25.

Fredsdommeren i Bologna forelagde indledningsvis fem spørgsmål til Domstolen ( 7 ) i forbindelse med denne sag, men frafaldt dog senere to af dem. Dermed resterer følgende tre spørgsmål: »1) Er en giudice di pace (fredsdommer), såsom den forelæggende ret, omfattet af begrebet ordinær europæisk retsinstans, der har kompetence til at indgive en præjudiciel forelæggelse som omhandlet i artikel 267 TEUF, selv om han eller hun i national ret som følge af sin jobusikkerhed – i strid med garantien for de ordinære europæiske retsinstansers uafhængighed og upartiskhed som anført af Domstolen i dom [af 19. september 2006,] Wilson ([C-506/04,] EU:C:2006:587, præmis 47-53), [af 27. februar 2018,] Associaçâo Sindical dos Juizes Portugueses ([C-64/16,] EU:C:2018:117, præmis 32 og 41-45), og [af 25. juli 2018,] Minister for Justice and Equality [(mangler ved domstolssystemet)] ([C-216/18 PPU,] EU:C:2018:586, præmis 50-54) – ikke er indrømmet arbejdsvilkår, der svarer til de vilkår, der er indrømmet fagdommere, uagtet at fredsdommeren udøver de samme retlige funktioner og er inkluderet i den nationale retsorden? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, [ønskes oplyst], om den sagsøgende fredsdommers tjenstlige virksomhed er omfattet af begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« i henhold til artikel 1, stk. 3, og artikel 7 i direktiv 2003/88, sammenholdt med § 2 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse[, der er gennemført ved direktiv 1999/70,] og med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fortolket ved Doms[tolens] dom [af 1. marts 2012,] O’Brien ([C-393/10,] EU:C:2012:110) og [af 29. november 2017,] King ([C-214/16,] EU:C:2017:914), og i bekræftende fald, om en magistrati ordinari eller professionali (ordinær dommer eller en fagdommer) kan anses for at være en fastansat person, der kan sidestilles med en »fredsdommer«, som er en person med tidsbegrænset ansættelse, med henblik på anvendelsen af de samme arbejdsvilkår som omhandlet i § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev gennemført ved direktiv 1999/70? 3) Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende, [ønskes oplyst], om artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 267 TEUF, i lyset af Domstolens praksis om den italienske stats ansvar for åbenbar tilsidesættelse af fællesskabslovgivningen begået af retter i sidste instans, jf. dom [af 30. september 2003,] Köbler ([C-224/01,] EU:C:2003:513), [af 13. juni 2006,] Traghetti del Mediterraneo ([C-173/03,] EU:C:2006:391) og [af 24. november 2011,] Kommissionen mod Italien ([C-379/10, ikke trykt i Sml.,] EU:C:2011:775), er til hinder for en bestemmelse som artikel 2, stk. 3 og 3a, i legge 13 aprile 1988 n. 117 sulla responsabilità civile dei magistrati (lov nr. 117 af 13.4.1988 om dommeres civile ansvar), som foreskriver dommerens ansvar i tilfælde af forsæt eller grov uagtsomhed ved en »åbenbar tilsidesættelse af loven og EU-retten«, og som i situationer som det foreliggende tilfælde stiller den nationale ret over for et valg – der, uanset hvorledes det udøves, bevirker, at der pådrages civilt eller disciplinært ansvar over for staten i de sager, hvor den offentlige forvaltning er part, navnlig i sager, hvor dommeren er en […] fredsdommer [med tidsbegrænset ansættelse] uden effektiv retlig, økonomisk eller social beskyttelse – mellem at tilsidesætte den nationale lovgivning ved at se bort fra den, og i stedet anvende EU-retten som fortolket af Domstolen, eller at tilsidesætte EU-retten ved at anvende nationale bestemmelser, der hindrer sikring af effektiv beskyttelse, og som er i strid med artikel 1, stk. 3, og artikel 7 i direktiv 2003/88, med §§ 2 og 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er gennemført ved direktiv 1999/70, og med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?«