FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

fremsat den 14. februar 2006 ( )

Sag C-169/05

Uradex SCRL

mod

Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD)

og

Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutele)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Belgien))

»Ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder – spredning pr. kabel – direktiv 93/83/EØF – fortolkning af artikel 9, stk. 2 – fælles forvaltning – forvaltningsselskabets beføjelser, herunder til at tillade og nægte viderespredning«

I – Indledning

1. I forbindelse med radio- og tv-udsendelse pr. kabel skal der i henhold til Rådets direktiv 93/83/EØF ( ) gennemføres fælles forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder ( ) med det formål at forenkle udøvelsen heraf og skabe retssikkerhed. I denne henseende anføres i artikel 9, stk. 2, kriterierne til fastsættelse af, hvilken sammenslutning der skal have overdraget varetagelsen af opgaven, såfremt rettighedshaverne ikke har overdraget rettighederne til et bestemt selskab.

2. Cour de cassation i Belgien har rejst spørgsmål om, hvad den overdragne opgave omfatter i denne sidstnævnte situation. Nærmere bestemt er Cour de cassation i tvivl om, hvorvidt opgaven er begrænset til forvaltningen af de repræsenterede personers økonomiske interesser, eller om den også omfatter en beføjelse til at give eller nægte tilladelse til spredning af det beskyttede værk.

3. Dertil kommer det særlige i sagen, at der i hovedsagen er tvivl om retten til audiovisuel udnyttelse af de udøvende kunstneres præstationer, hvilken ret i henhold til belgisk lov, som jeg vil komme ind på senere, anses for overdraget til producenterne, og dette giver anledning til spørgsmålet, om beføjelserne i medfør af denne ret i henhold til direktiv 93/83 også skal udøves kollektivt.

II – Retsforskrifter

A – Fællesskabsretten

4. Jeg har allerede nævnt, at formålet med direktiv 93/83 er at skabe retssikkerhed i forbindelse med ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelser inden for Fællesskabet, især via satellit og pr. kabel ( ), hvilket sker ved at fjerne visse forskelle, der findes mellem de nationale lovgivninger (femte og ottende betragtning). Den manglende harmonisering af lovgivningen betyder, at de erhvervsdrivende ikke kan være sikre på, om de nu også har erhvervet alle de aftalte rettigheder. Der er derfor blevet udformet en ordning, som er baseret på princippet om kontraktlig overdragelse og kollektiv udnyttelse af de rettigheder, der er forbundet med den intellektuelle ejendomsret (tiende, syvogtyvende og otteogtyvende betragtning).

5. I henhold til direktivet, artikel 1, stk. 3, forstås ved »viderespredning pr. kabel: samtidig, uændret og uforkortet viderespredning til almenheden gennem kabel- eller mikrobølgesystemer af en trådbåren eller trådløs, herunder satellitfremført førstegangsudsendelse fra en anden medlemsstat af radio- eller fjernsynsprogrammer beregnet for almenheden.«

6. Kapitel III har overskriften »Viderespredning pr. kabel« og indledes med artikel 8. I henhold til artikel 8, stk. 1, skal medlemsstaterne på deres territorium sikre, at udsendelser pr. kabel fra andre medlemsstater overholder ophavsrettighederne på grundlag af individuelle eller kollektive aftaler med branchens virksomheder.

7. I overensstemmelse med de formål, der er anført i direktivets præambel, bestemmes det i artikel 9, stk. 1, at den ret »som indehaverne af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder har til at give eller nægte en kabeldistributør tilladelse til viderespredning pr. kabel« alene kan gøres gældende »gennem forvaltningsselskaber«, hvorved der i henhold til artikel 1, stk. 4, forstås »enhver sammenslutning, hvis eneste formål er, eller hvor et af hovedformålene er, at varetage eller administrere ophavsret eller ophavsretsbeslægtede rettigheder«.

8. I artikel 9, stk. 2, bestemmes det, at, såfremt rettighedshaverne ikke har overdraget varetagelsen af disse til et forvaltningsselskab, anses det forvaltningsselskab, der varetager rettigheder af samme kategori, for »berettiget« ( ). Hvis der er mere end et forvaltningsselskab, kan rettighedshaverne frit vælge det, de helst vil have. »En rettighedshaver som omhandlet i dette stykke skal have de samme rettigheder og forpligtelser som følge af aftalen mellem kabeldistributøren og det forvaltningsselskab, der anses for at være berettiget til at varetage vedkommendes rettigheder, som de rettighedshavere, der har bemyndiget det pågældende forvaltningsselskab til at varetage deres rettigheder […].«

9. I henhold til artikel 10 er de rettigheder, som et radio- og tv-selskab udøver med hensyn til egne udsendelser, uanset om der er tale om dets egne rettigheder, eller om der er tale om rettigheder, som andre rettighedshavere har overdraget til selskabet, ikke omfattet af artikel 9.

B – De belgiske bestemmelser

10. I § 51 i lov af 30. juni 1994 ( ) bestemmes det, at ophavsmanden og indehaverne af beslægtede rettigheder har eneret til at give tilladelse til viderespredning pr. kabel af deres værker. I henhold til § 36, stk. 1, anses den udøvende kunstner for at have overdraget eneretten til den audiovisuelle udnyttelse af sit værk til producenten, medmindre andet er aftalt.

11. I § 53, stk. 1 og 2, gennemføres direktivets artikel 9, stk. 1 og 2, ordret i belgisk lovgivning.

III – De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

12. Uradex SCRL, et selskab, der forvalter udøvende kunstneres rettigheder, indgav til Tribunal de première instance i Bruxelles en anmodning om, at der træffes foreløbige forholdsregler over for »Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution« (herefter benævnt »RTD«) og »Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision« (herefter benævnt »Brutele«), på grund af viderespredning pr. kabel, uden at Uradex havde givet tilladelse hertil.

13. Da Uradex ikke fik medhold, appellerede selskabet afgørelsen til Cour d’appel de Bruxelles, der ved dom afsagt den 25. juni 1998 delvist gav selskabet medhold, med henvisning til, at forvaltningsselskaberne i forbindelse med alle former for tjenester har ret til at give eller nægte tilladelse til viderespredning pr. kabel, såfremt de har fået overdraget varetagelsen af forvaltningen af værkerne, og at deres funktion i modsat fald er begrænset til at modtage betalingen og udbetale denne til rettighedshaveren, eftersom deres mandat hovedsageligt er forvaltning på vegne af tredjemand.

14. Cour d’appel tilføjede, at en sådan sammenslutning, for så vidt angår audiovisuelle produkter, kun har den pågældende beføjelse, hvis de udøvende kunstnere fortsat er indehavere af rettighederne. Eftersom der i henhold til § 36, stk. 1, i lov af 30. juni 1994 foreligger en formodning om, at ovennævnte kunstnere har overdraget rettighederne til udnyttelse til producenten, kan Uradex ikke forvalte rettighederne, hvis forvaltningsselskabet ikke kan dokumentere, at der foreligger aftaler, der afkræfter den nævnte formodning, eller ikke godtgør, at selskabet handler på producenternes egne vegne, og disse omstændigheder foreligger ikke i nærværende sag.

15. På denne baggrund fandt Cour d’appel Brutele skyldig i uden Uradex’ tilladelse at have viderebragt ikke-audiovisuelle værker fremstillet af de udøvende kunstnere, som Uradex udtrykkeligt repræsenterede, men tog ikke de øvrige påstande til følge.

16. Uradex indgav kassationsappel og gjorde gældende, at det kan udledes af § 53 i den belgiske lov og følgelig af direktivets artikel 9, at et selskab, som anses for forvaltningsbemyndiget, såfremt der ikke foreligger en udtrykkelig overdragelse, også har beføjelse til at træffe beslutning om kommercialisering af rettighederne, idet det i forbindelse med radio- eller tv-præstationer er underordnet, om rettighederne er overdraget til tredjemand.

17. På denne baggrund har Cour de cassation udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 9, stk. 2, i direktiv […] fortolkes således, at når et forvaltningsselskab anses for at have til opgave at forvalte rettigheder tilhørende en indehaver af ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder, der ikke har overdraget varetagelsen af forvaltningen af sine rettigheder til et forvaltningsselskab, har dette selskab ikke beføjelse til at udøve rettighedshaverens ret til at give eller nægte tilladelse til, at en kabeldistributør pr. kabel viderespreder en udsendelse, da selskabet kun har til opgave at forvalte de økonomiske aspekter af indehaverens rettigheder?«

IV – Retsforhandlinger

18. Parterne i hovedsagen, Kommissionen og den svenske og den italienske regering har indgivet skriftlige indlæg inden for den frist, der er fastsat i artikel 20 i EF-statutten for Domstolen.

19. I retsmødet, som fandt sted den 19. januar 2006, var Kommissionen samt repræsentanterne for Uradex, RTD og Brutele repræsenteret og afgav mundtlige indlæg.

V – Undersøgelse af det præjudicielle spørgsmål

A – Udøvelse af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder

20. Disse rettigheder, der traditionelt er blevet samlet under overskriften »intellektuel ejendomsret« ( ), er kendetegnet ved, at de giver ophavsmanden til et værk, som er ophavsmandens åndsprodukt, eneret til at beslutte, hvordan det skal udnyttes ( ), herunder rettighedens ikke-økonomiske aspekt, hvortil kommer det formueretlige aspekt, der er forbundet med den betaling, der modtages for udnyttelsen heraf ( ).

21. Medmindre andet er aftalt, påhviler det den, der ønsker at udnytte et beskyttet værk med det formål at sprede det til almenheden, at anmode om og opnå tilladelse hertil fra rettighedshaveren i form af en eksklusiv eller ikke-eksklusiv licensaftale, som giver ret til en, flere eller alle tænkbare former for udnyttelse. Traditionelt gøres disse rettigheder gældende individuelt.

22. Til trods for deres udprægede personlige karakter er de imidlertid fra gammel tid blev udøvet kollektivt via »ophavsrettighedsselskaber« eller, som de kaldes i den nyere terminologi, »forvaltningsselskaber«. Denne form for udnyttelse er blevet almindelig i de situationer, hvor en individuel forvaltning er utænkelig på grund af antallet af og de forskellige former for fremførelse, og den sikrer rettighedshaverne en betaling.

23. Formålet med den fælles forvaltning, der er blevet udbredt til lignende, nærtstående eller beslægtede rettigheder, herunder de udøvende kunstneres rettigheder ( ), som hovedsagen drejer sig om, er, at ophavsmændene skal kunne kontrollere, hvad der sker med deres værker, hvilket det ikke altid er muligt at gøre individuelt. Forvaltningsselskabet forvalter, overvåger, opkræver og fordeler betalingen for rettighederne for en gruppe.

24. Ud fra et fællesskabsretligt perspektiv kunne man ikke vende ryggen til denne sektor. Dens økonomiske betydning ( ) har indflydelse på opbygningen af det indre marked ( ) og fremmer investeringerne, væksten og beskæftigelsen. Desuden udøver beskyttelsen andre funktioner, såsom fremme af kreativiteten og den kulturelle mangfoldighed og identitet, hvilket ikke blot er et mål, men også et værktøj til udvikling af Europa.

25. Begge aspekter fremgår af den gældende fællesskabsret på området.

B – De to faser i Fællesskabets harmonisering af den intellektuelle ejendomsret

26. Siden tidernes morgen ( ) har man fremhævet de tætte bånd mellem ophavsretten, hvis anerkendelse i høj grad skyldes opfindelsen af trykkemaskinen ( ) og de tekniske fremskridt. Dette bånd ses også i forbindelse med Fællesskabets harmoniseringsproces, der er blevet fremmet af de successive teknologiske revolutioner ( ), der påvirker det såkaldte »informationssamfund«, hvor der skelnes mellem to faser ( ).

27. Første fase, der indledtes i 1990’erne, og som blev fremmet af »Grønbog om ophavsret og den teknologiske udvikling« ( ), omfatter fem direktiver, herunder det, der er genstand for dette præjudicielle spørgsmål ( ), og som har til formål at reagere på indflydelsen fra tv ( ), såvel pr. kabel som via satellit, og den uophørlige udvikling af informationsteknologien ( ).

28. Anden fase blev indledt med direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, som var begrundet i fremskridtene inden for den digitale teknologi og de interaktive systemer. Herefter fulgte direktiv 2001/84/EF, der drejer sig om kunstnerens ret til at få andel i gevinsterne ved salget af egne værker ( ). Denne periode er indtil videre afsluttet med direktiv 2004/48/EF om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder ( ).

29. De to aspekter (det økonomiske og det innovative aspekt), der berører fællesskabslovgivningen om ophavsret, ses i den beskrevne udvikling. Mens den første gruppe af direktiver imødekommer behovet for at fjerne de hindringer for industrien og for den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser, som det strengt nationale syn på rettighederne ( ) indebærer, er formålet med den anden gruppe at sikre ophavsmanden en samordnet beskyttelse ( ).

C – Direktiv 93/83/EØF

30. Direktiv 93/83/EØF hører til den første fase, og i det behandles, ud fra synspunktet vedrørende hensynet til den intellektuelle ejendomsret, følgerne af grænseoverskridende fjernsynsudsendelser, enten via satellit eller pr. kabel ( ).

31. Sidstnævnte metode medførte usikkerhed hos de radio- og tv-selskaber, der begrænsede sig til samtidig udsendelse i flere lande af uændrede tv-programmer med et på forhånd aftalt indhold. At kræve at de skulle indhente samtykke fra samtlige indehavere af de pågældende rettigheder, ville være en uoverkommelig opgave. Desuden ville en sådan løsning i en grænseoverskridende sammenhæng betyde, at der skulle indhentes tilladelse i henhold til forskellige nationale ordninger. Under disse omstændigheder kunne fastholdelsen af en individuel samtykkeordning have udgjort en alvorlig hindring for et velfungerende indre marked for radio- og tv-udsendelser.

32. Der måtte derfor udarbejdes en lovgivning, hvorefter de organisationer, der medvirker i spredningsprocessen, skal indhente samtykke fra indehaverne af rettighederne til de værker, de ønsker at kommercialisere, og betale de pågældende afgifter. Som det fremgår af direktivets præambel, var formålet med andre ord at fjerne den manglende retssikkerhed, der skyldtes forskellene i de nationale reguleringer af ophavsrettighederne, og gennem harmonisering at sikre disse på et aftalebaseret grundlag ( ).

33. I denne forbindelse var der to alternativer: tvangslicenser ( ) eller kollektiv forvaltning ( ). Fællesskabslovgiveren foretrak sidstnævnte, som tog mere hensyn til kunstnernes rettigheder. Denne form for udnyttelse gjorde mindre indgreb i ophavsmandens selvbestemmelsesret og søgte at skabe balance mellem udøvelsen af enerettighederne og radio- og tv-selskabets tillid til, at det kunne have vished for, at det havde erhvervet alle rettighederne i forbindelse med udsendelsen ( ).

34. Med direktivet beskyttes således ophavsrettighederne og de beslægtede rettigheder ved hjælp af aftaler mellem indehaverne og radio- og tv-selskaberne (artikel 8), idet denne ret alene kan gøres gældende gennem forvaltningsselskaber (artikel 9, stk. 1). Ønsket om at forebygge omgåelser begrunder imidlertid artikel 9, stk. 2, hvori det pågældende selskab får overdraget varetagelsen af ikke-medlemmernes rettigheder og sikrer radio- og tv-selskabet adgang til hele repertoiret.

35. På baggrund af det anførte kan man se nærmere på den gordiske knude i den aktuelle forelæggelsessag, der går ud på at afklare, hvorvidt selskabets repræsentationsbeføjelse i sidstnævnte situation dækker beføjelser i forbindelse med intellektuel ejendomsret, herunder beføjelsen til at give tilladelse til viderespredning, eller om den er begrænset til de rent økonomiske aspekter.

D – Den kollektive forvaltningsrækkevidde, for så vidt angår ikke-tilsluttede rettighedshavere

36. Jeg tilslutter mig det synspunkt, som fremføres af Kommissionen, den svenske og den italienske regering samt Uradex, om, at overdragelsen af opgaven i henhold til loven også omfatter beføjelsen til at give tilladelse til spredning. Hvis ikke den skulle forstås således, ville bestemmelsen ikke nå sit mål.

37. Hvis det primære formål med direktiv 93/83 således er at undgå, at kabeldistributørernes aktiviteter bliver blokeret på grund af de vanskeligheder, der opstår i forbindelse med indgåelse af individuelle aftaler om rettighederne, og at sikre rettighedshaverne en retfærdig betaling, synes det ikke at kunne bestrides, at beføjelsen omfatter beslutningen om at tillade udnyttelsen af den intellektuelle ejendomsret. Der er flere argumenter, der underbygger denne påstand.

38. For det første er den eneste måde, hvorpå man kan konstatere, om et selskab råder over alle de værker, der indgår i et program, at gå ud fra en formodning om, at rettighedshaverne, udtrykkeligt eller stiltiende, samtykker til spredningen heraf, hvilken formodning bekræftes, hvis direktivets artikel 9, stk. 2, fortolkes således, at mandataren uden undtagelse overdrages de pågældende interesser, og i første række den primære interesse, nemlig udnyttelsen af det immaterielle gode, som er genstand for rettigheden.

39. Dette kan udledes af bestemmelsens opbygning og ordlyd. I stk. 1 knæsættes princippet om kollektiv forvaltning, således at det kun er muligt at udøve retten til at »give eller nægte en kabeldistributør tilladelse til viderespredning pr. kabel gennem forvaltningsselskaber«, og stk. 2 indeholder kriterierne for udvælgelse af det selskab, der skal varetage rettighederne i forbindelse med indehavere, som ikke har foretaget et udtrykkeligt valg ( ), og som i øvrigt har de samme rettigheder og forpligtelser som følge af aftalen mellem radio- og tv-selskabet og forvaltningsselskabet, som de indehavere, der har valgt et forvaltningsselskab. Anderledes kan ordningen ikke udformes, hvis formålet er, at radio- og tv-selskabet skal respektere de berørte rettigheder.

40. Med andre ord fremgår det af artikel 9, stk. 1, at den obligatoriske kollektive forvaltning ikke er begrænset til de økonomiske aspekter, og begrebet »rettigheder« i stk. 2, således som den svenske og den italienske regering understreger, har ikke en anden betydning end den, der fremgår af stk. 1.

41. Det ville desuden være paradoksalt, hvis man tillod stiltiende bemyndigelse med hensyn til den økonomiske kompensation, men ikke gjorde det samme med hensyn til rettighedens primære aspekt, nemlig tilladelsen til den spredning, som betalingen er en modydelse for.

42. Hvis rettighedshavere, som ikke har overdraget deres rettigheder til et bestemt selskab, individuelt kunne modsætte sig en tv-udsendelse pr. kabel af andre årsager end dem, der er aftalt kollektivt, eller give deres samtykke uden for rammerne af de kollektivt aftalte betingelser, ville sektoren fortsat være præget af manglende retssikkerhed, og fællesskabslovgivningens effektive virkning ville gå tabt.

E – Det særlige spørgsmål om overdragelse af rettigheden til tredjemand

43. Den kollektive forvaltning vedrører udelukkende rettighederne til udsendelse via kabel og det økonomiske vederlag herfor ( ), men den medfører ikke indgreb i rettighedshaverens øvrige beføjelser, såsom dispositionsretten, der forbliver intakte. Der er derfor intet til hinder for, at rettighedshaveren overdrager rettighederne til tredjemand.

44. I otteogtyvende betragtning til direktivet anføres det i denne forbindelse helt klart, at harmoniseringen ikke vedrører retten til at give tilladelse, men derimod udøvelsen af denne ret, og denne kan således overdrages.

45. I tilfælde af overdragelse træder den nye ejer imidlertid i den tidligere rettighedshavers sted, og han er i forhold til forvaltningsselskabet stillet på samme måde, idet jeg herom henviser til det ovenfor anførte. Rettighederne kan kun udnyttes uafhængigt, hvis erhververen er selve radio- og tv-selskabet, hvilket er omhandlet i direktivets artikel 10.

46. Efter fællesskabsbestemmelsernes system kan denne mulighed for afhændelse ikke anses for at være en måde, hvorpå man kan undgå fælles forvaltning. I direktivets artikel 9 anvendes betegnelserne udøvende kunstnere eller producenter ikke, men derimod betegnelsen »indehavere« af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder, og det er irrelevant, om det drejer sig om en rettighed, der udøves i første led, enten af værkets ophavsmand eller af den, der fremfører det, eller i andet led, efter at rettigheden er overdraget.

47. Resultatet er det samme, hvis, producenterne af det audiovisuelle værk, som det er tilfældet i Belgien, bliver rettighedshavere, fordi lovgiveren formoder, iuris tantum, at de udøvende kunstnere overdrager dem eneretten til at udnytte deres værk, da hensynene bag fællesskabslovgivningen også gælder i den situation.

48. I den beskrevne situation bliver problemet derfor at fastslå, hvilket selskab der er ansvarligt for den kollektive udøvelse af rettighederne, men det påhviler den nationale domstol at bestemme dette ved at anvende den nationale lovgivning, som gennemfører direktivet.

49. Der kan dog ses to muligheder. I det ene tilfælde karakteriseres de rettigheder, som producenterne har erhvervet, som de udøvende kunstneres rettigheder, således at forvaltningsselskabet har beføjelse til at udøve rettigheder af denne kategori, og hvis der er mere end et selskab, det selskab, der er fastsat i § 53, stk. 2, andet afsnit, i den belgiske lov af 30. juni 1994, som gennemfører direktivets artikel 9, stk. 2. I det andet tilfælde anses disse rettigheder for at have karakter af producentrettigheder.

50. Sidstnævnte alternativ ville betyde, at der i forbindelse med en enkelt udsendelse ville være flere berørte sammenslutninger (dels de udøvende kunstneres, dels producenternes), men der er ikke noget i direktivet, der forhindrer dette, eftersom fællesskabslovgiveren har valgt kollektiv udøvelse af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er berørt af et område med kabel-tv, uden at kræve, at der kun er én sammenslutning. Under disse omstændigheder ville man stå over for forskellige kategorier af rettigheder, der hver især ville blive varetaget af forskellige selskaber, således at radio- og tv-selskabet ville være nødt til at indgå aftaler med dem alle. Denne løsning er ikke i modstrid med direktivets hensigter, da den fastlægger en velafgrænset ramme for de audiovisuelle virksomheder, der indebærer, at de kun skal forhandle med et begrænset antal parter, og den sikrer de forskellige former for kunstnere en effektiv beskyttelse af deres interesser, der, hvilket vi ikke må glemme, kan være modstridende.

51. Sidstnævnte overvejelser rækker videre ud over de problemer, end den tvivl, som den forelæggende domstol har givet udtryk for i sit præjudicielle spørgsmål, som jeg i henhold til direktivets artikel 9, stk. 2, foreslår besvaret med, at det selskab, som uden aftale får overdraget den kollektive forvaltning af de intellektuelle ejendomsrettigheder, ikke alene er bemyndiget til at forvalte rettighedernes økonomiske aspekter, men også til at beslutte, om de skal kommercialiseres pr. kabel-tv.

VI – Forslag til afgørelse

52. Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer spørgsmålet fra Belgiens Cour de cassation således:

»I henhold til artikel 9, stk. 2, i Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel har det selskab, som anses for at varetage forvaltningen af rettighederne for rettighedshavere, som ikke udtrykkeligt har overdraget varetagelsen af deres rettigheder til et bestemt selskab, beføjelse til at give tilladelse til udnyttelse af disse rettighedshaveres værker og præstationer.«