Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 24. januar 1989. - CAISSE DE PENSION DES EMPLOYES PRIVES MOD FRANCOIS RETTER. - ANMODNING OM PRAEJUDICEL AFGOERELSE INDGIVET AF STORHERTUGDOEMMET LUXEMBOURGS COUR DE CASSATION. - OVERFOERSEL AF TJENESMAENDS PENSIONSRETTIGHEDER TIL FAELLESSKABERNES PENSIONSORDNING. - SAG 130/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 00865



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved domme af 9 . april 1987 havde Storhertugdoemmet Luxembourgs Cour de Cassation forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af bestemmelserne vedroerende EF-tjenestemaendenes mulighed for at lade de pensionsrettigheder, de, inden deres ansaettelse ved EF, havde erhvervet ifoelge en national ordning overfoere til den relevante EF-pensionsordning . Et af spoergsmaalene, som var blevet rejst i forbindelse med en sag anlagt af Eva Fingruth, er blevet besvaret af Domstolen i en dom af 5 . oktober 1988 ( 1 ). Domstolen skal i den foreliggende sag tage stilling til det andet spoergsmaal, som vedroerer François Retters situation . Efter den mundtlige forhandling, der for de to praejudicielle sagers vedkommende blev afviklet i samme retsmoede, fandt Domstolen nemlig, i overensstemmelse med mit forslag, at det var noedvendigt at genaabne den mundtlige forhandling i Retter-sagen .

2 . Jeg skal foerst erindre om de faktiske og retlige omstaendigheder, hvilket er noedvendigt for at forstaa de problemer, Domstolen nu skal tage stilling til .

3 . François Retter blev fastansat som tjenestemand ved EKSF den 5 . februar 1962 . Han blev herved omfattet af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt . Vedtaegten var blevet fastsat ved en forordning udstedt af EKSF' s Formandsudvalg . Den bestemte i artikel 11, stk . 2, foerste afsnit, i bilag VIII :

"Tjenestemanden, der efter fratraeden af tjenesten hos en administration, en national eller international organisation eller en virksomhed, indtraeder i Faellesskabernes tjeneste, kan ved sin fastansaettelse foranledige betalt foelgende beloeb til Faellesskaberne :

- den aktuarmaessige modvaerdi af de pensionsrettigheder, han har erhvervet i administrationen, i den nationale eller internationale organisation eller virksomheden eller

- en fastsat tilbagekoebsvaerdi, som denne administrations, organisations eller virksomheds pensionskasse skylder ham paa tidspunktet for hans fratraeden ."

Ifoelge artikel 2 traadte forordningen i kraft den 1 . januar 1962 . Det skal tilfoejes, at vedtaegten, bortset fra rent redaktionelle aendringer, var identisk med bestemmelserne i Raadenes forordning nr . 31 ( EOEF ), nr . 11 ( Euratom ), af 12 . december 1961 om vedtaegten for tjenestemaend og om ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab ( 2 ), der ligeledes traadte i kraft den 1 . januar 1962 .

4 . Inden François Retter blev fastansat ved EKSF, havde han i Luxembourg vaeret beskaeftiget som loenmodtager i et selskab og havde her i en periode af i alt 61 maaneder vaeret tilsluttet Caisse de pension des employés privés ( herefter benaevnt "pensionskassen "). Paa tidspunktet for hans fastansaettelse gjaldt lov af 29 . august 1951 om pensionsforsikring af private arbejdstagere imidlertid i Luxembourg . Ifoelge lovens artikel 64 havde den forsikrede, som efter at have betalt bidrag i en periode paa mindst 30 maaneder udtraadte af ordningen uden at oppebaere en pension, ret til "tilbagekoebsvaerdien", og artikel 65 bestemte, at den forsikrede efter at have modtaget denne tilbagekoebsvaerdi mistede "enhver ret til ydelser fra pensionskassen ". Lovens artikel 66 bestemte, at ansoegning om udbetaling af tilbagekoebsvaerdien skulle indgives inden for en frist af to aar efter det tidspunkt, da der ikke laengere skulle indbetales bidrag til pensionskassen . Det blev fremhaevet under den mundtlige forhandling, at tilbagekoebsvaerdien i henhold til loven af 1951 kun omfattede den forsikredes andel af bidragene .

5 . Det er ubestridt, at den i 1951-loven fastsatte tilbagekoebsordning ikke kunne betragtes som en gennemfoerelse i luxembourgsk lovgivning af retten til overfoersel i henhold til Faellesskabernes tjenestemandsvedtaegt . Det var imidlertid den eneste maade, hvorpaa EF' s tjenestemaend, der havde indbetalt bidrag til en luxembourgsk ordning, kunne faa tilbagebetalt bidragene efter at vaere udtraadt af ordningen .

6 . Foelgelig indtog de EF-tjenestemaend, der blev fastansat efter at have indbetalt bidrag i Luxembourg, én af de to foelgende holdninger . Nogle forholdt sig afventende og anmodede ikke om at faa udbetalt tilbagekoebsvaerdien i henhold til 1951-loven . Andre, som François Retter, fulgte lovens ordlyd, hvorefter der, som jeg allerede har naevnt, var fastsat en praeklusiv frist paa to aar, og anmodede om udbetaling af de af dem indbetalte bidrag for at undgaa at miste retten til tilbagekoebsvaerdien, hvilket i modsat fald, efter deres opfattelse, ville vaere uundgaaeligt .

7 . Loven af 14 . marts 1979 fastsatte vilkaarene i Luxembourg for den ret til overfoersel, som var fastsat i tjenestemandsvedtaegten . Loven, der aendrer artikel 18 i lov af 16 . december 1963, bestemmer, at de bidrag, der er indbetalt til en luxembourgsk pensionsordning, paa den forsikredes anmodning overfoeres til Faellesskabets pensionsordning med tillaeg af rentes rente 4% p.a . at regne fra den 31 . december i hvert aar, den paagaeldende har vaeret tilsluttet ordningen; ansoegning skal indgives inden for en frist paa et aar efter fastansaettelsen, da retten til overfoersel ellers fortabes . Ifoelge loven fandt tilbagekoebsordningen, der, som det er fremgaaet af indlaeggene under den mundtlige forhandling, omfattede samtlige bidrag, dvs . saavel den forsikredes som arbejdsgiverens andel, anvendelse paa personer med tjenestemandsstatus i EF, forudsat at de indgav en ansoegning inden for et aar efter lovens ikrafttraeden, da de ellers ville miste retten til overfoersel .

8 . Den nye lov gjorde det saaledes muligt for de EF-tjenestemaend, som indtil da havde forholdt sig afventende og ikke havde anmodet om tilbagebetaling af bidrag i henhold til 1951-loven, at udnytte den nye tilbagekoebsordning, der gennemfoerte retten til overfoersel i henhold til tjenestemandsvedtaegten . Foelgelig led disse tjenestemaend - paa trods af den praeklusive frist - ikke noget tab, fordi de ikke havde udnyttet mulighederne efter ordningen i henhold til 1951-loven .

9 . De tjenestemaend, der som François Retter havde holdt sig til 1951-loven og ansoegt om tilbagekoebsvaerdien paa grundlag af de af dem indbetalte bidrag for ikke at miste retten hertil, blev i henhold til lovens artikel 65 anset for at have tabt enhver ret knyttet til bidragene, saaledes at de var afskaaret fra at anvende mulighederne efter den nye ordning i henhold til 1979-loven . Hvad der end maatte vaere oplyst i denne forbindelse under den mundtlige forhandling, er der intet, der tyder paa, at de luxembourgske domstole paa noget tidspunkt henviste til Retters mulighed for at paaberaabe sig 1979-loven inden for fristen paa et aar efter dens ikrafttraeden . Det fremgaar navnlig klart af den af Conseil supérieur des assurances sociales den 2 . juli 1986 afsagte dom, at den af Retter i februar 1983 indgivne ansoegning om anvendelse af ordningen efter 1979-loven mod tilbagefoersel af tilbagekoebsvaerdien fra 1964, blev afvist af pensionskassen alene under henvisning til artikel 65 i 1951-loven, hvorefter "udbetalingen, efter anmodning, af tilbagekoebsvaerdien ...indebar, at kontoen i pensionskassen blev endeligt afviklet ..." ( 3 ), og at det paa intet tidspunkt under sagens behandling ved denne nationale ret blev gjort gaeldende, at ansoegningen ikke var rettidigt indgivet, naar henses til fristen paa et aar fastsat i 1979-loven .

10 . Hvorom alting er, oensker Storhertugdoemmets Cour de cassation med det forelagte spoergsmaal, uden henvisning til denne frist, i det vaesentlige afgjort, om stadfaestelsen af retten til overfoersel ikke allerede fra ikrafttraedelsestidspunktet for EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, der blev vedtaget i 1962, udelukkede anvendelsen af en tilbagekoebsordning som den i henhold til den luxembourgske 1951-lov gaeldende . Saafremt dette spoergsmaal besvares bekraeftende, maa den til François Retter i 1964 udbetalte tilbagekoebsvaerdi nemlig anses for retsstridig, og udbetalingens ugyldighed ligestiller Retter med de EF-tjenestemaend, som forholdt sig afventende .

11 . Man kan imidlertid ikke besvare spoergsmaalet om de virkninger, som EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, herunder navnlig bestemmelserne vedroerende overfoersel af pensionsrettigheder, kunne have for national ret uden forinden at besvare et andet spoergsmaal, nemlig om vedtaegten og disse bestemmelser i det hele taget kunne have virkning for national ret . Det er noedvendigt at besvare dette spoergsmaal, naar henses til den procedure, der blev fulgt ved vedtagelsen i 1962 af forordningen om indfoerelse af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, og det er netop dette forhold, der ligger til grund for genaabningen af den mundtlige forhandling .

12 . De vedtaegter, der blev vedtaget i 1962 for henholdsvis EKSF' s tjenestemaend og EOEF/Euratoms tjenestemaend, indeholdt identiske bestemmelser vedroerende overfoersel af pensionsrettigheder . Men mens vedtaegten for sidstnaevnte tjenestemaend blev fastsat ved en retsakt i form af en forordning udstedt af de to Faellesskabers Raad og offentliggjort i EF-Tidende - idet det i sidste afsnit af forordningens eneste artikel blev praeciseret, at den "er bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat" - anvendte EKSF en helt anden procedure . I henhold til EKSF-Traktatens artikel 78 og til §7, stk . 3, i Konventionen om Overgangsbestemmelserne, fastsat i medfoer af Traktatens artikel 85, blev EKSF' s tjenestemandsvedtaegt fastsat ved en forordning udstedt af et udvalg, som under Domstolens praesidents formandsskab omfattede formanden for Den Hoeje Myndighed, formanden for Forsamlingen og formanden for Raadet, uden offentliggoerelse i EF-Tidende eller i et andet organ og uden angivelse af, at vedtaegten gjaldt umiddelbart i hver medlemsstat .

13 . Mens det forhold, at bestemmelserne i EOEF' s og Euratoms tjenestemandsvedtaegt, der traadte i kraft den 1 . januar 1962, er anvendelig i hver medlemsstat, efter min opfattelse ikke kraever nogen saerlig forklaring, forholder det sig anderledes, for saa vidt angaar bestemmelserne i den formelt saerskilte tjenestemandsvedtaegt for EKSF, der traadte i kraft samme dato .

14 . Det skal straks understreges, at de vanskeligheder, der kan opstaa som foelge af den manglende offentliggoerelse af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, er forholdsvis begraensede . Foerst og fremmest fordi vedtaegtsbestemmelserne i det vaesentlige udelukkende vedroerte forholdet mellem institutionerne og deres ansatte, og at udlevering til hver enkelt ansat af et eksemplar af den paagaeldende tekst ud fra dette synspunkt maatte betragtes som en forkyndelse med de heraf foelgende retsvirkninger . For det andet fordi de saerskilte vedtaegter, der omfattede henholdsvis EKSF' s tjenestemaend og de andre faellesskabers tjenestemaend, i 1968 blev erstattet af en "vedtaegt for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber" fastsat i henhold til Raadets forordning ( EOEF, Euratom, EKSF ) nr . 259/68 af 29 . februar 1968, som traadte i kraft den 5 . marts 1968, dagen efter offentliggoerelsen i EF-Tidende ( 4 ). Ifoelge forordningens sidste bestemmelse er den "bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat ". Problemet vedroerende anvendelsen i medlemsstaterne af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt opstaar saaledes alene, hvad angaar perioden fra 1 . januar 1962 til 5 . marts 1968 .

15 . Det var netop i denne periode, nemlig i 1964, at man overfor François Retter anvendte en bestemmelse i den luxembourgske lovgivning, hvis forenelighed med EKSF' s tjenestemandsvedtaegts bestemmelser om overfoersel af pensionsrettigheder anfaegtes i henhold til det forelagte praejudicielle spoergsmaal .

16 . Det maa naturligvis beklages, at forordningen om fastsaettelse af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt ikke blev offentliggjort i lighed med forordningerne om fastsaettelse af vedtaegten for tjenestemaend ved EOEF og Euratom . Den i denne henseende konstaterede forskel kan rejse tvivl om den umiddelbare anvendelighed i medlemsstaterne af visse bestemmelser i EKSF-vedtaegten, som, i modsat fald, ville vaere virkningsloese, for saa vidt som de ikke blot skal skabe retsvirkninger i forholdet mellem EF-institutionerne og deres ansatte, men ogsaa i det nationale retsforhold mellem disse ansatte og medlemsstaternes institutioner . Faellesskabernes pensionsordningsbestemmelser om overfoersel af rettigheder erhvervet i henhold til en national ordning inden EF-ansaettelse er et tydeligt eksempel paa, at visse af vedtaegtens regler skal skabe retsvirkninger, der gaar ud over EF-institutionernes interne forhold . Det kan i oevrigt fastslaas, at saafremt EKSF' s tjenestemandsvedtaegt ikke var umiddelbart anvendelig mellem 1962 og 1968, altsaa i en periode paa seks aar, ville tjenestemaend omfattet af denne vedtaegt blive stillet i en situation, som det ikke ville vaere forkert at betegne som diskriminerende i forhold til tjenestemaendene ved de to andre Faellesskaber med de heraf flydende uheldige virkninger, som Domstolen uden vanskelighed kan forestille sig .

17 . Under den mundtlige forhandling har Kommissionen oplyst, at den i 1962 i sidste oejeblik opgav et forslag om fastsaettelse af en faelles vedtaegt for de tre Faellesskabers tjenestemaend . Hvis Kommissionen ikke havde opgivet dette forslag, havde EKSF-vedtaegten efter al sandsynlighed vaeret omfattet af ovennaevnte forordning af 18 . december 1961, hvis offentliggoerelse i EF-Tidende og den udtrykkelige angivelse af dens umiddelbare anvendelighed i enhver medlemsstat ville have forebygget visse vanskeligheder .

18 . Da det ikke var tilfaeldet, maa man saaledes rejse spoergsmaalet, om det forhold, at EKSF' s tjenestemandsvedtaegt ikke blev offentliggjort, kan foere til, at den ikke gaelder umiddelbart i en medlemsstat .

19 . Under den mundtlige forhandling har pensionskassen gjort gaeldende, at det forelagte spoergsmaal noedvendigvis maa besvares benaegtende, naar henses til EKSF-Traktatens artikel 15 . Domstolen behoever ikke opholde sig laenge ved dette argument, for saa vidt som artikel 15, stk . 3, kun vedroerer Den Hoeje Myndigheds beslutninger, henstillinger og udtalelser, om hvilke det bestemmes, at "offentliggoerelse (( er )) tilstraekkelig til, at ... (( de )) kan bringes i anvendelse ". I den foreliggende sag er der imidlertid tale om anvendelsen af bestemmelser i en forordning udstedt af udvalget sammensat af de fire formaend for EKSF' s institutioner, og en saadan forordning er ikke omfattet af artikel 15 .

20 . I min soegen efter en loesning paa det problem, der er forelagt Domstolen, var det min oprindelige mening at tage udgangspunkt i visse oplysninger, som var kommet frem under den mundtlige forhandling, og paa grundlag heraf foreslaa foelgende : Den manglende offentliggoerelse af EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, der traadte i kraft den 1 . januar 1962, kan ikke paaberaabes af en institution i en medlemsstat mod anvendelsen af en af vedtaegtens bestemmelser, naar denne institution har vist, at den havde kendskab til vedtaegten .

21 . Ud over de meget vide muligheder, som en saadan loesning eller enhver anden lignende loesning giver for analogislutninger, mener jeg efter naermere eftertanke, at den er behaeftet med en betydelig, endog vaesentlig, mangel, idet den knaesaetter en slags relativ - jeg er endog fristet til at sige tilfaeldighedspraeget - umiddelbar anvendelighed af bestemmelserne i EKSF' s tjenestemandsvedtaegt . Den umiddelbare anvendelighed, afhaengig af den holdning de mange beroerte institutioner i de forskellige medlemsstater indtager, ville blive helt tilfaeldig . En og samme bestemmelse kan gaelde umiddelbart i én medlemsstat men ikke i en anden, eller endog gaelde umiddelbart for et tilsvarende forhold, der behandles af en institution i en medlemsstat, men ikke gaelde umiddelbart for et forhold, der behandles af en anden institution i samme stat . Det er naeppe noedvendigt at tilfoeje, at en saadan relativitet er uacceptabel, naar henses til det grundlaeggende princip for Faellesskabets retsorden, hvorefter Faellesskabets retsregler, der er ens for samtlige medlemsstater, skal anvendes ens i disse stater, medmindre andet udtrykkeligt er bestemt .

22 . I oevrigt skal det generelt udtrykkeligt understreges, i hvor hoej grad det er noedvendigt at undgaa, at svaret affattes paa en saadan maade, at formuleringen kan give anledning til en uheldig ekstrapolering . Man maa nemlig vaere meget opmaerksom paa muligheden for, at parterne i andre sager, hvor billighedshensyn er mindre afgoerende, bruger vendinger, som imidlertid kun er inspireret af det saerdeles rosvaerdige oenske om at "rette op paa" en situation . Jeg er overbevist om, at Domstolen i denne henseende udviser den noedvendige forsigtighed .

23 . Jeg mener derfor, at der kun skal gives ét, bekraeftende eller benaegtende, svar paa spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelserne i EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, der traadte i kraft den 1 . januar 1962, gjaldt umiddelbart i hver medlemsstat .

24 . Over for den manglende offentliggoerelse, som kan danne grundlag for et benaegtende svar, er der maaske andre momenter, som trods alt kan begrunde et bekraeftende svar .

25 . Jeg finder det i denne forbindelse uvigtigt, at et af medlemmerne af udvalget, som i 1962 vedtog forordningen om EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, var formand for EKSF' s Raad, dvs . den instans, der ifoelge EKSF-Traktatens artikel 27 bestod af "repraesentanter for Medlemsstaterne ". Den form for "indirekte faktisk kundgoerelse over for medlemsstaterne", som Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber har naevnt for Domstolen, kan efter min opfattelse ikke opfylde minimumskravet om retssikkerhed for medlemsstaterne, og da slet ikke for EF-borgerne . Isaer kan det vel vanskeligt accepteres, at en regel er umiddelbart anvendelig i hver medlemsstat, dvs . over for alle af reglen beroerte personer i hver medlemsstat, uden at disse personer havde faaet kendskab til reglens indhold eller til dens umiddelbare anvendelighed .

26 . Jeg mener derfor, at man maa gaa en anden vej for at finde en eventuel mulighed for at begrunde den umiddelbare anvendelighed af bestemmelserne i EKSF-tjenestemandsvedtaegten, som Domstolen i den foreliggende sag er anmodet om at tage stilling til . Dette kan ske ved at fremhaeve den materielle enhed af pensionsordningen for de tre Faellesskabers tjenestemaend i perioden fra 1962 til 1968 og ved at se bort fra den formelle forskel mellem de retsakter, som fastsatte ordningen .

27 . Det kan nemlig fastslaas, at titlen paa forordningen udstedt den 10 . juli 1963 af de to Raad og Formandsudvalget for EKSF og offentliggjort i EF-Tidende ( 5 ), udtrykkeligt vedroerer "fastsaettelse af pensioner til tjenestemaend, der er omfattet af vedtaegtens artikel 83, stk . 3", uden at der paa nogen maade sondres mellem, paa den ene side, EKSF' s tjenestemandsvedtaegt og, paa den anden side, de to andre Faellesskabers tjenestemandsvedtaegt . Dette udtryk for oensket om ikke at sondre mellem bestemmelserne i retsakter, der formelt er forskellige, genfindes i betragtningen til den paagaeldende forordning, hvori det hedder : "det tilkommer formandsudvalget for Det Europaeiske Kul - og Staalfaellesskab samt Raadene for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab efter faelles aftale ... at fastsaette betingelserne for udbetaling af pensionen til de tjenestemaend, der er omfattet af vedtaegtens artikel 83, stk . 3" ( 6 ). Som foelge af offentliggoerelsen heraf kan det efter min mening fastslaas, at vedtaegtsbestemmelserne vedroerende EF-tjenestemaendenes pensionsrettigheder er umiddelbart identiske, uanset ved hvilket Faellesskab tjenestemaendene er ansat, ligesom de umiddelbart har samme retsstilling . Denne umiddelbare opfattelse er i overensstemmelse med de faktiske forhold, for saa vidt angaar indholdet, idet EKSF-tjenestemandsvedtaegtens pensionsregler paa intet punkt afviger fra bestemmelserne i den for de oevrige EF-tjenestemaend gaeldende vedtaegt . Det forhold, at bestemmelserne vedroerende den ene og den anden gruppe af tjenestemaend i formel henseende er indeholdt i forskellige retsakter, maa, naar henses til Raadets og Formandsudvalgets offentlige status, anses for en uvaesentlig omstaendighed, som man - om jeg saa maa sige - maa kunne se bort fra . En saadan holdning er let forstaaelig, naar det tages i betragtning, at de 50 artikler i bilag VIII til EKSF' s tjenestemandsvedtaegt, som indeholder bestemmelserne vedroerende pensionsordningen, ord for ord er identiske med de foerste halvtreds artikler i bilag VIII til tjenestemandsvedtaegten for EOEF og Euratom, idet alene artikel 51, som indeholder overgangsbestemmelser, er specifik for denne vedtaegt .

28 . Denne opfattelse stoettes efter min mening af afgoerelsen af 10 . juli 1963, truffet af samme instanser, som vedtog ovennaevnte forordning af samme dato og offentliggjort i samme EF-Tidende ( 7 ), hvis artikel 1 vedroerer "ydelser i henhold til tjenestemaendenes pensionsordning ". Det fremgaar endnu tydeligere af denne afgoerelse end af forordningen, at der for de tre Faellesskabers tjenestemaend umiddelbart gaelder samme pensionsordning, og at bestemmelserne om fastsaettelse af ordningen rent indholdsmaessigt er umiddelbart identiske, uanset hvilket Faellesskab tjenestemanden er tilknyttet .

29 . Da det af ovennaevnte EF-retsakter, som er behoerigt offentliggjort, fremgaar, at der gaelder samme pensionsordning for Faellesskabernes tjenestemaend, fik alle interesserede personer herved oplyst, at de bestemmelser, som de tidligere kunne have haft kendskab til som foelge af offentliggoerelsen af forordningen af 18 . december 1961 om tjenestemandsvedtaegten for EOEF og Euratom, uden forskel fandt anvendelse paa de tre Faellesskabers tjenestemaend, herunder EKSF' s . Ved at give oplysning om, at bestemmelserne vedroerende pensionsrettigheder uden forskel fandt anvendelse paa tjenestemaend ved de tre Faellesskaber, angav ovennaevnte retsakter bl.a ., at bestemmelserne var kendetegnet ved samme umiddelbare anvendelighed i hver medlemsstat .

30 . Under disse omstaendigheder mener jeg, at den bestemmelse, som Domstolen skal fortolke, dvs . artikel 11, stk . 2, foerste afsnit, i bilag VIII til EKSF-tjenestemandsvedtaegten, der blev vedtaget i 1962, boer anses for at have vaeret umiddelbart anvendelig i hver medlemsstat fra 1 . januar 1962, da de to retsakter af 10 . juli 1963 traadte i kraft, dvs . paa den dato, da EKSF' s Formandsudvalg havde besluttet at lade EKSF-tjenestemandsvedtaegten traede i kraft .

31 . Foelgelig gjaldt denne bestemmelse umiddelbart i Luxembourg paa det tidspunkt, da François Retter for at efterkomme den nationale lov af 29 . august 1951 ansoegte pensionskassen om udbetaling af tilbagekoebsvaerdien af hans pensionsrettigheder . Ganske vist har den luxembourgske regering under skriftsvekslingen henvist til det argument, hvorefter tjenestemandsvedtaegten, paa det her omhandlede omraade, ikke som saadan kan paaberaabes af en borger, da alene reglerne i den nationale lovgivning om betingelserne for overfoersel af pensionsrettigheder er retligt bindende . Domstolens dom i Fingruth-sagen viser klart, at tjenestemandsvedtaegtens bestemmelse om overfoersel af pensionsrettigheder udmaerket som saadan kan paaberaabes af en borger, bl.a . over for en gennemfoerelsesbestemmelse i national lov .

32 . Det er imidlertid rigtigt, at den umiddelbare anvendelighed af den omhandlede vedtaegtsbestemmelse ikke gaelder absolut, for saa vidt som en ansoegning om overfoersel ikke kan behandles i en medlemsstat alene paa dette grundlag . De konkrete betingelser for overfoersel skal fastsaettes ved lov, idet der bl.a . er mulighed for kun at vaelge én af de to loesninger, der foreslaas i bestemmelsen, nemlig den aktuarmaessige modvaerdi eller en fastsat tilbagekoebsvaerdi, saaledes som det fremgaar af Domstolens dom af 17 . december 1987, Kommissionen mod Luxembourg ( 8 ). Men i det oejeblik der er tale om at sikre, at national ret ikke paavirker raekkevidden og effektiviteten af en vedtaegtsbestemmelse og ikke er til hinder for udoevelsen af en ret i henhold til vedtaegten, gaelder den umiddelbare anvendelighed i fuldt omfang .

33 . Jeg er herved endelig naaet til selve kernen i det spoergsmaal, som Storhertugdoemmets Cour de cassation har forelagt . Hverken den luxembourgske regering eller pensionskassen har bestridt, at bestemmelserne i 1951-loven ikke fastsatte betingelserne for gennemfoerelsen af princippet om overfoersel . Udbetaling til en forsikret af en tilbagekoebsvaerdi, der alene svarer til den sikredes egne bidrag, og som indebaerer, at han endeligt maa give afkald paa sine rettigheder, kan ikke anses for en betingelse for overfoersel af de pensionsrettigheder, der er erhvervet i henhold til en national ordning, til faellesskabsordningen . EF-tjenestemaendene var imidlertid tvunget til at anvende tilbagekoebsordningen i henhold til 1951-loven, hvorefter de ville miste deres ret til udbetaling af tilbagekoebsvaerdien, hvis de ikke indgav deres ansoegning herom inden en frist paa to aar efter sidste indbetaling af bidrag . Yderligere ville udbetaling af tilbagekoebsvaerdien indebaere, at de endelig gav afkald paa deres rettigheder i henhold til den luxembourgske pensionsordning, idet de ikke paa et senere tidspunkt kunne paaberaabe sig den luxembourgske lovgivning, som reelt gav mulighed for overfoersel af rettighederne .

34 . Det er helt klart, at en tilbagekoebsordning som den i henhold til den luxembourgske 1951-lov gaeldende var uforenelig med retten til overfoersel i henhold til vedtaegten, og at denne udelukkede, at en saadan ordning kunne anvendes over for en EF-tjenestemand . Mit forslag til Domstolens besvarelse af det af Luxembourgs Cour de cassation forelagte spoergsmaal gaar i denne retning .

35 . Cour de cassation er i tvivl om, hvorvidt det er muligt i forbindelse med Retters paatvungne tilbagekoeb af pensionsrettigheder i 1964 at paaberaabe sig artikel 21, stk . 2, i den luxembourgske lov af 16 . december 1963, der udelukker enhver tilbagebetaling af bidrag, "saa laenge den forsikrede er tilsluttet en af de af denne lov omfattede ordninger", og retten oensker afgjort, om den paagaeldende vedtaegtsbestemmelse indebar, at Faellesskabernes pensionsordning skulle ligestilles med de af loven af 1963 "omhandlede ordninger ". Jeg mener imidlertid, at vedtaegtsbestemmelsen umiddelbart var til hinder for at anvende en ordning af den i 1951-loven fastsatte art, uden at det er noedvendigt at praecisere faellesskabsrettens virkninger paa en bestemmelse som artikel 21, stk . 2, i loven af 1963 . Naar henses til denne bemaerkning, har jeg ved affattelsen af mit forslag til afgoerelse ladet mig inspirere af Kommissionens forslag .

36 . Jeg skal herefter foreslaa, at det forelagte spoergsmaal besvares saaledes :

"Artikel 11, stk . 2, foerste afsnit, i bilag VIII til EKSF' s tjenestemandsvedtaegt skal fortolkes saaledes, at det allerede fra den 1 . januar 1962 har vaeret udelukket at anvende en national lov, hvorefter en tjenestemand - mod udbetaling af en tilbagekoebsvaerdi begraenset til vedkommendes egne indbetalte bidrag - var tvunget til endeligt at give afkald paa de pensionsrettigheder, han havde erhvervet i henhold til den nationale ordning inden sin fastansaettelse ved en faellesskabsinstitution, og saaledes give afkald paa den ret til overfoersel af pensionsrettigheder, der som princip er fastsat i den naevnte bestemmelse ."

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) 129/87, endnu ikke trykt i Domssamlingen

( 2 ) EFT 1959-1962, s . 126 .

( 3 ) Bilag nr . 1 fremlagt til stoette for pensionskassens indlaeg .

( 4 ) EFT 1968 I, s . 30 .

( 5 ) JO 130 af 24 . august 1963, s . 2301 ( ikke oversat til dansk ).

( 6 ) O.a .: Domstolens oversaettelse .

( 7 ) EFT 1963-1964, s . 45 .

( 8 ) 315/85, Sml . s . 5391 .