3.

Selv om sagsøgeren i betragtning af sin opfattelse, hvorefter den anfægtede kapitaldeltagelse ikke udgør støtte, ikke udtrykkeligt har påberåbt sig en tilsidesættelse af EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, mener jeg, det er påkrævet at behandle denne undtagelsesbestemmelse. a) Sagsøgeren har anført, at der i 1982 blev vedtaget endnu en omstruktureringsplan for den begunstigede virksomhed. I betragtning af den betydelige eksport og den anseelse, som den pågældende virksomhed nyder i teknologisk henseende, var der grundlag for kapitalforhøjelsen til støtte af en omstruktureringsplan, der tjente til gennemførelsen af en yderligere personalereduktion og et investeringsprogram til fremme af virksomhedens specialisering, dens udvikling af et nyt produktudbud inden for varmekedler og til forberedelse af en etablering uden for EØF. Kapitalforhøjelsen blev tegnet for at tilpasse virksomhedens produktionskapacitet til nye markeder og formindske dens hidtidige forretningsområde (anlæg til fødevareindustrien). Heraf følger, at den påklagede deltagelse ikke har tjent til at finansiere en forhøjelse af de bestående produktionskapaciteter. Efter sagsøgtes opfattelse var den anfægtede kapitaldeltagelse uomgængeligt nødvendig for at få udlignet de opståede driftstab; de kunne derfor ikke samtidig have været bestemt til at understøtte virksomhedens påståede omstruktureringsbetræbelser. Sagsøgte har under skriftvekslingen for Domstolen anfægtet, at der var tale om, at en alvorligt ment omstruktureringsplan forelå og er blevet gennemført. Sagsøgeren har ikke givet nogen konkrete holdepunkter for, at de foretagne investeringer og nedlæggelsen af arbejdspladser adskilte sig fra en tilpasning, således som den normalt gennemføres uden statsstøtte, som enhver virksomhed må foretage, når en mærkbar ændring gør sig gældende på markedet. Sagsøgte har under den mundtlige forhandling taget stilling til den i 1982 besluttede omstruktureringsplan for den begunstigede virksomhed, som sagsøgeren på Domstolens opfordring har fremlagt. Også efter at have fået kendskab til denne plan har sagsøgte fastholdt den opfattelse, der er kommet til udtryk i den anfægtede beslutning. For at kunne være omfattet af undtagelsesordningen i EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, skal en omstruktureringsplan kunne fremvise en modydelse fra den begunstigede virksomheds side, der begrunder støtten. De mål, der forfølges med støtten, skal være i Fællesskabets interesse, eksempelvis udviklingen af bestemte industrigrene eller økonomiske områder. Det er i den forbindelse afgørende, at støtten ikke tillægges en industrigren, hvor der på fællesskabsplan foreligger overkapacitet. Dette er imidlertid tilfældet inden for den her omtalte sektor. Endvidere skal der være tale om en omstrukturering, der angår industrigrene, der er interessante ud fra et fællesskabssynspunkt. Rutinemæssig støtte til almindelig modernisering, altså til de reinvesteringer, der skal foretages, kan ikke være omfattet af EØF-traktatens artikel 92, stk. 3; det drejer sig her om driftsstøtte. Omstruktureringsplanen rummer ingen enkeltheder om virksomhedens specialisering. Sagsøgte betvivler, at der er blevet udviklet et nyt produktudbud, idet 71% af virksomhedens samlede produktion endnu i 1984 lå inden for bryggerisektoren. Sagsøgte har i det hele bestridt, at der overhovedet har foreligget en rigtig omstruktureringsplan for den begunstigede virksomhed. Sagsøgeren har ikke i materiel henseende gjort indsigelse imod denne vurdering af planen fra Kommissionens side. b) Angående muligheden for at anvende EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, har sagsøgte fremsat nogle teoretiske betragtninger i sin beslutning. Kommissionen har henvist til, at en anvendelse af EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), ikke kommer i betragtning, idet det område, hvor den pågældende virksomhed er beliggende, ikke er et område, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker alvorlig underbeskæftigelse. Under sagen for Domstolen har sagsøgte præciseret, at denne betragtning gælder i forhold til fællesskabsniveauet som helhed. Der kan ikke indvendes noget herimod, idet Domstolen i sin dom af 17. september 1980 i sag 730/79 ( 15 ) har fastslået, at sagsøgte er berettiget til at bedømme levestandarden og underbeskæftigelsen i et bestemt geografisk område, ikke i forhold til landsgennemsnittet, men i forhold til fællesskabsniveauet. Vedrørende muligheden for at anerkende støtte som forenelig med Fællesmarkedet i henhold til EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), har sagsøgte anført, at Belgien hører til et af Fællesskabets centralområder, hvis sociale og økonomiske problemer ikke er de alvorligste i Fællesskabet; derimod er faren for et subventionskapløb her den største, hvorfor enhver form for støtte i området er egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. I øvrigt kan man ikke på grundlag af det foreliggende økonomiske og sociale materiale angående Belgien drage den slutning, at der foreligger en alvorlig forstyrrelse i det belgiske økonomiske liv i traktatens forstand. Også disse betragtninger forekommer mig at være indlysende; sagsøgeren har intet anført, der mærkbart kan rokke ved dem. c) Herefter står kun tilbage at undersøge undtagelsesmuligheden i EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Sagsøgte har afvist anvendelsen af denne undtagelsesbestemmelse med den begrundelse, at producenterne af anlæg til fødevareindustrien på det pågældende tidspunkt klart kæmpede med overkapacitet, og at udviklingen inden for denne erhvervsgren gør den slutning nærliggende, at opretholdelsen af produktionskapaciteterne gennem statslig støtte står i modstrid med den fælles interesse. Dette resultat er også gyldigt i tilfælde, hvor støtten gøres afhængig af en finansiel eller kommerciel omstrukturering eller af en fornyelse af produktionsapparatet. Sagsøgte har andetsteds i beslutningen anført, at sagsøgeren ikke har kunnet give, og sagsøgte ikke kunnet finde nogen begrundelse for at fastslå, at støtten opfylder betingelserne for at bringe en af undtagelsesbestemmelserne i EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, i anvendelse. Disse betragtninger kunne muligvis føre til den slutning — som sagsøgeren da også drager under henvisning til Domstolens dom af 13. marts 1985 i de forenede sager 296 og 318/82 — at sagsøgte ikke i tilstrækkeligt omfang har taget hensyn til en væsentlig omstændighed, der muligvis havde kunnet føre til en anden vurdering, nemlig, at den pågældende støtte er kommet i stand i forbindelse med en omstrukturering af den begunstigede virksomhed. Dersom dette måtte vise sig at være begrundet, må den her anfægtede beslutning fra sagsøgte annulleres i lighed med den beslutning, der førte til dommen af 13. marts 1985 i de forenede sager 296 og 318/82. Ganske vist har sagsøgeren over for sagsøgte i 1982 henvist til, at der forelå en omstruktureringsplan, dog uden at meddele nærmere enkeltheder. Under sagens behandling for Domstolen blev denne plan for første gang en smule uddybet i en fodnote i svarskriftet, men til syvende og sidst først fremlagt efter Domstolens udtrykkelige anmodning. Allerede denne omstændighed i forbindelse med virksomhedens faktiske udvikling, der medførte stadigt voksende tab og endelig virksomhedens konkurs, gør den slutning nærliggende, at der for den såkaldte omstruktureringsplans vedkommende ikke kan have været tale om et brugbart koncept. Ser man nærmere på planen fra 1982, må det fastslås, at den i det væsentlige består i hensigtserklæringer, ønsker til den fremtidige udvikling for virksomheden, markedssituationen og af opfordringer til ledelsen og personalet. Dog gælder det, at i de afsnit, hvor planen indeholder konkrete elementer, tales der i det væsentlige om virksomhedens fortsatte kapitalbehov. I den beretning om de planlagte foranstaltninger, som SRJW har forelagt regionen Wallonien, anføres det, at virkeliggørelsen af omstruktureringsplanen under normale omstændigheder ville kræve aktiv medvirken fra en duelig industriel partners side, der i betydeligt omfang også måtte forpligte sig økonomisk. Dog var det på grund af de sociale forhold og på grund af den betydning, som regionen Walloniens engagement i virksomheden havde, ikke muligt rettidigt at forberede et sådant projekt; derfor måtte der gives støtte til den af virksomheden foreslåede plan med kapitalindskud fra det offentlige. Ganske vist blev der ført forhandlinger med forskellige virksomheder for at virkeliggøre en fælles markedsstrategi, men forhandlingerne med en af disse virksomheder om økonomisk deltagelse var dog udsigtsløs i betragning af den situation, som Meura befandt sig i. Det forekommer mig dog ikke påkrævet at gå nærmere ind på denne plan, idet sagsøgeren ikke seriøst har imødegået sagsøgtes vurdering, hvorefter planen ikke rummede nogen brugbar omstruktureringside. Sagsøgte kunne derfor med rette antage, at den af sagsøgeren tildelte støtte ikke kunne anses som forenelig med Fællesmarkedet, jfr. EØF-traktatens artikel 92, stk. 3. Dette resultat ændres heller ikke af den omstændighed, at sagsøgte først i sagen for Domstolen fik kendskab til enkelthederne i den i 1982 opstillede plan og således ikke kunne tage hensyn til planens enkeltheder i sin beslutning. Sagsøgeren havde nemlig hverken anmeldt planen til sagsøgte i henhold til artikel 93, stk. 3, eller senere forelagt den. Sagsøgeren har således ikke efterkommet sine forpligtelser i henhold til støttekontrolproceduren. Når Kommissionen i denne situation, hvor oplysningerne var mangelfulde, har truffet en sagligt rigtig beslutning, kan man ikke bebrejde den, at den ikke i sin beslutning har taget hensyn til oplysninger, når disse oplysninger er blevet unddraget den. Da EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, i øvrigt er en undtagelse fra princippet om, at statsstøtte ikke må ydes, kan det synspunkt uden vanskelighed hævdes, at den der vil påberåbe sig denne undtagelse — her sagsøgeren — allerede under forvaltningssagen er forpligtet til at meddele samtlige enkeltheder, der kan begrunde anvendelsen af undtagelsesbestemmelsen. Der foreligger således ingen grunde, der kan rejse tvivl om retmæssigheden af det resultat, som sagsøgte er nået til, hvorefter den støtte, som sagsøgeren gennem sine statslige organer har ydet, ikke kan anses for at være forenelig med Fællesmarkedet, jfr. EØF-traktatens artikel 92, stk. 3.