Dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Udvidede Afdeling) den 16. oktober 1996. - Efisol SA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Forordning (EØF) nr. 594/91 om stoffer, der nedbryder ozonlaget - Tildeling af kvoter - Importtilladelser - Nægtelse af tildeling - Erstatningskrav - Beskyttelse af den berettigede forventning. - Sag T-336/94.



Samling af Afgørelser 1996 side II-01343



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - retsstridighed - tab - aarsagsforbindelse

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2)

2 Faellesskabsret - principper - beskyttelse af den berettigede forventning - betingelser

3 Institutionernes retsakter - vedtagelse heraf paaregnelig for en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - uanvendeligt

4 Miljoe - beskyttelse af ozonlaget - forordning nr. 594/91 om stoffer, der nedbryder ozonlaget - tilladelse til at importere til Faellesskabet - administrativ procedure - tildeling af en kvote - udstedelse af importtilladelser

(Raadets forordning nr. 594/91, art. 3 og 4)

5 Faellesskabsret - principper - beskyttelse af den berettigede forventning - tilbagekaldelse af en retsakt inden for en rimelig frist - ingen berettiget forventning

6 Faellesskabsret - principper - beskyttelse af den berettigede forventning - faellesskabsinstitutionens adfaerd i strid med Faellesskabets regler - ingen berettiget forventning

7 Retspleje - sagsomkostninger - udgifter, som er paafoert modparten unoedvendigt eller af ond vilje

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 3, andet afsnit)

Sammendrag

8 Flere betingelser skal vaere opfyldt for, at Faellesskabet kan paadrage sig ansvar uden for kontraktforhold i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, nemlig at den adfaerd, som bebrejdes institutionen, er retsstridig, at der er indtraadt et oekonomisk tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det paaberaabte tab.

9 Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan paaberaabes af enhver privat, som befinder sig i en situation, hvor faellesskabsadministrationen har givet den paagaeldende anledning til at naere begrundede forhaabninger ved at have afgivet praecise loefter over for denne.

En privat kan ikke have nogen berettiget forventning om efterfoelgende at faa tildelt de importtilladelser, han har ansoegt om, fordi han har faaet tildelt en importkvote, da denne kvotetildeling kun udgoer en foerste etape mod erhvervelsen af en reel ret til at foretage den paagaeldende import.

10 Naar en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende er i stand til at forudse, at der vil blive vedtaget en faellesskabsforanstaltning, som kan beroere hans interesser, kan han ikke paaberaabe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, saafremt foranstaltningen vedtages. Det gaelder for en erhvervsdrivende, som har ivaerksat transporten af de bestilte ladninger med tog uden at afvente faellesskabsinstitutionens beslutning vedroerende ansoegningen om importtilladelserne, og som ikke har truffet de noedvendige forholdsregler til beskyttelse af sine interesser, saafremt ansoegningen om tilladelserne skulle blive afslaaet.

11 Den administrative procedure, som er foreskrevet i forordning nr. 594/91 for at kunne opnaa tilladelse til at importere stoffer til Faellesskabet, der nedbryder ozonlaget, indeholder to etaper, nemlig for det foerste tildelingen af en kvote i henhold til forordningens artikel 3, og for det andet udstedelsen af en eller flere til den tildelte kvote svarende importtilladelser i medfoer af forordningens artikel 4. Den ret til at foretage import, som indroemmes ved tildelingen af en kvote, faar derfor foerst reel virkning paa det tidspunkt, da importtilladelsen udstedes.

12 Der kan ikke antages at bestaa en berettiget forventning, hvis administrationen inden for en rimelig frist tilbagekalder den retsakt, som kunne affoede en berettiget forventning hos en privat.

13 Hvis en faellesskabsinstitutions adfaerd er i strid med Faellesskabets regler, kan den ikke affoede en berettiget forventning.

14 Naar den sagsoegte institution ved at handle i strid med Faellesskabets regler selv har givet anledning til en tvist, kan sagsoegeren ikke med rette bebrejdes at have anlagt sag ved Retten med henblik paa en paadoemmelse af institutionens adfaerd og af det tab, sagsoegeren i givet fald har lidt som foelge heraf. Foelgelig boer procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, bringes i anvendelse, hvorefter Retten kan paalaegge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, der er opstaaet paa grund af et sagsanlaeg, som den foerstnaevnte part har fremkaldt ved sin egen adfaerd.

Parter

I sag T-336/94,

Efisol SA, Paris, ved advokat Jacques Buhart, Paris, og advokat Jean-Yves Art, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Arendt og Medernach, 8-10, rue Mathias Hardt,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Marc H. van der Woude, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

hvori der i medfoer af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, er nedlagt paastand om erstatning af det tab, som er forvoldt ved Kommissionens afslag paa at udstede importtilladelser til indfoersel af chlorfluorcarbon 11 til Faellesskabet,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Foerste Udvidede Afdeling)

sammensat af praesidenten, A. Saggio, og dommerne C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos, V. Tiili og R.M. Moura Ramos,

justitssekretaer: H. Jung,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 14. maj 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Retsregler og faktiske omstaendigheder

1 Den 14. oktober 1988 vedtog Raadet beslutning 88/540/EOEF om indgaaelse af Wiener-konventionen om beskyttelse af ozonlaget og Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 297, s. 8). Reglerne til opfyldelse af Faellesskabets forpligtelser som foelge af denne konvention og protokol blev gennemfoert i Faellesskabets retsorden ved Raadet forordning (EOEF) nr. 594/91 af 4. marts 1991 om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 67, s. 1, herefter »forordning nr. 594/91«), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3952/92 af 30. december 1992, med henblik paa en fremskyndelse af afviklingen af brugen af stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 405, s. 41). Det i denne sag omhandlede stof, chlorfluorcarbon (herefter »CFC 11«), er omfattet af forordning nr. 594/91.

2 Ifoelge artikel 3 i forordning nr. 594/91 er det en betingelse for at bringe stoffer, der er importeret fra tredjelande, i fri omsaetning i Faellesskabet, at Faellesskabet udsteder kvoter til virksomhederne i overensstemmelse med proceduren i henhold til samme forordnings artikel 12. Ifoelge artikel 12 skal der bl.a. afgives en udtalelse af en forvaltningskomité, som er sammensat af en repraesentant for Kommissionen og repraesentanter for medlemsstaterne. Der er fastsat kvantitative begraensninger i bilag II til forordning nr. 594/91, men de herved fastsatte maengder kan dog aendres af Kommissionen.

3 Naar en virksomhed har faaet tildelt en kvote, skal den ifoelge artikel 4 i forordning nr. 594/91 indhente en importtilladelse fra Kommissionen, foer den indfoerer det paagaeldende stof i Faellesskabet. Med henblik herpaa skal virksomheden indgive en ansoegning til Kommissionen, som skal indeholde en beskrivelse af det paagaeldende stof, angivelser vedroerende den importerede maengde samt sted og dato for den paataenkte import.

4 Den 10. juli 1993 offentliggjorde Kommissionen meddelelse 93/C 188/04, der var rettet til Faellesskabets importoerer af kontrollerede stoffer, som nedbryder ozonlaget, og som vedroerte forordning nr. 594/91, som aendret ved forordning nr. 3952/92 (EFT C 188, s. 5, herefter »meddelelse af 10. juli 1993«). I meddelelsen opfordrede Kommissionen importoererne til at ansoege om tildeling af en importkvote for 1994. De interesserede virksomheder kunne hertil benytte den formular, som var indeholdt i meddelelsens bilag II, og hvori de bl.a. anmodedes om at angive eksportlandet og det af de fire mulige formaal, som det importerede stof skulle anvendes til, nemlig genanvendelse eller genindvinding, destruktion ved hjaelp af en godkendt teknik, som raastof ved fremstilling af andre kemikalier eller andre formaal.

5 Den 18. november 1993 indgav sagsoegeren i henhold til meddelelsen af 10. juli 1993 en ansoegning om en kvote med henblik paa import af 1 800 tons CFC 11 i 1994. I ansoegningen overstregede sagsoegeren de fire mulige anvendelsesformaal og skrev »OK« ud for rubrikken »andre formaal« med tilfoejelsen »fremstilling af polyuretanskum« ved siden af denne rubrik.

6 Den 19. november 1993 meddelte en tjenestemand ved Kommissionen under en telefonsamtale sagsoegeren, at Kommissionen ikke kunne acceptere en kvote paa 1 800 tons CFC 11 til anvendelse med henblik paa »andre formaal«, og at det maatte praeciseres naermere, hvad de paagaeldende stoffer skulle anvendes til. Efter denne samtale aendrede sagsoegeren sin ansoegning ved en telefax af samme dato, hvori det angav, at det importerede stof skulle anvendes »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre produkter«, nemlig til fremstilling af polyuretanskum.

7 Ved skrivelse af 10. december 1993 henledte sagsoegeren Kommissionens opmaerksomhed paa, at det var vigtigt for selskabet at faa tildelt den kvote, det havde ansoegt om, i hvilken forbindelse det oplyste, at dets to fabrikker i Frankrig, som benytter CFC 11 til fremstilling af polyuretanplader, endnu ikke var klar til benyttelse af substitutionsprodukter for chlorfluorcarboner, og at selskabet havde brug for at kunne importere dette produkt fra Ukraine eller et af de lande, som er medlemmer af Samfundet af Uafhaengige Stater (SNG).

8 Ved beslutning 94/84/EF af 4. februar 1994 om tildeling af importkvoter for fuldt halogenerede chlorfluorcarboner 11, 12, 113, 114 og 115, andre fuldt halogenerede chlorfluorcarboner, haloner, tetrachlormethan og 1, 1, 1-trichlorethan for perioden 1. januar - 31. december 1994 (EFT L 42, s. 20) fastsatte Kommissionen importkvoterne for 1994. Sagsoegeren er naevnt i bilag 2 til denne beslutning blandt de importoerer, som fik tildelt kvoter til import af CFC 11 med henblik paa anvendelse som raastof ved fremstilling af andre kemikalier (ifoelge den engelske version: »for the use as feedstock in the manufacture of other chemicals«).

9 Den 15. februar 1994 tilsendte sagsoegeren Kommissionen en ansoegning, som var dateret den 24. januar 1994, med henblik paa at opnaa tilladelse til import af to partier CFC 11 fra Rusland. Nogle dage senere, den 17. og 21. februar 1994, bestilte sagsoegeren disse partier hos sin russiske leverandoer.

10 Ved telefax af 24. februar 1994 afslog Kommissionen at meddele sagsoegeren importtilladelserne. Som begrundelse herfor angav den, at dens beslutning herom var truffet efter anmodning fra det franske Miljoeministerium, som var af den opfattelse, at de importerede stoffer skulle anvendes til andre formaal end fremstilling af kemiske produkter. I samme telefax forklarede Kommissionen, at udtrykket »[til brug] som 'raastof' sigter til enhver produktionsproces, som medfoerer, at det kontrollerede stof fuldstaendig forsvinder (ved destruktion, nedbrydning osv.), eller i hvert fald kun forefindes i helt ubetydelige maengder«. Endvidere anfoerte Kommissionen i skrivelsen, »at Efisol havde angivet, at de importerede stoffer skulle anvendes som 'raastoffer', men samtidig havde oplyst over for Kommissionen, at stofferne skulle anvendes til fremstilling af polyuretanskum. Dette anvendelsesformaal kan i sagens natur ikke betragtes som en anvendelse 'som raastof'. Desvaerre har man ikke indtil nu vaeret opmaerksom paa dette forhold«.

11 Paa det tidspunkt, da Kommissionen traf denne beslutning, var der to togladninger undervejs, den ene til Frankrig med et vareparti CFC 11, den andet til det tidligere Sovjetunionen, for at hente en anden ladning af samme stof.

12 Der blev siden hen flere gange foert samtaler mellem sagsoegeren og Kommissionen for at finde en loesning paa selskabets problemer som foelge af, at det havde faaet afslag paa ansoegningen om importtilladelser. Disse forhandlinger var imidlertid resultatloese. Sagsoegeren meddelte herefter Kommissionen ved skrivelse af 10. marts 1994, at selskabet ville anlaegge sag ved Faellesskabets retsinstanser med henblik paa godtgoerelse af de udgifter, som selskabet havde maattet afholde i forbindelse med togtransporten af det foerste vareparti, de udgifter, der var forbundet med at sende en tom vogn afsted til lastning af det andet vareparti, det tab, selskabet havde lidt ved at have mistet produktioner og markeder, samt selskabets oevrige tab som foelge af afslaget paa at udstede importtilladelser.

13 Den 6. maj 1994 tilsendte kommissionsmedlem Y. Paleokrassas sagsoegeren en skrivelse, hvori han bekraeftede, at de ansoegte importtilladelser ikke kunne udstedes, da Kommissionen havde meddelt importtilladelserne med henblik paa anvendelsen af de importerede stoffer som raastof til fremstilling af andre kemiske produkter (»feedstock uses«), men at stofferne reelt var blevet anvendt til fremstilling af polyuretanskum. Det tilfoejedes, at Kommissionens tjenestegrene fortsat var villige til at droefte mulighederne med sagsoegeren for en rimelig loesning af selskabets problem.

14 Ved telefax af 9. juni 1994 tilsendte sagsoegeren Kommissionen en oversigt over »det direkte tab, som Efisol havde lidt«. I oversigten figurerede udgifterne for to hovedtransaktioner, hvoraf hver transaktion var opdelt i flere rubrikker. Den foerste transaktion, som var benaevnt »foerste tog«, omfattede indkoebet af produktet samt transport frem og tilbage mellem Den Europaeiske Union og Rusland tillige med forsikring og transport inden for Den Europaeiske Union. Den anden transaktion, som var benaevnt »andet tog«, omfattede transport frem og tilbage mellem Den Europaeiske Union og Rusland samt supplerende indkoebsudgifter, der bestod af udgifterne ved koeb af CFC 11 hos en faellesskabsleverandoer minus udgifterne ved koeb heraf hos den russiske leverandoer. Disse udgifter udgjorde i alt 2 267 475 FF.

15 Ved skrivelse af 20. juni 1994 afslog Kommissionen sagsoegerens erstatningskrav med henvisning til, at man, hvis der var begaaet en fejl, maatte soege denne hos sagsoegeren, som havde »forsoegt at vildlede Kommissionens tjenestegrene om de paagaeldende stoffers virkelige anvendelsesformaal«, og som havde »indgaaet aftale med en russisk leverandoer, foer selskabet overhovedet havde faaet tildelt nogen kvote«.

Retsforhandlinger og parternes paastande

16 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren har anlagt naervaerende sag ved staevning indleveret paa Rettens Justitskontor den 14. oktober 1994.

17 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Som led i sagens tilrettelaeggelse har Retten dog opfordret parterne til at besvare visse spoergsmaal skriftligt inden den mundtlige forhandling.

18 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens mundtlige spoergsmaal i retsmoedet den 14. maj 1996.

19 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionen tilpligtes at betale sagsoegeren en erstatning paa 2 242 703 FF samt 8% i rente p.a. fra datoen for dommens afsigelse.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

20 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Sagsoegerens eneste anbringende i sagen, som er, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat

Sammenfatning af parternes argumenter

21 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at afslaget paa at meddele importtilladelser strider mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og foelgelig er retsstridigt. Ved sin beslutning om at tildele sagsoegeren en kvote havde Kommissionen givet denne anledning til at naere begrundede forhaabninger om ogsaa senere at faa meddelt de hertil svarende importtilladelser.

22 Efter sagsoegerens opfattelse fremgaar det klart af forordning nr. 594/91, at meddelelsen af importtilladelser ikke er en uafhaengig foranstaltning i forhold til tildelingen af en kvote, men at Kommissionen er forpligtet til at meddele importtilladelser, naar den har tildelt en virksomhed en kvote. Til stoette herfor henviser sagsoegeren til den engelske version af artikel 4, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 594/91, hvori det hedder: »The licence shall be issued by the Commission« (»Denne tilladelse skal udstedes af Kommissionen«). Sagsoegeren henviser endvidere til meddelelsen af 10. juli 1993, hvori Kommissionen selv erklaerede foelgende: »Kommissionen ... fastsaetter de enkelte importoerers kvoter ... og udsteder importtilladelser paa grundlag af de fastsatte kvoter i medfoer af forordningens artikel 4.« Den automatiske forbindelse mellem en kvotetildeling og meddelelsen af de hertil svarende importtilladelser fremgaar efter sagsoegerens opfattelse endvidere af Kommissionens skrivelse af 25. januar 1994, hvorved sagsoegeren modtog underretning om, at selskabet havde faaet tildelt den ansoegte kvote, og hvori Kommissionen naermere anfoerte foelgende: »Naar tilladelsen er blevet officielt bekraeftet (om ca. 10 dage), vil De snarest muligt faa tilsendt ansoegningsformularerne vedroerende importtilladelserne og oplysninger om den procedure, der skal foelges ved ansoegningens indgivelse.«

23 Efter sagsoegerens opfattelse er Kommissionen, naar den tildeler en kvote med vidende om, hvad kvotens indehaver paataenker at anvende den til, foelgelig forpligtet til efterfoelgende at udstede de importtilladelser, som er noedvendige for at kunne indfoere de stoffer, som er bestemt til det af kvoteindehaveren paataenkte anvendelsesformaal.

24 Endvidere har sagsoegeren gjort gaeldende, at det var umuligt at forudse den fortolkning, som Kommissionen anlagde vedroerende fremstillingen af polyuretanskum, og hvorefter stoffet ikke faldt ind under kategorien af stoffer, der var anvendt »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. Denne fortolkning indebaerer nemlig, at udtrykket »som raastof ved fremstilling af andre kemikalier« udelukkende omfatter de produktionsprocesser, hvorunder det anvendte chlorfluorcarbon helt forsvinder, hvilken fortolkning er anderledes end den definition, der normalt anvendes. I oevrigt bemaerker sagsoegeren, at ingen af de paa davaerende tidspunkt offentliggjorte bestemmelser indeholdt nogen definition af udtrykket »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. Foerst paa et senere tidspunkt, nemlig i forbindelse med offentliggoerelse af importkvoterne for 1995, blev der givet en forklaring paa udtrykket i en offentliggjort tekst, nemlig i meddelelse 94/C 215/02 til Faellesskabets importoerer af kontrollerede stoffer, som nedbryder ozonlaget, vedroerende forordning nr. 594/91, som aendret ved forordning nr. 3952/92 (EFT 1994 C 215, s. 2).

25 Endelig anfoerer sagsoegeren, at selskabet i samtlige de dokumenter, som det har tilsendt Kommissionen, har angivet, at det importerede chlorfluorcarbon ville blive benyttet til fremstilling af polyuretanskum. Selskabet kan derfor ikke se, hvorledes det skulle have vildledt Kommissionen vedroerende det importerede chlorfluorcarbons anvendelsesformaal. Kommissionen har i oevrigt selv i sin telefax af 24. februar 1994 erkendt, at sagsoegeren var i god tro.

26 Kommissionen har indledningsvis gjort gaeldende, at tildelingen af en kvote i henhold til artikel 3 i forordning nr. 594/91 ikke automatisk skal efterfoelges af, at der meddeles importtilladelser i henhold til samme forordnings artikel 4. Formaalet med ordningen for indgivelse af ansoegninger om importtilladelser er nemlig at sikre, at afgoerelserne om tildeling af kvoter overholdes, saaledes at Kommissionen har mulighed for i hvert enkelt tilfaelde at efterproeve, om den virksomhed, der indgiver ansoegningen, overholder de begraensninger og betingelser, der gaelder for anvendelsen af den tildelte kvote, og om de tilkendegivne indfoersler kommer fra et land, som er kontraherende part i Montreal-protokollen.

27 Kommissionen anfoerer, at den kvote, som blev tildelt sagsoegeren i den foreliggende sag, vedroerte en bestemt maengde, et bestemt stof, og et bestemt anvendelsesformaal, nemlig 1 800 tons rent CFC 11, der skulle anvende »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. Kommissionen afslog at meddele importtilladelser af den lovlige grund, at det havde vist sig, at det importerede CFC 11 ikke blev anvendt til det formaal, som var foreskrevet i afgoerelsen om kvotetildelingen. Desuden indebar dette afslag paa ingen maade en tilbagekaldelse af kvotetildelingen, da sagsoegeren bevarede sin ret til at foretage indfoerslen inden for de begraensninger og betingelser, som var fastsat i afgoerelsen om kvotetildelingen.

28 Kommissionen bekraefter, at den ikke ville have tildelt kvoten, saafremt den havde vidst, at sagsoegeren paataenkte at anvende det importerede CFC 11 til fremstilling af polyuretanskum, da der ikke til fremstilling af dette produkt anvendes en proces, hvorunder de paagaeldende chlorfluorcarboner fuldstaendig forsvinder, hvorfor chlorfluorcarbonerne ikke kan antages at blive anvendt »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. Kommissionen var dog ikke forpligtet til at tage hensyn til denne oplysning, da ordningen for tildeling af kvoter administreres paa grundlag af de data, som kraeves ifoelge de ansoegningsformularer, der skal benyttes ved indgivelse af ansoegninger om kvoter, og da sagsoegeren i sin ansoegning havde angivet, at de importerede stoffer skulle benyttes »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. Kommissionen modtager aarligt omkring 60 ansoegninger om kvoter, hvilket efter dens opfattelse er yderligere en grund til ikke allerede ved kvotetildelingen at tage hensyn til karakteren af de ansoegende selskabers industrielle virksomhed.

29 I oevrigt undrer det Kommissionen, at sagsoegeren bestrider at have vaeret bekendt med, at udtrykket »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier« skal forstaas saadan, at der skal vaere tale om en produktionsproces, hvorunder de paagaeldende chlorfluorcarboner helt forsvinder. Efter Kommissionens opfattelse er udtrykket »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier« et noeglebegreb i de internationale og faellesskabsretlige bestemmelser om stoffer, som nedbryder ozonlaget. Under disse forhold kan sagsoegerens uvidenhed ikke retfaerdiggoeres med, at Kommissionen ikke paa davaerende tidspunkt havde givet en definition af udtrykket i en offentliggjort tekst. At udtrykket skal forstaas paa denne maade, fremgaar i oevrigt af de begreber for raastoffernes elimination og anvendelse, der opereres med i artikel 2, ellevte led, foerste punktum, i forordning nr. 594/91.

Rettens bemaerkninger

30 Retten skal bemaerke, at flere betingelser skal vaere opfyldt for, at Faellesskabet kan paadrage sig ansvar i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, og de almindelige retsgrundsaetninger, hvortil der henvises i denne bestemmelse, nemlig at den adfaerd, som bebrejdes institutionen, er retsstridig, at der er indtraadt et oekonomisk tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det paaberaabte tab (Domstolens dom af 2.7.1974, sag 153/73, Holz & Willemsen mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 675, praemis 7). Det skal derfor foerst undersoeges, om den adfaerd, som bebrejdes Kommissionen i den foreliggende sag, er retsstridig, og navnlig om den strider mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, saaledes som det haevdes af sagsoegeren.

31 Efter fast retspraksis udgoer princippet om beskyttelse af den berettigede forventning en bestanddel af Faellesskabets retsorden (Domstolens dom af 3.5.1978, sag 112/77, Toepfer mod Kommissionen, Sml. s. 1019, praemis 19). Enhver privat, som befinder sig i en situation, hvor faellesskabsadministrationen har givet den paagaeldende anledning til at naere begrundede forhaabninger ved at have afgivet praecise loefter over for denne, kan paaberaabe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (Rettens dom af 14.7.1994, sag T-534/94, Grynberg og Hall mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 595, praemis 51, og af 14.9.1995, sag T-571/93, Lefebvre m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2379, praemis 72). Naar en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende maatte paaregne, at der kunne vedtages faellesskabsforanstaltninger, som ville beroere hans interesser, kan han dog ikke paaberaabe sig dette princip, naar foranstaltningen senere gennemfoeres (Domstolens dom af 1.2.1978, sag 78/77, Luehrs, Sml. s. 169, praemis 6, og af 11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens mod Kommissionen, Sml. s. 1155, praemis 44).

32 Paa baggrund af disse principper skal det undersoeges, om sagsoegeren havde anledning til at naere begrundede forhaabninger om at faa meddelt de importtilladelser, selskabet havde ansoegt om, fordi det tidligere havde faaet tildelt en importkvote, og om sagsoegeren ikke som en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende maatte paaregne, at Kommissionen ville afslaa at meddele importtilladelserne.

33 I den forbindelse bemaerkes indledningsvis, at den administrative procedure, som er foreskrevet i forordning nr. 594/91 for at kunne opnaa tilladelse til at importere stoffer til Faellesskabet, der nedbryder ozonlaget, indeholder to etaper, nemlig for det foerste tildelingen af en kvote i henhold til forordningens artikel 3, og for det andet udstedelsen af en eller flere til den tildelte kvote svarende importtilladelser i medfoer af forordningens artikel 4. Den ret til at foretage import, som indroemmes ved tildelingen af en kvote, faar derfor foerst reel virkning paa det tidspunkt, da importtilladelsen udstedes.

34 Som foelge af samtlige disse betragtninger finder Retten, at sagsoegeren ikke med foeje har kunnet forvente at faa udstedt de ansoegte importtilladelser, da sagsoegeren nemlig ikke kunne stoette sin forventning herom paa den omstaendighed, at selskabet havde faaet tildelt en importkvote, idet denne kvotetildeling kun udgjorde den foerste etape mod at opnaa en reel ret til at foretage den paagaeldende import. I modsaetning til det af sagsoegeren anfoerte, finder Retten, at en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende ikke ville have ivaerksat transporten af de bestilte ladninger med tog, foer Kommissionen havde truffet beslutning vedroerende ansoegningen om importtilladelserne, og ikke uden at traeffe de noedvendige forholdsregler til beskyttelse af sine interesser, saafremt ansoegningen skulle blive afslaaet. Endvidere bemaerkes, at det er fastslaaet i Domstolens praksis, at der ikke kan antages at bestaa en berettiget forventning, hvis administrationen inden for en rimelig frist tilbagekalder den retsakt, som kunne give anledning dertil (Domstolens dom af 26.2.1987, sag 15/85, Consorzio Cooperative d'Abruzzo mod Kommissionen, Sml. s. 1005, praemis 12-17). I den foreliggende sag fik sagsoegeren tildelt kvoten den 4. februar 1994. Den 15. februar 1994 indgav selskabet sin ansoegning om importtilladelserne, som blev afslaaet den 24. februar 1994. Retten finder derfor, at Kommissionens administration reagerede inden for en rimelig frist. Sagsoegeren bragte sig foelgelig i fare ved sine egne handlinger ved at begynde at afgive importordrerne allerede den 17. februar 1994, kun to dage efter at have indgivet ansoegningerne om importtilladelser, og uden at afvente Kommissionens svar.

35 Desuden finder Retten, at det sagsoegende selskab i kraft af, at det drev virksomhed med aktiv anvendelse af kemikalier, navnlig dem, der er omfattet af forordning nr. 594/91, maatte vide, at det formaal, som det paataenkte at anvende stofferne til, ikke med sikkerhed svarede til det, hvortil det havde faaet tildelt en kvote, nemlig »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«. I sin kvoteansoegning havde sagsoegeren nemlig angivet, at stoffet skulle anvendes »[til brug] som raastof ved fremstilling af andre produkter« og ikke »som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«, hvilket giver grund til at antage, at sagsoegeren allerede paa dette stadium vidste, at det var omtvisteligt at betegne polyuretanskum som et kemikalie. Paa baggrund af disse omstaendigheder kan Kommissionens endelige afslag paa ansoegningen ikke siges at have vaeret upaaregnelig.

36 Endvidere bemaerkes, at en adfaerd fra administrationens side, som er i strid med Faellesskabets regler, ikke kan skabe en berettiget forventning hos de paagaeldende (Domstolens dom af 26.4.1988, sag 316/86, Kruecken, Sml. s. 2213, praemis 23). I den forbindelse maa det fastslaas, at Kommissionen havde tildelt sagsoegeren en kvote til import af CFC 11, der skulle anvendes »[til] brug som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«, selv om sagsoegeren klart havde angivet saavel i den oprindelige som den aendrede version af ansoegningen, at selskabet paataenkte at anvende det importerede CFC 11 til fremstilling af polyuretanskum. Betegnelsen af polyuretanskum som et »kemikalie« er imidlertid upraecis ud fra et videnskabeligt synspunkt. Desuden kan polyuretanskum ikke efter de regler og definitioner, Faellesskabet har vedtaget paa internationalt plan (se praemis 1), betragtes som et produkt, til hvis fremstilling CFC 11 kan anvendes »[til] brug som raastof ved fremstilling af andre kemikalier«, da det ikke destrueres under produktionsprocessen. Kommissionen har navnlig fremfoert disse praeciserende angivelser under den mundtlige forhandling, og de er ikke blevet bestridt af sagsoegeren. Foelgelig har Kommissionen ved at tildele sagsoegeren en kvote netop med henblik paa at bruge produktet til dette anvendelsesformaal, selv om Kommissionen vidste eller burde vide, at sagsoegeren paataenkte at fremstille polyuretanskum, anvendt de gaeldende faellesskabsregler fejlagtigt, navnlig artikel 3 og bilag II til forordning nr. 594/91 samt Kommissionens meddelelse af 10. juli 1993. Kommissionen har derfor handlet i strid med faellesskabsreglerne, hvorfor dens adfaerd ikke har kunnet give anledning til nogen begrundede forhaabninger hos sagsoegeren.

37 Af samtlige de anfoerte betragtninger foelger, at Kommissionen maa frifindes, uden at det er noedvendigt at undersoege, om sagsoegeren har godtgjort, at der er lidt et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem den adfaerd, som bebrejdes Kommissionen, og det lidte tab.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

38 Selv om sagsoegeren har tabt sagen, maa der ved fordelingen af sagens omkostninger tages hensyn til, at Kommissionens adfaerd har vaeret i strid med faellesskabsreglerne. Under disse omstaendigheder kan sagsoegeren ikke med rette bebrejdes at have anlagt sag ved Retten med henblik paa en paadoemmelse af Kommissionens adfaerd og det tab, sagsoegeren i givet fald har lidt som foelge heraf. Det maa herved fastslaas, at Kommissionen ved sin adfaerd har medvirket til at fremme tvistens opstaaen.

39 Foelgelig boer procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, bringes i anvendelse, hvorefter Retten kan paalaegge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, der er opstaaet paa grund af et sagsanlaeg, som den foerstnaevnte part har fremkaldt ved sin egen adfaerd (jf., med de fornoedne aendringer, Domstolens dom af 27.1.1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103, praemis 30 og 31). Kommissionen boer derfor tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser udtaler og bestemmer

RETTEN

(Foerste Udvidede Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber betaler alle sagens omkostninger.