ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Det Forenede Kongerige) den 14. februar 2014 — Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW), Mrs B. Wilson mod WW Realisation 1 Ltd (in liquidation), Ethel Austin Ltd, Secretary of State for Business, Innovation and Skills

(Sag C-80/14)

2014/C 151/13

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW), Mrs B. Wilson

Sagsøgte: WW Realisation 1 Ltd (in liquidation), Ethel Austin Ltd, Secretary of State for Business, Innovation and Skills

Præjudicielle spørgsmål

1) (a) Henviser sætningsleddet »mindst 20« i artikel l, stk. 1, litra a), nr. ii), i [direktivet] til antallet af afskedigelser i alle arbejdsgiverens virksomheder (1), som foretages inden for en periode på 90 dage, eller henviser det til antallet af afskedigelser i hver enkelt virksomhed? (b) Såfremt artikel l, stk. 1, litra a), nr. ii), henviser til antallet af afskedigelser i hver enkelt virksomhed, hvad forstås da ved udtrykket »virksomhed«? I særdeleshed skal udtrykket »virksomhed« forstås som hele den relevante detailhandelsvirksomhed som en enkelt økonomisk enhed eller en del af den virksomhed, der påtænker at foretage afskedigelserne, snarere end den enhed, som arbejdstageren er placeret i for at udøve sit hverv, såsom hver enkelt forretning?

2) I tilfælde, hvor en arbejdstager rejser et krav om beskyttende erstatning mod en privat arbejdsgiver, kan medlemsstaten da støtte ret på eller påberåbe sig den omstændighed, at direktivet ikke giver anledning til rettigheder med direkte virkning imod en arbejdsgiver under følgende omstændigheder: (i) den private arbejdsgiver ville, hvis ikke det havde været for medlemsstatens undladelse af at implementere direktivet korrekt, være forpligtet til at betale beskyttende erstatning til arbejdstageren som følge af arbejdsgiverens undladelse af at indlede konsultation i overensstemmelse med direktivet, og (ii) medlemsstaten, i tilfælde hvor arbejdsgiveren er insolvent, og denne pålægges at betale beskyttende erstatning og ikke betaler erstatningen, og der indgives en anmodning til medlemsstaten, selv bliver ansvarlig for enhver betaling af beskyttende erstatning til arbejdstageren i medfør af national lovgivning, som implementerer Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (2), under iagttagelse af enhver begrænsning af ansvaret for medlemsstatens garantiinstitution i medfør af [2008-direktivet] artikel 4?«

(1) EFT L 225 s. 16.

(2) EFT L 283 s. 36.
1.

Da ordlyden af ECB’s afgørelser af 6. september 2012 om en række tekniske karakteristika for Outright Monetary Transactions udført af Eurosystemet på de sekundære statsobligationsmarkeder og om yderligere foranstaltninger til at sikre tilgængeligheden af sikkerhed med henblik på at opretholde modparternes adgang til Eurosystemets likviditetstilførende operationer, samt — subsidiært ECB’s retningslinje 2012/641/EU af 10. oktober 2012 om ændring af retningslinje ECB/2012/18 om yderligere midlertidige foranstaltninger vedrørende Eurosystemets refinansieringstransaktioner og belånbar sikkerhed (1) har retsvirkning, kan afgørelserne gøres til genstand for søgsmål. Om en retsakt er bindende, vurderes henset til fast retspraksis på grundlag af artikel 19 TEUF i forhold til dens formål.
1)

Er det efter forsyningspligtdirektivets (1) artikel 28 tilladt, at der pålægges en takstregulering, uden at det af en markedsanalyse er fremgået, at en part har en stærk markedsposition med hensyn til den regulerede tjeneste, mens det uden videre er teknisk muligt at foretage grænseoverskridende opkald til ikke-geografiske numre, og den eneste hindring for adgang til disse numre består i, at der anvendes takster, hvorefter et opkald til et ikke-geografisk nummer er dyrere end et opkald til et geografisk nummer?
2)

Er artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 1, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13til hinder for en national bestemmelse som artikel 114 i Ley Hipotecaria, der alene giver den nationale ret mulighed for ved vurderingen af, om et kontraktvilkår om morarenter er urimeligt, at efterprøve, om den aftalte rentesats overstiger en sats, der er tre gange højere end den lovbestemte rentesats, og ingen andre omstændigheder?
1)

Er artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen (1) forenelig med artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som den gør forbuddet mod dobbelt strafforfølgning betinget af, at sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning?
2)

Henset til bestemmelserne i lov nr. 9/2012 og til genstanden for den afgift, der er fastsat i nævnte lov, skal artikel 110 TEUF da fortolkes således, at den er til hinder for, at en EU-medlemsstat indfører en afgift på forurenende emissioner, der finder anvendelse på alle udenlandske motorkøretøjer, når de registreres i denne stat, idet denne afgift for så vidt angår nationale motorkøretøjer først skal betales, når ejendomsretten hertil overdrages, hvilket medfører, at et udenlandsk køretøj kun kan anvendes, såfremt afgiften er betalt, mens et nationalt køretøj kan anvendes tidsubegrænset, uden at afgiften betales, frem til det tidspunkt, hvor ejendomsretten til et sådant køretøj overdrages, såfremt der sker en sådan overdragelse?
1)

Såfremt en bank i 2009 har fremsat et krav som led i gennemførelsen af et obligationsretligt søgsmål med påstand om inddrivelse af det beløb, der anses for skyldigt af dens kunder efter en tvangsauktion over de belånte ejendomme, finder direktiv 93/13 (1) anvendelse med henblik på at undersøge kontraktvilkårene i en aftale om realkreditlån underskrevet i 1986, når der tages hensyn til, at såvel den tredje tvangsauktion (19.7.1993) som afgørelsen fra førsteinstansretten om godkendelse af renteopkrævningen (3.7.2000) og af den endelige overdragelse af de bortauktionerede ejendomme (18.7.2000) ligger efter offentliggørelsen af nævnte direktiv?
4.

Kommissionen har efter at have foretaget sin analyse zone for zone indbragt sagen for Domstolen med henblik på, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 4, i Rådets direktiv 91/676/EØF af 12. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget, idet den ikke har udpeget områder kendetegnet ved underjordiske eller overfladiske vandløb — der er beskadigede eller potentielt beskadigede af for høj koncentration af nitrater og/eller af eutroficeringsfænomenet — som »sårbare zoner over for forurening forårsaget af nitrater«, som er obligatorisk i henhold til de tilgængelige oplysninger.
5.

Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjerne for beregning af bøder. Appellanten har anført, at virksomhedens bøder i henhold til de i retningslinjerne af 2006 fremstillede metoder burde have været fastsat på grundlag af de honorarer, der blev opkrævet for levering af ydelserne med forbindelse til overtrædelserne, og ikke som et fast beløb. Retten har med urette forkastet dette anbringende og anset størrelsen af bøderne for passende.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/22

Sag anlagt den 17. marts 2014 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-124/14)

2014/C 175/27

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Cattabriga og M. van Beek, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, 6 og 17, stk. 2, i direktiv 2003/88/EF (1), idet den har udelukket »personale med ledelsesfunktioner« (dvs. læger) i det nationale sundhedsvæsen fra retten til en gennemsnitlig maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer og hele sundhedspersonalet i det nationale sundhedsvæsen fra retten til 11 sammenhængende timers hvile om dagen, uden at garantere dem en tilsvarende kompenserende hvileperiode.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 3 og 6 i direktiv 2003/88/EF skal medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre for det første, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode, og for det andet, at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde. Undtagelser fra disse bestemmelser er ganske vist ikke helt udelukket, men er underlagt ganske særlige betingelser.

Den italienske lovgiver har tilsidesat disse bestemmelser ved gennemførelsen af direktiv 2003/88, idet den har udelukket alt »personale med ledelsesfunktioner« i det nationale sundhedsvæsen fra anvendelsesområdet for reglerne om den gennemsnitlige maksimale ugentlige arbejdstid og hele sundhedspersonalet i det nationale sundhedsvæsen fra reglerne om den daglige hvileperiode.

Kommissionen har navnlig anført for det første, at i Italien er alle læger, der arbejder i det nationale sundhedsvæsen, ved den nationale lovgivning og kollektive overenskomster, inden for det nationale sundhedsvæsen officielt klassificeret som »personale med ledelsesfunktioner« uden nødvendigvis at drage fordel af ledende beføjelser eller uafhængighed i forbindelse med deres egne arbejdstider. For det andet har de italienske myndigheder ikke været i stand til at bevise, at sundhedspersonalet i det nationale sundhedsvæsen, selv om dette personale er udelukket fra retten til en daglig hvileperiode på 11 sammenhængende timer, kan kræve en passende uafbrudt kompenserende hvileperiode umiddelbart efter, at deres arbejdstid er afsluttet.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299, s. 9).
1)

Skal artikel 15, stk. 3 og 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF (1) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold sammenholdt med artikel 6 og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt med retten til domstolsprøvelse og effektiv [domstolsbeskyttelse] fortolkes således, at: a) en administrativ myndighed, såfremt denne i henhold til en medlemsstats nationale lovgivning er forpligtet til at foretage en vurdering af en given frihedsberøvelse en gang om måneden, uden at der udtrykkeligt er fastsat en forpligtelse til at vedtage en administrativ foranstaltning, og den administrative myndighed ex officio skal forelægge retten en liste over de tredjelandsstatsborgere, som på grund af udsendelseshindringer er frihedsberøvede ud over den ved lov fastsatte maksimale periode for den første frihedsberøvelse, er forpligtet til, når den periode, der er fastsat i den individuelle afgørelse vedrørende den første frihedsberøvelse, udløber, enten at vedtage en udtrykkelig foranstaltning til vurdering af frihedsberøvelsen med henblik på de i EU-retten fastsatte grunde til forlængelse af frihedsberøvelsen eller at løslade den pågældende? b) retten, såfremt medlemsstatens nationale lovgivning giver retten beføjelse til, når den maksimale varighed af den første frihedsberøvelse med henblik på udsendelse i henhold til national ret er udløbet, at træffe afgørelse om en forlængelse af frihedsberøvelsen, at erstatte frihedsberøvelsen med en mindre indgribende foranstaltning eller at træffe afgørelse om løsladelse af tredjelandsstatsborgeren, i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, skal undersøge lovligheden af en foranstaltning til vurdering af frihedsberøvelsen, hvori der er anført retlige og faktiske grunde for nødvendigheden af en forlængelse af frihedsberøvelsen og dennes varighed, idet retten i sagen træffer afgørelse om opretholdelse af frihedsberøvelsen, en foranstaltning til erstatning herfor eller den pågældendes løsladelse? c) denne bestemmelse giver retten mulighed for at undersøge lovligheden af en foranstaltning til vurdering af frihedsberøvelsen, hvori der alene anføres grundene til, at en afgørelse om at udsende en tredjelandsstatsborger ikke kan fuldbyrdes, med henblik på de i EU-retten fastsatte grunde til forlængelse af frihedsberøvelsen, idet retten alene på grundlag af de af den administrative myndighed anførte faktiske omstændigheder og fremlagte beviser samt de af tredjelandsstatsborgeren anførte indsigelser og faktiske omstændigheder træffer afgørelse i sagen ved at træffe afgørelse om opretholdelse af frihedsberøvelsen, en foranstaltning til erstatning herfor eller den pågældendes løsladelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/24

Sag anlagt den 21. marts 2014 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-132/14)

2014/C 175/30

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved I. Liukkonen og L. Visaggio, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets forordning (EU) nr. 1385/2013 af 17. december 2013 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 850/98 og (EF) nr. 1224/2009 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009, (EU) nr. 1379/2013 og (EU) nr. 1380/2013 som følge af ændringen af Mayottes status i forhold til Den Europæiske Union (1), annulleres.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentet har nedlagt påstand om annullation af forordning (EU) nr. 1385/2013, som Rådet vedtog med hjemmel i artikel 349 TEUF.

Parlamentet har anfægtet Rådets valg af retsgrundlag, da artikel 349 TEUF ikke kan være retsgrundlag for alle de vedtagne foranstaltninger, men kun for visse af disse, som består i undtagelser til anvendelsen af EU-retten på Mayotte. Den anfægtede forordning gennemfører imidlertid ligeledes områder vedrørende den fælles fiskeripolitik og beskyttelse af den offentlige sundhed, uden at disse foranstaltninger specifikt kan begrundes i den særlige strukturelle, sociale og økonomiske situation på Mayotte.

Ifølge Parlamentet burde den pågældende retsakt derfor, i overensstemmelse med de forskellige områder, som den regulerer, have været vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, sammenholdt med artikel 168, stk. 4, punkt b), og artikel 349 TEUF.

(1) EUT L 354, s. 86
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/26

Sag anlagt den 21. marts 2014 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-135/14)

2014/C 175/33

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, W. Mölls, og D. Bianchi, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets forordning (EU) nr. 1385/2013 af 17. december 2013 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 850/98 og (EF) nr. 1224/2009 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009, (EU) nr. 1379/2013 og (EU) nr. 1380/2013 som følge af ændringen af Mayottes status i forhold til Den Europæiske Union (1)

— Retsvirkningerne af forordning (EU) nr. 1385/2013 opretholdes indtil ikrafttrædelsen af en ny forordning, der er baseret på et passende retsgrundlag.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har nedlagt påstand om annullation af forordning (EU) nr. 1385/2013, som Rådet vedtog med hjemmel i artikel 349 TEUF.

Kommissionen har foreholdt Rådet, at det har vedtaget dette direktiv, selv om Kommissionen havde foreslået at basere denne retsakt på særskilte retsgrundlag, dvs. artikel 43, stk. 2, og artikel 168, stk. 4, punkt b), TEUF.

Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 349 TEUF, i overensstemmelse med formålet med den anfægtede forordning, ikke gyldigt kan bruges som retsgrundlag. Sidstnævnte artikel 349 TEUF finder kun anvendelse, når der er tale om at fravige princippet om anvendelse af den primære ret i regionerne i den yderste periferi, jf. artikel 355, stk. 1, TEUF. Den pågældende forordning vedtager imidlertid alene den sekundære ret, uden at fravige traktaterne, med henblik på at imødekomme den situation, der er skabt ved Mayottes ændrede status. Denne fortolkning støttes ikke blot af ordlyden af artikel 349 TEUF, men også af traktatens system vedrørende retsgrundlag samt af historikken bag denne artikel.

(1) EUT L 354, s. 86, annulleres.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/27

Sag anlagt den 21. marts 2014 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-136/14)

2014/C 175/34

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved J. Rodrigues og L. Visaggio, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets direktiv 2013/64/EU af 17. december 2013 om ændring af Rådets direktiv 91/271/EØF og 1999/74/EF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF, 2006/7/EF, 2006/25/EF og 2011/24/EU som følge af ændringen af Mayottes status i forhold til Den Europæiske Union (1)

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentet har nedlagt påstand om annullation af direktiv 2013/64/EU, som Rådet vedtog med hjemmel i artikel 349 TEUF.

Ifølge Parlamentet er Rådets valg af retsgrundlag forkert, eftersom de foranstaltninger, der er genstand for det anfægtede direktiv, henhører under Unionens beføjelser i medfør af forskellige fælles politikker. Disse foranstaltninger burde derfor have været vedtaget på grundlag af særskilte retsgrundlag på områderne for miljø, landbrug, socialpolitik og offentlig sundhed, dvs. artikel 43, stk. 2, artikel 114, artikel 153, stk. 2, artikel 168 og artikel 192, stk. 1, TEUF, og ikke på grundlag af artikel 349 TEUF.

Ifølge Parlamentet kan foranstaltninger, som ikke har til formål at imødekomme økonomiske eller sociale byrder, som en region i den yderste periferi står over for, gennem en undtagelse til den fulde anvendelse af EU-retten i den pågældende region, ikke gyldigt baseret på retsgrundlaget i artikel 349 TEUF. Således henhører foranstaltninger, som udelukkende tilsigter at udskyde den tidsmæssige anvendelse af visse bestemmelser i EU-retten på en region i den yderste periferi, ikke under anvendelsesområdet for denne artikel.

(1) EUT L 353, s. 8., annulleres.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 17. marts 2014 — Sveda UAB mod Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Sag C-126/14)

2014/C 175/29

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sveda UAB

Sagsøgt: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Berørt tredjepart i sagen: Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija

Præjudicielt spørgsmål

Sagen forelægges for Den Europæiske Unions Domstol med henblik på en præjudiciel afgørelse af, om artikel 168 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem kan fortolkes således, at en afgiftspligtig person har ret til at fradrage indgående moms betalt i forbindelse med produktionen eller erhvervelsen af investeringsgoder beregnet til erhvervsformål, såsom de i denne sag omhandlede, som i) direkte er beregnet til offentlighedens gratis anvendelse, men som ii) kan anerkendes som et middel til at tiltrække besøgende til et sted, hvor den afgiftspligtige som et led i udøvelsen af sin økonomiske virksomhed planlægger at levere varer og/eller ydelser.

(1) EUT L 347, s. 1
1)

Skal artikel 56, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (1) fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en ufravigelig national bestemmelse, der pålægger ordregivende myndigheder kun at give kontrakter til virksomheder, såfremt disse selv og deres underentreprenører ved tilbudsgivningen skriftligt har forpligtet sig til at betale de af deres ansatte, der deltager i udførelsen af ordren, en statsligt fastsat mindsteløn, der kun gælder for offentlige, men ikke for private kontrakter, når der ikke findes en generel lovpligtig mindsteløn og ej heller en almindeligt gældende overenskomst, der er bindende for de potentielle ordremodtagere og eventuelle underentreprenører?
1)

Skal artikel 14, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at retten til som ejer at råde over et materielt gode også omfatter retten til at instruere en fragtfører om at levere varen til en tredje person, som er forskellig fra den person, der er anført på regningen, og at alene denne tredje persons modtagelse af varen således udgør et bevis for tidligere leverancer af materielle goder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/31

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 7. april 2014 — Alfredo Rendón Marín mod Administración del Estado

(Sag C-165/14)

2014/C 175/38

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo, Sala de lo Contencioso Administrativo, Sección Tercera

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Alfredo Rendón Marín

Sagsøgt: Administración del Estado

Præjudicielt spørgsmål

Er nationale bestemmelser, hvorefter muligheden for at udstede en opholdstilladelse til en forælder til en mindreårig unionsborger, som er afhængig af denne, fordi vedkommende er tidligere straffet i det land, hvori ansøgningen indgives, udelukkes, selv om dette indebærer, at den mindreårige tvinges til at forlade Unionens område, fordi han er nødsaget til at følge med sin forælder, foreneligt med artikel 20 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, fortolket i henhold til [Domstolens] dom af 19. oktober 2004 (sag C-200/02) (1) og af 8. marts 2011 (sag C-34/09) (2), når en national lovgivning udelukker muligheden?

(1) EU:C:2004:639

(2) EU:C:2011:124