Forenede sager C-57/00 P og C-61/00 P





Freistaat SachsenogVolkswagen AG og Volkswagen Sachsen GmbH

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«Statsstøtte – opvejning af de økonomiske ulemper, der er forårsaget af Tysklands deling – alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi – regional økonomisk udvikling – EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mischo fremsat den 28. maj 2002

Domstolens dom af 30. september 2003

Sammendrag af dom

1. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støtte til områder, som er påvirket af Tysklands deling – undtagelsens rækkevidde – streng fortolkning – økonomiske ulemper forårsaget af den isolation, der opstod ved grænsedragningen mellem de to zoner

[EF-traktaten, art. 92, stk. 1, og art. 92, stk. 2, litra c) (efter ændring nu art. 87, stk. 1, EF og art. 87, stk. 2, litra c), EF)]

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – pligt – rækkevidde – beslutning, der ligger på linje med tidligere beslutninger – kortfattet begrundelse lovlig

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

3. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes for første gang under appellen – afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 118)

4. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet – støtte, der kan afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi – streng fortolkning – forstyrrelse, der påvirker hele den pågældende medlemsstats økonomi

[EF-traktaten, art. 92, stk. 3, litra a), b) og c) (efter ændring nu art. 87, stk. 3, litra a), b) og c), EF)]

5. Appel – anbringender – anbringende, hvormed Rettens afgørelse om sagens omkostninger anfægtes – må afvises, når alle de øvrige anbringender er forkastet

(EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 2)

1.

Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c) [efter ændring nu artikel 87, stk. 2, litra c), EF], som bestemmer, at »støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling, i det omfang de er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, er forenelige med fællesmarkedet«, er ikke blevet ophævet efter Tysklands forening, hverken ved traktaten om Den Europæiske Union eller ved Amsterdam-traktaten. Henset til den objektive rækkevidde af fællesskabsbestemmelserne, hvis autoritet og effektive virkning skal beskyttes, kan det følgelig ikke antages, at disse bestemmelser har været genstandsløse siden Tysklands forening.

Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), skal undergives en streng fortolkning, da det drejer sig om en undtagelse fra det almindelige princip om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet. De økonomiske ulemper, som delingen af Tyskland har forårsaget, kan kun omfatte de økonomiske ulemper, der i visse tyske regioner blev forårsaget som en følge af den isolering, der fulgte med etableringen af en fysisk grænse, som f.eks. afbrydelsen af samfærdselsårerne eller tab af naturlige afsætningsmuligheder efter forstyrrelser i forretningsforbindelserne mellem de to tyske områder.

Bestemmelsen kan derimod ikke – uden underkendelse af dens karakter af undtagelsesbestemmelse, eller den sammenhæng den indgår i, og de mål den forfølger – fortolkes således, at den gør det muligt helt at opveje den langsomme økonomiske udvikling, som det er ubestridt, at de nye delstater lider under, og som er resultatet af konkrete økonomisk-politiske valg truffet af Den Tyske Demokratiske Republik.

De økonomiske ulemper, som de nye delstater generelt lider under, er således ikke direkte forårsaget af den geografiske deling af Tyskland i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c)’s forstand. Udviklingsforskellene mellem de gamle og de nye delstater beror derfor på andre forhold end den geografiske skillelinje, der følger af Tysklands deling, og skyldes navnlig de forskellige politisk-økonomiske systemer, der blev etableret i de to dele af Tyskland.

Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), er følgelig ikke bestemt til at imødekomme den særlige situation, som var en følge af den politiske og økonomiske deling af Tyskland. En sådan fortolkning ville således have betydet, at alle de nye delstater ville kunne modtage alle former for støtte.

Regionerne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik vil kun kunne anses for at have lidt under økonomiske ulemper, som Tysklands deling har forårsaget, hvis den politisk-økonomiske grænse mellem de to dele af Tyskland havde udgjort en hindring for deres økonomiske udvikling på en måde, som havde individualiseret dem i forhold til de andre regioner i den tidligere Tyske Demokratiske Republik.

(jf. præmis 23-25 og 39-43)

2.

Den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når en beslutning er vedtaget i en sammenhæng, som er velkendt for de pågældende og indgår i en fast beslutningspraksis, kan den begrundes kortfattet.

(jf. præmis 76 og 77)

3.

I henhold til artikel 118 i Domstolens procesreglement finder samme reglements artikel 42, stk. 2, hvorefter der principielt ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, anvendelse på forhandlingerne for Domstolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

(jf. præmis 93)

4.

Traktatens artikel 92, stk. 3, litra b) [efter ændring nu artikel 87, stk. 3, litra b), EF], stiller krav om, at en støtte, for at den kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, kan afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i hele en medlemsstats økonomi og ikke kun økonomien i regioner eller delområder i denne stat. Som undtagelsesbestemmelse skal traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), således fortolkes strengt.

(jf. præmis 97 og 98)

5.

Når alle de øvrige anbringender under en appelsag forkastes, er det fast retspraksis, at en påstand om, at Rettens afgørelse vedrørende sagsomkostningerne er retsstridig, må afvises i medfør af artikel 51, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen. Ifølge denne bestemmelse kan der ikke iværksættes appel alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller disses størrelse.