad van State forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

"1) Er der tale om tjenesteydelser af en graenseoverskridende karakter, der er faellesskabsretlig relevant, saafremt en radio- eller fjernsynsinstitution, som ikke kan faa adgang til fordeling af udsendelser gennem kabelanlaeg i medlemsstat A, udsender programmer fra medlemsstat B i den aabenbare hensigt ° hvilket fremgaar af objektive forhold ° derved at unddrage sig gaeldende lovgivning i den medlemsstat, som udsendelserne primaert, men ikke udelukkende, er rettet til?

2) Er det tilladt i henhold til faellesskabsretten ° ogsaa under hensyn til artikel 10, jf. artikel 14, i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder ° at den medlemsstat, hvori programmerne modtages, opstiller begraensninger for udfoerelsen af de i spoergsmaal 1) omtalte tjenesteydelser, naar begraensningerne bestaar i, at radio- og fjernsynsinstitutionen, selv om den har valgt et etableringssted i en anden medlemsstat, betragtes som en ikke-udenlandsk institution og af den grund ikke faar adgang til fordeling af sine programmer gennem kabelanlaeg i medlemsstaten, saa laenge den ikke opfylder de betingelser herfor, som gaelder for indenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner, hvilket sker under henvisning til, at institutionen ved at etablere sig i en anden medlemsstat soeger at unddrage sig bestemmelser, som gaelder i den medlemsstat, hvor programmerne modtages, og som har til formaal at sikre, at der i medlemsstaten opretholdes et alsidigt og ikke-kommercielt udbud af radio- og fjernsynsprogrammer?"

8. I retsforhandlingerne for Domstolen har deltaget sagsoegeren, sagsoegte, den nederlandske regering, den tyske regering, den franske regering og Kommissionen. Sagsoegte har i det hele tilsluttet sig den nederlandske regerings indlaeg. Jeg skal i forbindelse med min stillingtagen til sagens retlige aspekter naermere omtale de faktiske forhold og parternes argumenter.

B ° Stillingtagen

Indledende bemaerkning

9. Forud for min stillingtagen til sagens retlige aspekter skal jeg fremsaette en indledende bemaerkning. De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for denne sag, udspillede sig paa et tidspunkt, hvor direktiv 89/552/EOEF (5) endnu ikke skulle vaere gennemfoert i national ret, og hvor den nederlandske medielovgivning endnu ikke gav adgang til kommerciel radio og fjernsyn. De retlige kriterier, som sagens afgoerelse beror paa, ville principielt have haft et andet indhold, hvis de faktiske omstaendigheder havde foreligget paa et senere tidspunkt. Den retlige bedoemmelse af denne sag vil derfor kun have begraenset betydning for senere tilfaelde.

10. Desuden oensker jeg indledningsvis at goere opmaerksom paa endnu et aspekt, nemlig at den forelaeggende ret ikke har stillet spoergsmaal om, hvorvidt faellesskabsrettens forbud mod forskelsbehandling finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Dette kunne der ellers efter omstaendighederne have vaeret anledning til, naar det tages i betragtning, at der er givet tilladelse til, at RTL 4' s udsendelser fordeles gennem kabelanlaeg i Nederlandene, men den forelaeggende ret synes selv at have besvaret spoergsmaalene herom. Domstolen skal saaledes kun tage stilling til forbuddet mod forskelsbehandling i forbindelse med spoergsmaalet om, hvorvidt menneskerettighedskonventionens artikel 14 skal anvendes. For saa vidt er der sat snaevrere graenser for Domstolens kompetence end i forbindelse med efterproevelsen af forbuddet mod forskelsbehandling efter faellesskabsretten.

I ° Foerste spoergsmaal

Foreligger der tjenesteydelser i faellesskabsretlig forstand

11. Det foerste praejudicielle spoergsmaal gaar ud paa, om en rent faktisk graenseoverskridende udsendelsesvirksomhed kan betragtes som en tjenesteydelse i faellesskabsretlig forstand, ogsaa selv om radio- eller fjernsynsinstitutionen har etableret sig i udlandet for at omgaa de bestemmelser, som i den stat, hvor programmerne modtages, er fastsat for indenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner.

12. Saavel den nederlandske som den tyske regering har gjort gaeldende, at der efter Domstolens "omgaaelsesretspraksis" (6) ikke kan antages at foreligge en faellesskabsretlig relevant tjenesteydelse, og at det i konsekvens heraf kun er "modtagerstatens" lovgivning om rent interne retsforhold, der skal finde anvendelse.

13. Heroverfor har sagsoegeren anfoert, at der uden tvivl er tale om en faellesskabsretlig relevant tjenesteydelse, eftersom institutionen rent faktisk er etableret i Luxembourg og har paabegyndt sin virksomhed i overensstemmelse med den luxembourgske lovgivning. Den har da ogsaa af vedkommende luxembourgske myndigheder faaet tilladelse til at udsende sine programmer over Astra-satellitten. Den foreliggende problematik er udelukkende, hvorledes man skal fastlaegge graenserne for den frie adgang til udveksling af tjenesteydelser. Dette maa i oevrigt kun ske efter objektive kriterier.

14. Saavel den franske regering som Kommissionen har gjort sig til talsmand for, at der foreligger en tjenesteydelse i faellesskabsretlig forstand. De har anfoert, at det derimod er et andet spoergsmaal, hvilke foranstaltninger en medlemsstat har ret til at traeffe for at forhindre, at den, der udfoerer en tjenesteydelse, omgaar statens egne bestemmelser.

15. Tjenesteydelser i faellesskabsretlig forstand defineres i traktatens artikel 60 som "ydelser, der normalt udfoeres mod betaling, i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedroerende den frie bevaegelighed for varer, kapital og personer". Den frie udveksling af tjenesteydelser gaelder for tjenesteydelser "inden for Faellesskabet" (7), dvs. at der skal vaere tale om graenseoverskridende ydelser. De personer, friheden gaelder for, er "statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Faellesskabets lande end modtageren af den paagaeldende ydelse" (8). Ved statsborgere i medlemsstaterne skal forstaas saavel fysiske som juridiske personer, idet bestemmelsen i artikel 58 om, at juridiske personer ligestilles med fysiske personer, ogsaa gaelder i denne sammenhaeng som foelge af henvisningen i artikel 66. Denne ligestilling gaelder "selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtaegtsmaessige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Faellesskabet".

16. Efter Domstolens praksis har selskabets hjemsted i den anfoerte betydning til formaal at fastslaa selskabets tilhoersforhold til en bestemt medlemsstats retsorden (9).

17. For at kunne paaberaabe sig faellesskabsrettens regler om fri udveksling af tjenesteydelser skal sagsoegeren herefter foerst og fremmest opfylde de betingelser, der er opstillet for kredsen af de berettigede til at benytte friheden. Sagsoegeren er et aktieselskab, som er stiftet efter luxembourgsk ret den 27. juli 1989 under navnet FICORT SA. Selskabets navn blev den 1. september 1989 aendret til TV10 SA. Selskabets formaal beskrives bl.a. som "specielt udsendelse af fjernsynsprogrammer". Desuden kan selskabet ifoelge angivelsen af selskabsformaalet producere radio- og fjernsynsprogrammer samt udoeve servicevirksomhed i denne forbindelse. Sagsoegeren blev anerkendt som en radio- og fjernsynsinstitution af de luxembourgske myndigheder. Dette indbefattede en tilladelse til at udsende gennem det luxembourgske kabelnet. Desuden fik "Sociéte Européenne des Satellites" (10), som havde indgaaet en transmissionsaftale med sagsoegeren, de luxembourgske myndigheders tilladelse til at udsende sagsoegerens programmer over Astra-satellitten. Regi og teknik samt den indholdsmaessige gennemfoerelse og udformning af udsendelsesvirksomheden skulle finde sted i Luxembourg.

18. Herefter staar det fast, at det sagsoegende selskab er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning og har sit hjemsted inden for Faellesskabet, nemlig i Luxembourg. Det er ikke noedvendigt at tage stilling til, om selskabet har sit vedtaegtsmaessige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed i Luxembourg, da disse kriterier er alternative, og det er tilstraekkeligt, at ét af dem er opfyldt. Efter alt at doemme er de alle opfyldt i dette tilfaelde.

19. En tjenesteyder i faellesskabsrettens forstand vil normalt (11) vaere etableret i en anden medlemsstat end modtageren af tjenesteydelsen. Begrebet etableret indebaerer imidlertid en faktisk og varig tilknytning til erhvervslivet i en medlemsstat. Efter min opfattelse kan der her antages at foreligge en etablering som foelge af de holdepunkter herfor, som udgoeres af de beskrevne faktiske forhold, nemlig stiftelsen og oprettelsen af selskabet, indhentelsen af de noedvendige tilladelser til udsendelsesvirksomheden og ivaerksaettelsen af selve erhvervsvirksomheden.

20. En udsendelsesvirksomhed, som udstraekker sig til Nederlandene eller er rettet til Nederlandene, opfylder ogsaa betingelsen om, at ydelsen skal vaere af graenseoverskridende karakter. I Domstolens faste praksis betragtes fjernsynsudsendelser som tjenesteydelser (12) uafhaengigt af, hvorledes udsendelsen sker (13). Selv udsendelser i reklameoejemed er omfattet heraf (14), og i denne forbindelse kan reklameudsendelsen ogsaa udgoere en tjenesteydelse, som udfoeres for reklamebureauerne (15).

Betydningen af Domstolens "omgaaelsesretspraksis" for, om der foreligger en tjenesteydelse

21. Den nederlandske og den tyske regering har ° som allerede naevnt ° gjort gaeldende, at sagsoegerens udsendelsesvirksomhed ikke kan betragtes som en tjenesteydelse i faellesskabsretlig forstand, da det er haevet over enhver tvivl, at sagsoegeren har haft til hensigt at omgaa den nederlandske medielovgivning. De har anfoert, at der af Domstolens praksis om de grundlaeggende friheder kan udledes et princip om, at en person ikke kan paaberaabe sig de i faellesskabsretten anerkendte friheder for at unddrage sig de gaeldende retsforskrifter.

22. Den forelaeggende ret har utvivlsomt med bindende virkning for Domstolen fastslaaet, at der foreligger en omgaaelse. Det tilkommer alene den nationale retsinstans at foretage konstateringer af faktiske omstaendigheder. Et andet spoergsmaal er, paa grundlag af hvilke omstaendigheder en saadan konstatering kan foretages, dvs. om det udelukkende skal ske ud fra objektive kriterier, eller om subjektive forhold som vedkommendes hensigt og formaal kan inddrages i bedoemmelsen. Det sidstnaevnte er specielt problematisk, naar der er tale om at bedoemme handlinger, der foretages af en juridisk person. Dette problemkompleks vil jeg vende tilbage til i det foelgende.

23. Udgangspunktet for den videre bedoemmelse af, om der foreligger en tjenesteydelse i faellesskabsretlig forstand, maa herefter vaere, at den forelaeggende ret har konstateret, at der foreligger en omgaaelse af lovgivningen.

24. I Van Binsbergen-dommen (16) udtales det:

"Man kan heller ikke naegte en medlemsstat ret til at traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at den i artikel 59 garanterede frihed udnyttes af en tjenesteyder, hvis virksomhed er helt eller fortrinsvist rettet mod denne stats territorium med sigte paa at unddrage sig de faglige regler, som ville gaelde for ham, saafremt han var bosat paa naevnte stats territorium, idet en saadan situation ville kunne afgoeres i henhold til kapitlet om etableringsretten og ikke kapitlet om fri udveksling af tjenesteydelser." (17)

25. Saerlig det sidste saetningsled giver anledning til tvivl om, hvilke retlige konsekvenser der skal knyttes til et tilfaelde, hvor en tjenesteyder omgaar de relevante erhvervsfaglige regler. Spoergsmaalet er, om formuleringen betyder, enten at tjenesteyderen i givet fald falder uden for anvendelsesomraadet for reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser og ind under reglerne om etableringsfriheden, som om han havde etableret sig i det land, hvor ydelsen modtages, eller om formuleringen betyder, at tjenesteyderen principielt fortsat er omfattet af tjenesteydelseskapitlet, saaledes at de grundlaeggende betingelser i denne sammenhaeng skal vaere opfyldt ° f.eks. at tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor modtageren af ydelserne har bopael, eller at tjenesteydelsen skal vaere af graenseoverskridende karakter ° og tjenesteyderen desuden bliver underkastet de erhvervsregulerende regler i den stat, hvor tjenesteydelsen skal modtages.

26. Saavel det standpunkt, den nederlandske og den tyske regering har indtaget, som de udtalelser, der er fremsat af de andre parter, kan for saa vidt bringes i overensstemmelse med ordlyden af den paagaeldende praemis i Van Binsbergen-dommen.

27. Kommissionen har i oevrigt erkendt problematikken, og den har i sit indlaeg fremfoert overbevisende argumenter (18). Efter Kommissionens opfattelse kan Van Binsbergen-dommen ses under to synsvinkler. Man kan paa den ene side opfatte den som et kriterium for, om traktatens artikel 52 eller artikel 59 finder anvendelse. For denne fortolkning taler det sidste saetningsled i Van Binsbergen-dommens praemis 13 (19) og dommens virkninger. Paa den anden side kan man opfatte afgoerelsen som en undtagelse fra traktatens artikel 59 i den forstand, at det principielle udgangspunkt er, at der praesteres en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 59.

28. Sondringen har for saa vidt betydning, som udgangspunkt for den foerste fortolkning er, at det kun er lovgivningen i den stat, hvor tjenesteydelsen praesteres, der finder anvendelse, hvorimod tjenesteyderen efter den anden fortolkning i hvert fald er underkastet lovgivningen i den stat, hvor han (officielt) er etableret og desuden kan undergives lovgivningen i den stat, hvor tjenesteydelsen praesteres. Den anden af de to fortolkninger foerer altsaa til en samtidig anvendelse af to ° muligvis indbyrdes uforenelige ° lovkomplekser, hvilket er en ikke uvaesentlig hindring. Alligevel haelder Kommissionen til at antage den sidstnaevnte fortolkning, fordi det kunne blive en tungtvejende aarsag til retsusikkerhed blot at opfatte Van Binsbergen-dommen som et kriterium for sondringen mellem etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser.

29. Til stoette herfor har Kommissionen fremfoert foelgende argumentation. Den medlemsstat, i hvilken tjenesteydelsen praesteres, er ikke forpligtet til at anvende sin egen erhvervsregulering, idet Van Binsbergen-dommen giver den ret til "at forsvare sig". Medlemsstaten kan ° hvis alle betingelser er opfyldt ° kraeve, at samtlige erhvervsregulerende regler overholdes eller, hvis den oensker det, kun nogle af reglerne. Men denne mulighed for at skride ind giver ingen holdepunkter for saa vidt angaar situationen i den officielle etableringsstat. Spoergsmaalet er her, om den sidstnaevnte medlemsstat ikke har ret til at anvende de paa dens omraade gaeldende bestemmelser (da virksomheden efter den foerste fortolkning anses for at vaere "etableret" i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres), eller om den kun har ret hertil i det omfang, den anden medlemsstat ikke skrider ind.

30. I oevrigt vedroerer Van Binsbergen-dommen, stadig ifoelge Kommissionens argumentation, kun de erhvervsregulerende regler, og paa dette punkt er det Kommissionens opfattelse ° i betragtning af, at Van Binsbergen-dommen (uanset hvilken af de to fortolkninger der anlaegges) indgaar i en sammenhaeng med traktatbestemmelserne om ophaevelse af begraensninger for udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed i Faellesskabet ° at disse regler udgoeres af de nationale bestemmelser, som regulerer adgangen til at optage og udoeve de former for virksomhed, som er omhandlet i traktatens artikel 57. Andre lovbestemmelser, f.eks. paa skatteomraadet eller med hensyn til social sikring eller fysisk planlaegning, beroeres ikke, da den medlemsstat, hvor virksomheden officielt er etableret, da ville blive stillet i en situation, der vanskeligt kunne overskues.

31. Til denne argumentation, som Kommissionen fremfoerer med rette, skal jeg tilfoeje foelgende. Den af de to fortolkninger af Van Binsbergen-afgoerelsen, der gaar ud paa, at dommen skal opfattes som et kriterium for afgraensningen af anvendelsesomraadet for bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser i forhold til bestemmelserne om etableringsfriheden, finder jeg ikke overbevisende, idet man efter denne opfattelse i hvert fald delvis ser bort fra tjenesteyderens faktiske etablering og tager udgangspunkt i en fiktion om en etablering i det land, hvor tjenesteydelsen modtages. Helt bortset fra misbrugs- eller omgaaelsestilfaelde er det nemlig det erklaerede formaal med bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser at give adgang til at udfoere tjenesteydelser uden begraensninger og uden, at der stilles krav om et driftssted i den medlemsstat, i hvilken modtageren af tjenesteydelsen befinder sig. I dommen i Van Binsbergen-sagen og i de efterfoelgende domme (20) har man utvivlsomt ikke villet regulere etableringen, men villet underkaste en bestemt form for graenseoverskridende virksomhed de relevante erhvervsregulerende regler.

32. I den foreliggende sag kan der ikke under en faellesskabsretlig synsvinkel rejses tvivl om sagsoegerens etablering i Luxembourg. Spoergsmaalet kan i det hele taget kun vaere, om bestemmelserne i det land, hvor ydelsen modtages, kan bringes i anvendelse, og i givet fald, hvilke af disse bestemmelser.

33. Jeg vil derfor mene, at det paa baggrund af Van Binsbergen-dommen og de efterfoelgende domme i foerste raekke kun er bestemmelserne om den frie udveksling af tjenesteydelser, der finder anvendelse. Foerst inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser kan man som afgraensning eller som en undtagelse fra friheden under bestemte omstaendigheder (21) anvende lovgivningen i det land, hvor tjenesteydelsen modtages, som om tjenesteyderen var etableret dér.

34. Imod det standpunkt, jeg her har indtaget, taler ganske vist, at man efter omstaendighederne vil skulle anvende flere lovgivninger, hvilket staar i modsaetning til, hvad der er formaalet med den frie udveksling af tjenesteydelser. Dette argument kan dog ikke vaere afgoerende, da denne undtagelsesregel ° som alle undtagelser ° skal fortolkes snaevert. Det maa herved noeje iagttages, at der kun er tale om at anvende de erhvervsregulerende regler, som tjenesteyderen soeger at omgaa.

35. Det forhold, at man i misbrugstilfaelde eller i tilfaelde af omgaaelse af regler, der gaelder i en medlemsstat, eventuelt ogsaa vil skulle anvende de erhvervsregulerende regler, der gaelder i den stat, hvor ydelserne modtages, medfoerer saaledes ikke, at det paagaeldende sagsforhold principielt holdes ude fra anvendelsesomraadet for bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser. Den graenseoverskridende udsendelsesvirksomhed, som hovedsagen drejer sig om, maa herefter ° som den objektivt fremtraeder ° betragtes som en tjenesteydelse i faellesskabsretlig forstand.

II ° Andet spoergsmaal

36. Den forelaeggende rets andet spoergsmaal gaar ud paa, om den medlemsstat, hvori programmerne modtages, under de omstaendigheder, der foreligger i sagen, har ret til at underkaste tjenesteydelsen begraensninger, som bestaar i, at man undlader at betragte sagsoegeren som en udenlandsk radio- og fjernsynsinstitution, saaledes som dette begreb er fastlagt i den nationale lovgivning ° hvorefter udenlandske institutioner stilles bedre end indenlandske med hensyn til adgangen til markedet ° men derimod behandler sagsoegeren som en indenlandsk institution.

37. Det tilkommer alene den forelaeggende ret at bringe national ret i anvendelse, og kvalifikationen af en radio- eller fjernsynsinstitution som en udenlandsk eller indenlandsk institution i den nederlandske medielovs forstand er i sidste instans en anvendelse af national ret. Den forelaeggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt den lovfortolkning, den oensker at anlaegge, er forenelig med faellesskabsretten. Den anser derfor de praejudicielle spoergsmaal for at vaere af betydning for afgoerelsen og den praejudicielle forelaeggelse for at vaere noedvendig. Efter Domstolens faste praksis kan denne forsyne de nationale retsinstanser med de faellesskabsretlige fortolkningselementer, der er noedvendige for, at disse retsinstanser kan traeffe afgoerelse i sager, der indbringes for dem (22).

Forbuddet mod restriktioner forstaaet som indholdet af retten til fri udveksling af tjenesteydelser

38. Hovedindholdet af retten til fri udveksling af tjenesteydelser er, at restriktioner for udvekslingen af tjenesteydelser skal afskaffes, jf. artikel 59. Restriktioner kan taenkes at forekomme i forskellig form og paa forskellig maade. Foerst og fremmest taenkes der efter Domstolens tidligste praksis paa alle krav, der "paalaegges tjenesteyderen, navnlig paa grund af hans nationalitet eller den omstaendighed, at han ikke har fast opholdssted i den stat, hvor ydelsen praesteres, og som ikke anvendes paa personer, der er bosat paa det nationale territorium, eller som vil kunne forhindre eller i oevrigt genere hans virksomhed" (23).

39. Forstaaet paa denne maade fremstaar forbuddet mod restriktioner (24) ° som efter overgangsperiodens udloeb har vaeret umiddelbart anvendeligt ° i foerste raekke som et diskrimineringsforbud (25). Det, der er forbudt, er ikke kun aabenbar forskelsbehandling, men ogsaa skjulte former for diskriminering, som ganske vist tilsyneladende beror paa neutrale kriterier, men dog rent faktisk foerer til samme resultat (26). Nationale bestemmelser, hvorefter tjenesteydelser ikke behandles ens, uanset deres oprindelse, er kun forenelige med faellesskabsretten, hvis de kan henfoeres under en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse som EOEF-traktatens artikel 56 (27).

40. Restriktioner kan imidlertid ogsaa opstaa i form af ensartet gaeldende, nationale retsforskrifter. Saadanne retsforskrifter, der er vanskelige at overholde for en tjenesteyder fra en anden medlemsstat, opfattes som "andre restriktioner" og falder ogsaa ind under det umiddelbart gaeldende forbud mod restriktioner. Afgraensningen mellem skjulte former for diskriminering og andre restriktioner er ikke altid klar (28). I hvert fald kan det udledes af Domstolens praksis (29), at enhver bestemmelse, som faktisk eller retligt hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser, kan vaere i strid med EOEF-traktatens artikel 59, og at det i hvert enkelt tilfaelde skal efterproeves, om restriktionen er forenelig med artikel 59 (30).

41. I betragtning af de saerlige omstaendigheder, der goer sig gaeldende i forbindelse med adskillige former for tjenesteydelser, kan bestemte saerlige krav, som stilles til tjenesteyderen, anses for at vaere forenelige med traktaten, naar kravene foelger af en regulering, der er foretaget af den paagaeldende form for virksomhed. Den frie udveksling af tjenesteydelser maa dog kun underkastes restriktioner som foelge af ensartet gaeldende bestemmelser, som er begrundet i almene hensyn, og kun i det omfang det almene hensyn ikke allerede tilgodeses ved retsregler, som tjenesteyderen er underkastet i den stat, hvor han er hjemmehoerende (31).

42. Det forhold, at der laegges vaegt paa, at bestemte almene hensyn er tilgodeset som foelge af, at de retlige krav, der gaelder i tjenesteyderens etableringsstat, er opfyldt, er overalt blevet opfattet saaledes, at man i retspraksis paa tjenesteydelsesomraadet har antaget princippet om oprindelseslandet ° svarende til hvad der foelger af Cassis de Dijon-dommen (32) med hensyn til frie varebevaegelser. Til de tvingende almene hensyn, Domstolen allerede har anerkendt, hoerer f.eks. en erhvervsregulering, der skal tjene til beskyttelse af modtageren af tjenesteydelsen, samt forbrugerbeskyttelse (33).

43. Endelig skal kravene materielt vaere noedvendige for at sikre, at de erhvervsregulerende bestemmelser overholdes, og for, at de beroerte interesser beskyttes (34). Men hensyn til de sidstnaevnte kriterier mener jeg ° som generaladvokat Jacobs ogsaa har fremfoert i sit forslag til afgoerelse i Saeger-sagen (35) ° at der ikke dermed opstilles en yderligere betingelse for, hvilke restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser der er tilladte. Efter min opfattelse er der tale om led i en proportionalitetsproevelse (36), som skal foretages i forbindelse med efterproevelsen af restriktioner, der eventuelt er tilladte.

Domstolens anvendelse af kriterierne paa den nederlandske medielov

44. Allerede i dommene i sagerne C-288/89 (37), C-353/89 (38) og C-148/91 (39) har Domstolen bragt de abstrakte kriterier i anvendelse paa dele af den nederlandske medielov. I disse domme har Domstolen fastslaaet, at Mediawet tager sigte paa at opretholde et alsidigt og ikke-kommercielt udbud af radio- og fjernsynsprogrammer og dermed indgaar som led i en kulturpolitik, der skal sikre ytringsfriheden for forskellige samfundsmaessige grupperinger i Nederlandene, saaledes som denne skal kunne give sig udtryk i pressen og gennem radio og fjernsyn (40). Saadanne kulturpolitiske maalsaetninger er almene hensyn, som en medlemsstat med rette kan tilgodese, f.eks. ved paa passende maade at fastlaegge, hvilken struktur statens egne radio- og fjernsynsinstitutioner skal have (41).

45. En medlemsstats beslutning om at ville opretholde et ikke-kommercielt udbud af radio- og fjernsynsudsendelser kan saaledes ikke i sig selv kritiseres. En senere lovaendring kan ikke have betydning for lovligheden af en tidligere truffet beslutning. Ifoelge de skriftlige indlaeg i sagen ° som bekraeftet i indlaeggene under den mundtlige forhandling ° var det netop denne beslutning fra lovgivningsmyndighedens side, som stod i vejen for at oprette en kommerciel radio- og fjernsynsinstitution i Nederlandene, og som foerte til stiftelsen af det selskab, der er sagsoeger i denne sag.

46. Af de allerede citerede domme foelger det endvidere, at retsforskrifter om en radio- eller fjernsynsinstitutions struktur ° ogsaa selv om de anvendes ensartet paa indenlandske og udenlandske institutioner ° i forhold til udenlandske institutioner kan udgoere en forbudt restriktion, som hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser, jf. EOEF-traktatens artikel 59 (42). Set under en nederlandsk synsvinkel har udenlandske institutioner derfor stoerre frihed med hensyn til deres organisation og opbygning, ogsaa selv om de udsender programmer, der er bestemt til modtagelse i Nederlandene. Denne frihed er ganske vist kun relativ, fordi udenlandske radio- eller fjernsynsinstitutioner skal opfylde de retlige krav, der stilles i den stat, hvor de er etableret. Disse krav kan ganske vist efter omstaendighederne vaere lempeligere.

47. Mediawet' s artikel 66 ° i den affattelse, der skal laegges til grund i denne sag ° danner i overensstemmelse med faellesskabsretten et selvstaendigt retsgrundlag for adgangen til fordeling af udenlandske radio- og fjernsynsinstitutioners programmer gennem kabelanlaeg i Nederlandene. Bestemmelsen kan i den faellesskabsretlige systematik henfoeres under princippet om oprindelseslandet. En tilsvarende fremgangsmaade i forbindelse med adgangen til fordeling af programmer fra udenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner foreskrives i oevrigt i direktiv 89/552/EOEF (43) i den bindende bestemmelse i artikel 2 (44), som dog ikke fandt anvendelse i det tidsrum, der er relevant i denne sag (45).

48. Stifterne af det sagsoegende selskab har helt aabenbart gjort brug af mulighederne efter den luxembourgske medielovgivning og har oprettet selskabet, sandsynligvis i haab om at kunne benytte den stoerre frihed for udenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner i forhold til de bestemmelser, der gaelder for tilsvarende nederlandske institutioner. Ud fra den faellesskabsretlige maalsaetning om frit valg af etableringssted kan der ikke rejses kritik af sagsoegerens etablering.

49. Med henblik paa den yderligere efterproevelse maa udgangspunktet vaere, at den ensartede anvendelse af de nederlandske lovbestemmelser, som skal forhindre kommerciel radio- og fjernsynsvirksomhed, ganske vist ikke kan kritiseres for saa vidt angaar indenlandske institutioner (46), men dog har saadanne virkninger i forhold til den virksomhed, der udoeves af udenlandske institutioner, at de maa betragtes som en forbudt restriktion efter EOEF-traktatens artikel 59. Spoergsmaalet kan altsaa kun vaere, om medlemsstaten undtagelsesvis har ret til ° paa grund af konkrete, saerlige omstaendigheder ° at goere de bestemmelser, der gaelder for indenlandske institutioner, gaeldende med hensyn til sagsoegerens udsendelsesvirksomhed for at forhindre, at sagsoegerens programmer fordeles gennem det nederlandske kabelnet.

Domstolens "omgaaelsespraksis"

50. Som allerede antydet i det foregaaende, kan der med hensyn til de grundlaeggende friheder udledes en praksis fra Domstolens side, som kan karakteriseres ved, at man i forbindelse med omgaaelse af nationale bestemmelser eller misbrug af friheder efter faellesskabsretten ikke giver den paagaeldende adgang til at paaberaabe sig de grundlaeggende friheder.

51. Inden for omraadet for de frie varebevaegelser har Domstolen med hensyn til ensartet gaeldende bestemmelser om faste priser paa boeger fastslaaet, at der i sig selv var tale om en forbudt foranstaltning med samme virkning som en kvantitativ importbegraensning. Dette gaelder dog ikke, saafremt det af objektive omstaendigheder fremgaar, "at de paagaeldende boeger alene er blevet udfoert med henblik paa genindfoersel for at omgaa saadanne retsforskrifter" (47). Inden for omraadet for arbejdskraftens frie bevaegelighed har Domstolen i en dom om studiestoette udtalt, at misbrug, som kan paavises ud fra objektive kriterier, i form af, at en arbejdstager tager til en medlemsstat for dér at stille krav om modtagelse af studiestoette efter en meget kortvarig beskaeftigelsesperiode, ikke kan vaere omfattet af de relevante faellesskabsretlige bestemmelser (48). Ogsaa inden for etablerings- og tjenesteydelsesomraadet har Domstolen fremsat tilsvarende udtalelser. F.eks. hedder det i dommen i Knoors-sagen (49):

"Imidlertid maa det ikke underkendes, at en medlemsstat kan have en legitim interesse i at hindre, at visse af dens statsborgere gennem misbrug af de ved traktaten indroemmede muligheder forsoeger at unddrage sig betingelserne i deres egen nationale lovgivning om faglig uddannelse."

52. I samme retning gaar dommen i Van Binsbergen-sagen ° inden for rammerne af bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser ° og de domme, der er afsagt i forlaengelse heraf. I den udtalelse (50), der er relevant for den foreliggende problematik, har Domstolen fastslaaet, at en medlemsstat ikke kan naegtes ret til at udstede bestemmelser, der skal forhindre, at en tjenesteyder, hvis virksomhed er helt eller fortrinsvis rettet mod medlemsstatens territorium, udnytter den i artikel 59 garanterede frihed for at unddrage sig de erhvervsregulerende bestemmelser, som ville gaelde for ham, hvis han var hjemmehoerende paa medlemsstatens territorium (51).

I dommen i sag 130/88 (52) har Domstolen indholdsmaessigt fremsat samme udtalelser, men har dog fraveget sin terminologi, idet den i stedet for at tale om udstedelse af bestemmelser taler om at traeffe foranstaltninger. I den dom, der baade tids- og indholdsmaessigt er mest aktuel for den foreliggende sag, nemlig dommen i sag C-148/91 (53) ° hvori Domstolen har anvendt principperne paa et tilfaelde inden for radio- og fjernsynsomraadet ° er der i indholdsmaessigt tilsvarende udtalelser tale om "at traeffe foranstaltninger". I stedet for erhvervsregulering (o.a.: "faglige regler" eller "erhvervsfaglige regler") benyttes det mere generelle udtryk "bestemmelser" (54).

53. Sammenfattende kan det antages, at en medlemsstat har ret til at traeffe foranstaltninger for at forhindre, at en tjenesteyder, hvis virksomhed er helt eller fortrinsvis rettet mod medlemsstaten, paaberaaber sig retten til fri udveksling af tjenesteydelser for at unddrage sig bestemmelser om regulering af erhvervsmaessig virksomhed (55).

Konsekvenserne for det foreliggende tilfaelde

54. De bestemmelser, der i dette tilfaelde er tale om omgaaelse af, er bestemmelser, der regulerer udsendelse af fjernsynsprogrammer. Det drejer sig her uden tvivl om udoevelse af en erhvervsmaessig virksomhed, saaledes at bestemmelserne maa henfoeres under "erhvervsregulerende" regler i vid forstand.

55. Spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerens virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod nederlandsk territorium, maa besvares ud fra objektive kriterier. Programindholdet, sproget og reklameindslag er indicier for, hvilket territorium der tages sigte paa. Som et yderligere kriterium kommer det i betragtning, at sagsoegeren fuldstaendig indstillede sin udsendelsesvirksomhed, da der ikke blev givet tilladelse til fordeling af programmerne gennem det nederlandske kabelnet.

56. Det er en betingelse for, at en medlemsstat er berettiget til at traeffe foranstaltninger, at det konstateres, at tjenesteyderen paaberaaber sig faellesskabsrettens regler om fri udveksling af tjenesteydelser i den hensigt at unddrage sig de gaeldende bestemmelser i modtagerlandet.

57. I sit skriftlige indlaeg i sagen har Kommissionen betegnet dette som et subjektivt kriterium, men har dog frafaldet denne kvalifikation under den mundtlige forhandling. I denne sammenhaeng rejser der sig det spoergsmaal, hvilken karakter denne "unddragelse" skal have, og paa grundlag af hvilke omstaendigheder den kan konstateres. Det er saaledes vaesentligt, om der er tale om subjektive kriterier ° som naeppe kan efterproeves specielt for juridiske personers vedkommende ° eller om unddragelsen skal kunne konstateres paa grundlag af objektive omstaendigheder.

58. Saavel i de skriftlige indlaeg som under den mundtlige forhandling er der flere gange blevet henvist til, at den forelaeggende ret allerede med bindende virkning har fastslaaet, at der foreligger en omgaaelse af de nederlandske retsforskrifter, idet der her er tale om en konstatering af faktiske forhold. Sagsoegerens repraesentant har dog efter min opfattelse med rette fremfoert, at den forelaeggende ret ganske vist foretager konstateringer vedroerende faktiske forhold, men at det dog er Domstolens opgave at foretage den faellesskabsretlige bedoemmelse af forholdene. En konstatering af, at der foreligger en omgaaelse af lovbestemmelser eller en "unddragelse", er en retlig bedoemmelse af faktiske omstaendigheder, som ikke fuldt ud kan holdes uden for Domstolens bedoemmelse. I hvert fald falder spoergsmaalet om graenserne for denne retlige bedoemmelse inden for Domstolens judicielle kontrol (56).

59. Allerfoerst maa det droeftes, paa grundlag af hvilke omstaendigheder der kan konstateres en omgaaelse. En omgaaelse af en lov eller et misbrug af en ret vil normalt vaere udtryk for en hensigt hertil, og dette udgoer uden tvivl et subjektivt element. Den fortolkning af Van Binsbergen-dommen, som Kommissionen er gaaet ind for i sit skriftlige indlaeg ° nemlig at der foreligger et objektivt og et subjektivt kriterium ° er derfor naerliggende. I dommene i sagerne Van Binsbergen, Coenen, Knoors og Van de Bijl var der da ogsaa tale om at bedoemme fysiske personers adfaerd, saaledes at det ogsaa var muligt at inddrage hensigten og motiverne i bedoemmelsen.

60. Naar en juridisk person, der handler gennem sine organer, optraeder paa en retligt relevant maade, er der principielt tale om en anden situation med hensyn til realiseringen af subjektive forhold. Den juridiske person er som saadan ikke i stand til subjektivt at indtage en holdning. Kun fysiske personer handler etisk ansvarligt, hvilket f.eks. er af grundlaeggende betydning for, om en person kan paalaegges strafferetlige sanktioner. Inden for rammerne af den retsorden, som giver mulighed for, at den juridiske person retligt set bestaar, og som tillaegger den retsevne, vil der normalt gaelde tilregnelsesbestemmelser, hvorefter organernes handlinger ° som udfoert af fysiske personer ° betragtes som den juridiske persons handlinger. Tilregnelsen kan foere saa vidt som til en anerkendelse af, at den juridiske person har deliktsevne. Med hensyn til den konkrete udformning af tilregnelsesbestemmelserne er der betydelige forskelle i de enkelte medlemsstaters retsordener.

61. Efter min opfattelse kan det kun inden for rammerne af en retssammenlignende undersoegelse fastslaas, om der inden for faellesskabsretten findes en for alle medlemsstaterne gaeldende faelles tilregnelse af fysiske personers handlinger under en juridisk persons ansvarsomraade. Uden at det paa forhaand er fastslaaet, at der gaelder et saadant retsgrundlag paa faellesskabsniveau, vil jeg anse det for problematisk at inddrage subjektive kriterier ved bedoemmelsen af en juridisk persons retligt relevante handlinger. Man boer derfor efter min opfattelse kunne fastslaa en juridisk persons omgaaelse af retsforskrifter ud fra objektive kriterier.

62. Selv hvis man gaar ud fra, at kun objektive kriterier boer inddrages i bedoemmelsen, maa det afklares, i hvilket omfang der er opstillet faellesskabsretlige graenser for adgangen til at tage objektive forhold i betragtning. I den sag, vi her skal tage stilling til, har den forelaeggende ret helt aabenbart lagt vaegt paa, i hvilket land stifterne af det sagsoegende selskab og tillige selskabets direktoer og dets ansatte er statsborgere.

63. Efter den legislative afgoerelse, medlemsstaterne har truffet i EOEF-traktatens artikel 58, kan der i hvert fald ikke laegges vaegt paa, i hvilket land ejerne af et selskabs kapital eller direktoererne er statsborgere med henblik paa fastlaeggelsen af selskabets hjemsted og dermed et selskabs tilhoersforhold til en medlemsstats retsorden (57). I dommen i Factortame-sagen (58) har Domstolen fundet det i strid med faellesskabsretten ° som en forbudt forskelsbehandling paa grundlag af statsborgerskab ° at laegge vaegt paa selskabsdeltagernes og selskabsledelsens statsborgerskab (59). Det maa saaledes antages at vaere udelukket under en faellesskabsretlig synsvinkel ° i hvert fald for statsborgere i Faellesskabets medlemsstater ° at laegge vaegt paa det statsborgerskab, der indehaves af fysiske personer, der staar bag et selskab.

64. Paa den anden side kan man ° i et tilfaelde, hvor der kan foreligge en omgaaelse ° ikke se bort fra, at allerede selve oprettelsen af en juridisk person kan vaere et led i omgaaelseshandlingen. Jeg mener dog, at man boer undgaa at laegge vaegt paa fysiske personers statsborgerskab paa grund af den fare, dette medfoerer for at udsaette EF-statsborgere for forskelsbehandling paa grund af nationalitet, idet forbuddet mod en saadan forskelsbehandling har status som en grundlaeggende rettighed i faellesskabsretten.

65. Omgaaelsen af de nationale bestemmelser boer kunne konstateres paa grundlag af andre objektive kriterier, f.eks. det tidspunkt, hvor selskabet optager sin virksomhed, samt virksomhedens indhold og det publikum, den er rettet til. Ved bedoemmelsen kan indbyrdes forbindelser mellem virksomheder ogsaa spille en rolle. Domstolen har i sag 250/85 (60) anlagt en helhedsvurdering af den virksomhed, der udoeves af en koncern, med henblik paa den faellesskabsretlige bedoemmelse af en juridisk persons adfaerd. I sagen fandt Domstolen, at bestemte former for adfaerd maatte lades ude af betragtning, og herved saa den bort fra, at forskellige opgaver inden for koncernen formelt var opdelt paa selvstaendige selskaber.

66. Resultatet maa herefter vaere, at man med henblik paa en konstatering af, at nationale erhvervsregulerende bestemmelser omgaas, boer laegge objektive omstaendigheder til grund, som ikke stoettes paa, hvilket statsborgerskab ° i Faellesskabets medlemsstater ° der indehaves af de fysiske personer, som staar bag selskabet og handler gennem dette.

67. Domstolen er afskaaret fra at foretage en endelig vurdering af de forhold, der har foert til denne sag, da dette hoerer under den forelaeggende rets kompetence. Jeg mener dog, at der allerede ud fra de faktiske omstaendigheder, der er forelagt Domstolen, kan findes holdepunkter, der taler for en omgaaelse, f.eks. at det objektivt var umuligt at drive udsendelsesvirksomhed i den af sagsoegeren valgte form paa nederlandsk omraade, den maade, programmerne skulle udformes paa, det publikum, programmerne skulle rettes til, og det forhold, at virksomheden helt blev indstillet efter forbuddet mod at lade programmerne fordele gennem det nederlandske kabelnet. Det kan ogsaa tages med i bedoemmelsen, at selve programproduktionen skulle ske i Nederlandene hos et selskab, som der i givet fald bestod saerlige forbindelser til.

68. Naar det paa grundlag af objektive omstaendigheder staar fast, at de nationale erhvervsregulerende bestemmelser omgaas, kan det forhold, at en juridisk person hoerer under en anden medlemsstats retsorden ° hvilket selskabets hjemsted er afgoerende for ° ikke vaere til hinder for foranstaltninger, som medlemsstaten traeffer for at forhindre omgaaelsen. Disse foranstaltninger skal ikke noedvendigvis bestaa i, at der udstedes bestemmelser, men kan meget vel udgoeres af, at nationale bestemmelser anvendes ensartet uanset nationalitet. Det er i sidste instans medlemsstatens egen afgoerelse, om dette retsteknisk gennemfoeres saaledes, at en juridisk person, der hoerer under retsordenen i en anden medlemsstat, behandles som en indenlandsk juridisk person, dvs. saaledes at den ikke anerkendes som en udenlandsk radio- eller fjernsynsinstitution. I hvert fald har medlemsstaten ret til at afvaerge et forsoeg fra en virksomheds side paa at unddrage sig statens jurisdiktion ved for saa vidt at behandle den, som om den var omfattet deraf.

Artikel 10 og 14 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (menneskerettighedskonventionen)

69. Herefter staar det tilbage at undersoege, om dette foreloebige resultat kan opretholdes paa baggrund af menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14. Som et led i det andet praejudicielle spoergsmaal oenskes det udtrykkeligt oplyst, hvilke virkninger menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 har for den faellesskabsretlige bedoemmelse af det foreliggende retlige problem.

70. Under den mundtlige forhandling undlod man i vidt omfang at behandle denne problematik. Under den skriftlige procedure har parterne i det vaesentlige fremsat foelgende synspunkter.

71. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den faellesskabsretlige argumentation, sagsoegeren har fremfoert, stoettes af, at ytringsfriheden, som beskyttet i menneskerettighedskonventionens artikel 10, staar paa spil. Hvis man kunne kraeve, at sagsoegeren opfyldte samtlige etableringsbetingelser ° som paa det relevante tidspunkt udelukkende var betingelser, der var gaeldende for en offentlig ordning, som TV10 netop ikke oenskede at tilslutte sig ° ville det resultere i et faktisk og absolut forbud mod enhver erhvervsmaessig virksomhed. Da den beskyttede frihed er udtryk for en grundlaeggende ret, boer man ikke opfatte faellesskabsretlige bestemmelser saaledes, at de bevirker, at retten til fri udveksling af tjenesteydelser mister sit indhold.

72. Dette gaelder efter sagsoegerens opfattelse saa meget desto mere, som de nederlandske myndigheder paa det relevante tidspunkt havde givet tilladelse til en anden luxembourgsk radio- og fjernsynsinstitutions programmer. Selv hvis de nederlandske myndigheders formaal var at faa TV10 til at etablere sig i Nederlandene, skulle de efter menneskerettighedskonventionens artikel 10, jf. artikel 14, ved fastsaettelsen af etableringsbetingelserne have taget i betragtning, at de herved ikke maatte goere sig skyldige i forskelsbehandling for saa vidt angaar sagsoegerens retlige status.

73. For fuldstaendighedens skyld har det sagsoegende selskab gjort opmaerksom paa, at det, efter at den forelaeggende ret har truffet sin afgoerelse ° og for saa vidt som der herved er truffet en endelig afgoerelse ° har indklaget Kongeriget Nederlandene for Den Europaeiske Menneskerettighedskommission i Strasbourg.

74. Den nederlandske regering har i foerste raekke givet udtryk for tvivl om, hvorvidt Domstolen har kompetence til at udtale sig om den forelaeggende rets henvisning til menneskerettighedskonventionen, mens den i anden raekke har henholdt sig til afgoerelsen i ERT-sagen (61). For det tilfaelde, at Domstolen anser sig for at vaere kompetent til at behandle den forelaeggende rets henvisning til menneskerettighedskonventionen, har den nederlandske regering med hensyn til konventionens artikel 10 gjort gaeldende, at de restriktioner for sagsoegerens tjenesteydelser, som er en foelge af anvendelsen af Mediawet, er begrundede efter konventionens artikel 10, stk. 2, i hensynet til opretholdelsen af den offentlige orden og til tredjemands rettigheder. Dette resultat er allerede den forelaeggende ret naaet frem til. Med hensyn til ligestillingsprincippet maa det efter regeringens opfattelse fastslaas, at sagsoegeren som en ikke-udenlandsk institution er underlagt de samme bestemmelser som nederlandske radio- og fjernsynsinstitutioner. TV10 udsaettes derfor ikke for forskelsbehandling i forhold til tilsvarende nederlandske institutioner i menneskerettighedskonventionens artikel 14' s forstand. Ogsaa dette resultat er den forelaeggende ret allerede naaet frem til.

75. Forbundsrepublikken Tysklands regering har indledningsvis anfoert, at formaalet med menneskerettighedskonventionens artikel 10 er, "at medlemsstaternes borgere frit kan skaffe sig informationer gennem radio- og fjernsynsprogrammer, ikke alene fra den paagaeldende medlemsstat, men ogsaa fra andre medlemsstater, og ° i det omfang, det er teknisk muligt ° frit kan modtage saadanne programmer". I tilslutning hertil har regeringen anfoert foelgende:

"I de supranationale retsforskrifter tages det herved i betragtning, at det enkelte program udsendes i overensstemmelse med den for programmet gaeldende retsorden, dvs. den paagaeldende nationale ordning for radio og fjernsyn. Dette gaelder for programmer, der rettes til den enkelte medlemsstat, men derimod ° under hensyn til formaalet med menneskerettighedskonventionens artikel 10 ° ikke for programmer, som udsendes i den hensigt at unddrage sig de nationale bestemmelser om radio- og fjernsynsvirksomhed gennem valget af etableringssted." (62)

76. Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere gjort gaeldende, at menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 ikke kan have indvirkning paa det af regeringen forsvarede standpunkt om, at en radio- eller fjernsynsinstitution ikke kan paaberaabe sig EOEF-traktatens artikel 59, saafremt den dermed soeger at omgaa de indenlandske bestemmelser paa omraadet. Rent principielt kan man ganske vist gaa ud fra, at den frie informationsudveksling ("the free flow of information") haemmes, naar programmer, der sendes fra en anden medlemsstat, underkastes begraensninger i den stat, hvor programmerne modtages, men dette kan ikke gaelde, naar omgaaelsesaspektet tages i betragtning. I saa fald maa der gaelde de samme betragtninger som i forbindelse med omgaaelse af EOEF-traktatens bestemmelser. Formaalet med menneskerettighedskonventionens artikel 10 er ikke at goere det muligt for en radio- eller fjernsynsinstitution at omgaa retmaessigt fastsatte nationale lovbestemmelser. Denne bedoemmelse svarer ogsaa til den, Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol har anlagt, idet domstolen har anset det for tilladeligt, at myndighederne i en kontraherende stat betragter en station, der er beliggende i udlandet, som en indenlandsk station, naar stationen drives fra udlandet for at omgaa de indenlandske lovbestemmelser (63).

77. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt der eventuelt sker en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling efter menneskerettighedskonventionens artikel 14, har forbundsregeringen gjort gaeldende, at forhold, som i henhold til konventionens artikel 10, stk. 2, er tilladte til forhindring af omgaaelse, er sagligt begrundede og dermed ikke vilkaarlige. Hvad angaar en eventuel diskrimination i forhold til udenlandske institutioner som foelge af, at sagsoegeren behandles som en indenlandsk institution, har regeringen anfoert, at omgaaelsen i sig selv udelukker, at forbuddet mod forskelsbehandling kan paaberaabes.

78. Kommissionen har anfoert, at menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 i det foreliggende tilfaelde ikke har betydning for de spoergsmaal, der skal besvares. I konventionens artikel 10 fastlaegges retten til ytringsfrihed, og i artiklens stk. 2 bestemmes det, at udoevelsen af rettigheden kan underkastes formelle bestemmelser, betingelser og restriktioner, som er foreskrevet ved lov og er noedvendige i et demokratisk samfund. Konventionens artikel 14 forbyder forskelsbehandling med hensyn til de af konventionen beskyttede rettigheder og friheder. Det er ikke blevet gjort gaeldende, at de i Nederlandene gaeldende erhvervsregulerende bestemmelser, der finder anvendelse paa radio- og fjernsynsinstitutioner med hjemsted i Nederlandene, skulle vaere uforenelige med konventionens artikel 10. Kommissionen ser heller ikke, hvorledes den omstaendighed, at disse bestemmelser goeres gaeldende over for en virksomhed med hjemsted i udlandet, skulle kunne vaere i strid med menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 i en konkret situation som den, der er beskrevet i Van Binsbergen-dommen, i tilfaelde, hvor en virksomhed bevidst unddrager sig bestemmelser som i sig selv er forenelige med konventionen.

79. Domstolen er allerede flere gange blevet anmodet om at anvende og fortolke menneskerettighedskonventionens bestemmelser. Med hensyn til sin kompetence til at efterproeve lovgivningsforanstaltninger ud fra de i konventionen opstillede kriterier har den udtalt:

"Det tilkommer ganske vist Domstolen at sikre, at de grundlaeggende rettigheder beskyttes i faellesskabsretlig sammenhaeng, men Domstolen har ikke af den grund adgang til at afgoere, om en national lov ° der ... omfatter et omraade, paa hvilket den nationale lovgiver er kompetent ° er i overensstemmelse med den europaeiske [menneskerettigheds]konvention." (64)

80. De grundlaeggende rettigheder, som konventionen beskytter, herunder artikel 10 om ret til ytringsfrihed, hoerer imidlertid til de grundrettigheder, som faellesskabsretsordenen skal beskytte (65). I dommen i sag C-260/89, ERT, benyttede Domstolen lejligheden til ° i forbindelse med et praejudicielt spoergsmaal om menneskerettighedskonventionens artikel 10 ° at udtale sig paa det principielle plan om forholdet mellem faellesskabsretten og den europaeiske menneskerettighedskonvention. Under henvisning til dommene i sagerne Nold (66), Johnston (67) og Wachauf (68) bemaerkede den indledningsvis, at grundrettighederne ifoelge fast praksis hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte. I den forbindelse laegger Domstolen de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. Den europaeiske menneskerettighedskonvention er herved af saerlig betydning. Det foelger heraf, at foranstaltninger, som er uforenelige med overholdelsen af de ved konventionen anerkendte og sikrede menneskerettigheder, ikke er tilladte i Faellesskabet (69).

81. Under henvisning til dommene i sagerne Cinéthèque (70) og Demirel (71) udtalte Domstolen endvidere, at den ganske vist ikke har kompetence til at afgoere, om nationale retsforskrifter, som ikke omfattes af faellesskabsretten, er forenelige med den europaeiske menneskerettighedskonvention. "Naar saadanne retsforskrifter derimod falder inden for anvendelsesomraadet for faellesskabsretten, skal Domstolen i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kraeves, for at den nationale ret kan vurdere, om disse retsforskrifter er i overensstemmelse med de grundrettigheder, som Domstolen skal beskytte, saaledes som de navnlig fremgaar af den europaeiske menneskerettighedskonvention." (72)

82. For saa vidt som anvendelsen af Domstolens "omgaaelsesretspraksis" kan opfattes som en undtagelse fra den frie udveksling af tjenesteydelser, har Domstolens videre udtalelser i ERT-dommen saerlig betydning for det foreliggende tilfaelde. Det hedder i dommen:

"Saerligt bemaerkes, at naar en medlemsstat paaberaaber sig artikel 56 og 66 for at begrunde retsforskrifter, som kan begraense den frie udveksling af tjenesteydelser, skal denne begrundelse, som er hjemlet i faellesskabsretten, fortolkes i lyset af de almindelige retsgrundsaetninger, herunder grundrettighederne. De omhandlede nationale retsforskrifter kan derfor kun omfattes af undtagelserne i artikel 56 og 66, saafremt de er i overensstemmelse med de grundrettigheder, som Domstolen skal beskytte." (73)

83. Disse betragtninger kan efter deres struktur ligeledes bringes i anvendelse paa den foreliggende sag. I dommen i ERT-sagen naaede Domstolen frem til foelgende resultat paa grundlag af de citerede betragtninger:

"Det foelger heraf, at i et saadant tilfaelde skal den nationale ret, og i givet fald Domstolen, vurdere anvendelsen af disse bestemmelser i forhold til samtlige faellesskabsretlige regler, herunder ytringsfriheden i henhold til artikel 10 i den europaeiske menneskerettighedskonvention, der er en almindelig retsgrundsaetning, som Domstolen skal beskytte." (74)

84. Med hensyn til den konkrete anvendelse af de almindelige retsgrundsaetninger, der saaledes er defineret i den europaeiske menneskerettighedskonvention, har Domstolen i alle tilfaelde vaeret tilbageholdende. I de forenede sager 46/87 og 227/88 (75), hvori det blev gjort gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse af menneskerettighedskonventionens artikel 8, fastslog Domstolen i én enkelt saetning, at denne bestemmelse ikke fandt anvendelse paa det konkrete sagsforhold, hvorefter den udtalte:

"I oevrigt maa det fastslaas, at der ikke paa dette punkt foreligger nogen praksis fra Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol." (76)

85. Med hensyn til anvendelsen af menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 paa forhold svarende til dem, den foreliggende sag drejer sig om, foreligger der imidlertid allerede en afgoerelse fra Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol. I sagen Groppera Radio AG m.fl. mod Schweiz (77) udtalte Menneskerettighedsdomstolen foelgende i forbindelse med en efterproevelse af begrundelsen for restriktioner med hensyn til fordeling af radioudsendelser gennem kabelanlaeg:

"Endelig maa det specielt bemaerkes, at den valgte fremgangsmaade absolut kunne forekomme at vaere noedvendig for at forhindre en omgaaelse af loven; der var ikke tale om en form for censur, som blev rettet mod programmernes indhold eller tendens, men om en foranstaltning, der blev truffet over for en station, som den paagaeldende stats myndigheder af gode grunde kunne betragte som en schweizisk station, der blev drevet fra den anden side af graensen med det formaal at omgaa den i Schweiz gaeldende telekommunikationslovgivning. De statslige myndigheder har derfor i det foreliggende tilfaelde ikke overskredet graenserne for det skoen, der er indroemmet dem ved konventionen." (78)

86. Flertallet af Menneskerettighedsdomstolens dommere lagde til grund, at sagsoegerens programvirksomhed maatte antages at vaere retsstridig efter udsendelsesstatens lovgivning, og paa dette punkt er situationen for saa vidt en anden i den sag, Domstolen her skal tage stilling til. Det fremgaar dog af dissensen ° som blev afgivet af dommerne Petitti, Bernhard og De Meyer ° at det paa ingen maade var godtgjort, at virksomheden var ulovlig.

87. I en afgoerelse fra Den Europaeiske Menneskerettighedskommission (79) udtales det i forbindelse med konventionens artikel 10, stk. 2:

"The Commission notes that the recent changes in the Media Act have not affected the position of broadcasting institutions established abroad with the evident intention of evading the Dutch statutory regulations for national broadcasting institutions. They are not regarded as foreign broadcasting institutions, but as national broadcasting institutions subject to the rules on broadcasting applicable to such institutions.

The Commission notes that, while the applicant company is incorporated under British law and has its seat in the United Kingdom, the programme at issue is specifically intended for the Dutch public. In these circumstances and having regard to the fact that both the company and the Cable One programme have other strong links with the Netherlands, the Dutch authorities could reasonably consider that these broadcasts should be subject to those rules which normally apply to Dutch broadcasting institutions. There is no indication that these rules, insofar as they are relevant to the present case, involve restrictions which would be in violation of Article 10 of the Convention."

88. I samme afgoerelse udtalte Menneskerettighedskommissionen i forbindelse med efterproevelsen i henhold til artikel 14:

"The Commission recalls that Article 14 does not forbid every difference in treatment in the exercise of the rights and freedoms guaranteed by the Convention. It refers in this connection to the caselaw of the Court concerning the criteria for assessing a difference in treatment: There must be established an objective and reasonable justification for the measure in question, as well as a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aim sought to be realized ..."

89. Den fortolkning af menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14, som i den gengivne udformning er anlagt af Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol og Den Europaeiske Menneskerettighedskommission, giver ingen holdepunkter for at rejse tvivl om den foreslaaede loesning af denne sag under en faellesskabsretlig synsvinkel. Efter min vurdering ligger den paa linje med de resultater, der er opnaaet gennem Domstolens "omgaaelsesretspraksis". Menneskerettighedskonventionens artikel 10 og 14 er dermed ikke til hinder for at foelge Domstolens "omgaaelsesretspraksis".

C ° Forslag til afgoerelse

90. Som resultat af min stillingtagen i det foregaaende vil jeg foreslaa, at de praejudicielle spoergsmaal besvares som foelger:

"1) Saafremt en radio- eller fjernsynsinstitution udsender fjernsynsprogrammer fra en medlemsstat X til en anden medlemsstat Y, som udsendelserne fortrinsvis, men ikke udelukkende er rettet til, er der tale om tjenesteydelser af en graenseoverskridende karakter, der er faellesskabsretlig relevant, ogsaa selv om institutionen ikke faar adgang til fordeling gennem kabelanlaeg i medlemsstat Y, og den foretager udsendelserne fra medlemsstat X i den aabenbare hensigt ° hvilket kan udledes af objektive forhold ° derved at unddrage sig den gaeldende lovgivning i medlemsstat Y.

2) Modtagermedlemsstaten Y kan for at forhindre omgaaelse af sin lovgivning traeffe foranstaltninger, hvorefter tjenesteydelsen undtagelsesvis underkastes restriktioner i form af, at institutionen ikke anerkendes som en udenlandsk radio- eller fjernsynsinstitution som omhandlet i medlemsstatens lovgivning, og den derved underkastes de bestemmelser, der gaelder for indenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner. Det er i denne forbindelse tilladt at anvende ensartet gaeldende bestemmelser for indenlandske radio- og fjernsynsinstitutioner paa betingelse af, at

a) virksomheden i det hele eller fortrinsvis er rettet til medlemsstatens omraade

b) tjenesteyderen goer brug af den ved EF-traktatens artikel 59 sikrede frihed i den hensigt at unddrage sig de bestemmelser, der ville finde anvendelse paa ham, hvis han var hjemmehoerende paa denne stats omraade.

Begge betingelser skal vaere opfyldt paa grundlag af objektive kriterier, som ikke stoettes paa, hvilket statsborgerskab der indehaves af kapitalejerne, ledelsen eller de ansatte i det selskab, der udfoerer tjenesteydelsen."

Den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 10 og 14 er ikke til hinder for denne fortolkning og anvendelse af faellesskabsretten.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) ° Fra den 1.11.1993 EF-traktaten, jf. traktaten af 7.2.1992 om Den Europaeiske Union (EFT C 224 af 31.8.1992, s. 1).

(2) ° Dom af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve, Sml. s. 833.

(3) ° Dom af 3.12.1974, sag 33/74, Van Binsbergen, Sml. s. 1299.

(4) ° Dom af 10.7.1986, sag 79/85, Segers, Sml. s. 2375.

(5) ° Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3.10.1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed (EFT L 298, s. 23).

(6) ° Jf. de afgoerelser, der er omtalt i det foelgende i punkt 51 og 52.

(7) ° Jf. artikel 59, stk. 2.

(8) ° Jf. artikel 59, stk. 1. Se om mulige undtagelser fra denne regel Domstolens domme af 26.2.1991, sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 709, og sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 727, samt dom af 22.3.1994, sag C-375/92, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 923. Jf. ogsaa mit forslag til afgoerelse af 19.5.1994 i sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 0000, punkt 74-77.

(9) ° Jf. dom af 28.1.1986, sag 270/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 273, praemis 18, af 10.7.1986, sag 79/85, jf. ovenfor, praemis 13, og af 13.7.1993, sag C-330/91, Commerzbank, Sml. I, s. 4017, praemis 13.

(10) ° Som benaevnt i sagsoegerens indlaeg.

(11) ° Med hensyn til mulige undtagelser fra denne regel henvises til de i fodnote 8 naevnte domme.

(12) ° Udtrykkeligt i dom af 30.4.1974, sag 155/73, Sacchi, Sml. s. 409, praemis 6, og forudsaetningsvis i dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 19 f., af 25.7.1991, sag C-288/89, Collectieve Antennevoorziening Gouda, Sml. I, s. 4007, af 25.7.1991, sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4069, og af 3.2.1993, sag C-148/91, Veronica Omroep Organisatie, Sml. I, s. 487.

(13) ° Dom af 18.3.1980 i sag 52/79, a.st., praemis 8.

(14) ° Sag 52/79, a.st.

(15) ° Dom af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders m.fl., Sml. s. 2085, praemis 14.

(16) ° Jf. tilsvarende i de derefter afsagte domme, f.eks. af 4.12.1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755, af 16.12.1992, sag C-211/92, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 6757, praemis 12, og af 3.2.1993, sag C-148/91 (a.st., praemis 12).

(17) ° Sag 33/74 (a.st., praemis 13), min fremhaevelse.

(18) ° Jf. Kommissionens indlaeg, s. 10 f., punkt 12 og 13.

(19) ° Jf. citatet ovenfor i punkt 24.

(20) ° Dom af 26.11.1975, sag 39/75, Coenen, Sml. s. 1547, af 7.2.1979, sag 115/78, Knoors, Sml. s. 399, af 4.12.1986, sag 205/84 (jf. ovenfor), og af 27.9.1989, sag 130/88, Van de Bijl, Sml. s. 3039, samt dommen i sag C-148/91, Veronica Omroer Organisatie (a.st.).

(21) ° Efter Van Binsbergen-dommen kommer en anvendelse af de erhvervsregulerende regler objektivt set kun i betragtning paa betingelse af, for det foerste, at tjenesteyderens virksomhed er helt eller fortrinsvis rettet mod denne stats territorium og, for det andet, at tjenesteyderen udnytter den frie udveksling af tjenesteydelser med sigte paa at unddrage sig de faglige regler, som ville gaelde for ham, saafremt han var bosat paa naevnte stats territorium (jf. dommens praemis 13).

(22) ° Dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, praemis 29 ff.

(23) ° Dommen i Van Binsbergen-sagen, jf. ovenfor, praemis 10. Se i samme retning den i note 20 naevnte dom i Coenen-sagen,, praemis 6.

(24) ° Van Binsbergen-dommen, jf. ovenfor, praemis 23.

(25) ° Dom af 25.7.1991 i sag C-288/89, a.st., praemis 10.

(26) ° Jf. mit forslag til afgoerelse af 5.12.1990 i sagen Kommissionen mod Frankrig, naevnt i note 8, punkt 27).

(27) ° Jf. sag C-288/89, a.st., praemis 11.

(28) ° Jf. generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse af 21.2.1991 i sag C-76/90 (dom af 25.7.1991, Saeger, Sml. I, s. 4221, paa s. 4229, punkt 20, 21 og 22).

(29) ° Dom af 17.12.1981, sag 279/80, Webb, Sml. s. 3305, praemis 6, jf. ogsaa den allerede citerede sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland.

(30) ° Jf. mit forslag til afgoerelse i sag C-154/89, a.st., punkt 9.

(31) ° Jf. sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, a.st., praemis 7, og sag 279/80, Webb, a.st., praemis 7.

(32) ° Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe, Sml. s. 649.

(33) ° Jf. sag C-288/89, a.st., praemis 4, med en opregning af yderligere tilfaeldegrupper og med de relevante henvisninger til praksis.

(34) ° Forenede sager 110/78 og 111/78, Van Wesemael, a.st., praemis 30, og sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, a.st., praemis 27.

(35) ° Forslag til afgoerelse i sag C-76/90, a.st., punkt 29.

(36) ° F.eks. sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, a.st., praemis 41 ff., og sag C-288/89, Collectieve Antennevoorziening Gouda, a.st., praemis 15.

(37) ° Dom af 25.7.1991, sag C-288/89, a.st.

(38) ° Dom af 25.7.1991, sag C-353/89, a.st.

(39) ° Dom af 3.2.1993, sag C-148/91, a.st.

(40) ° Sag 148/91, a.st., praemis 9, med henvisning til sag C-353/89, a.st., praemis 3, 29 og 30, og sag C-288/89, a.st., praemis 22 og 23.

(41) ° Sag 148/91, a.st., praemis 10, med henvisning til sag C-353/89, a.st., praemis 41 og 42, og sag C-288/89, a.st., praemis 23 og 24.

(42) ° Sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, a.st., praemis 40 ff.

(43) ° A.st. (jf. fodnote 5).

(44) ° Jf. ogsaa tolvte, fjortende og femtende betragtning til direktivet, hvori det hedder:

... det er derfor noedvendigt, men samtidig ogsaa tilstraekkeligt, at alle udsendelser er i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvorfra de bringes.

...

Det er i Faellesskabet noedvendigt, at alle udsendelser fra Faellesskabet bestemt til modtagelse i Faellesskabet, isaer saadanne, der er bestemt til modtagelse i en anden medlemsstat, er i overensstemmelse dels med lovgivningen, der gaelder i den medlemsstat, hvorfra de bringes, og som finder anvendelse paa udsendelser, der er bestemt til modtagelse af publikum i denne medlemsstat, dels med bestemmelserne i naervaerende direktiv.

Forpligtelsen til at foere kontrol med overholdelse af den ved dette direktiv samordnede nationale lovgivning i den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes, er efter faellesskabsretten tilstraekkelig til at sikre fri udveksling af udsendelser uden fornyet kontrol paa det samme grundlag i de enkelte modtagermedlemsstater; en modtagermedlemsstat kan dog undtagelsesvist og paa saerlige betingelser midlertidigt indstille retransmission af fjernsynsudsendelser.

(45) ° Artikel 25 i direktiv 89/552.

(46) ° Medlemsstaterne har ogsaa efter ikrafttraedelsen af direktiv 89/552 bevaret deres mulighed for at fastsaette strengere bestemmelser for fjernsynsinstitutioner, der er undergivet deres egen jurisdiktion, jf. direktivets artikel 3, stk. 1, og trettende betragtning: Dette direktiv fastsaetter de noedvendige mindsteregler for fri udveksling af udsendelser; det beroerer derfor ikke medlemsstaternes og disses myndigheders befoejelser vedroerende organisation ° herunder koncessionsordninger, administrative tilladelser og beskatning ° samt finansiering af udsendelserne og programindhold; en selvstaendig kulturel udvikling i medlemsstaterne og bevarelsen af den kulturelle mangfoldighed i Faellesskabet vil derfor blive opretholdt.

(47) ° Dom af 10.1.1985, sag 229/83, Leclerc mod Au blé vert, Sml. s. 1, praemis 27, og domskonklusionen, jf. i samme retning ogsaa dom af 11.7.1985, sag 299/83, Leclerc mod Syndicat de librairies de Loire-Océan, Sml. s. 2515, og af 10.7.1986, sag 95/84, Boriello mod Darras og Tostain, Sml. s. 2253.

(48) ° Dom af 21.6.1986, sag 39/86, Lair, Sml. s. 3161, praemis 43.

(49) ° Dom af 7.2.1979 i Knoors-sagen, naevnt i note 20, praemis 25.

(50) ° Jf. det ordrette citat ovenfor i punkt 24 (o.a.: her gengivet i en let aendret terminologi af hensyn til sammenhaengen i det foelgende).

(51) ° Jf. dommens praemis 13, a.st. Domstolen har benyttet samme formulering i sag 39/75, a.st., praemis 8-11, og i dom af 4.12.1986, sag 205/84, a.st., praemis 22.

(52) ° Dom af 27.9.1989, sag 130/88, a.st., praemis 26.

(53) ° Dom af 3.2.1993, sag C-148/91, a.st., praemis 12.

(54) ° I forbindelse med afsigelsen af dommen af 16.12.1992 i sag C-211/91, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 6757, jf. praemis 12, overvejede Domstolen at anvende omgaaelsesprincipper, men forkastede dog denne loesning.

(55) ° Det er i denne sammenhaeng vaerd at laegge maerke til Kommissionens svar paa skriftlig forespoergsel nr. 1101/89. Kommissionen anfoerte heri, at den under droeftelserne i Raadet forud for vedtagelsen af direktiv 89/552 erklaerede, at den som led i den rolle, den har faaet tillagt, vil sikre, at EF-Domstolens retspraksis med hensyn til omgaaelse af nationale regler overholdes. I denne forbindelse henviste Kommissionen til dommen i Van Binsbergen-sagen (EFT 1990 C 125, s. 34).

(56) ° Dette synes ogsaa at have vaeret udgangspunktet for den forelaeggende rets bedoemmelse, idet den har forelagt sin konstatering af de faktiske omstaendigheder for Domstolen i form af en praejudiciel forelaeggelse.

(57) ° Dom af 28.1.1986, sag 270/83, a.st., praemis 18, og af 10.7.1986, sag 79/85, a.st., praemis 13.

(58) ° Dom af 25.7.1991, sag C-221/89, Factortame m.fl., Sml. I, s. 3905, praemis 33.

(59) ° Sag C-221/89, a.st., praemis 32.

(60) ° Dom af 5.10.1988, sag 250/85, Brother mod Raadet, Sml. s. 5683, praemis 16.

(61) ° ERT-dommen, jf. ovenfor i note 12, praemis 42, 43 og 44.

(62) ° Jf. den tyske regerings indlaeg, s. 11.

(63) ° Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 28.3.1990, nr. 14/1988/158/214, Groppera Radio AG m.fl. mod Schweiz, Publications of the ECHR, Series A, bind 173, praemis 72.

(64) ° Dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque Sml. s. 2605, praemis 26.

(65) ° Jf. dom af 25.7.1991, sag C-353/89, a.st., Sml. I, s. 4069, praemis 30, og henvisningen til sag 4/73 (dom af 14.5.1974, Nold, Sml. s. 491, praemis 13).

(66) ° Sag 4/73, a.st., praemis 13.

(67) ° Dom af 15.5.1986, sag 222/84, Sml. s. 1651, praemis 18.

(68) ° Dom af 13.7.1989, sag 5/88, Sml. s. 2609, praemis 19.

(69) ° Sag C-260/89, a.st., praemis 41.

(70) ° Forenede sager 60/84 og 61/84, a.st., praemis 26.

(71) ° Dom af 30.9.1987, sag 12/86, Sml. s. 3719, praemis 28.

(72) ° Dommen i sag C-260/89, a.st., praemis 42.

(73) ° Sag C-260/89, a.st., praemis 43.

(74) ° Sag C-260/89, a.st., praemis 44.

(75) ° Dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859.

(76) ° Forenede sager 46/87 og 227/88, a.st., praemis 18.

(77) ° Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.3.1990 i sag 14/1988/158/214, a.st., jf. ovenfor i note 63.

(78) ° Jf. dommens praemis 73, o.a.: EF-Domstolens oversaettelse.

(79) ° Sag 1803/91, Cable Music Europe Ltd mod Nederlandene.