Kendelse afsagt af Domstolens Præsident den 12. oktober 2000. - Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - kendelse afsagt af præsidenten for Retten i Første Instans i en sag om foreløbige forholdsregler - fiskekvote for ansjos - formaliteten. - Sag C-300/00 P-R.



Samling af Afgørelser 2000 side I-08797



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Appel - anbringender - fejlagtig bedømmelse af faktiske omstændigheder - afvisning

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

2. Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - betingelser for antagelse til realitetsbehandling - hovedsagen umiddelbart egnet til antagelse til realitetsbehandling

(Domstolens procesreglement, art. 83, stk. 2)

Sammendrag

1. Ifølge artikel 225 EF og artikel 51 i statutten for Domstolen er appel begrænset til retsspørgsmål og skal støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten. Det er følgelig alene Retten, der har kompetence til dels at fastlægge sagens faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder.

( jf. præmis 31 og 32 )

2. Selv om hovedsagens formalitet som hovedregel ikke bør behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da dette kan foregribe hovedsagens udfald, er forholdet ikke desto mindre det, at sagsøgeren, for at begæringen om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt kan antages til realitetsbehandling, skal påvise, at der foreligger visse omstændigheder, på grundlag af hvilke det umiddelbart kan antages, at den hovedsag, som sagsøgerens begæring om foreløbige forholdsregler knytter sig til, kan antages til realitetsbehandling, således at det undgås, at sagsøgeren ved hjælp af en begæring om foreløbige forholdsregler kan opnå udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, som han senere ikke opnår annulleret af Domstolen, idet hans søgsmål er blevet afvist under behandlingen af hovedsagen. En sådan behandling af spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling er nødvendigvis summarisk henset til uopsætteligheden af sagen om foreløbige forholdsregler, og den kan kun finde sted på grundlag af de forhold, sagsøgeren har fremlagt. Det resultat, Retten når frem til, foregriber desuden ikke den afgørelse, Retten skal træffe i hovedsagen.

( jf. præmis 34 og 35 )

Parter

I sag C-300/00 P(R),

Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa, San Sebastián (Spanien),

Federación de Cofradías de Pescadores de Vizcaya, Bilbao (Spanien),

Federación de Cofradías de Pescadores de Cantabria, Santander (Spanien)

og

59 andre appellanter, der er anført i bilaget,

ved advokaterne R. García-Gallardo Gil-Fournier, Madrid, og D. Domínguez Pérez, La Coruña, advokatfirmaet S.J. Berwin & Co., 19, square de Meeûs, Bruxelles (Belgien),

appellanter,

angående appel af kendelse afsagt den 10. juli 2000 af præsidenten for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-54/00 R, Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet (Sml. II, s. 2875), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse og om, at begæringen om foreløbige forholdsregler og de andre påstande, der er nedlagt i første instans, tages til følge,

de andre parter i appelsagen:

Rådet for Den Europæiske Union ved de juridiske konsulenter J. Carbery og Sims-Robertson, og F. Florindo Gijón, Generalsekretariatet, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektør E. Uhlmann, Den Europæiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,

sagsøgt i første instans,

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent T. van Rijn, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

intervenient i første instans,

har

DOMSTOLENS PRÆSIDENT

efter at have hørt generaladvokat S. Alber,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. august 2000 har Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa, Federación de Cofradías de Pescadores de Vizcaya, Federación de Cofradías de Pescadores de Cantabria, hvilke er sammenslutninger af redere, der er indehavere af fartøjer, der fisker eller kan fiske ansjoser i ICES-område VIII (herefter »de tre sammenslutninger«) og 59 redere (fysiske personer, særlige fællesejer efter spansk ret og selskaber), der har bopæl eller er etableret i de spanske provinser Asturien, La Coruña, Pontevedra og Lugo (herefter »de 59 redere«), og som er anført i bilaget, iværksat appel i henhold til artikel 225 EF og artikel 50, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen af en af præsidenten for Retten i Første Instans afsagt kendelse af 10. juli 2000 i sagen Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet (sag T-54/00 R, Sml. II, s. 2875, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved præsidenten ikke tog deres begæring om udsættelse af gennemførelsen af Rådets forordning (EF) nr. 2742/1999 om fastsættelse for år 2000 af fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EF-farvande og for EF-fartøjer i andre farvande, som er omfattet af fangstbegrænsninger, og om ændring af forordning (EF) nr. 66/98 (EFT L 341, s. 1) til følge, for så vidt som det i niende rubrik i bilag I D bestemmes, at der af kvoten for ansjos på 5 220 tons, der er tildelt Portugal i ICES-område IX, X, CECAF 34.1.1., kan fiskes indtil 3 000 tons i de farvande i ICES-underområde VIII, der henhører under Frankrigs højhedsområde eller jurisdiktion, eller om, at der anordnes enhver anden foreløbig forholdsregel, som findes passende.

2 Appellanterne har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse, om, at begæringen om foreløbige forholdsregler og de andre påstande, der er nedlagt i første instans, tages til følge, og om, at Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

3 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Rådet for Den Europæiske Union har ved processkrifter indleveret til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 8. og den 11. september 2000 fremsat deres skriftlige bemærkninger over for Domstolen.

4 Ved dokumenter indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. august 2000 har dels Comunidad Autónoma del País Vasco, dels Nicolás Martínez Rey y Nancy Benilde Vázquez Regueiro CB, Porvenir IV SL og Hnos. Deza SL, ved advokat R. García-Gallardo Gil-Fournier, Madrid, og advokat D. Domínquez Pérez, la Coruña, advokatfirmaet S.J. Berwin & Co., square de Meeûs, 19, Bruxelles (Belgien), anmodet om tilladelse til at intervenere til støtte for appellanternes påstande.

5 Disse begæringer er blevet meddelt parterne, der har fremsat deres bemærkninger ved processkrifter indleveret til Justitskontoret den 6. september for appellanternes vedkommende, den 8. september for Kommissionens vedkommende og den 11. september for Rådets vedkommende.

Retsgrundlaget

6 Artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 om en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur (EFT L 389, s. 1) er affattet således:

»I forbindelse med denne udnyttelse [af levende marine akvatiske ressourcer og akvakultur] er hovedformålene med den fælles fiskeripolitik at beskytte og bevare de disponible og tilgængelige levende marine akvatiske ressourcer og sikre en rationel og ansvarlig udnyttelse af dem på et bæredygtigt grundlag på økonomiske og sociale betingelser, der er hensigtsmæssige for sektoren, under hensyntagen til følgerne for det marine økosystem og navnlig under hensyntagen til såvel producenternes som forbrugernes behov.

Med henblik herpå indføres der en fællesskabsordning for forvaltning af udnyttelsen, der skal sikre en varig ligevægt mellem ressourcer og udnyttelse i de forskellige fiskeriområder.«

7 Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3760/92 bestemmer følgende:

»For at sikre en rationel og ansvarlig udnyttelse af ressourcerne på et bæredygtigt grundlag vedtager Rådet efter fremgangsmåden i traktatens artikel 43, medmindre andet er fastsat, fællesskabsbestemmelser om betingelserne for adgang til farvande og ressourcer og for udnyttelse af dem. Disse bestemmelser skal bygge på de foreliggende biologiske, socioøkonomiske og tekniske analyser og især de rapporter, der udarbejdes af den i artikel 16 omhandlede komité.«

8 Siden 1995 har Den Franske Republik og Den Portugisiske Republik udvekslet fiskekvoter. Punkt 1, 1.1, i bilag IV til Rådets forordning (EF) nr. 685/95 af 27. marts 1995 om forvaltning af fiskeriindsatsen, for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i Fællesskabet (EFT L 71, s. 5), har følgende ordlyd:

»Udvekslingerne mellem Frankrig og Portugal kan forlænges stiltiende for perioden 1995 til 2002 med forbehold af hver medlemsstats mulighed for at ændre betingelserne herfor hvert år ved den årlige fastsættelse af TAC og kvoter.

Nedenstående TAC'er omfattes af disse udvekslinger:

i) ved fastsættelsen af en fælles TAC for ansjos for ICES-område VIII og IX, afgives 80% af Portugals fiskerimuligheder årligt til Frankrig, og disse skal fiskes udelukkende i farvande under fransk overhøjhed eller jurisdiktion

...«

9 Forordning nr. 2742/1999 fastsætter for år 2000 de samlede tilladte fangstmængder (herefter »TAC«) for visse fiskebestande, herunder ansjosbestanden. TAC'en for ansjos er i ottende og niende rubrik i bilag I D til denne forordning fastsat således:

>lt>0

10 Inden for rammerne af de i præmis 8 i denne kendelse omtalte udvekslinger har Rådet i niende rubrik i bilag I D til forordning nr. 2742/1999 tilladt, at der af den kvote for ansjos på 5 220 tons, der er tildelt Portugal, kan fiskes indtil 3 000 tons i de farvande i ICES-underområde VIII, der henhører under Frankrigs højhedsområde eller jurisdiktion (herefter »den omtvistede bestemmelse«).

Retsforhandlingerne for Retten

11 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. marts 2000 har appellanterne i medfør af artikel 230, stk. 4, EF, anlagt sag med påstand for det første om annullation af den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 2742/1999, og for det andet om, at det fastslås, at punkt 1, 1.1, stk. 2, litra i), i bilag IV til forordning nr. 685/95 er ulovlig.

12 Ved særskilt processkrift registreret på Rettens Justitskontor den 14. marts 2000 har de i medfør af artikel 242 EF og 243 EF ligeledes indgivet en begæring om udsættelse af gennemførelsen af den omtvistede bestemmelse eller om, at der anordnes enhver anden foreløbig forholdsregel, som findes passende.

Den appellerede kendelse

13 Rettens præsident har ved den appellerede kendelse afvist begæringen om foreløbige forholdsregler under hensyn til, at det ud fra en umiddelbar betragtning synes åbenbart, at hovedsagen må afvises.

14 For så vidt angår de 59 rederes sagsanlæg har Retten lagt følgende betragtninger til grund:

»30 Det er korrekt, at det fremgår af fast retspraksis, at den omstændighed, at en institution i medfør af særlige bestemmelser er forpligtet til at tage hensyn til følgerne af den retsakt, som den påtænker at vedtage, for visse personers situation, kan være egnet til at individualisere disse (Rettens dom af 27.4.1995, sag T-12/93, CCE de Vittel m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1247, præmis 36, og af 17.6.1998, sag T-135/96, UEAPME mod Rådet, Sml. II, s. 2335, præmis 69, samt Rettens kendelse af 30.9.1997, sag T-122/96, Federolio mod Kommissionen, Sml. II, s. 1559, præmis 59).

31 De to bestemmelser, som de 59 redere har henvist til, har imidlertid som eneste formål at fastsætte de rammer, inden for hvilke Rådet på forslag af Kommissionen kan vedtage fællesskabsbestemmelser om betingelserne for adgang til farvande og ressourcer og for udnyttelse af dem, således at disse bestemmelser kun generelt vedrører de erhvervsdrivende inden for fiskerisektoren.

32 For så vidt angår argumentet om, at den omtvistede bestemmelse finder anvendelse på en lukket kreds af erhvervsdrivende, bemærkes, at det af sagens akter fremgår, at selv om de tre sammenslutninger og de 59 redere ifølge begæringen om foreløbige forholdsregler repræsenterer alle eventuelle indehavere af en licens til at fiske ansjos i det pågældende område, der påvirkes negativt af den omtvistede bestemmelse, eftersom det drejer sig om dem, der har en tilladelse, der er tildelt af de spanske myndigheder for årets første kvartal, er det antal skibe, der er repræsenteret i den foreliggende begæring om foreløbige forholdsregler, højere end det antal skibe, der på det tidspunkt, hvor begæringen blev indgivet, havde en tilladelse for første kvartal 2000, eftersom de skibe, der har tilkendegivet deres ønske om at ansøge om en tilladelse for andet semester, ligeledes er blevet inkluderet.

33 Hvis antallet af licenser til at fiske ansjos i ICES-område VIII kan variere fra kvartal til kvartal efter antallet af ansøgninger fra de erhvervsdrivende, viser dette, at de spanske fiskere, der har licens til at fiske ansjos i ICES-område VIII, kun udgør en gruppe med en variabel sammensætning og ikke en lukket og afgrænset kreds. Under alle omstændigheder må det konstateres, at franske og portugisiske ansjosfiskere i det omhandlede område ligeledes - endog i første række - er berørt af den omtvistede bestemmelse.

34 De 59 redere er følgelig ikke individuelt berørt af den omtvistede bestemmelse. En afgørelse af spørgsmålet, om de er umiddelbart berørt af den omtvistede bestemmelse, er herefter ufornøden. De 59 redere kan således ikke anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af bestemmelsen i medfør af artikel 230, stk. 4, EF.«

15 For så vidt angår de tre sammenslutningers sagsanlæg har Retten begrundet sin afgørelse som følger:

»35 Det bemærkes, at sammenslutningerne udelukkende har gjort gældende, at de skal anses for at have søgsmålskompetence, fordi deres medlemmer har det.

36 Det fremgår af fast retspraksis, at en forening, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, ikke kan anses for at være individuelt berørt - i den i artikel 230, stk. 4, EF forudsatte betydning - af en retsakt, der påvirker denne gruppes interesser generelt, og derfor ikke har kompetence til at anlægge sag med påstand om annullation på vegne af foreningens medlemmer, når disse ikke kan gøre det individuelt (Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 19/62-22/62, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes m.fl. mod Rådet, Sml. 1954-1964, s. 371, org.ref.: Rec. s. 943, og af 2.4.1998, sag C-321/95 P, Greenpeace Council m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1651, præmis 14 og 29). De 59 redere kan imidlertid - som ovenfor fastslået - ikke anses for at være individuelt berørt af den omtvistede bestemmelse. For så vidt det ikke er godtgjort, at medlemmerne af de tre sammenslutninger befinder sig i en anden situation end de 59 redere, må det herefter fastslås, at den sag, der er anlagt af disse sammenslutninger, ikke kan antages til realitetsbehandling.

37 Det følger heraf, at Retten i den foreliggende sag ikke kan anse sammenslutningerne for at være individuelt berørt af den omtvistede bestemmelse. En afgørelse af spørgsmålet, om de er umiddelbart berørt af bestemmelsen, er herefter ufornøden. De tre sammenslutninger kan således ikke anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af bestemmelsen i medfør af artikel 230, stk. 4, EF.«

Parternes argumenter

Appellanternes argumenter

16 Appellanterne bebrejder i det væsentlige Retten en fejlagtig fortolkning af begrebet en individuelt berørt person i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF.

17 For så vidt angår de 59 redere har appellanterne indledningsvis gjort gældende, at Retten skal fortolke dette begreb vidt. En streng fortolkning udgør en tilsidesættelse af artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, for så vidt som den fratager appellanterne deres ret til forsvar. Da der ikke er udstedt en gennemførelsesretsakt til forordning nr. 2742/1999, der kan anfægtes ved en national ret, er Domstolen ikke i stand til at kontrollere lovligheden af forordningen gennem et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 234 EF, hvorfor et søgsmål om annullation af forordningen er appellanternes eneste mulighed.

18 Selv om appellanterne ikke har bestridt den generelle rækkevidde af forordning nr. 2742/1999, har de gjort gældende, at forordningen til trods for, at det er en generel retsakt berører dem umiddelbart og individuelt på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre, og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en beslutning.

19 Appellanterne er af den opfattelse, at Retten i præmis 31 i den appellerede kendelse har foretaget en fejlagtig fortolkning af artikel 2 og artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3760/92. Ifølge appellanterne forpligter disse artikler institutionerne til ved vedtagelsen af den omtvistede bestemmelse at tage hensyn til de erhvervsdrivendes interesser i lighed med de bestemmelser, der var genstand for dom af 17. januar 1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 207), af 26. juni 1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen (Sml. I, s. 2477), og af 11. februar 1999, sag C-390/95 P, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen (Sml. I, s. 769, præmis 25-30). Sammenhængen i nærværende sag er ganske forskellig fra den, der forelå i andre sager om fiskeri, hvori Retten har fundet, at de forpligtelser, der fulgte af de ovennævnte artikler, var for generelle til at individualisere en konkret gruppe erhvervsdrivende (Rettens kendelse af 8.7.1999, sag T-194/95, Area Cova m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 2271). I den foreliggende sag afgrænses de berørte personer nemlig på en langt klarere måde, da det kun er spanske og franske erhvervsdrivende, der kan fiske i ICES-område VIII i henhold til bl.a. artikel 161, stk. 1, litra f), i akten vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23, herefter »tiltrædelsesakten«), der tildelte Spanien 90% og Frankrig 10% af TAC'en for ansjos i dette område.

20 Desuden kunne Rådet ifølge appellanterne med tilstrækkelig sikkerhed kende antallet af fartøjer, der kunne fiske i det berørte område i 2000, da dette antal var det samme som de foregående år.

21 Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at i modsætning til det, som Retten har udtalt i præmis 33 i den appellerede kendelse, forvolder tilladelsen til kvoteoverførsel de spanske redere betydelige tab af såvel økonomisk som af biologisk og miljømæssig art. De spanske redere er i vid udstrækning afhængige af ansjosfiskeriet i ICES-område VIII, og det vil være vanskeligt for dem at omstille sig.

22 Appellanterne udgør således en lukket kreds af erhvervsdrivende, der er særligt berørt af den omtvistede bestemmelse. Der er to klart adskilte grupper i sagen: Dem, der drager fordel af kvoteoverførslen, og dem, der ikke gør. De spanske erhvervsdrivende tilhører den anden gruppe. Appellanterne har erkendt, at i det foreliggende tilfælde er denne kreds strengt taget ikke afgrænset fuldstændigt, da licenserne udstedes kvartalsvist, men de har gjort gældende, at den er afgrænset på en måde, der de facto er endelig og fuldstændig, da adgangen for en anden erhvervsdrivende ifølge appellanterne forbliver teoretisk og næsten umulig. Listerne over fartøjer, der har tilladelse til at fiske ansjos i ICES-område VIII, er meget stabile og varierer ikke fra år til år, medmindre der sker udskiftning af fartøjer.

23 Appellanterne har tilføjet, at det er umuligt at vente på, at licenserne for de fire kvartaler i år 2000 tildeles henset til appellanternes forpligtelse til at overholde fristen på to måneder for anlæggelse af et søgsmål om annullation af forordning nr. 2742/1999. Appellanterne har vedlagt appellen listerne over fartøjer, der har fået en licens til vodfiskeri i løbet af de tre første kvartaler af 2000. Ifølge disse oplysninger har 66,6% af fartøjerne fisket i løbet af disse tre kvartaler, og de, der har fisket i løbet af det første kvartal 2000, udgør 77% af de fartøjer, der har fisket i løbet af de tre kvartaler. På tidspunktet for sagens anlæg udgjorde kredsen af erhvervsdrivende således en lukket kreds på indtil 77%.

24 For så vidt angår de tre sammenslutninger har appellanterne gjort gældende, at hvis de enkelte redere hver især har kompetence til at anlægge sag til prøvelse af en generel retsakt, som forordning nr. 2742/1999, kan de tre sammenslutninger, der varetager redernes interesser, selv anlægge sag, da de indirekte har søgsmålskompetence og for at overholde princippet om procesøkonomi.

Rådets og Kommissionens argumenter

25 Rådet er af den opfattelse, at begæringen ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som appellen dels henviser til de anbringender, der er anført i første instans med hensyn til andre spørgsmål end sagens antagelse til realitetsbehandling, dels har til formål at anfægte den vurdering af de faktiske omstændigheder, som Retten har foretaget i præmis 32 og 33 i den appellerede kendelse.

26 Vedrørende realiteten er der ifølge Rådet ingen tvivl om, at de spanske redere udelukkende er berørt i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende inden for den fiskerisektor, som forordning nr. 2742/1999 finder anvendelse på.

27 Med hensyn til argumentet vedrørende fordelingen i tiltrædelsesakten af TAC for ansjos i ICES-område VIII er Rådet af den opfattelse, at det er af mindre betydning, om den relative stabilitet fastsættes ved en bestemmelse i tiltrædelsesakten eller ved en forordningsbestemmelse. Som følge af karakteren af princippet om relativ stabilitet udelukker retspraksis desuden, at de enkelte redere kan støtte nogen form for rettigheder herpå (kendelsen i sagen Area Cova m.fl. mod Rådet, præmis 51). Rådet har tilføjet, at den fortolkning af artikel 2 i forordning nr. 3760/92, som appellanterne har forfægtet, er absurd, da den ville føre til, at forbrugerne ligeledes har kompetence til at anfægte forordningerne om forvaltningen af fiskeressourcerne, for så vidt som denne artikel stiller producenter og forbrugere på samme niveau.

28 Med hensyn til udstrækningen af kredsen af adressater for forordning nr. 2742/1999 har Rådet for det første anført, at appellanterne selv har erkendt, at på det juridiske plan var gruppen af adressater for denne forordning ikke en lukket kreds. Rådet har desuden gjort gældende, at karakteren - åben eller lukket - af kredsen af adressater for en retsakt kun kan vurderes på tidspunktet for retsaktens vedtagelse, og at Rådet, som appellanterne har erkendt, ved vedtagelsen af forordning nr. 2742/1999 ikke vidste, hvilke fiskere der ville få en fiskeritilladelse for år 2000. Endelig har Rådet henvist til fast retspraksis, hvorefter den omstændighed, at bestemmelserne har forskellig praktisk virkning for bestemte adressater, ikke er tilstrækkelig til at individualisere disse (kendelse af 28.3.1996, sag C-270/95 P, Kik mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 1987), hvorfor der ikke kan drages konsekvenser af den påberåbte forskellige virkning af forordning nr. 2742/1999 for de spanske erhvervsdrivende på den ene side og de franske og portugisiske på den anden.

29 Kommissionen har gjort gældende, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, da den dels ikke angiver de nøjagtige grunde til, at Rettens ræsonnement er retligt fejlagtigt, og da den dels er uden interesse, idet forordning nr. 2742/1999 er blevet ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1446/2000 af 16. juni 2000 (EFT L 163, s. 3) med henblik på for år 2000 at genetablere den situation, der forelå de foregående år.

30 Vedrørende realiteten har Kommissionen gjort gældende, at forpligtelsen til at tage hensyn til producenternes og forbrugernes behov i medfør af artikel 2 og 4 i forordning nr. 3760/92 har en helt forskellig karakter i forhold til den, der følger af de forordninger, der er omhandlet i dommene i sagerne Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen og Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen. Med hensyn til eksistensen af en lukket kreds af erhvervsdrivende, som de omtvistede bestemmelser finder anvendelse på, har Kommissionen anført, at appellanterne bestrider den vurdering af de faktiske omstændigheder, som Retten har foretaget, og under alle omstændigheder ikke godtgør, at en afveksling i modtagerne af tilladelser er absolut umulig.

Bemærkninger

31 Det bemærkes, at ifølge artikel 225 EF og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er appel begrænset til retsspørgsmål og skal støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten.

32 Det er alene Retten, der har kompetence til dels at fastlægge sagens faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder.

33 Ifølge det eneste anbringende til støtte for appellen har Retten foretaget en fejlagtig bedømmelse af begrebet en af den anfægtede retsakt individuelt berørt person i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF, hvilket har ført den til at afvise begæringen om udsættelse.

34 Det bemærkes i denne forbindelse, at selv om hovedsagens formalitet som hovedregel ikke bør behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da dette kan foregribe hovedsagens udfald, er forholdet ikke desto mindre det, at sagsøgeren, for at begæringen om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt kan antages til realitetsbehandling, skal påvise, at der foreligger visse omstændigheder, på grundlag af hvilke det umiddelbart kan antages, at den hovedsag, som sagsøgerens begæring om foreløbige forholdsregler knytter sig til, kan antages til realitetsbehandling, således at det undgås, at sagsøgeren ved hjælp af en begæring om foreløbige forholdsregler kan opnå udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, som han senere ikke opnår annulleret af Domstolen, idet hans søgsmål er blevet afvist under behandlingen af hovedsagen (jf. kendelse af 18.11.1999, sag C-329/99 P(R), Pfizer Animal Health mod Rådet, Sml. I, s. 8343, præmis 89).

35 En sådan behandling af spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling er nødvendigvis summarisk henset til uopsætteligheden af sagen om foreløbige forholdsregler, og den kan kun finde sted på grundlag af de forhold, sagsøgeren har fremlagt. Det resultat, Retten når frem til, foregriber desuden ikke den afgørelse, Retten skal træffe i hovedsagen.

36 For at sagsøgeren kan betragtes som individuelt berørt, skal hans retsstilling rammes på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham eller på grund af en faktisk situation, som adskiller ham fra alle andre og individualiserer ham på lignende måde som en adressat (jf. dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, på s. 413, org.ref.: Rec s. 197, på s. 223, og af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Rådet, Sml. I, s. 1853, præmis 20).

37 For så vidt angår appellanternes indledningsvise argument i den foreliggende sag om, at det er umuligt at underkaste gyldigheden af forordning nr. 2742/1999 Domstolens vurdering på anden måde end ved et direkte annullationssøgsmål, bemærkes, at selv om det måtte forholde sig således, kan denne omstændighed ikke berettige en ændring i den søgsmålsordning, der er fastlagt i artikel 230 EF, 234 EF og 235 EF, og hvorved Domstolen tillægges kompetence til at efterprøve lovligheden af institutionernes retsakter. En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF, skal antages til realitetsbehandling (jf. kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Rådet, Sml. I, s. 4149, præmis 26, og af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Rådet, Sml. I, s. 2003, præmis 38).

38 Med hensyn til argumentet om den forpligtelse, der følger af artikel 2 og artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 3760/92, til at tage hensyn til appellanternes særlige situation, bemærkes, som Retten med rette har anført, at disse bestemmelser imidlertid har som eneste formål at fastsætte de rammer, inden for hvilke Rådet på forslag af Kommissionen kan vedtage fællesskabsbestemmelser om betingelserne for adgang til farvande og ressourcer og for udnyttelse af dem, således at disse bestemmelser kun generelt vedrører de erhvervsdrivende inden for fiskerisektoren.

39 Selv om det måtte anses for godtgjort, at Rådet havde kendskab til appellanternes særlige situation, fører denne omstændighed ikke til et andet resultat. Det ville nemlig være i strid med ordlyden af og ånden bag artikel 230, stk. 4, EF, såfremt enhver privat, som har deltaget i forberedelsen af en lovgivningsmæssig akt, efterfølgende kan anlægge sag til prøvelse heraf (kendelsen i sagen Asocarne mod Rådet, præmis 40). Så meget desto mere er det blotte kendskab hos retsaktens ophavsmand til den særlige situation for en person, der er berørt af konsekvenserne af vedtagelsen af retsakten, ikke tilstrækkeligt til at individualisere denne person i artikel 230, stk. 4, EF's forstand.

40 Vedrørende argumentet om den omtvistede foranstaltnings særlige indvirkning på appellanternes situation, bestrider disse konstateringen i den appellerede kendelses præmis 33, hvorefter franske og portugisiske ansjosfiskere i det omhandlede område ligeledes - endog i første række - er berørt af den omtvistede bestemmelse. Appellanterne har understreget de betydelige økonomiske og miljømæssige konsekvenser, som de vil lide som følge af den nævnte bestemmelse. Denne omhandler to grupper: Dem, der drager fordel af kvoteoverførslen (franske redere), og dem, der ikke gør. Kun de spanske redere tilhører den anden gruppe.

41 Det bemærkes i denne forbindelse, at de økonomiske og miljømæssige konsekvenser, som appellanterne har påstået at have lidt som følge af den omtvistede bestemmelse, ikke i sig selv er tilstrækkelige til at individualisere dem i forhold til forordning nr. 2742/1999. Den appellerede kendelse angiver i øvrigt ikke noget vedrørende sådanne konsekvenser, idet den begrænser sig til at angive, at redere fra andre medlemsstater også vil være berørt af den omtvistede bestemmelse.

42 Retten har i den foreliggende sag ikke begået retlige fejl, da den i præmis 33 i den appellerede kendelse konstaterede, at andre erhvervsdrivende end de spanske redere var berørt af den omtvistede bestemmelse. For eksempel er også visse portugisiske erhvervsdrivende berørt af kvoteudvekslingen, for så vidt som de fratages muligheden af at fiske ansjos i ICES-område IX, X, Cecaf 34.1.1.

43 For så vidt angår argumentet om eksistensen af en begrænset kreds af erhvervsdrivende, der er særligt berørt af den omtvistede bestemmelse, bestrider appellanterne hovedsageligt Rettens konstatering af, at de spanske fiskere, der rådede over en tilladelse til at fiske ansjos i ICES-område VIII, udgjorde en gruppe, hvis sammensætning var varierende, og ikke en lukket og begrænset kreds.

44 Det bemærkes i denne forbindelse, at denne konstatering henhører under Rettens fastlæggelse i sagen om foreløbige forholdsregler af de faktiske omstændigheder, som ikke direkte kan anfægtes inden for rammerne af en appel. Appellanterne har nemlig ikke fremført noget præcist juridisk argument, men forsøger udelukkende at bevise, at gruppen de facto var afgrænset endeligt og fuldstændigt, og at dens sammensætning var meget stabil.

45 Som Rådet med rette har anført, kan den åbne eller lukkede karakter af kredsen af personer, der er berørt af en retsakt, som hovedregel kun vurderes på tidspunktet for retsaktens vedtagelse, og ikke på et senere tidspunkt, f.eks. ved anlæggelsen af et søgsmål med påstand om annullation af denne retsakt eller en appel.

46 Endelig følger det af fast retspraksis, at for så vidt angår formaliteten med hensyn til et søgsmål med påstand om annullation af en retsakt kan en borger alene anses for individuelt berørt i sin egenskab af deltager i en begrænset kreds af erhvervsdrivende, hvis den institution, hvorfra den anfægtede retsakt hidrører, havde pligt til ved retsaktens vedtagelse at tage hensyn til disse erhvervsdrivendes særlige situation (jf. dommene i sagerne Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, præmis 31, og Sofrimport mod Kommissionen, præmis 11, dom af 15.2.1996, sag C-209/94 P, Buralux m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 615, præmis 33 og 34, og dommen i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, præmis 25-30). Som det fremgår af denne kendelses præmis 38, vedrører de af appellanterne påberåbte bestemmelser imidlertid kun generelt de erhvervsdrivende inden for fiskerisektoren.

47 Under disse omstændigheder er konstateringen af, at appellanterne ikke har godtgjort, at der findes en begrænset kreds af erhvervsdrivende, som de er medlem af, som element til at kunne individualisere dem i forhold til forordning nr. 2742/1999, ikke behæftet med nogen retlig fejl.

48 Det følger af det foregående, at Retten ikke har begået retlige fejl ved at afvise begæringen om foreløbige forholdsregler for så vidt angår de 59 redere.

49 Med hensyn til de tre sammenslutninger bemærkes det blot, at det er med rette, at Retten har afgjort, at de ikke havde kompetence til anlægge et annullationssøgsmål på vegne af deres medlemmer, når disse ikke kan gøre det individuelt.

50 Det følger af det ovenfor anførte, at appellanternes anbringende til støtte for deres appel ikke kan tages til følge, og at appellanterne som følge heraf ikke kan gives medhold.

51 Vedrørende de begæringer om tilladelse til at intervenere, der er indgivet inden for rammerne af appellen, bemærkes, at appellanterne har påberåbt sig en interesse, der er forbundet med sagens realitet. Under disse omstændigheder skal der henset til nærværende procedures særlige karakteristika kun tages stilling til disse begæringer for det tilfældes skyld, at appellen tages til følge for så vidt angår formaliteten med hensyn til begæringen om udsættelse.

52 Da kendelsen, der afviser begæringen om foreløbige forholdsregler, stadfæstes endeligt, er der følgelig ikke grund til at tage stilling til dels Comunidad Autónoma del País Vasco's, dels Nicolás Martínez Rey y Nancy Benilde Vázquez Regueiro CB, Porvenir IV SL og Hnos. Deza SL's begæringer om tilladelse til at intervenere til støtte for appellanternes påstande.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

53 I medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Artikel 69, stk. 4, som ligeledes finder tilsvarende anvendelse i appelsager, bestemmer, at medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger. Da Rådet har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger, og disse har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale omkostningerne i sagen for Domstolen. Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

54 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 6, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, er Domstolen, såfremt den finder det ufornødent at træffe afgørelse i sagen, frit stillet i sin afgørelse om sagsomkostningerne. Under de foreliggende omstændigheder skal de parter, der har anmodet om at intervenere, bære deres egne omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLENS PRÆSIDENT

1) Appellen forkastes.

2) Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende begæringerne om intervention.

3) Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa, Federación de Cofradías de Pescadores de Vizcaya, Federación de Cofradías de Pescadores de Cantabria og de 59 andre appellanter, der er anført i bilaget, betaler omkostningerne i sagen for Domstolen.

4) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Comunidad Autónoma del País Vasco, Nicolás Martínez Rey y Nancy Benilde Vázquez Regueiro CB, Porvenir IV SL og Hnos. Deza SL bærer deres egne omkostninger.