ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42

Hvad angår sagsøgerne i hovedsagens argumentation om, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan have betydning for, hvilken beslutning en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, træffer med hensyn til at flytte til en anden medlemsstat for at arbejde og få en højere indkomst, eftersom den pågældende ved sin tilbagevenden til oprindelsesmedlemsstaten vil blive stillet ringere som følge af udbetaling af et betydeligt nedsat børnetilskud, bemærkes i øvrigt, at der ikke ved vurderingen af, om en national retsforskrift har en diskriminerende karakter, skal tages hensyn til en vandrende arbejdstagers bevæggrunde til at gøre brug af sin ret til fri bevægelighed inden for Unionen (jf. i denne retning dom af 5.12.2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C-514/12, EU:C:2013:799, præmis 33).
7

Artikel 60 i Ley General de la Seguridad Social (den almindelige lov om social sikring) i den konsoliderede udgave, der blev godkendt ved Real Decreto Legislativo 8/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (kongeligt lovdekret nr. 8/2015 om godkendelse af den kodificerede udgave af den almindelige lov om social sikring) af 30. oktober 2015 (BOE nr. 261, af 31.10.2015, s. 103291) (herefter »lov om social sikring«), der har overskriften »Moderskabstillæg til de bidragsbaserede pensioner i den sociale sikringsordning«, er affattet således: »1. Kvinder, som har fået biologiske eller adopterede børn, og som i henhold til en hvilken som helst ordning under den sociale sikringsordning modtager ydelser inden for rammerne af bidragsbaseret alderspension, enkepension eller pension ved varig uarbejdsdygtighed, har ret til et pensionstillæg for deres demografiske bidrag til den sociale sikringsordning. Dette tillæg, som i enhver henseende har retlig karakter af en bidragsbaseret offentlig pensionsydelse, består af et beløb svarende til det resultat, der fremkommer ved at multiplicere den oprindelige størrelse af de nævnte pensioner med en bestemt procentsats, som fastsættes på grundlag af antallet af børn ud fra følgende skala: a) to børn: 5% b) tre børn: 10% c) fire børn eller derover: 15%. Ved fastlæggelsen af retten til tillægget samt tillæggets størrelse medregnes alene de børn, der er født eller adopteret inden indtrædelsen af den pensionsudløsende begivenhed. 2. Såfremt størrelsen af den oprindeligt tilkendte pension overstiger den grænse, der er fastsat i artikel 57, uden medregning af tillægget, kan summen af pensionen og tillægget ikke overstige denne grænse forhøjet med 50% af det tildelte tillæg. Tilsvarende gælder, at såfremt størrelsen af den tilkendte pension når op på den grænse, der er fastsat i artikel 57, ved kun delvist at anvende tillægget, har den berettigede endvidere ret til at modtage 50% af den del af tillægget, der overstiger den på det pågældende tidspunkt gældende øvre grænse. I tilfælde, hvor loftet i henhold til lov eller administrativ bestemmelse kan overskrides af andre grunde, beregnes tillægget i overensstemmelse med bestemmelserne i dette stykke, idet det oprindelige pensionsbeløb anslås til det på det pågældende tidspunkt gældende loft. Såfremt den pension, som skal suppleres med tillægget, er optjent ved sammenlægning af forsikringsperioder pro rata temporis i henhold til internationale regler, beregnes tillægget på grundlag af den teoretisk optjente pension, idet det fremkomne resultat forhøjes med den respektive pro rata-sats. […] 4. Pensionstillægget anvendes hverken i tilfælde af frivillig førtidspensionering eller delvis pensionering som omhandlet i henholdsvis artikel 208 og 215. Det behørige pensionstillæg udbetales dog ved overgang fra delvis pensionering til fuld pensionering ved opnåelse af den hertil krævede alder. […]«
32

I denne henseende bemærkes, at Domstolen i præmis 71 i dom af 23. april 2015, Aykul (C-260/13, EU:C:2015:257), udtalte, at artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en medlemsstat, på hvis område en indehaver af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, opholder sig midlertidigt, nægter at anerkende gyldigheden af dette kørekort på grund af en administrativ overtrædelse, som er begået af denne indehaver på den første medlemsstats område efter udstedelsen af nævnte kørekort, og som i medfør af den første medlemsstats nationale lovgivning kan medføre, at den pågældende anses for uegnet til at føre et motorkøretøj.
82

Hvad endelig angår formålet med denne bestemmelse skal det bemærkes, at rammeafgørelsens artikel 4, nr. 5), i lighed med dens artikel 3, nr. 2), skal gøre det muligt for den fuldbyrdende judicielle myndighed at garantere retssikkerheden for den eftersøgte person, idet den inden for rammerne af det skøn, som den råder over, tager hensyn til, at denne person er blevet endeligt dømt for de samme forhold i en anden stat, hvilket ligeledes taler for en sammenhængende fortolkning af begreberne »de samme forhold« og »de samme handlinger« i de nævnte bestemmelser.
47

Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet at undersøge, om de regler, der er fastsat i lovgivningen i den første medlemsstat, hvori de betingelser, som indehaveren af et kørekort, der på grund af en administrativ overtrædelse er blevet frakendt førerretten på denne medlemsstats område, hvorpå denne havde midlertidigt ophold, skal opfylde for at generhverve retten til at føre et motorkøretøj på det nævnte område, er fastsat, overskrider grænserne for det, der er passende og nødvendigt for at nå det mål, der forfølges med direktiv 2006/126, som består i at forbedre færdselssikkerheden (jf. i denne retning dom af 23.4.2015, Aykul, C-260/13, EU:C:2015:257, præmis 78), hvilket navnlig vil være tilfældet, hvis de er til hinder for, at denne indehaver kan føre bevis for, at dennes egnethed til at føre et motorkøretøj efter udløbet af en eventuel periode med forbud mod at ansøge om et nyt kørekort har været genstand for en kontrol i overensstemmelse med bestemmelserne i bilag III til direktiv 2006/126 ved fornyelsen af dennes kørekort i den medlemsstat, hvor denne har sædvanlig bopæl, og at genstanden for denne kontrol svarer til genstanden for den kontrol, der pålægges ved ordningen i den første medlemsstat.
35

Selv om en erhvervsdrivende ikke kan unddrage sig EU-retten ved at påberåbe sig sine kontraktlige forpligtelser, kan indførte varers toldværdi dog ikke fastsættes abstrakt. I overensstemmelse med Domstolens praksis skal toldværdien fastsættes på grundlag af vilkårene for den omhandlede transaktion, selv om de afviger fra handelspraksis eller må anses for usædvanlige for den pågældende kontrakttype (jf. i denne retning dom af 4.2.1986, Van Houten International,65/85, EU:C:1986:53, præmis 13). Domstolen har således fastslået, at der for at bedømme, om indførte varers toldværdi afspejler disse varers reelle økonomiske værdi, skal tages hensyn til den konkrete retsstilling for parterne i salgsaftalen (jf. i denne retning dom af 15.7.2010, Gaston Schul,C-354/09, EU:C:2010:439, præmis 38). En manglende hensyntagen til salgsbetingelserne i forbindelse med fastsættelsen af disse varers toldværdi vil således ikke blot være i strid med bestemmelserne i EF-toldkodeksens artikel 29, stk. 1, og EU-toldkodeksens artikel 70, stk. 1, men vil endvidere føre til et resultat, der ikke gør det muligt at afspejle de nævnte varers reelle økonomiske værdi.
34

Som den portugisiske regering og Europa-Kommissionen har gjort gældende i deres skriftlige indlæg, ville en fortolkning, der er i strid med artikel 13 i forordning nr. 1346/2000, desuden svække denne bestemmelses effektive virkning og være i strid med dens formål, nemlig at gøre det muligt at fravige hovedreglen i forordningens artikel 4, stk. 1, navnlig med henblik på at beskytte den berettigede forventning hos personer, der har nydt godt af retshandler, som er til skade for alle kreditorerne, eftersom en sådan fortolkning ville have til følge, at sådanne af tredjemand ydede betalinger fortsat ville være underlagt lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
11

KN’s første del, der indeholder en række indledende bestemmelser, omfatter et afsnit I vedrørende almindelige bestemmelser, hvis punkt A med overskriften »Almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende den kombinerede nomenklatur« (herefter »de almindelige bestemmelser«) bestemmer: »Tariferingen af varer i [KN] sker efter følgende regler: 1. Overskrifter til afsnit, kapitler og underkapitler tjener alene til orientering; tariferingen skal ske med hjemmel i positionsteksterne og de til afsnit og kapitler knyttede bestemmelser samt, for så vidt det ikke strider mod de nævnte tekster og bestemmelser, efter nedenstående regler. 2. a) Når en bestemt vare nævnes i en positionstekst, omfatter positionen også ukomplette eller ufærdige varer af den omhandlede art, for så vidt de fremtræder som i det væsentlige komplette eller færdige varer. Positionen omfatter endvidere varer af den pågældende art (herunder ukomplette eller ufærdige varer, som efter denne bestemmelse tariferes som komplette eller færdige varer), når de foreligger i adskilt eller ikke samlet stand. b) Når et bestemt materiale nævnes i en positionstekst, henhører materialet under positionen såvel i ren tilstand som blandet med eller i forbindelse med andre materialer. Når varer fremstillet af et bestemt materiale nævnes, tages der herved sigte på varer fremstillet såvel helt som delvis af det pågældende materiale. Den nærmere fremgangsmåde ved tariferingen af blandinger og af sammensatte varer er angivet i punkt 3 nedenfor. 3. Såfremt varer ved anvendelse af ovennævnte punkt 2 b) eller af andre årsager kan henføres under to eller flere positioner, afgøres tariferingen efter følgende regler: a) Den position, der har den mest specificerede varebeskrivelse, skal foretrækkes for positioner med en mere almindelig varebeskrivelse. Såfremt to eller flere positioner hver for sig kun nævner en del af de materialer, som indgår i blandinger eller sammensatte varer, eller en del af varer i sæt til detailsalg, betragtes disse positioner som lige specificerede for disse varer, selv om en af dem giver en mere fuldstændig eller præcis beskrivelse af varerne. b) Når den foran under a) nævnte regel ikke kan anvendes ved tariferingen af blandinger eller sammensatte varer, bestående af forskellige materialer eller forskellige bestanddele, eller af varer i sæt til detailsalg, tariferes de pågældende varer, som om de bestod af det materiale eller den bestanddel, der er karaktergivende, for så vidt udøvelsen af et skøn herover forekommer mulig. c) Når hverken den foran under a) eller den foran under b) angivne regel kan anvendes ved tariferingen, henføres varen under den position, som har det højeste nummer blandt de positioner, der i lige grad kan komme i betragtning. […] 6. Tariferingen af varer i underpositionerne inden for en position skal ske med hjemmel i underpositionsteksterne og de dertil hørende bestemmelser samt – med de fornødne tillempninger – efter ovennævnte bestemmelser, idet kun underpositioner på samme niveau er sammenlignelige. For denne bestemmelse gælder, at også relevante afsnits- og kapitelbestemmelser finder anvendelse, medmindre andet følger af sammenhængen.«
9

Artikel 49 i forordning nr. 1151/2012, der har overskriften »Ansøgning om registrering af betegnelser«, bestemmer følgende i stk. 2-4: »2. Hvis der inden for rammerne af ordningen i afsnit II indgives en ansøgning, som vedrører et geografisk område i en medlemsstat, eller hvis der inden for rammerne af ordningen i afsnit III indgives en ansøgning, som er udarbejdet af en sammenslutning, der er etableret i en medlemsstat, stiles ansøgningen til myndighederne i den pågældende medlemsstat. Medlemsstaten gennemgår med passende midler ansøgningen for at kontrollere, om den er berettiget og opfylder betingelserne for den pågældende ordning. 3. I forbindelse med den gennemgang, der er omhandlet i nærværende artikels stk. 2, andet afsnit, iværksætter medlemsstaten en national indsigelsesprocedure, der sikrer passende offentliggørelse af ansøgningen og et rimeligt tidsrum, hvori enhver fysisk eller juridisk person, der har en legitim interesse, og som er etableret i eller har bopæl på medlemsstatens område, kan gøre indsigelse mod ansøgningen. Medlemsstaten undersøger, om de indsigelser, der er modtaget i medfør af den ordning, der er omhandlet i afsnit II, kan antages i lyset af kriterierne i artikel 10, stk. 1, eller om de indsigelser, der er modtaget under den ordning, der er omhandlet i afsnit III, kan antages i lyset af kriterierne i artikel 21, stk. 1. 4. Hvis medlemsstaten efter en vurdering af eventuelle indsigelser finder, at forordningens krav er opfyldt, kan den træffe positiv afgørelse og indsende et ansøgningsdossier til Kommissionen. Den orienterer i sådanne tilfælde Kommissionen om indsigelser, som kan antages, modtaget fra en fysisk eller juridisk person, som lovligt har markedsført de pågældende produkter ved hjælp af de pågældende betegnelser uafbrudt i mindst fem år forud for datoen for offentliggørelsen som angivet i stk. 3. Medlemsstaten sørger for at offentliggøre sin positive afgørelse og for, at enhver fysisk eller juridisk person med en legitim interesse har mulighed for at påklage den. […]«
48

Følgelig er der ikke grundlag for at fortolke en sådan bestemmelse alene under hensyntagen til en del af dens ordlyd med henblik at anvende denne selvstændigt. Dette ville imidlertid være tilfældet, hvis artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 blev fortolket udelukkende på grundlag af et element i denne artikels første del for heraf at udlede, at når et barn er blevet bortført til et tredjeland, bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit tidligere sædvanlige opholdssted, deres kompetence principielt og uden tidsbegrænsning, for så vidt som artiklens anden betingelse, som vedrører opnåelsen af et sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, ikke kan opfyldes.
48

I denne henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at den omstændighed, at et luftfartsselskab på grund af en strejke, der er organiseret inden for lovens rammer blandt medlemmer af dets personale, stilles over for risikoen for at skulle betale en sådan kompensation, ikke tvinger det til at acceptere samtlige de strejkendes krav uden diskussion. Luftfartsselskabet er nemlig stadig i stand til at gøre virksomhedens interesser gældende, således at der opnås et tilfredsstillende kompromis for alle arbejdsmarkedsparter. Det kan således ikke lægges til grund, at luftfartsselskabet bliver frataget sin forhandlingsret, der er beskyttet i henhold til EU-retten, og at det på forhånd påtager sig rollen som den tabende part i arbejdskonflikten.
32

Denne løsning finder bl.a. anvendelse i en situation, hvor den afgiftspligtige person handlede i god tro, da denne udstedte fakturaer, hvorpå der fejlagtigt blev angivet moms, for så vidt som den pågældende på grundlag af de polske skatte- og afgiftsmyndigheders faste praksis lagde til grund, at den omstændighed, at der blev stillet brændstofkort til rådighed for erhvervsdrivende, som gjorde det muligt for disse at tanke brændstof på tankstationer, ikke udgjorde en finansiel tjenesteydelse, der var fritaget for moms i Polen, men en levering af varer, som var pålagt denne afgift i denne medlemsstat.
Samme forordnings artikel 8 har følgende ordlyd:

»1. For hver godstogskorridor etablerer de berørte medlemsstater en bestyrelse, der er ansvarlig for fastlæggelse af de generelle mål for godstogskorridoren, for overvågning og for iværksættelse af foranstaltninger som foreskrevet i stk. 7, og i artikel 9 og 11, artikel 14, stk. 1, samt artikel 22. Bestyrelsen sammensættes af repræsentanter for myndighederne i de berørte medlemsstater.

2. For hver godstogskorridor skal de berørte infrastrukturforvaltere og, når det er relevant, tildelingsorganerne som omhandlet i artikel 14, stk. 2, i direktiv 2001/14[…] oprette et ledelsesudvalg, der er ansvarligt for at træffe foranstaltninger som foreskrevet i nærværende artikels stk. 5, 7, 8 og 9, og i artikel 9-12, artikel 13, stk. 1, artikel 14, stk. 2, 6 og 9, artikel 16, stk. 1, artikel 17, stk. 1, samt artikel 18 og 19 i denne forordning. Ledelsesudvalget sammensættes af repræsentanter for infrastrukturforvalterne.

3. De medlemsstater og infrastrukturforvaltere, der er berørt af en godstogskorridor, samarbejder inden for rammerne af de i stk. 1 og 2 omhandlede bestyrelser og udvalg for at sikre udviklingen af godstogskorridoren i overensstemmelse med iværksættelsesplanen.

4. Bestyrelsen træffer afgørelser på grundlag af fælles overenskomst mellem repræsentanterne for myndighederne i de berørte medlemsstater.

[…]

9. Ledelsesudvalget koordinerer i overensstemmelse med nationale og europæiske planer herfor indførelsen af interoperable [IT]-applikationer eller andre løsninger, der kan blive tilgængelige i fremtiden, med henblik på behandling af anmodninger om tildeling af internationale kanaler og drift af international trafik i godstogskorridoren.«
61

I sag C-59/20 fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at ydelser bestående i risikostyring og resultatmåling udgør virksomhed, der er specifik for forvaltningen af sådanne foreninger. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at beregningerne foretaget af den i hovedsagerne omhandlede software udgør et væsentligt grundlag for, at DBKAG kan opfylde de funktioner i forhold til risikostyring og resultatmåling, der kræves i henhold til østrigsk ret. Den omstændighed, at denne software tjener til at foretage beregninger, der er væsentlige for de administrative ydelser vedrørende risikostyring af og resultatmåling for de omhandlede foreninger, kan gøre det muligt at anse denne software for at være væsentlig for forvaltningen heraf. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om de betingelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 58, er opfyldt.
34

Gennemførelsen af et direktiv kræver således ikke nødvendigvis en lovgivningsmæssig handling i enhver medlemsstat. Navnlig følger det af Domstolens faste praksis, at forekomsten af almindelige grundsætninger eller regler kan overflødiggøre en gennemførelse ved særlige tillægsbestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, dog forudsat at disse normer giver en sikker hjemmel for, at dette direktiv efterleves fuldt ud, og at retstilstanden efter disse retsgrundsætninger er tilstrækkelig bestemt og klar, såfremt direktivet tilsigter at skabe rettigheder for private, samt at de personer, som omfattes af direktivet, har mulighed for fuldt ud at kende deres rettigheder samt i givet fald at påberåbe sig dem ved de nationale domstole (jf. i denne retning dom af 3.12.2009, Kommissionen mod Belgien, C-475/08, EU:C:2009:751, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
Anden til fjerde, sjette og syvende betragtning til direktiv 85/374 har følgende ordlyd:

»[K]un hvis der pålægges producenten et objektivt ansvar, opnås en hensigtsmæssig løsning på det problem, som er karakteristisk for nutidens stadige tekniske udvikling, og som består i at foretage en rimelig placering af ansvaret for de risici, som den moderne tekniske produktion indebærer.

[A]nsvaret omfatter kun industrielt fremstillet løsøre; derfor forekommer det hensigtsmæssigt ikke at medtage ansvar for landbrugsvarer og produkter hidrørende fra jagt, undtagen når sådanne produkter har gennemgået en forarbejdning af industriel karakter, som kan forårsage en defekt ved produkterne; ansvaret i henhold til dette direktiv skal gælde også for produkter, der anvendes ved opførelse af bygninger, eller som indgår i disse.

beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at enhver, der har andel i produktionsprocessen, skal kunne gøres ansvarlig, for så vidt som et færdigt produkt eller et delprodukt af et sådant eller et leveret materiale lider af en defekt; […]

[…]

[F]or at beskytte en person og hans ejendom skal der ved afgørelsen af, om et produkt lider af en defekt, ikke lægges vægt på, om produktet mangler brugsegnethed, men derimod på, om det ikke frembyder den sikkerhed, som forbrugerne kan gøre krav på; ved vurderingen heraf skal der ses bort fra enhver fejlagtig anvendelse af produktet, der under de givne omstændigheder må anses for ufornuftig.

[E]n retfærdig risikofordeling mellem en skadelidt og en producent må indebære, at en producent skal kunne friholde sig for ansvar, såfremt han beviser, at der foreligger forhold, der fritager ham for ansvar.«
39

I denne doms præmis 76 præciserede Domstolen endvidere, at det ikke fremgår af dette direktiv, at undladelsen af at anvende eller ophævelsen af den klausul, som fastsætter morarenten i en låneaftale, som følge af, at den er urimelig, skulle indebære, at vilkåret, som fastsætter den ordinære rente, ikke anvendes eller ophæves, da der skal sondres klart mellem de forskellige vilkår. I denne præmis bemærkede Domstolen i denne forbindelse, at morarenterne har til formål at sanktionere debitors misligholdelse af sin forpligtelse til at tilbagebetale lånet ifølge de i aftalen fastsatte frister, at afskrække debitor fra at opfylde sine forpligtelser for sent og i givet fald at yde långiver godtgørelse for den skade, som vedkommende har lidt som følge af den forsinkede betaling. I nævnte præmis anførte Domstolen, at den ordinære rente derimod fungerer som modydelse for långivers tilrådighedsstillelse af en pengesum, indtil denne er tilbagebetalt.
42

Det fremgår af oplysningerne fra den forelæggende ret, at boligstøtten, således som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, bidrager til at sikre disse personer en værdig tilværelse ved at give dem mulighed for at få en passende bolig uden at anvende en for stor del af deres indtægter, eventuelt til skade for opfyldelsen af andre basale behov. Den synes således at udgøre en ydelse, der bidrager til at »bekæmpe social udstødelse og fattigdom«, og som har til formål at sikre en værdig tilværelse for alle, der ikke råder over tilstrækkelige midler, som omhandlet i chartrets artikel 34, stk. 3. Hvis dette er tilfældet, er tildelingen heraf til fastboende tredjelandsstatsborgere følgelig ligeledes nødvendig for at gennemføre det integrationsformål, der forfølges med direktiv 2003/109. Følgelig synes boligstøtten at udgøre »en central ydelse« som omhandlet i dette direktivs artikel 11, stk. 4.
45

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 184-186 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter indledningen af en konkursbehandling over for en erhvervsdrivende, som indebærer en likvidation af dennes aktiver til fordel for dennes kreditorer, automatisk medfører en forpligtelse for den erhvervsdrivende til at regulere de momsfradrag, som denne har foretaget for goder og tjenesteydelser, der er erhvervet inden konkursen, når indledningen af konkursbehandlingen ikke er af en sådan art, at den er til hinder for, at nævnte erhvervsdrivende fortsætter sin økonomiske virksomhed som omhandlet i dette direktivs artikel 9 navnlig med henblik på den pågældende virksomheds likvidation.
48

Ifølge Domstolens faste praksis kræver retssikkerhedsprincippet og det hermed forbundne princip om beskyttelse af den berettigede forventning ganske vist dels, at retsreglerne er klare og præcise, dels, at deres anvendelse er forudsigelig for de retsundergivne, især når de kan have bebyrdende virkninger for personer og virksomheder. Navnlig kræver det nævnte princip, at en lovgivning giver de berørte mulighed for at få et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der derved pålægges dem, og at disse sidstnævnte ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter (dom af 15.4.2021, Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) m.fl., C-798/18 og C-799/18, EU:C:2021:280, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).