Forslag til afgørelse fra generaladvokat Geelhoed fremsat den 3. april 2001. - Silos e Mangimi Martini SpA mod Ministero delle Finanze. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale civile e penale di Cagliari - Italien. - Landbrug - Fælles markedsordning - Eksportrestitutioner - Ophævelse - Fortolkning og gyldighed af forordning (EF) nr. 1521/95 og 1576/95 - Manglende begrundelse. - Sag C-228/99.



Samling af Afgørelser 2001 side I-08401



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Med den foreliggende præjudicielle anmodning har Tribunale di Cagliari bl.a. rejst spørgsmål om gyldigheden af Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995 (1) og forordning (EF) nr. 1576/95 af 30. juni 1995 (2) om fastsættelse af eksportrestitutionerne for kornfoderblandinger, hvorved eksportrestitutionerne for foderblandinger blev fastsat til 0.

Retsforskrifter

2 Artikel 9, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1766/92 af 30. juni 1992 om den fælles markedsordning for korn (3) bestemmer:

»Ved import til Fællesskabet eller ved eksport fra Fællesskabet af de i artikel 1 omhandlede produkter kræves der fremlagt en import- eller eksportlicens, som udstedes af medlemsstaterne til enhver, der anmoder herom, uanset hvor i Fællesskabet han er etableret. Fastsættes importafgiften eller restitutionen forud, foretages forudfastsættelsen i den licens, der tjener som dokumentation for forudfastsættelsen.

Import- eller eksportlicensen gælder for hele Fællesskabet. Udstedelsen af disse licenser betinges af, at der stilles sikkerhed for opfyldelsen af forpligtelsen til at gennemføre importen eller eksporten inden for licensens gyldighedsperiode; sikkerheden fortabes helt eller delvis, såfremt transaktionen ikke eller kun delvis har fundet sted inden for den nævnte frist.«

3 Samme forordnings artikel 13 bestemmer:

»1. For at muliggøre eksport af de i artikel 1 anførte produkter i uændret stand eller i form af varer, som er anført i bilag B, på grundlag af de noteringer eller priser, der gælder på verdensmarkedet for disse produkter, kan forskellen mellem disse noteringer eller priser og priserne i Fællesskabet i det nødvendige omfang udlignes ved en eksportrestitution (4).

2. Restitutionen er ens for hele Fællesskabet. Den kan være forskellig for forskellige bestemmelsessteder.

Den fastsatte restitution ydes efter ansøgning.

Restitutionerne fastsættes med regelmæssige tidsintervaller efter fremgangsmåden i artikel 23.

Kommissionen kan om nødvendigt på begæring af en medlemsstat eller på eget initiativ ændre restitutionerne inden for tidsintervallerne.

3. Ved eksport af de i artikel 1 omhandlede produkter samt af de i bilag B anførte varer er den gældende restitution den, som gælder på eksportdagen.

4. Ved eksport af de i artikel 1, stk. 1, litra a) og b), nævnte produkter anvendes dog på grundlag af en ansøgning, der skal indgives samtidig med ansøgningen om eksportlicens, den restitution, som gælder på dagen for indgivelse af ansøgningen om udstedelse af eksportlicens, reguleret i forhold til den i eksportmåneden gældende tærskelpris, på en eksportforretning, der skal gennemføres inden for eksportlicensens gyldighedsperiode.

Der kan fastsættes et korrektionsbeløb. Dette anvendes på restitutionen, såfremt denne er forudfastsat. Dette korrektionsbeløb fastsættes samtidig med ansøgningen om eksportlicens og efter samme procedure; Kommissionen kan dog på begæring af en medlemsstat eller på eget initiativ om nødvendigt ændre korrektionsbeløbene i mellemtiden.

Bestemmelserne i stk. 1 og 2 kan helt eller delvis anvendes på hvert af de i artikel 1, stk. 1, litra c) og d), nævnte produkter såvel som på de i artikel 1 nævnte produkter, som eksporteres i form af de i bilag B nævnte varer. [...]

[...]

7. Når en undersøgelse af markedssituationen viser, at der hersker vanskeligheder på grund af anvendelsen af bestemmelserne vedrørende forudfastsættelse af restitutionen, eller såfremt der er fare for, at sådanne vanskeligheder vil opstå, kan det efter fremgangsmåden i artikel 23 vedtages at suspendere anvendelsen af disse bestemmelser i det strengt nødvendige tidsrum.

I yderst hastende tilfælde kan Kommissionen efter at have undersøgt situationen på grundlag af alle de oplysninger, den har til rådighed, vedtage at suspendere forudfastsættelsen i højst tre arbejdsdage.

De ansøgninger om eksportlicens, der sammen med ansøgninger om forudfastsættelse indgives i suspensionsperioden, afvises.«

4 For den foreliggende sag er endvidere artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1913/69 af 29. september 1969 om ydelse og forudfastsættelse af eksportrestitution for kornfoderblandinger (5), som affattet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1707/94 af 13. juli 1994 (6), af betydning. Bestemmelsen har følgende ordlyd:

»Den eksportrestitution, der en given måned kan ydes for kornfoderblandinger, fastsættes pr. ton korn i foderblandinger på grundlag af følgende kriterier:

a) gennemsnittet af de restitutioner, der blev ydet den foregående måned for de almindeligst anvendte basiskornarter, justeret på grundlag af den i indeværende måned gældende tærskelpris for disse kornarter

b) det for de første 25 dage af den foregående måned beregnede gennemsnit af afgifterne for de almindeligst anvendte basiskornarter, justeret på grundlag af de tilsvarende tærskelpriser, der gælder i den indeværende måned

c) muligheder og betingelser for afsætning af de pågældende produkter på verdensmarkedet

d) ønsket om at undgå forstyrrelser på fællesskabsmarkedet

e) udførslernes økonomiske aspekt.«

5 Artikel 3 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (7) indeholder følgende bestemmelser om udførselsdagen:

»1. Ved udførselsdagen forstås den dato, på hvilken toldvæsenet antager den udførselsangivelse, hvori det angives, at der vil blive ansøgt om restitution.

2. Datoen for antagelse af udførselsangivelsen lægges til grund ved bestemmelse af:

a) restitutionssatsen, hvis restitutionen ikke er forudfastsat

b) de justeringer, der i givet fald skal foretages af restitutionssatsen, hvis denne er forudfastsat.

3. Antagelsen af udførselsangivelsen sidestilles med enhver anden handling, der har samme retsvirkning som denne antagelse.

4. Datoen for antagelsen lægges til grund ved bestemmelsen af mængden af det udførte produkt, dets art og egenskaber.

5. For at der kan ydes en restitution, skal det dokument, der anvendes ved udførslen, indeholde alle de oplysninger, der er nødvendige for beregningen af restitutionen, herunder:

a) en varebeskrivelse i overensstemmelse med restitutionsnomenklaturen

b) produkternes nettomasse eller i givet fald mængden udtrykt i den måleenhed, der anvendes ved beregningen af restitutionen

c) produkternes sammensætning eller en henvisning til denne sammensætning, dersom dette er nødvendigt for beregningen af restitutionen.

Hvis det i dette stykke omhandlede dokument er udførselsangivelsen, skal denne også indeholde oplysningerne samt angivelse af restitutionskoden.

6. Når denne antagelse eller denne handling foreligger, anbringes produkterne under toldkontrol, indtil de forlader Fællesskabets toldområde.«

6 Kommissionen fastsætter regelmæssigt ved forordning eksportrestitutionerne for kornfoderblandinger. Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1415/95 af 22. juni 1995 (8), der trådte i kraft den 23. juni 1995, blev restitutionsbeløbet for majs og majsprodukter således fastsat til 74,93 ECU pr. ton. Forordning nr. 1521/95 og nr. 1576/95, der trådte i kraft henholdsvis den 30. juni og den 1. juli 1995, fastsatte ikke beløb for disse restitutioner og ophævede dem således i praksis. Kommissionens forordning (EF) nr. 1652/95 af 6. juli 1995 (9), der trådte i kraft den 7. juli 1995, genindførte de nævnte restitutioner og fastsatte deres beløb til 62,51 ECU pr. ton.

Sagens faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne

7 Silos e Mangimi Martini SpA (herefter »Silos«) er en italiensk virksomhed, der fremstiller blandinger af forarbejdet og delvist forarbejdet foder på Sardinien og i Ravenna. Silos har gennem mange år eksporteret sine produkter til lande uden for Den Europæiske Union.

8 I maj 1995 fik Silos efter ansøgning to eksportlicenser, der hver omfattede 3 000 tons kornfoderblandinger, og som var gyldige indtil den 30. juni 1995. De varer, der var omfattet af den første af de to licenser, blev udført ad flere omgange; den sidste udførsel blev gennemført den 30. juni 1995. Udførslerne af de varer, der var omfattet af den anden licens, påbegyndtes den 10. juni 1995 og fortsattes den 12., 20., 21. og 30. juni 1995. Toldangivelserne for disse sidste udførsler blev antaget af de kompetente toldmyndigheder den 30. juni 1995.

9 Følgende bestemmelser om eksportrestitutioner er væsentlige for den foreliggende sag. På det tidspunkt, hvor Silos blev meddelt eksportlicenserne, fandtes bestemmelserne om restitutionsbeløb i Kommissionens forordning nr. 1217/95 af 30. maj 1995 (EFT L 120, s. 6), der blev afløst af forordning nr. 1415/95 af 22. juni 1995, hvorved restitutionsbeløbet blev forhøjet fra 74,34 til 74,93 ECU pr. ton.

Ved den efterfølgende forordning, nr. 1521/95, af 29. juni 1995 blev restitutionerne ophævet og ved forordning nr. 1576/95 af 30. juni 1995 på ny fastsat til 0. Ved forordning nr. 1652/95 af 6. juli 1995 blev restitutionerne imidlertid indført på ny og fastsat til 62,51 ECU.

10 Silos indgav ansøgning til de italienske toldmyndigheder om betaling af et beløb på 383 616 074 ITL i EF-eksportrestitutioner. Ansøgningen blev ikke imødekommet med den begrundelse, at forordning nr. 1521/95, der var gældende på tidspunktet for indgivelsen af udførselserklæringen, havde fastsat restitutionsbeløbet til 0 ECU. Silos anlagde derefter sag mod Finansministeriet (Ministero delle Finanze dello Stato) ved Tribunale di Cagliari. Silos har under sagen anmodet om, at der blev forelagt en række præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen og gyldigheden af forordning nr. 1521/95 og nr. 1576/95.

11 Tribunale di Cagliari har følgelig forelagt fem spørgsmål, som den foreliggende sag er bygget på:

»1) Er der ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1576/95 af 30. juni 1995 sket ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995, og må det i så fald antages, at sidstnævnte forordning ikke afføder retsvirkninger den 30. juni 1995?

2) Skal Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995 fortolkes således, at den også kan finde anvendelse på eksportforretninger, der allerede er under afvikling og afsluttet samme dag, hvor forordningen i kraft af sin offentliggørelse er kommet til de berørte erhvervsdrivendes kundskab?

3) Er Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995 ugyldig og således uden retsvirkning som følge af manglende begrundelse?

4) Er også Kommissionens forordning (EF) nr. 1576/95 af 30. juni 1995 ugyldig og således uden retsvirkning som følge af manglende begrundelse?

5) Såfremt de nævnte forordninger er ugyldige eller ophævet som anført i spørgsmål 1, ønskes det oplyst, om de eksportforretninger, der blev gennemført den 30. juni 1995, er omfattet af anvendelsesområdet for Kommissionens forordning (EF) nr. 1415/95 af 22. juni 1995?«

Den forelæggende ret har suppleret sine spørgsmål med henvisning til, at der efter rettens opfattelse synes at være begrundet tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1521/95 og forordning nr. 1576/95 på baggrund af begrundelsespligten.

Skriftlige indlæg for Domstolen

12 Silos har for det første henvist til, at forordning nr. 1576/95 er en videreførelse af bestemmelserne i forordning nr. 1521/95, og at den supplerer dennes betragtninger med den begrundelse, der manglede i forordning nr. 1521/95. Forordning nr. 1576/95 henviser ikke til forordning nr. 1521/95. Dette indebærer, at forordning nr. 1521/95 må fastslås at være ugyldig fra udstedelsen. I modsætning til det tilfælde, hvor en forordning annulleres, har en forordning, der erklæres oprindeligt ugyldig, ingen retsvirkninger, medmindre forordningen har affødt rettigheder for bestemte retssubjekter, som ville lide tab som følge af dens ugyldighed (10). Såfremt forordning nr. 1521/95 erklæres ugyldig, finder forordning nr. 1576/95 anvendelse på udførsler, der fandt sted den 30. juni 1995.

13 For det andet er forordning nr. 1521/95 ugyldig som følge af manglende begrundelse. Ophævelsen af eksportrestitutionen udgør en undtagelse, som kræver en passende begrundelse. Dette er navnlig tilfældet, fordi majsprisernes udvikling på verdensmarkedet lader ophævelsen fremtræde som urealistisk, uberettiget og uforudseelig. Silos har herved henvist til EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF).

14 Silos' tredje anbringende vedrører den omstændighed, at forordning nr. 1521/95 er selvmodsigende. Kommissionen har uofficielt udtalt, at GATT-overenskomstens ikrafttræden førte til, at eksportrestitutionerne blev ophævet. Da GATT-overenskomsten imidlertid først trådte i kraft den 1. juli 1995, kan dette ikke begrunde forordning nr. 1521/95, der trådte i kraft allerede den 30. juni 1995. Dertil kommer, at forskellen mellem verdensmarkedsprisen og fællesskabsmarkedsprisen for majs netop i de dage øgedes. Dette burde have ført til en forhøjelse af eksportrestitutionerne. Endelig støtter også genindførelsen af eksportrestitutionerne pr. 7. juli 1995 formodningen for, at forordning nr. 1521/95 er selvmodsigende.

15 For det fjerde er begrundelsespligten heller ikke opfyldt for så vidt angår forordning nr. 1576/95 (11). Betragtningerne om, at forordning nr. 1521/95 er selvmodsigende, gælder ligeledes for forordning nr. 1576/95.

16 For det femte blev forordningen vedtaget, efter at de kompetente toldmyndigheder havde modtaget eksportanmeldelserne, dens vedtagelse var ikke påregnelig, og den fik en tilbagevirkende kraft, hvilket er retsstridigt. Silos har bemærket, at EF-Tidende først blev offentligt tilgængeligt, efter at toldformaliteterne var afsluttet (12). Sagsøgerens berettigede forventning blev skuffet, idet selskabet ikke havde været bekendt med risikoen for, at eksportrestitutionen ville blive ophævet (navnlig ikke som følge af udviklingen på markedet), og idet det ikke rettidigt havde kunnet få kendskab til forordningen. Sagsøgerens gode tro er tillige af betydning, idet selskabet kan henvise til anerkendelsen af god tro i Domstolens og Rettens praksis (13). Således nyder en erhvervsdrivende, der er i god tro, altid beskyttelse, såfremt omstændighederne godtgør, at den berørte ikke har udvist svig eller forsømmelse. Sagsøgeren bør under ingen omstændigheder lide tab, der går ud over den sædvanlige handelsrisiko. I sagsøgerens tilfælde er det hævet over enhver tvivl, at der forelå god tro.

17 Forordning nr. 1415/95 bør følgelig finde anvendelse på selskabets udførsler.

18 Kommissionen er indledningsvis kommet ind på nogle aspekter af den fælles markedsordning for korn. Den har henvist til, at eksportrestitutionerne for korn udgør en betydelig del af Fællesskabets budget.

19 Formålet med eksportrestitutioner er - som anført i tiende betragtning til forordning nr. 1766/92 - at udligne forskellen mellem priserne inden for og uden for Fællesskabet. Det er ikke hensigten at skabe en automatisk garanti for de erhvervsdrivende, men er tænkt som et instrument til lettelse af eksporten. Kommissionen råder derfor ved fastsættelsen af restitutioner over et vidt skøn. Som det fremgår af artikel 13 i forordning nr. 1766/92, kan Kommissionen fastsætte restitutioner, men den er ikke forpligtet til det.

20 Kommissionen har behov for maksimal fleksibilitet for at kunne tilpasse restitutionerne efter de talrige ændringer på markedet, der afhænger af flere faktorer, herunder de klimatiske forhold. For at hindre spekulation følger Kommissionen en fast procedure, som samtlige virksomheder inden for denne branche er bekendt med.

21 Ifølge denne procedure mødes forvaltningskomitéen hver torsdag eftermiddag på et bestemt tidspunkt, og foranstaltningerne vedtages samme dags aften og offentliggøres den følgende morgen. Det er således dette tidspunkt, de normalt træder i kraft. Ofte informeres virksomhederne af de nationale repræsentanter i forvaltningskomitéen eller via en brancheorganisation, inden Kommissionens forslag til den påtænkte foranstaltning formelt er fastsat. I hastende tilfælde kan Kommissionen endvidere ændre restitutionerne uden forudgående møde i forvaltningskomitéen.

22 Hertil kommer, at virksomhederne har adgang til en særlig mekanisme, den såkaldte forudfastsættelse, der giver dem mulighed for at opnå de restitutioner, der var gældende på det tidspunkt, hvor der blev ansøgt om eksportlicens, snarere end de restitutioner, der var i kraft på selve udførselstidspunktet. Denne mulighed begrænser virksomhedernes risiko. Siden den 1. juli 1995 har forudfastsættelser i øvrigt været obligatoriske.

23 Kommissionen har herefter i sit indlæg beskrevet situationen på kornmarkedet i juni 1995. Ifølge artikel 2 i forordning nr. 1766/92 begynder høståret for korn den 1. juli og slutter den 30. juni det følgende år. De seneste måneder af høståret har en særlig betydning for udviklingen på markedet, idet priserne allerede begynder at afspejle de erhvervsdrivendes forventninger til den kommende høst. Dette er altid en usikker periode. I 1995 var der særlige usikkerhedsmomenter. Inden for Den Europæiske Union var der varslet en reform af fællesskabspolitikken, og priserne på visse hvede- og majssorter var begyndt at stige på markeder uden for Fællesskabet. Endelig havde GATT-overenskomstens ikrafttræden sørget for turbulens. Der var risiko for, at de erhvervsdrivende ville drage fordel af de forsat - indtil den 1. juli 1995 - gældende, mindre strenge regler.

24 Kommissionen besluttede i betragtning af denne usædvanlige markedssituation at ophæve eksportrestitutionerne, indtil der var opnået større klarhed over udviklingen. Dette førte til forordning nr. 1521/95, som forvaltningskomitéen ikke havde fået forelagt. Denne forordning kunne imidlertid ikke forblive i kraft længe, idet en ny rammeordning skulle træde i kraft den 1. juli 1995. Som følge af disse formelle grunde vedtog Kommissionen den 1. juli en ny forordning, hvis betragtninger henviste til denne nye lovgivningsramme.

25 Kommissionen er vedrørende det første af den forelæggende rets spørgsmål af den opfattelse, at forordning nr. 1521/95 ikke er blevet ophævet af forordning nr. 1576/95 (jf. punkt 24). Det fremgår af EF-Tidende, at betragtningerne til forordning nr. 1576/95 er formuleret forskelligt fra betragtningerne til forordning nr. 1521/95. Forordning nr. 1576/95 har ikke tilbagevirkende kraft.

26 Vedrørende det andet spørgsmål har Kommissionen anført følgende. Det fremgår af artikel 2 i forordning nr. 1521/95, artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 1766/92 (i den pr. 30.6.1995 gældende affattelse) samt af artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 3665/87, at forordning nr. 1521/95 gælder for alle transaktioner, for hvilke udførselsangivelsen var blevet antaget den 30. juni 1995. Antagelsen er afgørende for eksporttidspunktet. Det fremgår af Domstolens faste praksis (14), at de erhvervsdrivende ikke har erhvervet nogen ret, inden de afgørende betingelser er opfyldt. Dette gælder så meget desto mere, eftersom en pludselig ændring af restitutionsbeløbene er et iboende element i ordningen, hvilket desuden er de erhvervsdrivende bekendt. De erhvervsdrivende kan endvidere sikre sig mod, at beløbene ændres gennem en forudfastsættelse.

27 Subsidiært har Kommissionen anført, at Domstolen har anerkendt lovligheden af tilbagevirkende kraft - og dermed så meget desto mere lovligheden af den umiddelbare virkning - inden for rammerne af en fælles markedsordning, »når det tilstræbte formål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt« (15). Det er dermed åbenbart, at de berørte ikke har kunnet have en beskyttelsesværdig forventning om, at de tidligere gældende beløb fandt anvendelse (16).

Endelig har Kommissionen på ny henvist til Domstolens dom af 14. marts 1973 i Westzucker-sagen (17), hvor en forordning fastsatte denatureringspræmien for sukker til 0 fra datoen for offentliggørelsen. Domstolen tiltrådte forordningens umiddelbare ikrafttræden og udtalte endvidere, at denne umiddelbare ikrafttræden ikke krævede nogen særlig begrundelse.

28 Det tredje og fjerde spørgsmål vedrører begrundelsen for forordning nr. 1521/95 og forordning nr. 1576/95. Kommissionen har fremhævet femte betragtning til forordningerne, der understreger, at der skal tages hensyn til betingelserne på verdensmarkedet og interessen i at undgå forstyrrelser på fællesskabsmarkedet. Kommissionen har endvidere henvist til den klassiske dom af 1. december 1965 i Schwarze-sagen (18), hvori Domstolen - inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik - fortolkede begrundelsespligten restriktivt. Den begrænsede begrundelsespligt gælder utvivlsomt i tilfælde som det foreliggende, hvor Kommissionen skal reagere på udviklingen på markedet i løbet af få timer. Begrundelsen skal endvidere også oversættes til de elleve sprog i Den Europæiske Union.

29 Det femte spørgsmål kræver ifølge Kommissionen ikke noget svar, idet det bygger på den forkerte forudsætning, at forordning nr. 1521/95 er ugyldig. Kommissionen har bemærket, at institutioner, hvis retsakt fastslås at være ugyldig, i analogi med EF-traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF), har pligt til at vedtage en ny retsakt (19). Den omstændighed, at en retsakt er ugyldig, medfører ikke, at de bestemmelser, der er blevet ophævet ved retsakten, på ny finder anvendelse. Enhver anden antagelse ville føre til, at forordning nr. 1521/95 skulle anses for ikke eksisterende, eller at Domstolen fik bemyndigelse til selv at fastsætte eksportrestitutioner. Såfremt forordning nr. 1521/95 blev erklæret ugyldig, ville Kommissionen foretrække, at Domstolen opretholdt forordningens virkninger, indtil den blev afløst af en ny forordning.

Domstolens praksis vedrørende eksportrestitutionsordningen

30 Spørgsmålet om gyldigheden af forordning nr. 1521/95 (og forordning nr. 1576/95) har central betydning for den foreliggende sag. Besvarelsen af dette spørgsmål følger i afgørende omfang af Domstolens praksis vedrørende den fælles landbrugspolitik og navnlig vedrørende eksportrestitutioner.

I det følgende vil jeg foretage en gennemgang af de væsentligste domme, der er relevante for denne sag. I denne forbindelse gennemgår jeg formålet med eksportrestitutionsordningen, Kommissionens vide skønsbeføjelse, dens begrundelsespligt, og endelig vil jeg komme ind på den erhvervsdrivendes synspunkt: Yder de almindelige retsgrundsætninger en beskyttelse mod Kommissionens udøvelse af sine skønsbeføjelser?

Formålet med eksportrestitutioner

31 Eksportrestitutionsordningen er en del af den fælles markedsordning for korn. Det bemærkes, at Kommissionen har henvist til tiende betragtning til forordning nr. 1766/92, der er grundforordningen for den fælles markedsordning for korn. Betragtningen har følgende ordlyd:

»Virkeliggørelsen af et enhedsmarked for korn inden for Fællesskabet indebærer, foruden en ordning med garanterede priser, at der indføres ensartede regler for samhandelen over Fællesskabets ydre grænser; foruden interventionssystemet bidrager en handelsordning, der omfatter et system med importafgifter og eksportrestitutioner, ligeledes til at stabilisere Fællesskabets marked, idet det ved en sådan regulering af samhandelen især undgås, at prisudsving på verdensmarkedet virker tilbage på priserne inden for Fællesskabet; der bør derfor skabes hjemmel til ved import fra tredjelande at opkræve en importafgift og ved eksport til disse lande at yde en eksportrestitution, idet afgiften og restitutionen begge har til formål at udligne forskellen mellem priserne inden for og uden for Fællesskabet; for så vidt angår produkter forarbejdet på basis af korn, der er omfattet af denne forordning, bør der endvidere tages hensyn til nødvendigheden af at yde forarbejdningsindustrien inden for Fællesskabet en vis beskyttelse« (20).

32 Det er ubestridt, hvilket Domstolen også har tiltrådt, at ordningen med eksportrestitutioner har til formål at sikre en stabilisering af det fælles marked og at sørge for, at det er muligt af afsætte landbrugsprodukter til tredjelande (21). Eksportrestitutionerne har ikke til formål at sikre eksportøren en passende indtægt. Disse målsætninger prioriterer muligheden for effektivt og smidigt at kunne foretage indgreb på et marked, der ændres hurtigt. Hyppige ændringer er et af de centrale kendetegn for ordningen inden for det europæiske landbrugsretlige område. Lovgivningen skal konstant tilpasses ændrede økonomiske vilkår og nye politiske prioriteter.

Kommissionens vide skønsbeføjelser

33 Den fælles landbrugspolitik kendetegnes af umiddelbare og indgribende interventioner i den økonomiske virksomhed i forbindelse med produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter. For at sådanne interventioner skal være effektive, skal forvaltningen råde over smidige og omfattende beføjelser til at træffe afgørelse. Det særlige ved denne ordning er endvidere, at beføjelsen til at træffe afgørelse udøves i form af fastsættelse af almengyldige bestemmelser, dvs. ved kommissionsforordninger, hvorved eksportrestitutionerne fra tid til anden fastsættes. Disse forordninger har ligeledes en særlig karakter: De ændres meget ofte og er endvidere rettet til en meget begrænset gruppe af retssubjekter.

34 Ved fastsættelse af foranstaltninger til gennemførelse af den fælles landbrugspolitik råder Kommissionen over et vidt skøn (22). Denne beføjelse er imidlertid ikke ubegrænset. Ved eksport af blandingsfoder som i hovedsagen skal de ofte meget generelle kriterier naturligvis overholdes, således som disse er fastsat ved artikel 1 i forordning nr. 1913/69, som ændret ved forordning nr. 1707/94. I Racke-dommen (23) anførte Domstolen, hvornår udøvelsen af denne beføjelse var undergivet domstolsprøvelse: »Ved prøvelsen af, om denne beføjelse udøves retmæssigt, må retten undersøge, om afgørelsen er åbenbart urigtig eller behæftet med magtfordrejning, eller om den pågældende myndighed åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn.« Disse kriterier vil jeg nu gennemgå nærmere.

35 Kriteriet om åbenbare fejl eller magtfordrejning indebærer efter min opfattelse, at beføjelsen skal anvendes med henblik på at opfylde formålene med den fælles landbrugspolitik.

I Crispoltoni m.fl.-dommen (24) behandlede Domstolen dette nærmere. »Ved forfølgelsen af de i traktatens artikel 39 nævnte mål for den fælles landbrugspolitik skal Fællesskabets institutioner sikre en fortsat forening af de eventuelle modsætninger, som kan optræde, når de enkelte mål betragtes isoleret, og i påkommende tilfælde give det ene eller det andet en midlertidig prioritet, når dette er påkrævet på grund af de omstændigheder eller økonomiske forhold, som ligger til grund for institutionernes beslutninger [...] Ved denne forening må det undgås udelukkende at lægge vægten på et enkelt af disse mål i et sådant omfang, at det bliver umuligt at gennemføre andre mål [...]«

Domstolen anførte endvidere i Crispoltoni m.fl.-dommen (25): »Ifølge Domstolens praksis er en retsakt kun behæftet med magtfordrejning, når det på grund af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at den er truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfølge andre mål end dem, der er angivet, eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved traktaten for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder.«

I dom af 11. maj 1989, Danmark mod Kommissionen (26), henviste Domstolen til, at Kommissionen ved fastsættelsen af eksportrestitutioner også skal inddrage handelspolitiske betragtninger. Eksportrestitutionerne må ikke være så høje, at de vil mere end udligne forskellen mellem prisen i Fællesskabet og verdensmarkedsprisen. Eksportrestitutionerne vil derved gøre det muligt »at sælge de pågældende oste under verdensmarkedsprisen, hvilket kunne fremkalde reaktioner fra Fællesskabets handelspartnere. En sådan restitutionssats ville dermed true virkeliggørelsen af en af de i traktatens artikel 110 fastlagte målsætninger med den fælles handelspolitik, nemlig en harmonisk udvikling af verdenshandelen.« Forskellen mellem prisen i Fællesskabet og verdensmarkedsprisen er således udtryk for det højeste restitutionsbeløb, men siger intet om dets minimum.

36 Når det er fastslået, at der er blevet truffet en foranstaltning af hensyn til den fælles landbrugspolitik, og det derfor kan lægges til grund, at der ikke er tale om en åbenbar fejl eller magtfordrejning, råder Kommissionen over et vidt skøn. Det gælder særligt ved fastsættelsen af eksportrestitutioner, idet det i de pågældende forordninger er bestemt, at der kan - som Kommissionen udtrykkeligt har understreget det i sine skriftlige indlæg - ydes eksportrestitution (27). Domstolen har allerede tidligere truffet afgørelse i en sag, hvor Kommissionen pludselig fastsatte en sats til 0. I Westzucker-dommen (28) godkendte Domstolen en sådan foranstaltning vedrørende en denatureringspræmie for sukker under henvisning til, at »der [...] således ikke [foreligger] forpligtelse i henhold til denne forordning til vedvarende at opretholde denatureringspræmieordningen, hvoraf følger, at disse præmier under hensyn til produktionsudviklingen og markedsbevægelserne kan reduceres eller endog fuldstændig suspenderes«.

37 Efter min opfattelse er denne dom i øvrigt udtryk for, at Kommissionens skøn ganske vist er vidt, men ikke ubegrænset. Det skal således efterprøves, om den pågældende forvaltningsmyndighed - og herved støtter jeg mig til Racke-dommen (29) - ikke åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn.

38 Den første begrænsning kan ligge i den procedure, der blev fulgt. Den sædvanlige procedure er, at eksportrestitutionens størrelse fastsættes efter et (ugentligt) møde i forvaltningskomitéen. Forvaltningskomitéens medvirken gør det muligt for Kommissionen »at forberede interventionsforanstaltninger i nær kontakt med de nationale myndigheder, som har til opgave at forvalte de pågældende markedssektorer« (30).

Domstolen har ligeledes anerkendt forvaltningskomitéens mere aktive rolle. I Racke-dommen udtalte Domstolen, at »det tilkommer Kommissionen efter den såkaldte forvaltningskomitéprocedure at afgøre, om der er fare for forstyrrelser«. Indtil da kan Kommissionen i øvrigt på eget initiativ tilpasse restitutionens størrelse. I den foreliggende sag er forvaltningskomitéen således ikke blevet hørt. En høring af komitéen er ganske vist altid at foretrække, men er ikke obligatorisk.

39 En anden begrænsning kan ligge i ikrafttrædelsestidspunktet. EF-traktatens artikel 191 (nu artikel 254 EF) bestemmer, således som den fortolkes af Domstolen, at en bestemmelse træder i kraft på datoen for dens offentliggørelse (31). Dette er uomtvistet. Det mere interessante er derimod retsfølgen. I teorien sondres mellem egentlig tilbagevirkende kraft og umiddelbar virkning (32). Som hovedregel er tilbagevirkende kraft retsstridig, men der findes undtagelser. Domstolen har således i dommen i sagen Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest (33) anerkendt efterfølgende afgiftsfastsættelse som følge af ekstraordinære og uforudseelige omstændigheder, nemlig dollarkursens fald og de meget lave sukkerpriser på verdensmarkedet. Det hedder i Domstolens faste praksis (34): »Selv om retssikkerhedsprincippet i almindelighed forbyder, at en fællesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før aktens offentliggørelse, kan dette rent undtagelsesvis tillades, når det tilstræbte formål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt.«

40 I den foreliggende sag er der ikke tale om egentlig tilbagevirkende kraft, men om en ordning med umiddelbar virkning. Domstolen har endvidere givet udtryk for en bredere opfattelse hvad angår umiddelbar virkning. Jeg henviser herved til dom af 4. juli 1973 i Westzucker-sagen (35), hvori det hedder: »Efter et almindeligt anerkendt princip finder ændringslove til en lovbestemmelse i mangel af modstående bestemmelse anvendelse på fremtidige virkninger af situationer, som er opstået, mens den tidligere lov var gældende.« Domstolen tillægger herved tidspunktet for offentliggørelse i EF-Tidende (og dets faktiske tilgængelighed) afgørende betydning. Det er i øvrigt min opfattelse, at forskellen mellem tilbagevirkende kraft og umiddelbar virkning ikke altid er så stor for landbrugserhvervene. For sagsøgeren var offentliggørelsen af forordning nr. 1521/95 i EF-Tidende således ikke særlig relevant. Silos var nemlig forpligtet til at foretage eksporten på netop den pågældende dag. Efter min opfattelse er dette ensbetydende med, at umiddelbar virkning som sådan må anses for retmæssig, men at det - i overensstemmelse med formlen i dommen i sagen Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest (36) - må haves for øje, om de berørtes retssikkerhed trues som følge af den umiddelbare virkning.

Begrundelsespligten

41 Den tredje begrænsning af skønsmæssige afgørelser ligger i pligten til at begrunde en forordning. Jeg henviser for det første til Domstolens faste praksis om den begrundelse, som kræves efter traktatens artikel 190. Det kræves ifølge denne retspraksis, at det klart og utvetydigt skal fremgå af begrundelsen, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udøve sin kontrol. Det kan ikke yderligere kræves, at alle de faktiske og retlige elementer, som retsakten består af, er specificeret i begrundelsen (37).

Der findes allerede en temmelig omfattende retspraksis vedrørende Kommissionens begrundelsespligt ved forordninger, der er sammenlignelige med forordning nr. 1521/95 og forordning nr. 1576/95. Kommissionen har henvist til den klassiske dom af 1. december 1965 i Schwarze-sagen (38), hvori Domstolen i relation til den fælles landbrugspolitik fastslog, at »[Kommissionen kan] indskrænke sig til generelt at angive de grundlæggende omstændigheder, hvorunder den har vurderet fakta, og fremgangsmåden ved denne vurdering, uden at den behøver nærmere at præcisere disse fakta«. Kommissionen har efter min opfattelse ligeledes med rette gjort gældende, at en indgående begrundelsespligt i grunden ikke er tænkelig ved forordninger som den her foreliggende, når man tager i betragtning, hvor hurtigt Kommissionen skal reagere på den økonomiske udvikling. Til trods herfor skal der anføres en begrundelse for at give Domstolen mulighed for at udøve en kontrol med forordningen og herigennem at opfylde kravene i traktatens artikel 190. Hertil kommer, at en detaljeret begrundelse naturligvis er særlig påkrævet, når en afgørelse afviger fra sædvanlig praksis. Dette udleder jeg navnlig af Domstolens dom af 20. november 1997 i Moskof-sagen (39).

Den erhvervsdrivendes synspunkt: beskyttelse af retssikkerheden

42 Nødvendigheden af en ofte meget hurtig ændring af regler står i øvrigt i modsætning til den erhvervsdrivendes behov for at kunne stole på de bestemmelser, der er gældende i det øjeblik, hvor han træffer en beslutning af forretningsmæssig karakter. Efter min opfattelse er hensynet til beskyttelse af den erhvervsdrivendes retssikkerhed, som er den fjerde begrænsning, af mindre betydning. Den erhvervsdrivende er jo deltager på et marked, hvor ændringer i de økonomiske forhold og prisudsving er almindelige. Det samme gælder ændringer af eksportrestitutioner som en reaktion herpå.

43 Følgende omstændighed anser jeg endvidere for væsentlig. Rådets forordning nr. 1766/92 indeholder et instrument, som gør det muligt for den berørte virksomhed at undgå risikoen for pludselige ændringer af eksportrestitutionsbeløbet, nemlig den såkaldte forudfastsættelse, hvorefter det er den restitutionssats, der var gældende på tidspunktet for indgivelse af ansøgning om eksportlicens, der anvendes (40). Det er den erhvervsdrivendes afgørelse, om han vil gøre brug af dette instrument eller ej. Inden for kornsektoren har forudfastsættelsesproceduren endog været obligatorisk siden forordning (EF) nr. 3290/94 (41) trådte i kraft den 1. juli 1995.

44 De retsgrundsætninger, som de berørte retssubjekter kan søge støtte i, er nødvendigvis også begrænsede, om end de findes. I denne forbindelse skal jeg for det første nævne proportionalitetsprincippet, der med henvisning til Domstolens dom af 13. november 1990 i sagen Fedesa m.fl. (42) får følgende betydning inden for den fælles landbrugspolitiks område:

»Efter Domstolens faste praksis hører proportionalitetsprincippet til fællesskabsrettens almindelige grundsætninger. I henhold til dette princip er lovligheden af foranstaltninger, hvorved de erhvervsdrivende forbydes at udøve en økonomisk virksomhed, betinget af, at foranstaltningerne er egnede til og nødvendige for at nå de mål, der lovligt forfølges med de pågældende bestemmelser; såfremt der er mulighed for at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.

Med hensyn til Domstolens prøvelse af de anførte betingelser skal det imidlertid præciseres, at fællesskabslovgiver på landbrugspolitikkens område har en skønsfrihed, der modsvarer det politiske ansvar, som lovgiver tillægges ved traktatens artikel 40 og 43. Det følger heraf, at kun såfremt en foranstaltning på dette område er åbenbart uhensigtmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger, vil en sådan foranstaltning kunne kendes ulovlig [...]«

Domstolen har således anerkendt, at proportionalitetsprincippet også - om end i begrænset omfang - finder anvendelse på den fælles landbrugspolitiks område.

45 I dom af 28. juni 1990, Hoche (43), erindrede Domstolen om, at der ikke findes et generelt fællesskabsretligt princip vedrørende objektiv ubillighed.

»Domstolen har endvidere fastslået, at fællesskabsretten ikke indeholder en almindelig retsgrundsætning, hvorefter en gældende fællesskabsbestemmelse ikke må bringes i anvendelse af en national myndighed, når bestemmelsen for den berørte medfører særligt alvorlige følger, som fællesskabslovgiver klart ville have forsøgt at undgå, såfremt man ved udstedelsen af bestemmelsen havde forudset dette tilfælde [...]

Heraf følger, at virksomhederne, når de frivilligt og i egen interesse deltager i licitationer som dem, hovedsagen drejer sig om, selv bærer risiciene ved dispositionen, så længe Kommissionen ikke uforudsigeligt eller vilkårligt ændrer de økonomiske forhold eller de gældende bestemmelser.«

En erhvervsdrivende, der har lidt tab, har således alene en chance for at få medhold, såfremt der er tale om en uventet og vilkårlig ændring af bestemmelserne, hvorved jeg lægger til grund, at der er tale om kumulative betingelser.

Det er interessant, at generaladvokat Lenz havde en anden opfattelse under denne sag (44). Han forklarer det manglende generelle princip vedrørende objektiv ubillighed med risikoen for, at et sådant princip vil kunne føre til, at det bliver overladt retsinstanserne i medlemsstaterne at afgøre, om en fællesskabsretlig bestemmelse skal finde anvendelse eller ej. Denne risiko består imidlertid ikke, når Domstolen selv afgør spørgsmålet om billighed i de enkelte sager. Generaladvokat Lenz anser princippet vedrørende objektiv ubillighed for en særlig variant af proportionalitetsprincippet.

46 Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning findes i to varianter (45), som begge sikrer, at den berettigede forventning nyder beskyttelse. I den første situation er der tale om beskyttelse mod, at der sker en begrænsning af bestående rettigheder. Domstolen har anført følgende herom i Crispoltoni m.fl.-dommen (46):

»Det bemærkes dernæst, at selv om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er et af Fællesskabets grundlæggende principper, kan de erhvervsdrivende dog ikke have nogen berettigede forventninger om opretholdelse af en bestående situation, som Fællesskabets institutioner kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skøn på et område som de fælles markedsordninger, hvis formål netop kræver en konstant tilpasning efter ændringer i den økonomiske situation [...] Det følger heraf, at de erhvervsdrivende ikke kan påberåbe sig en velerhvervet ret til bevarelse af en fordel, som for disse virksomheder er resultatet af indførelsen af den fælles markedsordning, og som de har haft fordel af på et givet tidspunkt [...]« (47).

For det andet vedrører det - som i den foreliggende sag - en sikring af beskyttelsesværdige forventninger. Beskyttelsesværdige forventninger harmonerer - ifølge Domstolens praksis - imidlertid i endnu mindre grad med den fælles landbrugspolitik, hvor det konstant må påregnes, at de økonomiske realiteter ændres. En agtpågivende erhvervsdrivende kan efter min opfattelse væbne sig mod ændringer af reglerne eller endog drage fordel heraf.

Kun i et ganske særligt tilfælde har Domstolen inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik anerkendt, at landbrugsproducenter havde haft berettigede forventninger. Situationen vedrørte mælkeproducenter, der havde forpligtet sig til i en periode at afstå fra at levere mælk. Deres berettigede forventning om igen at kunne levere mælk efter udløbet af denne tidsbegrænsede forpligtelse blev skuffet som følge af en indført tillægsafgift på mælk (48).

47 Silos har i sit skriftlige indlæg henvist til yderligere et eksempel på, at Domstolen har anerkendt princippet om god tro. Det er min opfattelse, at dette i den foreliggende sag kun spiller en begrænset rolle, da sagen vedrører gyldigheden af en generelt bindende forskrift. Forholdet er imidlertid det, at i det omfang den berettigede forventning nyder beskyttelse i henhold til fællesskabsretten, kan denne alene påberåbes af erhvervsdrivende, der er i god tro.

Sammenfatning

48 Kommissionens beføjelse til at udstede forordninger inden for dette område er kendetegnet af smidighed: en vid skønsmargen i indholdsmæssig henseende sammenholdt med hurtige indgreb. Beføjelsen er imidlertid ikke ubegrænset. For det første skal det undersøges, om der foreligger magtfordrejning, dvs. om forordningen er afpasset efter formålene med den fælles landbrugspolitik. For det andet skal det undersøges, om Kommissionen på anden måde har overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse. I denne forbindelse er eventuelle begrundelsesmangler relevante. Hensynet til beskyttelsen af de berørte virksomheders retssikkerhed er af begrænset betydning.

Det tredje - centrale - spørgsmål, nemlig om gyldigheden af forordning nr. 1521/95

49 I tidligere sager har Domstolen konsekvent anerkendt Kommissionens skønsmargen. Det bemærkes imidlertid, at den sag, som Domstolen her har fået forelagt, har en ganske særlig karakter. Eksport af blandingsfoder havde nemlig i hele 1995 givet anledning til eksportrestitutioner, med undtagelse af en kort periode omkring den 1. juli. I et så særegent tilfælde er det ikke på forhånd klart, at Kommissionen har holdt sig inden for de - meget vide - grænser for sit skøn.

50 Ifølge Racke-dommen (49) foretager Domstolen tilsyneladende kun en begrænset kontrol af, hvorledes Kommissionen udnytter sin skønsmargen. Den første betingelse, der fremgår af Racke-dommen, vedrører spørgsmålet, om der foreligger magtfordrejning, her altså om forordning nr. 1521/95 er i overensstemmelse med formålene med den fælles landbrugspolitik. Det forekommer mig, at denne betingelse er af begrænset betydning for den foreliggende sag. Selv ved uklarhed om, hvorvidt en foranstaltning er omfattet af den fælles landbrugspolitik, kommer tvivlen Kommissionen til gode. Sagens akter ses ikke at omfatte forhold, der giver anledning til at efterprøve, om Kommissionen med forordningen har forfulgt et mål, der ikke er i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitik.

51 Efter min opfattelse skal problemet følgelig vurderes på grundlag af den anden betingelse i Racke-dommen (50): Har Kommissionen på anden måde åbenbart overskredet grænserne for sit skøn?

52 Det fremgår af Domstolens praksis, at udøvelsen af skøn er undergivet Domstolens - om end begrænsede - kontrol. Domstolen skal følgelig være i stand til at efterprøve udøvelsen af denne beføjelse. Dette stiller krav til en afgørelses begrundelse. Der påhviler efter min opfattelse Kommissionen en mere indgående begrundelsespligt, såfremt den træffer en afgørelse, der afviger fra dens sædvanlige praksis (51). Ved sædvanlig praksis forstås den handlemåde, som Kommissionen normalt følger, henset til de gældende vilkår på markedet. Jo mere en kommissionsafgørelse følger sædvanlig praksis, jo mere begrænset er begrundelsespligten. Det modsatte gælder ligeledes: Jo mere en afgørelse afviger fra sædvanlig praksis, jo mere udførligt skal Kommissionen angive sine bevæggrunde. Såfremt det ikke forholdt sig således, kunne en standardbegrundelse dække en hvilken som helst afgørelse. Dette ville umuliggøre en domstolskontrol. På baggrund af den nævnte praksis udleder jeg, at Domstolen ikke udtrykkeligt har villet drage en så vidtgående slutning.

53 Også hensynet til den berørte virksomheds retssikkerhed kræver, at en beslutning, der afviger markant fra sædvanlig praksis, ledsages af en udtrykkelig og specifik begrundelse. Ganske vist kan de berørte virksomheder ikke med rette forvente, at en gældende eksportrestitution bevares - de har ikke inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik krav på en sådan restitution - men Kommissionen skal ved sin beslutningstagning tage hensyn til virksomhedernes berettigede interesser. Såfremt der ikke er tale om væsentlige ændringer af priser eller andre markedsbetingelser, vil de ikke - og kan i øvrigt ikke - forvente en uforudsigelig og pludselig ændring af restitutionen (52).

54 Forordning nr. 1521/95, der nedsatte restitutionerne fra næsten 75 ECU til 0, afviger utvivlsomt fra den sædvanlige praksis, som Kommissionen havde fulgt ved fastsættelsen af eksportrestitutioner inden for kornsektoren indtil udgangen af juni 1995. Dette stiller efter min opfattelse følgelig store krav til begrundelsen. Den skal være forståelig og kunne bære beslutningen. Under sagens behandling for Domstolen - herunder også under den mundtlige forhandling den 31. januar 2001 - har Kommissionen koncentreret sin begrundelse om følgende tre punkter (53):

1) ikrafttrædelse af nye GATT-bestemmelser

2) prisudviklingen uden for Den Europæiske Union

3) risikoen for spekulation fra de erhvervsdrivendes side.

Disse tre punkter har angiveligt tilsammen ført til en usædvanlig markedssituation, der efter Kommissionens opfattelse kan begrunde særlige foranstaltninger.

55 Den omstændighed, som Kommissionen for det første har henvist til, nemlig de nye GATT-bestemmelsers ikrafttræden pr. 1. juli 1995, kan efter min opfattelse ikke anses for en selvstændig begrundelse for pludseligt at suspendere eksportrestitutionerne. Selv om det antages, at disse regler kan føre til en pristilpasning på det indre marked eller på verdensmarkedet, kan de under ingen omstændigheder føre til en pludselig ændring af markedssituationen. Deres ikrafttræden er nemlig på ingen måde uforudsigelig, da de nye bestemmelser var lagt fast allerede et år tidligere, og da de erhvervsdrivende siden da tillige var bekendt med tidspunktet for deres ikrafttræden. De har således bestemt ladet de nye bestemmelsers økonomiske følger påvirke deres markedsadfærd allerede inden den 1. juli 1995. Dette må derfor være kommet til udtryk i prisudviklingen lang tid før dette tidspunkt. Det bemærkes endvidere, som Kommissionen også har understreget, at de her berørte erhvervsdrivende udgøres af et begrænset antal erfarne og velinformerede virksomheder.

56 Den anden omstændighed, som Kommissionen har påberåbt sig - prisudviklingen på verdensmarkedet - er heller ikke overbevisende. Kommissionen har hævdet, at priserne på visse hvede- og majssorter var steget markant. Denne påstand har imidlertid ikke støtte i de faktiske omstændigheder. Derimod kan jeg af parternes oplysninger kun udlede, at prisudviklingen var stabil. Der er ikke nævnt større udsving. Den betydelige ro på markedet afspejles i de eksportrestitutionsbeløb, der var gældende indtil den 30. juni 1995 og igen efter den 7. juli 1995. Jeg henviser herudover til Silos' - hidtil uimodsagte - argument om, at forskellen mellem prisen på fællesskabsmarkedet og verdensmarkedsprisen langsomt øgedes i det relevante tidsrum, hvilket på ingen måde kan forklare den pludselige ophævelse af restitutionerne.

57 Kommissionen har for det tredje henvist til, at der var risiko for spekulation fra de erhvervsdrivendes side som følge af den usikre markedssituation. To forhold skulle ifølge Kommissionen have været skyld i denne usikre situation. For det første herskede der hvert år omkring den 1. juli usikkerhed om priserne. Det nye kornproduktionsår løber nemlig fra den 1. juli. For det andet havde usikkerheden i 1995 været større end sædvanligt, bl.a. som følge af de allerede nævnte nye GATT-regler. Jeg finder ikke, at Kommissionen har ført tilstrækkeligt bevis for, at markedssituationen i tiden omkring den 1. juli var ekstrem. Jeg har allerede ovenfor behandlet de nye GATT-reglers mulige betydning for priserne i tiden omkring den 1. juli. Overgangen til det nye kornproduktionsår kan heller ikke anses for en uforudsigelig omstændighed, som pludselig kan have påvirket priserne. Virksomheder, som driver virksomhed på de internationale kornmarkeder, følger løbende udviklingen inden for de vigtigste produktionsområder. Mulige økonomiske følger af godt eller dårligt vejr, sygdom eller skadedyrsangreb viser sig meget tidligt i prisudviklingen (54). Kommissionen har kort sagt på ingen måde ført tilstrækkeligt bevis for, at der forelå en ekstrem markedssituation. Dermed forelå der heller ingen speciel risiko for spekulation. Herudover bemærkes, at Silos under den mundtlige forhandling endnu en gang har henvist til, at eksportlicenserne inden for denne sektor udløb den 30. juni. De berørte virksomheder var derfor forpligtede til at eksportere de mængder, der var omfattet af eksportlicenserne, den 30. juni 1995, hvilket i betydelig grad begrænsede muligheden for eventuelle spekulationer. Kommissionen har ikke imødegået dette.

58 Det bemærkes endvidere, at såfremt den usikkerhed på markedet, som Kommissionen har henvist til, virkelig havde foreligget - hvilket efter min opfattelse ikke var tilfældet - ville den have vist sig i løbet af juni 1995. Usikkerheden skulle i så tilfælde også være kommet til udtryk i de eksportrestitutioner, der blev fastsat den 22. juni 1995 ved forordning nr. 1415/95. På dette tidspunkt blev eksportrestitutionen imidlertid forhøjet ubetydeligt, til næsten 75 ECU. Såfremt Kommissionens argumentation var korrekt, ville det følgelig alene være en bekræftelse af, at forordning nr. 1415/95 og nr. 1521/95 er indbyrdes modstridende. Under disse omstændigheder peger den pludselige ophævelse af eksportrestitutionerne på vilkårlighed. Til illustration heraf henviser jeg endvidere til, at eksportrestitutionerne blev genindført en uge senere, den 7. juli 1995, ved en ny forordning (55), hvor de blev fastsat til 62,51 ECU.

59 Dette leder mig frem til følgende konklusion. Usædvanlige forhold på markedet kan føre til, at eksportrestitutioner ophæves. Stor usikkerhed om prisudviklingen på fællesmarkedet eller verdensmarkedet eller på begge markeder kan føre til, at omstændigheder, der har begrundet eksportrestitutionerne, falder væk. De argumenter, som Kommissionen har henvist til i et forsøg på at overbevise Domstolen om, at der forelå en sådan usædvanlig - usikker - markedssituation i tiden omkring den 1. juli 1995, kommer imidlertid i enhver henseende til kort. Prisudviklingen på kornmarkederne viste et helt stabilt billede i juni 1995. Kommissionens argumentation finder heller ikke støtte i de faktiske omstændigheder. Såfremt denne argumentation imidlertid findes at være tilstrækkelig, kan den dog ikke på nogen måde danne grundlag for Kommissionens politik. Det er og bliver uforståeligt, hvorfor Kommissionen ifølge sine egne oplysninger under en ekstremt usikker markedssituation den 22. juni udstedte en forordning, hvorved eksportrestitutionerne blev forhøjet, for derefter ved en forordning den 29. juni at ophæve eksportrestitutionerne. En sådan adfærd tyder på vilkårlighed.

60 Yderligere findes ingen af de argumenter, som Kommissionen under den foreliggende sag har gjort gældende som begrundelse i forordning nr. 1521/95, i betragtningerne til denne forordning. I henhold til traktatens artikel 190 skal forordninger, direktiver og beslutninger begrundes. Begrundelsen skal fremgå af selve beslutningen. Domstolen har ganske vist siden Schwarze-dommen (56) antaget, at Kommissionens begrundelsespligt ved dens forvaltning af den fælles landbrugspolitik er begrænset, men når der sker afvigelse fra sædvanlig praksis, skal Kommissionens særlige bevæggrunde hertil være klare. Jeg har allerede henvist hertil i punkt 52 i nærværende forslag til afgørelse. Da forordning nr. 1521/95 fuldstændig mangler sådanne særlige bevæggrunde, må jeg konkludere, at allerede denne mangel fører til forordningens ugyldighed.

61 Mine indsigelser mod den manglende begrundelse for forordning nr. 1521/95 går i øvrigt videre. Forordning nr. 1415/95, hvorved eksportrestitutionen forhøjedes lidt, og forordning nr. 1521/95, hvorved eksportrestitutionen ophævedes, var begrundet på nøjagtigt samme måde. En begrundelse, hvorpå to diametralt modsatte beslutninger kan støttes, er ingen begrundelse, men en talen i tunger, som retssubjektet højst kan tro på, men ikke forstå.

62 Jeg henviser herudover til, at den anførte (standard)begrundelse for forordning nr. 1521/95 på et væsentligt punkt netop modsiger forordningens indhold. Det hedder således i femte betragtning: »Ved fastsættelsen af restitutionen forekommer det dog for tiden hensigtsmæssigt at basere sig på den forskel, der konstateres på Fællesskabets marked og på verdensmarkedet, mellem priserne på de råvarer, som i almindelighed anvendes i disse foderblandinger, hvorved det bliver muligt at tage mere præcist hensyn til de faktiske økonomiske vilkår, der gælder for eksport af de pågældende produkter.« Kommissionen synes i denne betragtning at forudsætte, at forskellen mellem omkostningsniveauet på verdensmarkedet og på fællesskabsmarkedet entydigt kan opgøres, »hvorved det bliver muligt at tage mere præcist hensyn til de faktiske økonomiske vilkår, der gælder for eksport af de pågældende produkter«. For Domstolen har Kommissionen imidlertid anført, at udviklingen i prisniveauet var behæftet med så stor usikkerhed, at det af denne grund var nødvendigt at ophæve eksportrestitutionen.

63 Dette fører frem til min konklusion, som jeg bygger på Domstolens dom i Hoche-sagen (57). Domstolen fastslog i denne dom, at »virksomhederne [...] selv bærer risiciene ved dispositionen, så længe Kommissionen ikke uforudsigeligt eller vilkårligt (58) ændrer de økonomiske forhold eller de gældende bestemmelser« (59). Det er min opfattelse, at Kommissionen uforudsigeligt eller vilkårligt med forordning nr. 1521/95 har ændret gældende bestemmelser, og at der ydermere ikke er antydning af en begrundelse for denne ændring at finde i forordningen. Jeg foreslår følgelig Domstolen at besvare den forelæggende rets tredje spørgsmål således: »Forordning nr. 1521/95 må anses for ugyldig, idet Kommissionen åbenbart har misbrugt sin skønsbeføjelse, og idet forordningens begrundelse er åbenbart forkert og ufuldstændigt.«

Besvarelsen af de øvrige spørgsmål

Besvarelsen af det første spørgsmål

64 Det første spørgsmål kan efter min opfattelse besvares kort. Der er ikke grundlag for at antage, at der ved forordning nr. 1576/95 er sket ophævelse af forordning nr. 1521/95. Denne antagelse er begrundet i følgende. Kommissionen er bemyndiget til, også uafhængigt og uden for de ugentlige møder i forvaltningskomitéen, på ethvert givet tidspunkt at tilpasse eksportrestitutionen. Såfremt Kommissionen gør brug af denne beføjelse, indebærer dette ikke umiddelbart, at den tidligere ordning ophæves. Jeg kan heller ikke af betragtningerne til forordning nr. 1576/95 udlede, at det skulle have været tilsigtet at ophæve den tidligere forordning. Tværtimod ser jeg ingen grund til at nære tvivl om den begrundelse, som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg for Domstolen. Begrundelsen for at udstede forordning nr. 1576/95 var rent formel. Fra den 1. juli 1995 var en ny hjemmel trådt i kraft. Dette skal fremgå af betragtningerne, hvilket det så gjorde.

Besvarelsen af det andet spørgsmål

65 I betragtning af besvarelsen af det tredje spørgsmål er det ufornødent at besvare dette spørgsmål. Først såfremt det fastslås, at forordning nr. 1521/95 er gyldig, opstår der spørgsmål om, hvorvidt forordningen kan finde anvendelse på eksportforretninger, der allerede var under afvikling og afsluttet samme dag, som forordningen blev offentliggjort. Såfremt Domstolen skulle besvare det tredje spørgsmål forskelligt herfra, mener jeg, at det andet spørgsmål bør besvares således: »Forordning nr. 1521/95 kan ligeledes finde anvendelse på eksportforretninger, der allerede er under afvikling og afsluttet samme dag, hvor forordningen i kraft af sin offentliggørelse er kommet til de berørte erhvervsdrivendes kundskab.«

66 Ved besvarelsen af dette spørgsmål anser jeg det for afgørende, at den umiddelbare virkning af forordninger som den foreliggende er i overensstemmelse med fast praksis, der også er bekræftet af Domstolen. I denne forbindelse skal det understreges, at den umiddelbare virkning af restitutionssatserne - som Kommissionen også har gjort gældende i sine skriftlige indlæg - er et væsentligt element i denne ordning, og at virksomhederne endvidere er bekendt hermed.

Besvarelsen af det fjerde spørgsmål

67 Hermed ønsker den forelæggende ret Domstolens afgørelse af, om forordning nr. 1576/95 er gyldig. Jeg finder ikke, at denne forordnings art afviger væsentligt fra forordning nr. 1521/95. Mine betragtninger vedrørende forordning nr. 1521/95 gælder således også mutatis mutandis for forordning nr. 1576/95. Jeg foreslår følgelig Domstolen, at også denne forordning erklæres ugyldig. Jeg vil imidlertid gerne tydeliggøre to punkter.

68 For det første trådte forordning nr. 1576/95 ifølge artikel 2 i kraft den 1. juli 1995. Forordningen blev ikke tillagt tilbagevirkende kraft. Dette betyder, at forordningen - såfremt den findes at være gyldig - ikke har virkning for eksport af blandingsfoder, der fandt sted den 30. juni 1995.

69 For det andet indeholder denne forordning - til forskel fra forordning nr. 1521/95 - en egentlig materiel betragtning, idet det i forordningen hedder: »I betragtning af markedssituationen fastsættes ingen restitutioner.« Sammenholdt med de forudgående betragtninger, der ikke siger noget om den aktuelle markedssituation, kunne den imidlertid lige så godt have haft det modsatte indhold. Som begrundelse for en særlig foranstaltning, der forudsætter, at der foreligger en usædvanlig markedssituation, er den således også fuldstændig utilstrækkelig. Silos har i sit skriftlige indlæg anført, at forordning nr. 1576/95 skulle give den begrundelse, som manglede i forordning nr. 1521/95. Når henses til, at betragtningerne snarere må anses for lapidariske, anser jeg ikke Silos' synspunkt for korrekt og heller ikke for relevant. Hertil kommer, at jeg anser Kommissionens argument om, at forordning nr. 1576/95 alene blev udstedt af formelle grunde, for troværdigt (jf. tillige min besvarelse af det første spørgsmål ovenfor i forslagets punkt 59).

Besvarelsen af det femte spørgsmål

70 Det femte spørgsmål vedrører retsfølgerne af, at forordning nr. 1521/95 kendes ugyldig. Dette spørgsmål skal ligeledes kun besvares, såfremt Domstolen måtte følge mit forslag til afgørelse og erklære forordningen ugyldig. Såfremt Domstolen tillige fastslår, at forordning nr. 1576/95 er ugyldig, skal retsfølgerne af denne ugyldighed ligeledes inddrages ved besvarelsen af den forelæggende rets femte spørgsmål.

71 Jeg finder, at Kommissionens argumentation i det væsentlige bør lægges til grund (60). Såfremt forordningen kendes ugyldig, tilkommer det den kompetente fællesskabsinstitution, her Kommissionen, at vedtage en ny retsakt. Kommissionen har navnlig henvist til Van Landschoot-dommen (61), hvori Domstolen fastslog, at det tilkommer den berørte institution at sikre dommens gennemførelse ved at træffe de nødvendige foranstaltninger. Dette er i den foreliggende sag ensbetydende med, at Kommissionen skal udstede en forordning, der tager hensyn til situationen i slutningen af juni 1995 på det berørte marked. Herved respekteres den skønsbeføjelse, som Kommissionen er tillagt.

72 En overgangsordning for tiden, indtil der vedtages en ny forordning, forekommer ikke nødvendig.

73 Selv om hverken Silos eller Kommissionen har anmodet om at få oplyst, hvad der i øvrigt vil være følgen, såfremt forordning nr. 1521/95 og forordning nr. 1576/95 kendes ugyldige, finder jeg det formålstjenligt kort at behandle dette aspekt.

74 Som udgangspunkt har en præjudiciel afgørelse, hvori Domstolen fastslår, at en fællesskabsforanstaltning er ugyldig, tilbagevirkende kraft fra foranstaltningens ikrafttræden med alle deraf følgende virkninger. Domstolen har imidlertid mulighed for i dommen at begrænse de tidsmæssige virkninger af en præjudiciel afgørelse om, at en fællesskabsforordning er ugyldig, når tvingende retssikkerhedsmæssige hensyn kan begrunde det (62). Tvingende hensyn kan være alvorlige økonomiske følger. Domstolen kan i så tilfælde gøre undtagelse til fordel for den part i hovedsagen, der har anfægtet de nationale gennemførelsesbestemmelser for den nationale ret, således som det er tilfældet med Silos. I Lomas m.fl.-dommen (63) gjorde Domstolen også undtagelse til fordel for andre erhvervsdrivende, der inden dette tidspunkt havde anlagt sag eller indgivet en klage, der er ligestillet hermed efter national lovgivning. Afslutningsvis bemærkes, at Domstolen kun sjældent har gjort brug af sin beføjelse til at begrænse dommens tidsmæssige virkninger.

75 Jeg mener ikke, at der i den foreliggende sag er grund til at frygte så alvorlige økonomiske følger, at Domstolen bør begrænse dommens tidsmæssige virkninger. I denne forbindelse henvises til følgende:

- Antallet af berørte virksomheder er begrænset, nemlig til de virksomheder, der eksporterede kornfoderblandinger i tiden mellem den 30. juni og den 6. juli 1995.

- Ugyldigheden vedrører alene de mængder foderblandinger, for hvilke der i dette tidsrum blev antaget en udførselsangivelse (64).

Følgerne er følgelig - navnlig når henses til den fælles landbrugspolitiks årsbudget - ganske begrænsede. Hertil kommer, at følgerne for dette budget ikke er mere byrdefulde, end hvis eksportrestitutionerne for 1995 ikke kortvarigt havde været ophævet.

Forslag til afgørelse

På grundlag af de således anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Tribunale di Cagliari har stillet, således:

»1) Det første spørgsmål: Der er ikke grundlag for at antage, at der ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1576/95 af 30. juni 1995 om fastsættelse af eksportrestitutionerne for kornfoderblandinger er sket ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995.

2) Det andet spørgsmål: I betragtning af besvarelsen af det tredje spørgsmål er det ufornødent at besvare dette spørgsmål. Såfremt Domstolen måtte besvare det tredje spørgsmål anderledes, bør det andet spørgsmål besvares således:

Kommissionens forordning (EF) nr. 1521/95 af 29. juni 1995 om fastsættelse af eksportrestitutionerne for kornfoderblandinger kan ligeledes finde anvendelse på eksportforretninger, der allerede er under afvikling og afsluttet samme dag, hvor forordningen i kraft af sin offentliggørelse er kommet til de berørte erhvervsdrivendes kundskab.

3) Det tredje spørgsmål: Forordning nr. 1521/95 må anses for ugyldig, idet Kommissionen åbenbart har misbrugt sin skønsbeføjelse, og idet forordningens begrundelse er åbenbart forkert og ufuldstændig.

4) Det fjerde spørgsmål: Forordning nr. 1576/95 skal ligeledes anses for ugyldig, idet Kommissionen åbenbart har misbrugt sin skønsbeføjelse og har begrundet forordningen åbenbart forkert og ufuldstændigt.

5) Det femte spørgsmål: Retsvirkningerne af, at forordning nr. 1521/95 og forordning nr. 1576/95 er ugyldige, er følgende: Det tilkommer den kompetente fællesskabsinstitution, her Kommissionen, at udstede en ny forordning, der tager hensyn til markedssituationen i slutningen af juni 1995. En overgangsordning for tiden, indtil der vedtages en ny forordning, er ikke fornøden.«

(1) - EFT L 147, s. 65.

(2) - EFT L 150, s. 64.

(3) - EFT L 181, s. 21.

(4) - I den nederlandske version anvendes udtrykket »invoer« (import). I overensstemmelse med de øvrige sproglige versioner menes naturligvis »uitvoer« (eksport).

(5) - EFT 1969 II, s. 396.

(6) - EFT L 180, s. 19.

(7) - EFT L 351, s. 1.

(8) - EFT L 140, s. 24.

(9) - EFT L 156, s. 38.

(10) - Sagsøgeren har herved henvist til dom af 26.2.1987, sag 15/85, Consorzio Cooperative d'Abruzzo, Sml. s. 1005.

(11) - Silos har henvist til dom af 7.7.1981, sag 158/80, Rewe, Sml. s. 1805, præmis 25.

(12) - Silos har i denne forbindelse henvist til dom af 25.1.1979, sag 98/78, Racke, Sml. s. 69, og af 26.11.1998, sag C-370/96, Covita, Sml. I, s. 7711.

(13) - Domstolens dom af 12.5.1998, sag C-366/95, Steff-Houlberg Export m.fl., Sml. I, s. 2661, og Rettens dom af 19.2.1998, sag T-42/96, Eyckeler & Malt mod Kommissionen, Sml. II, s. 401.

(14) - Kommissionen har herved henvist til dom af 19.3.1975, sag 28/74, Gillet mod Kommissionen, Sml. s. 463, og af 4.7.1973, sag 1/73, Westzucker, Sml. s. 723.

(15) - Dom af 21.2.1991, forenede sager C-143/88 og C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest, Sml. I, s. 415.

(16) - Kommissionen har herved henvist til dom af 1.2.1978, sag 78/77, Lührs, Sml. s. 169, af 13.6.1978, sag 146/77, British Beef Company, Sml. s. 1347, samt dommen i sagen Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest (omtalt ovenfor i fodnote 16).

(17) - Sag 57/72, Sml. s. 321.

(18) - Sag 16/65, Sml. 1965-1968, s. 131, org.ref.: Rec. s. 1081.

(19) - Ifølge Domstolens faste praksis, jf. navnlig dom af 29.6.1988, sag 300/86, Van Landschoot, Sml. s. 3443.

(20) - Et tidligere formål med den fælles landbrugspolitik (jf. f.eks. betragtningerne til Rådets forordning (EØF) nr. 2727/75 af 29.10.1975 om den fælles markedsordning for korn, EFT L 281, s. 1), nemlig at sikre forsyningen med visse basisfoderprodukter inden for Fællesskabet, nævnes ikke længere i markedsordningen fra 1992.

(21) - Jf. bl.a. dom af 8.4.1992, sag C-94/91, Wagner, Sml. I, s. 2765.

(22) - Jf. bl.a. dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 32, og Racke-dommen, omtalt ovenfor i fodnote 13.

(23) - Jf. fodnote 13, præmis 5.

(24) - Dom af 5.10.1994, forenede sager C-133/93, C-300/93 og C-362/93, Sml. I, s. 4863, præmis 32. Domstolen henviser heri til dom af 24.10.1973, sag 5/73, Balkan-Import-Export, Sml. s. 1091, præmis 24, og af 17.12.1981, forenede sager 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmühle m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 3211, præmis 41.

(25) - Jf. fodnote 25, præmis 27.

(26) - Sag 263/87, Sml. s. 1081.

(27) - Jf. for så vidt angår kornsektoren artikel 13 i forordning nr. 1766/92.

(28) - Dom af 14.3.1973, omtalt ovenfor i fodnote 18.

(29) - Jf. fodnote 13.

(30) - Dom af 14.3.1973, Westzucker, omtalt ovenfor i fodnote 18.

(31) - Jf. Westzucker-dommen, omtalt ovenfor i fodnote 18.

(32) - Jf. R. Barents, The Agricultural Law of the EC, Deventer, 1994, s. 316 og 317. Forfatteren sondrer heri mellem ægte tilbagevirkende kraft og uægte tilbagevirkende kraft.

(33) - Jf. fodnote 16, præmis 52.

(34) - Jf. f.eks. Racke-dommen, omtalt ovenfor i fodnote 13. Jf. i samme retning dommen i sagen Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest, omtalt ovenfor i fodnote 16.

(35) - Omtalt ovenfor i fodnote 15, jf. præmis 5.

(36) - Omtalt ovenfor i fodnote 16.

(37) - Jf. navnlig dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det forenede Kongerige mod Rådet, Sml. I, s. 5755, præmis 74, og af 20.11.1997, sag C-244/95, Moskof, Sml. I, s. 6441, præmis 57.

(38) - Omtalt ovenfor i fodnote 19.

(39) - Jf. fodnote 38, præmis 54. I denne dom går Domstolen et skridt videre, idet den udtalte, at opretholdelsen af en undtagelse fra en bestående ordning ville kræve en mere detaljeret begrundelse end en ophævelse af undtagelsen.

(40) - I dom af 14.5.1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 533, anerkendte Domstolen, at forudfastsættelsen er en garanti mod senere ændringer på markedet.

(41) - Rådets forordning af 22.12.1994 om de tilpasninger og overgangsforanstaltninger, der er nødvendige i landbrugssektoren for gennemførelsen af de aftaler, som er indgået under de multilaterale handelsforhandlinger i Uruguay-rundens regi (EFT L 349, s. 105).

(42) - Sag C-331/88, Sml. I, s. 4023, præmis 13 og 14.

(43) - Sag C-174/89, Sml. I, s. 2681, præmis 31-34.

(44) - Jf. punkt 24 ff. i forslag til afgørelse i Hoche-sagen, omtalt ovenfor i fodnote 44.

(45) - Jf. ligeledes Barents, s. 328, omtalt ovenfor i fodnote 33.

(46) - Omtalt ovenfor i fodnote 25.

(47) - Omtalt i fodnote 25, præmis 57 og 58; i samme afsnit henviser Domstolen til dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395.

(48) - Jf. bl.a. dom af 28.4.1988, sag 120/86, Mulder, Sml. s. 2321.

(49) - Anført ovenfor i fodnote 13.

(50) - Omtalt ovenfor i fodnote 13.

(51) - Dette udleder jeg ligeledes af Moskof-dommen, omtalt ovenfor i fodnote 38, præmis 54.

(52) - Jeg henviser herved til formuleringen i Hoche-dommen, omtalt ovenfor i fodnote 44.

(53) - I sine skriftlige indlæg har Kommissionen endvidere nævnt ændringerne i den fælles landbrugspolitik; under den mundtlige forhandling kom Kommissionen ikke ind på dette spørgsmål.

(54) - Den faktiske udvikling i forholdet mellem udbud og efterspørgsel på disse markeder forudfastsættes i realiteten af betingelserne i terminskontrakterne.

(55) - Jf. ovenfor i punkt 6.

(56) - Omtalt ovenfor i fodnote 19.

(57) - Omtalt ovenfor i fodnote 44.

(58) - Min fremhævelse.

(59) - Jf. ovenfor i punkt 45.

(60) - Jf. ovenfor i punkt 29.

(61) - Omtalt ovenfor i fodnote 20.

(62) - Jf. bl.a. dom af 8.2.1996, sag C-212/94, FMC m.fl., Sml. I, s. 389.

(63) - Dom af 10.3.1992, forenede sager C-38/90 og C-151/90, Sml. I, s. 1781.

(64) - Jf. artikel 3 i forordning nr. 3665/87, omtalt ovenfor i punkt 5.