DOMSTOLENS KENDELSE AF 30. SEPTEMBER 1992. - ELFRIEDE SEBASTIANI MOD EUROPA-PARLAMENTET. - APPEL - TJENESTEMAEND - MIDLERTIDIG TJENESTE - FORFREMMELSE - AABENBART, AT APPELLEN SKAL FORKASTES. - SAG C-294/91 P.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04997



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Appel ° anbringender ° fejlagtig vurdering af bevismidler ° afvisning paa grund af de af Retten fremfoerte praemisser

(Domstolens procesreglement, art. 119)

Sammendrag

Under en appelsag kan et anbringende stoettet paa, at Retten har begaaet fejl ved vurderingen af bevismidler, som er noedvendige for behandlingen af et soegsmaals realitet, ikke med foeje paaberaabes, hverken til stoette for, at Retten retmaessigt havde afvist visse af sagens paastande eller at den uretmaessigt havde forkastet en anden paastand under henvisning til, at den af sagsoegeren anfaegtede afgoerelse var den eneste retlige mulige, hvorfor bestemmelserne i procesreglementets artikel 119 maa finde anvendelse.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. november 1991 har Elfriede Sebastiani i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelse i statutten for EKSF og Euratom ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans afsagt dom af 25. september 1991 (sag T-163/89, Sebastiani mod Europa-Parlamentet, Sml. II, s. 715), hvorved Retten underkendte Sebastiani' s paastande om, at Europa-Parlamentet tilpligtedes:

1) at betale erstatning for den oekonomiske skade, hun havde lidt som foelge af afslaget paa at lade hende goere midlertidig tjeneste i en stilling i loenklasse B3 ved den tyske oversaettelsesafdeling

2) med tilbagevirkende kraft at forfremme hende til loenklassen B3 eller til en hoejere loenklasse

3) at aendre institutionens diskriminerende og urimelige personalepolitik.

2 I den appellerede dom anfoerte Retten foerst med hensyn til sagsoegerens anden paastand, at denne ikke kunne fremmes til realitetsbehandling, idet det ikke tilkommer Faellesskabets retsinstans at udstede paabud til en faellesskabsadministration.

3 Retten bemaerkede dernaest, at sagsoegerens tredje paastand heller ikke kunne realitetsbehandles, idet de klagepunkter, som sagsoegeren havde fremfoert til stoette herfor, ikke vedroerte hendes personlige stilling, men alene Parlamentets generelle personalepolitik, samt fordi Faellesskabets retsinstans ikke kan rette paabud til en administration.

4 Retten forkastede endelig sagsoegerens foerste paastand under henvisning til, at ingen af de indsigelser, hun havde fremfoert mod afslaget paa at lade hende goere midlertidig tjeneste, var begrundet.

5 Vedroerende sagsoegerens foerste paastand forkastede Retten foerst sagsoegerens anbringende om, at ligebehandlingsprincippet var tilsidesat, og anfoerte, at sagsoegeren ikke havde understoettet dette anbringende med tilstraekkeligt konkrete oplysninger til, at Retten kunne fastslaa, at ansaetttelsesmyndigheden ved en aabenbar fejlvurdering eller magtfordrejning havde tilsidesat dette princip. Retten anfoerte endvidere, at intet i sagens akter gav holdepunkt for at antage, at ansaettelsesmyndigheden havde anvendt sin kompetence til et andet formaal end det, der var tilsigtet hermed.

6 Retten forkastede dernaest sagsoegerens anbringende om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var tilsidesat, og anfoerte, at sagsoegeren, skoent udtrykkeligt opfordret hertil, ikke havde vaeret i stand til at fremlaegge skriftligt bevis paa, at hendes overordnede havde givet hende saadanne loefter vedroerende hendes administrative stilling, at de havde kunnet skabe en berettiget forventning hos hende.

7 Retten forkastede endvidere sagsoegerens anbringende om, at der var sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45, som fastsaetter forfremmelseskriterierne, og anfoerte, at det fremgik af organisationsplanen, at ingen stilling i loenklasse B3 var ledig foer den 1. januar 1990.

8 Retten forkastede ligeledes sagsoegerens anbringende om, at der var sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 7, stk. 2, om besaettelse af en stilling ved midlertidig tjeneste, og henviste her til samme begrundelse.

9 Retten fastslog endelig, at Sebastiani' s soegsmaal maatte forkastes, "uden at der er behov for at kraeve fremlaeggelse af de bilag, som sagsoegeren har anmodet om i staevningen" (praemis 51 i Rettens dom).

10 Sagsoegeren har til stoette for sin appel gjort gaeldende, at proceduren ved Retten var behaeftet med en formfejl, idet Retten for det foerste ikke gennemgik alle de bevismidler og -tilbud, som var blevet forelagt den, kraevede, at sagsoegeren skulle fremlaegge bevismidler, som ikke kunne fremskaffes, og dernaest lagde uegnede bevismidler til grund for sin afgoerelse om, at Parlamentet ikke havde diskrimineret sagsoegeren eller gjort sig skyldig i grov forsoemmelse over for hende.

11 Europa-Parlamentet har herimod principalt anfoert, at appellen maa forkastes, hovedsagelig fordi Rettens afgoerelse af spoergsmaalet vedroerende sagsoegerens bevistilbud henhoerer under sagens faktiske omstaendigheder, som alene Retten kan vurdere, og som ikke kan vaere genstand for en appel, der udelukkende kan ivaerksaettes vedroerende retsspoergsmaal. Parlamentet har tilfoejet, at appellen under alle omstaendigheder maa forkastes, idet Retten ikke har begaaet nogen formfejl i den appellerede dom.

12 De af Sebastiani fremfoerte anbringender til stoette for appellen maa forkastes.

13 For det foerste kan sagsoegeren ikke med foeje ° under henvisning til fejl, som Retten skulle have begaaet ved vurderingen af de bevismidler, som var noedvendige for behandlingen af sagens realitet ° goere gaeldende, at Retten uretmaessigt afviste hendes anden og tredje paastand.

14 For det andet kan sagsoegeren heller ikke med foeje ° under henvisning til disse saakaldte fejl ° goere gaeldende, at Retten uretmaessigt forkastede hendes foerste paastand. Sagsoegeren har nemlig ikke bestridt, at der ikke var nogen stilling i loenklasse B3 ledig foer den 1. januar 1990 i den tyske oversaettelsesafdeling. Ansaettelsesmyndigheden kunne saaledes ikke, hverken ved en midlertidig tjeneste eller ved forfremmelse, have ladet sagsoegeren beklaede en post i denne loenklasse, men var, som Retten anfoerte i den appellerede dom, tvunget til ikke at efterkomme den af sagsoegeren indgivne ansoegning. Retten kunne derfor kun underkende hendes paastand om erstatning for det tab, hun skulle have lidt som foelge heraf.

15 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at den af Sebastiani ivaerksatte appel aabenbart maa forkastes i henhold til procesreglementets artikel 119.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

16 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne dog i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte selv deres egne omkostninger. I medfoer af procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 dog ikke anvendelse ved appel ivaerksat af institutionernes tjenestemaend eller oevrige ansatte. Da Sebastiani har tabt sagen, paalaegges det hende at betale appelsagens omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN

1) Appellen forkastes.

2) Elfriede Sebastiani betaler sagens omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg, den 30. september 1992.