Den omstændighed, at sagsøgeren er registreret som advokat i en advokatforening i en EU-medlemsstat, er i denne forbindelse uden betydning, da det i mangel af undtagelse til eller fravigelse af pligten til at lade sig repræsentere i statutten for Domstolen eller i Personalerettens procesreglement med henblik på et sagsanlæg ikke er tilstrækkeligt at indgive en stævning, der er underskrevet af sagsøgeren selv, selv når sagsøgeren har beskikkelse som advokat i en EU-medlemsstat.

I henhold til artikel 19, stk. 3 og 4, i statutten for Domstolen, der i medfør af artikel 7, stk. 1, i bilaget til nævnte statut finder anvendelse på rettergangsmåden ved Personaleretten, skal en »part« som omhandlet i disse bestemmelser for efterfølgende at kunne anlægge et søgsmål ved Personaleretten lade sig repræsentere ved tredjemand, i det foreliggende tilfælde en advokat, der har beskikkelse i en medlemsstat eller i en anden stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

I henhold til artikel 45, stk. 2, første afsnit, i procesreglementet for Personaleretten skal det originale eksemplar af stævningen være forsynet med den håndskrevne underskrift af sagsøgerens advokat, og ikke af sagsøgeren selv. Dette krav om underskrift har bl.a. til formål dels at sikre, at ansvaret for udfærdigelsen og indholdet af dette processkrift påhviler en person, der er beføjet hertil, og som sagsøgeren skal vælge for at opfylde pligten til at lade sig repræsentere, dels at udelukke risikoen for, at underskriften i virkeligheden hidrører fra en anden person end den, der har beføjelse til at skrive under.

Den manglende underskrift på stævningen af den advokat, som sagsøgeren har givet beføjelse til at repræsentere sig, udgør som sådan en tilsidesættelse af procesreglementets artikel 45, stk. 2, første afsnit, der ikke er omfattet af de formelle mangler, som kan afhjælpes efter søgsmålsfristens udløb i henhold til procesreglementets artikel 50, stk. 6. Kravet om en håndskreven underskrift på stævningen af den advokat, der repræsenterer sagsøgeren, skal – i lighed med tilsidesættelsen af pligten til at lade sig repræsentere som sådan – således anses for at udgøre en væsentlig formforskrift, der må anvendes strengt, med den virkning, at manglende overholdelse medfører, at sagen må afvises efter søgsmålsfristens udløb.

Når et søgsmål er anlagt inden søgsmålsfristens udløb, påhviler det ikke Personaleretten i perioden mellem datoen for indgivelsen af stævningen og datoen for søgsmålsfristens udløb at gøre sagsøgeren opmærksom på dette forhold med henblik på at afhjælpe dennes manglende omhu ved overholdelsen af forpligtelser som dem, der er fastsat i artikel 19, stk. 3 og 4, i statutten for Domstolen og artikel 45, stk. 2, første afsnit, i Personalerettens procesreglement. En afgørelse om, hvorvidt et søgsmål kan antages til realitetsbehandling eller skal afvises, henhører under alle omstændigheder ikke under Personalerettens Justitskontors kompetence, hvilket medfører, at Justitskontoret ikke kan give oplysninger herom til parterne, der berører Personalerettens holdning.

(jf. præmis 6, 9 og 10)

Domstolen: kendelse af 8. november 2007, Belgien mod Kommissionen,C-242/07 P, EU:C:2007:672, præmis 23, og dom af 22. september 2011, Bell & Ross mod OHMI, C-426/10 P, EU:C:2011:612, præmis 42

Retten i Første Instans: kendelse af 17. januar 2007, Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret et Akar mod Kommission,T-129/06, EU:T:2007:11, præmis 29, og dom af 23. maj 2007, Parlamentet mod Eistrup,T-223/06 P, EU:T:2007:153, præmis 48, 50 og 51

Personaleretten: kendelse af 13. december 2013, Marcuccio mod Kommissionen,F-2/13, EU:F:2013:214, præmis 33