ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I denne forbindelse er spørgsmålet om, hvorvidt førsteinstansen med rette, ud fra sagens faktiske omstændigheder, kunne konkludere, at søgsmålet ikke var anlagt inden for en rimelig frist, et retsspørgsmål, som er underlagt appeldomstolens kontrol.

Det er alene førsteinstansen, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, førsteinstansen har behandlet, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når førsteinstansretten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har appelretten kompetence til at udøve en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, førsteinstansretten har draget.

Hverken EUF-traktaten eller Den Europæiske Investeringsbanks personalevedtægt, som er vedtaget af EIB’s bestyrelse, jf. artikel 29 i EIB’s forretningsorden, indeholder oplysninger om den søgsmålsfrist, der finder anvendelse på tvister mellem EIB og dens ansatte. En forligelse af på den ene side retten til en effektiv retsbeskyttelse, som er blandt EU-rettens almindelige principper, og som kræver, at borgerne skal have en tilstrækkelig frist til at vurdere lovligheden af den retsakt, der er bebyrdende for dem, og i givet fald til at udfærdige en stævning, og på den anden side kravet om retssikkerhed, som tilsiger, at retsakter udstedt af Unionens instanser efter udløbet af en vis frist bliver endelige, kræver imidlertid, at disse tvister indbringes for Unionens retsinstanser inden for en rimelig frist.

Den »rimelige« karakter af en frist, hvad enten der er tale om varigheden af en administrativ eller retslig procedure eller om spørgsmålet om en frist, der direkte påvirker det forhold, om et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, skal altid vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd. Heraf følger almindeligvis, at begrebet rimelig frist ikke kan forstås som en fast præklusiv frist, og, navnlig, at fristen på tre måneder i vedtægtens artikel 91, stk. 3, ikke kan anvendes analogt som præklusiv frist på EIB’s ansatte, når de anlægger et annullationssøgsmål til prøvelse af en bebyrdende akt hidrørende fra EIB.

Følgelig gælder, at den blotte omstændighed, at en ansat i Den Europæiske Investeringsbank har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af en akt hidrørende fra EIB, som er bebyrdende for ham, inden for en frist, som overskrider tre måneder og ti dage, ikke er tilstrækkelig til at konkludere, at dette søgsmål er anlagt for sent, idet Unionens retsinstanser under alle omstændigheder skal vurdere, om fristen er rimelig på grundlag af alle sagens konkrete omstændigheder.

(jf. præmis 30-32)
Når de berørte erhvervsdrivende for at få ret til at markedsføre eller importere sukker som begunstiget af særordningerne, fastsat i visse forordninger, først skal indgive en ansøgning til de nationale myndigheder, kan disse forordninger ikke have retlige virkninger i forhold til de berørte erhvervsdrivende uden de nationale myndigheders vedtagelse af mellemkommende foranstaltninger, og når disse foranstaltninger har karakter af afgørelser, når disse forordninger er baseret på individuelle afgørelser truffet på nationalt plan, uden hvilke de ikke kan påvirke de berørte fysiske og juridiske personers retsstilling. Sådanne forordninger kan derfor ikke kvalificeres som retsakter, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. Endvidere er spørgsmålet, om en retsakt efterlader en skønsmargen til de nationale myndigheder, der er pålagt gennemførelsesforanstaltninger, ikke relevant for at afgøre, om de indebærer gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.

Det med artikel 263, stk. 4, TEUF forfulgte formål tilsigter bl.a. at give fysiske eller juridiske personer mulighed for at anlægge sag til prøvelse af de retsakter, som de er direkte berørt af, og som ikke indeholder gennemførelsesforanstaltninger, hvorved undgås de tilfælde, hvor en sådan person skal overtræde loven for at have adgang til en domstol. Denne bestemmelse iværksætter således retten til en effektiv retsbeskyttelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Selv om det i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU bestemmes, at medlemsstaterne tilvejebringer den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, kan Rettens anvendelse af betingelsen om manglende gennemførelsesforanstaltninger, således som den fremgår af artikel 263, stk. 4, TEUF, ikke være betinget af, at der findes en effektiv adgang til domstolsprøvelse i medlemsstaternes retsordener, som giver mulighed for at rejse tvivl om den anfægtede EU-retsakts lovlighed. Et sådant system ville nemlig forudsætte, at Fællesskabets retsinstanser i hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med EU-retsakternes lovlighed. Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af den omstændighed, at en adgang til domstolsprøvelse på nationalt plan åbenbart ikke er effektiv, eftersom medlemsstaternes retsinstanser ikke har kompetence til at tage stilling til EU-retsakternes lovlighed. Unionens retsinstanser kan nemlig ikke uden at overskride sine beføjelser fortolke de betingelser, hvorefter en fysisk eller juridisk person kan anlægge en sag til prøvelse af en forordning, uden at se bort fra de omhandlede betingelser, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten. Dette gælder ligeledes i lyset af princippet om effektiv retsbeskyttelse.

(jf. præmis 68-72)
Sag T-514/11

(offentliggørelse i uddrag)

i-content Ltd Zweigniederlassung Deutschland

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-ordmærket BETWIN — det ældre EF-figurmærke b’Twin — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

Sammendrag – Rettens dom (Tredje Afdeling) af 4. juni 2013

EF-varemærker – klagesag – sag ved Unionens retsinstanser – Rettens adgang til at omgøre den anfægtede afgørelse – grænser

(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 64, stk. 1, anden sætning, og art. 65, stk. 3)

Den beføjelse til at omgøre en afgørelse, som er tillagt Retten i henhold til artikel 65, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, bevirker ikke, at denne tillægges en beføjelse til at foretage bedømmelse af et forhold, som det pågældende kammer endnu ikke har taget stilling til. Udøvelsen af beføjelsen til at omgøre en afgørelse bør således principielt begrænses til tilfælde, hvor Retten efter at have prøvet appelkammerets vurdering er i stand til på baggrund af de fastslåede faktiske og retlige omstændigheder at fastlægge den afgørelse, som appelkammeret var forpligtet til at træffe.

(jf. præmis 78)
I forbindelse med afslutning af EUGFL’s regnskaber skal Kommissionens første skriftlige meddelelse, hvorved den meddeler medlemsstaterne resultatet af sin efterprøvning, i henhold til artikel 11, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 885/2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL, præcisere resultaterne af Kommissionens efterprøvning over for den pågældende medlemsstat og angive de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at de pågældende fællesskabsregler fremtidig overholdes.

I denne henseende skal denne meddelelse give den pågældende medlemsstat et fuldkomment kendskab til Kommissionens forbehold, således at dokumentet kan opfylde den advarselsfunktion, som det har i medfør af artikel 8, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1663/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 729/70, for så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen, og af artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik. Således skal Kommissionen i den første meddelelse, der er omfattet af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1663/95, på tilstrækkeligt præcis vis angive genstanden for den af dens tjenestegrene foretagne undersøgelse og de mangler, der er blevet konstateret i forbindelse med denne undersøgelse, idet disse senere kan blive påberåbt som bevis for den alvorlige og rimelige tvivl, som den har vedrørende de af de nationale forvaltninger gennemførte kontrolforanstaltninger eller de af disse myndigheder meddelte tal, og således til at berettige de finansielle korrektioner, der er fastsat i den endelige afgørelse om afslag på fællesskabsfinansiering af visse af de af den pågældende medlemsstat for EUGFL afholdte udgifter

Kun en sådan meddelelse kan sikre et fuldkomment kendskab til Kommissionens forbehold og udgøre referencen for beregningen af den frist på 24 måneder, der er fastsat i artikel 7, stk. 4, femte afsnit, i forordning nr. 1258/1999 og artikel 31 i forordning nr. 1290/2005. Ifølge artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1663/95 og artikel 11 i forordning nr. 885/2006, sammenholdt med artikel 7, stk. 4, femte afsnit, i forordning nr. 1258/1999 kan Kommissionen ikke udelukke de udgifter, der er afholdt mere end 24 måneder forud for den dato, hvor Kommissionen skriftligt meddeler den pågældende medlemsstat resultaterne af sin efterprøvning. Den manglende overholdelse af betingelsen i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1663/95 og artikel 11 i forordning nr. 885/2006 medfører, at de proceduremæssige garantier gøres illusoriske, som medlemsstaterne har i henhold til artikel 7, stk. 4, femte afsnit, i forordning nr. 1258/1999, hvori der er fastsat en tidsbegrænsning for, hvilke udgifter der kan afvises fra EUGFL-finansiering.

(jf. præmis 57-62 og 79)
I forbindelse med en høringsproces, som er obligatorisk i henhold til artikel 3 i afgørelse 98/552 om Kommissionens gennemførelse af aktiviteter i relation til Fællesskabets markedsadgangsstrategi, indebærer nedsættelsen af arbejdsgrupper til behandling af særlige spørgsmål, anvendelsen af tredjeparter som eksperter og udfærdigelsen af protokoller eller mødereferater fra møderne i det rådgivende udvalg og i arbejdsgrupperne vedrørende markedsadgang, at Kommissionen er nødsaget til at udarbejde og fremsende dokumenter til dets medlemmer såvel som til brancheorganisationer og selskaber, som deltager som eksperter, hvilket gør det muligt at betragte disse dokumenter som værende interne dokumenter som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter.

For så vidt som modtagerne af de dokumenter, som en person, der har indgivet en begæring om aktindsigt i dokumenter som omhandlet i nævnte forordning, har begæret aktindsigt i, er medlemsstater, brancheorganisationer samt selskaber, der, for de to sidstnævnte gruppers vedkommende, deltager som eksperter i arbejdet i et rådgivende udvalg og arbejdsgrupperne vedrørende adgang til et tredjelands markeder og dette i forbindelse med møder, der ikke er offentlige, udgør deltagelsen i denne proces med at bistå Kommissionen et forudbestemt sondringskriterium, hvis opfyldelse bestemmer, hvem der kan modtage de dokumenter, som er omfattet af begæringen om aktindsigt. De fremsendte dokumenter bliver ikke fremsendt til almindelig orientering, men i forbindelse med en begrænset teknisk udveksling og alene med det formål at gøre samtlige deltagere i stand til at udfylde deres rolle som rådgiver for Kommissionen. En sådan dokumentudlevering fra Kommissionen kan ikke anses for at være bestemt til eller være af en sådan karakter, at disse dokumenter skal gøres offentligt tilgængelige, dvs. udleveres til et ubegrænset antal personer, der er afgrænset generelt og abstrakt. Den enhed, der udgøres af de formodede modtagere af de ønskede dokumenter, dvs. medlemmer af de brancheorganisationer, som deltager i arbejdet i det rådgivende udvalg og i arbejdsgrupperne vedrørende markedsadgang, kan heller ikke sidestilles med offentligheden. Disse medlemmer udgør ligeledes en særlig gruppe af personer, som er defineret ud fra et forudbestemt kriterium, i det foreliggende tilfælde et tilhørsforhold til en brancheorganisation, hvis ekspertise er påkrævet for at bistå Kommissionen med at fastlægge en strategi for adgang til et tredjelands markeder.

I øvrigt karakteriserer de i artikel 10 og artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001 anvendte formuleringer om at give »direkte« adgang til dokumenterne, eller om, at man »let [kan] få adgang« hertil, de situationer, hvor »offentlighedens« ret til aktindsigt aktivt sikres af institutionerne, og dækker ikke den selektive måde, hvorpå Kommissionen fremsender dokumenterne.

(jf. præmis 31-33, 35-37, 39, 40 og 42-44)
Rettens procesreglement tillægger Retten et skøn ved afgørelsen af, om der er grund til at gennemføre en foranstaltning, såsom at indhente en sagkyndig erklæring. Ifølge ordlyden af procesreglementets artikel 65 kan Retten indhente en sagkyndig erklæring enten af egen drift eller efter begæring fra en af parterne. Når en begæring om en sagkyndig erklæring, som er fremsat i stævningen, indeholder en præcis angivelse af, hvilke grunde der gør en sådan foranstaltning berettiget, skal Retten vurdere, om anmodningen er berettiget i forhold til sagens genstand og nødvendigheden af at gennemføre en sådan foranstaltning.

I henhold til procesreglementets artikel 135, stk. 4, må der i parternes processkrifter ikke foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design). Det tilkommer nemlig Retten at efterprøve lovligheden af appelkamrenes afgørelser. Følgelig kan Rettens efterprøvelse ikke gå ud over den faktiske og retlige ramme for sagen, således som den forelå for appelkammeret. Tilsvarende har sagsøgeren således ikke kompetence til for Retten at ændre sagens genstand, således som den fulgte af de påstande og anbringender, der var fremsat af sagsøgeren selv og af den anden part.

Det følger af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 6/2002 om EF-design, at to design anses for at være identiske, hvis deres karakteristiske træk kun adskiller sig fra hinanden på uvæsentlige punkter, dvs. punkter, som ikke umiddelbart opfattes, og som således ikke giver forskelle, selv svage, mellem disse design. Til gengæld skal det ved vurderingen af et designs nyhed vurderes, om der mellem de omtvistede design er forskelle, som ikke er ubetydelige, selv hvis disse er svage.

Ordlyden af artikel 6 går længere end ordlyden af artikel 5 i forordning nr. 6/2002. De konstaterede forskelle mellem de omtvistede design inden for rammerne af artikel 5 kan, særligt hvis de er svage, således ikke være tilstrækkelige til at give den informerede bruger et anderledes helhedsindtryk som omhandlet i artikel 6 i forordning nr. 6/2002. I så fald kan det anfægtede design anses for nyt som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 6/2002, men vil ikke blive anset for at have individuel karakter som omhandlet i direktivets artikel 6.

For så vidt som betingelsen i artikel 6, i forordning nr. 6/2002 går længere end den, der fremgår af samme forordnings artikel 5, kan et anderledes helhedsindtryk for den informerede bruger som omhandlet i artikel 6 til gengæld kun baseres på objektive forskelle mellem de omtvistede design. Disse skal således være tilstrækkelig til at opfylde betingelsen om designets nyhed i artikel 5 i forordning nr. 6/2002. Betingelserne om nyhed og individuel karakter overlapper følgelig hinanden i et vist omfang.

(jf. præmis 37-39)
I medfør af artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks kan de kompetente myndigheder anses for at have begået en fejl, når de ikke har anfægtet den tarifering af varerne, som den erhvervsdrivende selv foretog i toldangivelserne, og når nævnte angivelser indeholdt samtlige nødvendige faktiske oplysninger for anvendelsen af den pågældende ordning, således at en efterfølgende kontrol, som de kompetente myndigheder kan foretage, ikke kan frembringe nye faktiske omstændigheder. Dette er bl.a. tilfældet, når samtlige de af en erhvervsdrivende indgivne toldangivelser har været fuldstændige, for så vidt som de ved siden af den angivne tarifering navnlig indeholdt en varebeskrivelse efter specifikationerne i nomenklaturen, og når de pågældende indførsler har haft et vist omfang og har strakt sig over en forholdsvis lang periode, uden at tariferingen er blevet anfægtet.

Nævnte artikel 220, stk. 2, litra b), som giver ret til, at der undlades efteropkrævning af import- eller eksportafgifter, såfremt toldmyndighederne har begået en fejl, finder også anvendelse i tilfælde, hvor sagsøgeren ikke er i besiddelse af eller ikke har anmodet om bindende tariferingsoplysninger. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke har bedt om bindende tariferingsoplysninger for de pågældende produkter, betyder nemlig ikke, at toldmyndighederne hermed ikke har begået nogen fejl.

(jf. præmis 24, 25 og 27)
Der er ikke for gennemsnitsforbrugeren i Den Europæiske Union en risiko for forveksling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, mellem ordmærket GOLDEN BALLS, som er blevet ansøgt registreret som EF-varemærke for varer i klasse 16, 21 og 24 i Nicearrangementet, og varemærket BALLON D’OR, som tidligere er registreret som EF-varemærke for varer og tjenesteydelser i klasse 9, 14, 16, 18, 25 28, 38 og 41 i Nicearrangementet. På grund af de omtvistede tegns forskellige sprog er der nemlig skabt en åbenbar sondring mellem dem, således at gennemsnitsforbrugeren ikke umiddelbart forbinder dem uden at iværksætte en intellektuel oversættelsesproces.

Selv henset til, at varerne i klasse 16 er af samme art, kan denne svage eller meget svage begrebsmæssige lighed, der kræver en forudgående oversættelse, ikke være tilstrækkelig til at kompensere for de foreliggende visuelle og fonetiske forskelle. Det fremgår i den henseende ganske vist af fast retspraksis, at det ikke kan udelukkes, at den blotte begrebsmæssige lighed mellem to mærker er tilstrækkelig til at skabe en risiko for forveksling under omstændigheder, hvor varerene er af lignende art, dog på betingelse af, at det ældre varemærke har en høj grad af særpræg. Det er dog tilstrækkeligt at konstatere, at det ikke i den foreliggende sag er blevet godtgjort, at mærket BALLON D’OR har et sådant særpræg for så vidt angår de pågældende varer. Selv om det i øvrigt antages, at dette mærke har en høj grad af særpræg, og samtidig med, at der tages hensyn til, at de pågældende varer er af samme art, kan den meget svage begrebsmæssige lighed, der nødvendiggør en forudgående oversættelse, ikke i det foreliggende tilfælde være tilstrækkelig til på egen hånd at skabe en risiko for forveksling i den relevante kundekreds’ bevidsthed.

Hvad angår de varer, der er omfattet af det ansøgte varemærke, som henhører under klasse 21 og 24, der er forskellige fra dem, der er omfattet af det ældre varemærke, har de omtvistede tegn ikke den lighed, der er nødvendig for en anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.

(jf. præmis 58-60, 72 og 73)
Hvad angår restriktive foranstaltninger om forbud mod indrejse i og transit gennem medlemsstaternes område over for de personer, der er ansvarlige for den voldelige undertrykkelse af civilbefolkningen i Syrien og indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, der tilhører disse personer, og for så vidt angår retten til forsvar og særligt disse personers ret til at blive hørt, kan det ikke kræves af Unionens myndigheder, at de inden den første optagelse af en person eller enhed på den liste, der foreskriver restriktive foranstaltninger, meddeler begrundelsen for de afgørelser, der førte til indførelsen af foranstaltningerne. En sådan forudgående meddelelse ville være egnet til at bringe effektiviteten af indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer i henhold til disse afgørelser i fare.

Med henblik på at opnå det formål, som forfølges med de anfægtede afgørelser, skal sådanne foranstaltninger i sagens natur drage fordel af en overraskelseseffekt og, som Domstolen tidligere har anført, anvendes med øjeblikkelig virkning. På det grundlag og for så vidt angår gennemførelsesafgørelse 2011/302 om gennemførelse af afgørelse 2011/273 om restriktive foranstaltninger over for Syrien, som optog sagsøgerens navn på listen i bilaget til afgørelse 2011/273, var Unionens myndigheder af grunde, der både vedrører afgørelsens formål og effektivitet af de foranstaltninger, som er foreskrevet heri, ikke forpligtet til at høre sagsøgeren forud for den første optagelse af hans navn på den liste, som er indeholdt i bilaget.

(jf. præmis 38-41)
Hverken Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller traktaterne fastsætter bestemmelser, der udelukker juridiske personer, som er statsorganer, fra at nyde beskyttelse af de grundlæggende rettigheder. I denne henseende er artikel 34 i den europæiske menneskerettighedskonvention en procedureregel, der ikke finder anvendelse på sager ved Unionens retsinstanser, og formålet med denne bestemmelse er at undgå, at en stat, der har tiltrådt konventionen, både kan være sagsøger og sagsøgt samtidigt for denne domstol. Desuden er den omstændighed, at en stat er ansvarlig for overholdelse af grundlæggende rettigheder på dens eget område, irrelevant med hensyn til omfanget af de rettigheder, som tilkommer juridiske personer, der udgør organer under denne stat, på tredjestaters område. Endelig bevirker hverken den omstændighed, at en stat ejer størstedelen af en juridisk persons kapital, eller at de banktjenesteydelser, som den juridiske person leverer, er nødvendige for, at en stats økonomi fungerer, at denne aktivitet får karakter af en offentlig tjeneste, eller at en sådan juridisk person tager del i myndighedsudøvelsen.

Medmindre tvingende hensyn, der vedrører Unionens eller dens medlemsstaters sikkerhed eller opfyldelsen af deres internationale forpligtelser, er til hinder for meddelelsen af visse forhold, er Rådet forpligtet til at give en enhed, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, oplysninger om de særlige og konkrete grunde til, at det er af den opfattelse, at de skulle vedtages. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige omstændigheder, da begrundelsens tilstrækkelighed ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

På denne baggrund er den eneste begrundelse for den opførelse af sagsøgeren på listen over de i nuklear spredning involverede enheder, som har medført en indefrysning af sagsøgerens midler og økonomiske ressourcer, hvilken begrundelse består i at angive, at sagsøgeren har udført løbende bankoperationer for en anden juridisk person, der allerede var opført på samme lister, og som også var genstand for sådanne restriktive foranstaltninger, ikke tilstrækkeligt præcis, for så vidt som det ikke deraf fremgår, hvad der skal forstås ved en sådan udførelse, hvilke af denne banks operationer sagsøgeren skulle have udført, eller hvilke tredjemænd der skulle nyde fordel af disse operationer.

(jf. præmis 72, 73, 77 og 80)