En person, som udelukkende har haft hele sin beskæftigelse i den medlemsstat, i hvilken den pågældende er statsborger, og som kun har gjort brug af retten til ophold i en anden medlemsstat efter at være gået på pension uden at have til hensigt på nogen måde dér at udøve lønnet beskæftigelse, kan ikke påberåbe sig den frie bevægelighed.

En person, som efter at være gået på pension, forlader den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger, og hvor vedkommende har udøvet hele sin erhvervsmæssige beskæftigelse, for at bosætte sig i en anden medlemsstat, er ifølge artikel 17, stk. 1, EF unionsborger, hvorfor han dermed kan påberåbe sig de rettigheder, der er knyttet til denne status. Han udøver nemlig den ret, som ifølge artikel 18, stk. 1, EF tilkommer enhver unionsborger til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område.

Artikel 18, stk. 1, EF er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter retten til at nedsætte indkomstskatten med erlagte sygeforsikringsbidrag gøres betinget af, at bidragene er blevet betalt i denne medlemsstat i medfør af nationale retsforskrifter, og som indebærer, at en sådan skattefordel ikke indrømmes, når de bidrag, der skulle kunne fradrages indkomstskatten i denne medlemsstat, er blevet betalt ifølge en lovpligtig sygeforsikringsordning i en anden medlemsstat.

En sådan lovgivning indfører en forskellig behandling af hjemmehørende skattepligtige, idet alene skattepligtige, der har betalt sygeforsikringsbidrag i beskatningsmedlemsstaten, indrømmes den omhandlede skattenedsættelse. Hvad angår beskatningen af deres indkomster i den omhandlede medlemsstat befinder de hjemmehørende skattepligtige, som betaler sygeforsikringsbidrag til en sygeforsikringsordning i denne medlemsstat, og de, der er omfattet en anden medlemsstats lovpligtige sygeforsikringsordning, sig objektivet set ikke i forskellige situationer, som ville kunne begrunde en forskelsbehandling, afhængigt af, hvor bidragene betales, eftersom de begge er ubegrænset skattepligtige i beskatningsstaten. En sådan national lovgivning, der stiller skattepligtige, som har udøvet retten til fri bevægelighed og forladt den medlemsstat, hvor de haft hele deres beskæftigelse, for at bosætte sig i den omhandlede medlemsstat, mindre fordelagtigt, udgør ligeledes en hindring for de friheder, der ifølge artikel 18, stk. 1, EF tilkommer enhver unionsborger.

Det forhold, at institutionen for lovpligtig forsikring i den anden medlemsstat kun dækker udgifterne for de ydelser, som den hjemmehørende skattepligtige, der har betalt de lovpligtige sygeforsikringsbidrag til denne institution, rent faktisk har modtaget, og det forhold, at bidragene ikke medvirker til finansieringen af denne medlemsstats sygeforsikringsordning, kan ikke begrunde en sådan restriktion. Eftersom reglerne om såvel tilslutning til en bestemt sygeforsikringsordning for de medborgere, der udnytter retten til frit ophold, som betalingen af socialsikringsbidrag til denne ordning fastlægges direkte ved bestemmelserne i forordning nr. 1408/71, kan en medlemsstat nemlig ikke behandle opholdet og beskatningen af de hjemmehørende skattepligtige, som i henhold til forordningens bestemmelser betaler bidrag til en sygeforsikringsordning i en anden medlemsstat, mindre gunstigt.

(jf. præmis 67-69, 72, 73, 78, 85 og 87 samt domskonkl.)