Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning

(EØF-traktaten, art. 59 (senere EF-traktatens art. 59, efter ændring nu art. 49 EF) og art. 60 (senere EF-traktatens art. 60, efter ændring nu art. 50 EF))

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning

(EØF-traktaten, art. 59 (senere EF-traktatens art. 59, efter ændring nu art. 49 EF) og art. 60 (senere EF-traktatens art. 60, efter ændring nu art. 50 EF))

3. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning

(EØF-traktaten, art. 59 (senere EF-traktatens art. 59, efter ændring nu art. 49 EF) og art. 60 (senere EF-traktatens art. 60, efter ændring nu art. 50 EF))

4. Fri udveksling af tjenesteydelser – traktatens bestemmelser – personelt anvendelsesområde

(EØF-traktaten, art. 59 (senere EF-traktatens art. 59, efter ændring nu art. 49 EF))

Sammendrag

1. EØF-traktatens artikel 59 (senere EF-traktatens artikel 59, efter ændring nu artikel 49 EF) og EØF-traktatens artikel 60 (senere EF-traktatens artikel 60, efter ændring nu artikel 50 EF) skal fortolkes således, at bestemmelserne ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der i forhold til vederlag til tjenesteydere, som ikke er hjemmehørende i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, anvendes en skatteindeholdelsesprocedure, mens vederlag til tjenesteydere, som er hjemmehørende i denne medlemsstat, ikke er genstand for en sådan indeholdelse, og hvorefter tjenesteydelsesmodtageren, der ikke har foretaget indeholdelse af skatten i overensstemmelse med hans forpligtelse til at opkræve den, pådrager sig hæftelse.

En sådan lovgivning kan ganske vist afholde tjenesteydelsesmodtagere fra at anvende tjenesteydere, som er hjemmehørende i andre medlemsstater, og udgør derfor en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, som principielt er i strid med EØF-traktatens artikel 59 og 60.

Lovgivningen er imidlertid begrundet i kravet om at sikre en effektiv opkrævning af indkomstskat. I en situation, hvor der ikke foreligger nogen fællesskabsdirektiver eller andre instrumenter, der nævner gensidig bistand ved inddrivelsen af skattekrav, udgør skatteindeholdelsesproceduren og den dertil knyttede pligtordning nemlig et lovligt og hensigtsmæssigt middel til at sikre den skattemæssige behandling af indkomst for en person, som er bosiddende uden for beskatningsstaten, og til at undgå, at de pågældende indtægter unddrages beskatning i såvel bopælsstaten som i den stat, hvor tjenesteydelserne leveres. Brugen af skatteindeholdelse og den eventuelle hæftelsespådragelse for tjenesteydelsesmodtageren, som udgør den logiske følge af teknikken til inddrivelse af indkomstskat, idet dette gør det muligt eventuelt at sanktionere den manglende skatteindeholdelse, udgør desuden proportionelle midler til at sikre inddrivelse af beskatningsstatens skattekrav.

(jf. præmis 33-39 og domskonkl. 1)

2. EØF-traktatens artikel 59 (senere EF-traktatens artikel 59, efter ændring nu artikel 49 EF) og EØF-traktatens artikel 60 (senere EF-traktatens artikel 60, efter ændring nu artikel 50 EF) skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, der udelukker, at ydelsesmodtageren, debitor for vederlaget til en ikke-hjemmehørende tjenesteyder, i forbindelse med skatteindeholdelsen kan foretage fradrag for de erhvervsmæssige udgifter, som tjenesteyderen har underrettet debitor om, og som er umiddelbart forbundet med tjenesteyderens økonomiske virksomhed i den stat, hvor tjenesteydelsen præsteres, hvorimod en tjenesteyder, der er hjemmehørende i denne stat, kun indkomstbeskattes af sin nettoindtægt, dvs. indtægten efter fradrag af de erhvervsmæssige udgifter.

Den omstændighed, at der var en procedure med tilbagebetaling, som gjorde det muligt efterfølgende at tage en ikke-hjemmehørende tjenesteyders erhvervsmæssige udgifter i betragtning, er i denne forbindelse uden betydning. I det omfang, hvor iværksættelsen af en sådan procedure medfører yderligere administrative og økonomiske omkostninger og uundgåeligt påhviler tjenesteyderen, udgør den omhandlede skattelovgivning nemlig en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, som principielt er i strid med EØF-traktatens artikel 59 og 60.

Disse bestemmelser er derimod ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter alene de erhvervsmæssige udgifter, der er umiddelbart økonomisk forbundet med den virksomhed, der har givet anledning til den indkomst, som er skattepligtig i medlemsstaten, hvor ydelsen præsteres, og som tjenesteyderen, der er bosiddende i en anden medlemsstat, har underrettet vederlagsdebitor om, fradrages under skatteindeholdelsesproceduren, og hvorefter udgifter, som ikke er umiddelbart forbundet med den økonomiske virksomhed, i givet fald kan tages i betragtning under en efterfølgende godtgørelsesprocedure.

(jf. præmis 46, 47, 49 og 52 samt domskonkl. 2)

3. EØF-traktatens artikel 59 (senere EF-traktatens artikel 59, efter ændring nu artikel 49 EF) og EØF-traktatens artikel 60 (senere EF-traktatens artikel 60, efter ændring nu artikel 50 EF) er ikke til hinder for, at skattefritagelsen for en ikke-hjemmehørende tjenesteyder, som har drevet virksomhed i Tyskland, i medfør af dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Nederlandene kun kan tages i betragtning i forbindelse med vederlagsdebitors skatteindeholdelsesprocedure eller under en senere skattefritagelsesprocedure eller også kun kan tages i betragtning i forbindelse med en hæftelsesprocedure, som er iværksat mod sidstnævnte, såfremt den kompetente skattemyndighed har udstedt en fritagelsesattest om, at de i dobbeltbeskatningsoverenskomsten opstillede betingelser herfor er opfyldt.

En sådan foranstaltning udgør ganske vist en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser som sikret ved EØF-traktatens artikel 59 og 60. Den er imidlertid begrundet i hensynet til at sikre, at skatteindeholdelsesproceduren fungerer tilfredsstillende. Det er nemlig vigtigt, at vederlagsdebitor kun kan undlade at indeholde skat, hvis han er sikker på, at tjenesteyderen opfylder betingelserne for at kunne opnå fritagelse. Det kan således ikke kræves af vederlagsdebitor, at han selv, i hvert enkelt tilfælde, skal undersøge, om de pågældende indtægter er fritaget i medfør af en dobbeltbeskatningsoverenskomst. Endelig kunne det, hvis vederlagsdebitor ensidigt kunne frigøre sig fra forpligtelsen til at indeholde skat, og såfremt denne begik en fejl, gøre det vanskeligere at inddrive skatten fra vederlagskreditor.

(jf. præmis 58-61 og domskonkl. 2)

4. EØF-traktatens artikel 59 (senere EF-traktatens artikel 59, efter ændring nu artikel 49 EF) skal fortolkes således, at den ikke kan påberåbes af en tjenesteyder hjemmehørende i tredjeland.

I EØF-traktaten er det nemlig fastsat, at eftersom Rådet ikke har gjort brug af den i EØF-traktatens artikel 59, stk. 2, fastsatte mulighed, finder bestemmelserne om den frie udveksling af tjenesteydelser anvendelse, når følgende betingelser er opfyldt. For det første skal ydelsen præsteres inden for Fællesskabet, og for det andet skal tjenesteyderen være hjemmehørende i en medlemsstat og bosiddende i et land inden for Fællesskabet. Heraf følger, at EØF-traktaten ikke udstrækker sig til at lade tjenesteydere hjemmehørende i tredjeland være omfattet af disse bestemmelser, uanset at disse tjenesteydere er bosiddende inden for Fællesskabet, og at det drejer sig om en tjenesteydelse inden for Fællesskabet.

(jf. præmis 67-69 og domskonkl. 3)