FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 18. MAJ 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

1. Stævningens genstand

Kommissionen har nedlagt påstand om, at det statueres, at storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 119 i EØF-traktaten og direktiv 75/117/EØF af 10. februar om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, idet storhertugdømmet Luxembourg ikke inden for den i artikel 8, stk. 1, i direktivet fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger til at afskaffe forskelsbehandling ved tildeling af forsørgertillæg til offentligt ansatte.

2. Forbindelse til andre sager

Nærværende sag er den første sag om ligelønsprincippet, som Kommissionen i medfør af artikel 169 i EØF-traktaten har anlagt ved Domstolen. Kommissionen har anlagt en anden sag mod Det forenede Kongerige; den mundtlige forhandling i denne sag og i nærværende sag fandt sted samme dag. Sag 57/81 mod kongeriget Belgien vedrørende et spørgsmål svarende til det i sagen mod Luxembourg omhandlede blev slettet af registeret på Kommissionens foranledning, efter at den belgiske regering havde opfyldt sine forpligtelser. Alle tre sager er resultatet af den af Kommissionen den 16. januar 1979 i medfør af ligelønsdirektivets artikel 9 udarbejdede beretning om gennemførelsen af direktivet.

3. De særlige omstændigheder omkring nærværende sag

Statstjenestemænd får i storhertugdømmet Luxembourg udbetalt et såkaldt forsørgertillæg i medfør af artikel 9 i lov af 22. juni 1963 om statstjenestemændenes lønordning, som i henhold til lov af 28. juli 1954 ligeledes finder anvendelse på kommunalt ansatte. Jeg skal med hensyn til bestemmelsens indhold henvise til retsmøderapporten.

Tillægget udbetales til familieforsørgeren. Dette begreb er nærmere defineret i den pågældende artikel. Det fremgår af artiklen, at det for gifte tjenestemænds vedkommende altid vil være den mandlige tjenestemand, der anses som familieforsørger. Den kvindelige tjenestemand anses derimod kun som familieforsørger under særlige omstændigheder, det vil sige udelukkende når ægtefællen ikke er i stand til at sørge for familiens underhold. Følgelig har den mandlige tjenestemand altid krav på forsørgertillægget, mens den kvindelige tjenestemand kun undtagelsesvist har krav på dette.

Tilsvarende forhold synes, da denne sag blev indledt, ligeledes at have været gældende inden ror visse områder af det private arbejdsmarked, som f.eks. i banker og forsikringsselskaber. Under sagens gang er de pågældende kollektive overenskomster imidlertid blevet ændret. Kommissionens repræsentant har under retsmødet udtalt, at den pågældende forskelsbehandling ikke længere finder sted på det private arbejdsmarked. På den anden side er det bebudede lovforslag vedrørende forsørgertillægget til offentligt ansatte endnu ikke blevet vedtaget. Nærværende sag vedrører derfor udelukkende dette forsørgertillæg.

4. Årsagerne til forsinkelsen

Med hensyn til nærværende sag skal jeg for det første bemærke, at den luxembourgske regering lige fra starten har indrømmet, at den pågældende bestemmelse er diskriminerende over for gifte kvindelige tjenestemænd og i strid med ligelønsprincippet. Regeringen har følgelig vedholdende meddelt Kommissionen, at den var indstillet på at træffe de nødvendige foranstaltninger for at afskaffe denne forskelsbehandling. Det fremgår af sagens akter, at forsinkelsen ved gennemførelsen skyldes to forhold. For det første kan gennemførelsen udelukkende ske ved lov; det er i denne forbindelse nødvendigt at høre en række organisationer, hvilket kræver sin tid. For det andet har regeringen trukket sit første lovforslag tilbage i betragtning af, at de foreslåede ændringer og fremsatte udtalelser ville medføre betydelige ekstraudgifter. Den luxembourgske regering repræsentant har nævnt et beløb på 305000000 LFR årligt, hvilket også er et betydeligt beløb. Følgelig har regeringen udarbejdet et nyt lovforslag, som ifølge den luxembourgske regerings repræsentant kun vil medføre forøgede årlige udgifter på 74000000 LFR. Regeringens repræsentant har udtrykt håb om, at dette lovforslag vil træde i kraft inden udgangen af 1982.

5. Bedømmelse af sagen

Den luxembourgske regering har således oplyst baggrunden for forsinkelsen, men har ikke hermed villet retfærdiggøre denne.

Denne holdning er i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, hvorefter medlemsstaterne ikke kan påberåbe sig bestemmelser, praksis eller øvrige forhold i deres interne retsorden som begrundelse for ikke at overholde de i EF-retten fastsatte forpligtelser og frister.

For så vidt angår sagens genstand mener jeg, at der bør gives Kommissionen medhold. Jeg deler ligeledes Kommissionens betragtninger, sådan som de fremgår af retsmøderapporten. Først og fremmest er det indlysende, at princippet i EØF-traktatens artikel 119 ligeledes gælder offentligt ansatte, hvilket efter min mening også fremgår af Domstolens dom i Defrenne li-sagen (Sml. 1976, s. 455), hvori Domstolen statuerede, at artikel 119 har et dobbelt formål, dels af økonomiske dels af social karakter, og derefter bl.a. i præmis 39 fastslog, at »da artikel 119 er ufravigelig, gælder forbundet mod forskelsbehandling mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere nemlig ikke blot for de offentlige myndigheder, men tillige for alle overenskomster, som kollektivt regulerer arbejdslønnen, of for aftaler mellem private«. Videre statueres det bl.a. i punkt 1 i domskonklusionen, at ligelønsprincippet skal anvendes i tilfælde af forskellig løn for samme arbejde, »når dette udføres i samme private eller offentlige virksomhed eller tjeneste«. Følgelig udgør forsørgertillægget en form for løn ifølge artikel 119, stk. 2, idet forsørgertillægget udbetales direkte af arbejdsgiveren til arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet. Dette kriterium er for nylig blevet bekræftet i præmis 5 i Domstolens dom af 5. februar 1982 i Garland-sagen (sag 12/81). Videre er der tale om kønsbestemt forskelsbehandling, hvilket kan fastslås ved en rent retlig gennemgang. Jeg mener derfor, at dette aspekt af sagen ikke behøver videre uddybning.

Jeg kunne på grundlag af disse betragtninger afslutte mit forslag til afgørelse her.

Efter min mening rejser Kommissionens påstand imidlertid et spørgsmål, som jeg ikke uden videre vil lade ligge.

Kommissionen har således nedlagt påstand om, at det statueres, at storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til traktatens artikel 119 og direktiv 75/117/EØF ved ikke inden for fristen i direktivets artikel 8 at have afskaffet forskelsbehandlingen ved tildeling af forsørgertillæg.

Det fremgår af sagens akter, at direktivet blev meddelt medlemsstaterne den 12. februar 1975. Ifølge den i artikel 8, stk. 1, fastsatte tidsfrist skulle medlemsstaterne inden et år sætte de nødvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft, dvs. inden for en frist, der udløb den 12. februar 1976.

Det er imidlertid et spørgsmål, om Luxembourg blot skulle have truffet de ifølge direktivet nødvendige bestemmelser inden den 12. februar 1976 for at sikre gennemførelsen af ligelønsprincippet, eller om denne forpligtelse allerede fulgte af EØF-traktatens artikel 119.

I domskonklusionens punkt 2 i Defrenne li-dommen (sag 43/75, Sml. 1976, s. 481) blev det bl.a. statueret, »at artikel 119 skulle gennemføres fuldt ud af de gamle medlemsstater fra den 1. januar 1962, indledningen af overgangsperiodens anden etape, og af de nye medlemsstater fra den 1. januar 1973, tidspunktet for ikrafttrædelsen af tiltrædelsestrak-taten«. Domskonklusionens punkt 3 fastslog bl.a., at den i direktivet om lige løn fastsatte frist ikke har nogen virkning på de frister, som er opstillet i henholdsvis EØF-traktaten og tiltrædelsestraktaten.

Bl.a. dommens præmis 60 illustrerer forholdet mellem artikel 119 og direktivet, for så vidt direktivet har til formål »at fremme gennemførelsen af artikel 119 ved hjælp af en række foranstaltninger, der særlig med henblik på at fjerne indirekte forskelsbehandling skal træffes på nationalt plan, uden at direktivet dog kan afsvække denne artikels virkeevne eller ændre dens tidsmæssige gyldighed«.

På grundlag af denne udtalelse er jeg af den opfattelse, at Luxembourg, som en af de oprindelige medlemsstater, allerede fra den 1. januar 1962 var forpligtet til i fuld udstrækning af sikre gennemførelsen af ligelønsprincippet i artikel 119.

Artikel 119's ordlyd, hvor udtrykkene »gennemføre« og »opretholder« er anvendt, er efter min mening ikke til hinder for, at artiklen fortolkes således, at medlemsstaterne inden for den fastsatte frist skal træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at sikre gennemførelsen af ligelønsprincippet, selv om artiklen ikke udtrykkeligt taler om at »afskaffe« forskelsbehandling og »træffe foranstaltninger«. Efter min mening er denne forestilling ligeledes lagt til grund i Defrenne II-dommen, hvor Domstolen i præmis 56 statuerede, at princippet »skulle være fuldstændigt og uigenkaldeligt« gennemført den 1. januar 1962, ligesom det fremgår af det ovenfor citerede punkt 2 i domskonklusionen.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det i den omtvistede bestemmelse fastsatte forsørgertillæg først blev indført ved lov af 1963, således som det fremgår af det sagens akter vedlagte lovforslag til ændring af den omhandlede lovbestemmelse.

Et sidste aspekt vedrørende fristen inden for hvilken de nødvendige foranstaltninger skal træffes angår ligeledes Defrenne II-dommen, hvori det i præmisserne 74 og 75 blev statueret, at det som en undtagelse måtte anerkendes, at bydende retssikkerhedsbetragtninger principielt var til hinder for at påberåbe sig artikel 119's direkte virkning for så vidt angår tiden inden domsafsigelsen, dvs. den 8. april 1976.

Som det udtrykkeligt fremgår af dommens præmis 75, drejede det sig imidlertid udelukkende om, fra hvilket tidspunkt artikel 119's direkte virkning kunne gøres gældende. Dette spørgsmål er imidlertid ikke rejst i nærværende sag, hvorfor Domstolen ikke behøver på ny at tage stilling hertil. Efter min mening skal dette alligevel nævnes, først og fremmest ud fra retssikkerhedsbetragtninger, for så vidt datoen for hvilken direktivet skulle have været gennemført praktisk talt er sammenfaldende med datoen fra hvilken artikel 119's direkte virkning ifølge Domstolens udtalelser i Defrenne-dommen kunne gøres gældende. Forholdet mellem artikel 119 og direktivet, som anført i Defrenne Ildommen, har efter min mening også på anden måde betydning for den af Kommissionen nedlagte påstand. Kommissionen gør således gældende, at storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 119 og direktivet om lige løn. Som allerede nævnt blev det i Defrenne li-dommen statueret, at direktivet har til formål at sikre gennemførelsen af artikel 119, uden at direktivet dog kan afsvække denne artikels virkeevne eller ændre dens tidsmæssige gyldighed; dette er også blevet bekræftet i Domstolens senere praksis, f.eks. i sag 96/80, Jenkins (Sml. 1981, s. 927). Ifølge præmis 54 i Defrenne li-dommen præciserer direktivet i visse henseender artikel 119's saglige anvendelsesområde og indeholder desuden forskellige bestemmelser, »som i det væsentlige skal forbedre retsbeskyttelsen for ... arbejdstagere ...«. Efter min mening drejer nærværende sag sig imidlertid ikke om sådanne bestemmelser, men derimod om direktivets artikel 3, som lyder således: »Medlemsstaterne afskaffer sådan forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, som følger af en administrativt eller ved lov fastsat bestemmelse, og som er i strid med ligelønsprincippet«. Imidlertid har denne bestemmelse ikke længere nogen betydning i forhold til artikel 119 under hensyn til Domstolens fortolkning af denne artikel.

Følgelig mener jeg, at det var forkert at nedlægge påstand om, at det statueres, at storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 119 og direktivet. Efter min mening kan Domstolen begrænse sig til at statuere, at storhertugdømmet Luxembourg har overtrådt artikel 119.

På grundlag af disse betragtninger er jeg nået til følgende resultat: storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til traktatens artikel 119 ved ikke at have truffet de nødvendige foranstaltninger for at afskaffe den forskelsbehandling ved tildeling af forsørgertillæg til offentligt ansatte, som er blevet indført i strid med artikel 119.

Følgelig bør den luxembourgske regering tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.