ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er der tale om en usammenhængende begrænsning af hasardspilsbranchen, hvis — det på den ene side i en medlemsstat, der er en forbundsstat, i henhold til gældende ret i de allerfleste delstater principielt er forbudt at foranstalte og formidle offentligt hasardsspil på internettet, og hasardspil kun undtagelsesvis — og uden at der består noget retskrav herpå — kan tillades for så vidt angår lotterier og sportsvæddemål, for derved at stille et egnet alternativ til tilbud om ulovligt hasardspil til rådighed og modvirke, at ulovligt hasardspil udvikles og udbredes, og — der på den anden side i en delstat i den pågældende medlemsstat i henhold til delstatens gældende ret skal gives enhver EU-borger og alle juridiske personer, der er ligestillet med en sådan borger, tilladelse til at distribuere sportsvæddemål på internettet, hvis nærmere bestemte objektive betingelser er opfyldt, og dette kan medføre, at den begrænsning af distribution af hasardspil på internettet, der gælder i de øvrige dele af forbundsområdet, bliver mindre egnet til at opnå det legitime formål at sikre almenvellet, som begrænsningen forfølger?
1)

Er direktivets artikel 3, stk. 1 og 3 (1), til hinder for en fortolkning af national ret, hvorefter der for et abstrakt farvemærke (konkret: rød HKS 13), der søges registreret for finansielle tjenesteydelser, skal opnås en korrigeret henføringsgrad på mindst 70 % i en forbrugerundersøgelse, for at det kan antages, at mærket har opnået fornødent særpræg som følge af brug?
2)

a) Er der ved registreringshindringen eller ugyldighedsgrunden i artikel 3, stk. 1, litra e), nr. iii), i direktiv 89/104/EØF, som kodificeret ved direktiv 2008/95/EF — dvs. at (tredimensionelle) varemærker ikke udelukkende må bestå af en udformning, hvorved varen får en væsentlig værdi — tale om begrundelsen (eller begrundelserne) for beslutningen om køb hos de forbrugerkredse, der kommer i betragtning? b) Kan der kun tales om »en udformning, hvorved varen får en væsentlig værdi« som omhandlet i den netop nævnte forskrift, såfremt udformningen i sammenligning med andre værdier (såsom ved børnestole sikkerhed, komfort og egnethed) må betragtes som den væsentligste hhv. dominerende værdi, eller kan dette også være tilfældet, såfremt varen ud over denne værdi også har andre værdier, der må betragtes som væsentlige? c) Er det den opfattelse, som næres af flertallet af de forbrugere, der kommer i betragtning, der er afgørende for besvarelsen af spørgsmål 2a og 2b, eller kan en ret også lægge til grund, at allerede opfattelsen hos en del af forbrugerne er tilstrækkelig til at betragte den pågældende værdi som »væsentlig« i den nævnte bestemmelses forstand? d) Såfremt besvarelsen af spørgsmål 2c lyder som i sidstnævnte alternativ, hvorledes skal da denne del af forbrugerne fastlægges?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 189/5

Appel iværksat den 15. april 2013 af nfon AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 29. januar 2013 i sag T-283/11 — Fon Wireless Ltd. mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og design)

(Sag C-193/13 P)

2013/C 189/09

Processprog: tysk

Parter

Appellant: nfon AG (ved advokat V. von Bomhard)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Fon Wireless Ltd.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1) Den appellerede dom ophæves.

2) Subsidiært ophæves dommen, for så vidt som den bekræfter risikoen for forveksling med det ældre EF-varemærke nr. 4719738 »fon« (figur)

3) Sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel er rettet mod dom af 29. januar 2013 afsagt af Retten i sag T-283/11, hvorved denne omgjorde afgørelsen truffet den 18. marts 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1017/2009-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Fon Wireless Ltd. og nfon AG, idet der meddeltes afslag på den af nfon AG til appelkammeret indgivne klage.

Appellanten har støttet sin appel på et eneste anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (»varemærkeforordningen«) (1). Bedømmelsen af, om der foreligger en risiko for forveksling som omhandlet i varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b), må foretages på baggrund af en samlet vurdering under hensyntagen til alle sagens relevante faktorer. Appellanten har anført, at dette krav er tilsidesat i tre henseender, nemlig at der ved sammenligningen er foretaget en fejlagtig fastsættelse af de omtvistede varemærkers særprægede bestanddele, en fejlagtig, automatisk bedømmelse af risikoen for forveksling og en fejlagtig bedømmelse af risikoen for forveksling pga. en utilstrækkelig hensyntagen til det svage særpræg vedrørende bestanddelen »fon«.

(1) EUT L 78, s. 1.
1)

Hvad omfatter retten til at blive hørt, som fastsat i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for en tredjelandsstatsborger, der opholder sig ulovligt i en EU-medlemsstat, og som skal omfattes af en tilbagesendelsesafgørelse? Omfatter denne ret navnlig retten til at blive sat i stand til at analysere samtlige de elementer, som lægges vedkommende til last, for så vidt angår dennes opholdsret, ret til at udtale sig, mundtligt eller skriftligt, efter en rimelig betænkningstid samt modtage bistand fra en rådgiver efter eget valg?
3)

Henset til, at der i den nationale retsorden findes en passende foranstaltning, der er egnet til at forhindre og sanktionere misbrug af tidsbegrænsede ansættelsesforhold inden for den private sektor, idet arbejdstagere, hvis ansættelse er blevet anerkendt som tidsubegrænset, har ret til at modtage erstatning, såfremt kontrakten opsiges af grunde, der ikke vedrører deres person, og henset til, at der ikke findes nogen tilsvarende foranstaltning inden for den offentlige sektor, kan det da anses for en passende foranstaltning i henhold til § 5 i rammeaftalen, der er indeholdt i bilaget til direktiv 1999/70/EF, at den ret til erstatning, som tilkommer arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse i den private sektor i henhold til loven, ligeledes anerkendes for arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse i den offentlige forvaltning?
1)

Er bestemmelsen i artikel 57 i lov om statutten for arbejdstagere, sammenholdt med artikel 116, stk. 2, i den konsoliderede bekendtgørelse af lov om fremgangsmåden ved indgåelse af arbejdsaftaler, som omhandler Kongeriget Spaniens praksis med, i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, direkte til arbejdstagerne at udbetale de såkaldte »salarios de tramitación«, der er påløbet efter den 60. (nu 90.) arbejdsdag efter anlæggelsen af sagen ved den kompetente ret, omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF (1) af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — nærmere bestemt bestemmelserne i direktivets artikel 1, stk. 1, artikel 2, stk. 3 og 4, samt artikel 3, 5 og 11?
—

Der gives appellanten medhold i de i første instans nedlagte påstande: — Europa-Kommissionens anfægtede beslutning 2000/394/EF af 25. november 1999 om støtteforanstaltninger til fordel for virksomheder i Venedig og Chioggia fastsat ved lov nr. 30/1997 og nr. 206/1995 om nedsættelse af sociale bidrag, annulleres for så vidt det er relevant og i sagsøgerens interesse. — Subsidiært annulleres den ovennævnte beslutning for så vidt som den pålægger en forpligtelse til at tilbagesøge de indrømmede nedsættelser, og for så vidt som den pålægger en forhøjelse af det beløb, der skal tilbagesøges, med renter for de i dommen fastsatte perioder.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 3. april 2013 — Stanislav Gross mod Hauptzollamt Braunschweig

(Sag C-165/13)

2013/C 207/03

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stanislav Gross

Sagsøgt: Hauptzollamt Braunschweig

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i Rådets direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (1) med forbehold af den systematiske sammenhæng med samme direktivs artikel 7, stk. 3, til hinder for en medlemsstats lovgivning, ifølge hvilken en person, der med handel for øje har oplagt punktafgiftspligtige varer, som i en anden medlemsstat er overgået til forbrug, ikke bliver afgiftspligtig, hvis han først har erhvervet varerne fra en anden person, efter at indførselstransaktionen er tilendebragt?

(1) EFT L 76, S. 1.
1)

Er en national lovgivning, der fastsætter mindstedriftsomkostninger inden for vejtransportsektoren, og som indebærer udefrakommende fastsættelse af en bestanddel af vederlaget for tjenesteydelsen og derfor for den aftalte pris, forenelig, og i givet fald hvilket omfang, med beskyttelsen af den frie konkurrence, virksomhedernes frie bevægelighed, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser (i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, artikel 101 TEUF, samt artikel 4, 56 og 96 TEUF)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/4

Appel iværksat den 9. april 2013 af Axitea SpA, tidligere La Vigile San Marco SpA, til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 22. januar 2013 i sag T-262/00, La Vigile San Marco SpA mod Europa-Kommissionen

(Sag C-174/13 P)

2013/C 207/05

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Axitea SpA, tidligere La Vigile San Marco SpA (ved avvocati A. Vianello, A. Bortoluzzi og A. Veronese)

De andre parter i appelsagen: Den Italienske Republik og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelsen afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) i sag T-262/00 ophæves eller ændres, og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for sin appel gjort gældende, at Retten har begået retlige fejl ved anvendelsen af de principper Domstolen fastslog dommen i sagen »Comitato Venezia Vuole Vivere«, dels hvad angår Kommissionens forpligtelse til at begrunde sine statsstøttebeslutninger, dels vedrørende fordelingen af bevisbyrden vedrørende betingelserne i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.

I kendelsen, der er genstand for nærværende appel, har Retten ikke efterkommet de anvisninger som Domstolen gav dommen i sagen »Comitato Venezia Vuole Vivere« af 9. juni 2011, hvorefter Kommissionens beslutning »i sig selv skal indeholde alle de elementer, der er nødvendige for, at de nationale myndigheder kan gennemføre beslutningen«. Selv om den anfægtede beslutning ikke indeholder de elementer, der er nødvendige for, at de nationale myndigheder kan gennemføre den, har Retten imidlertid ikke redegjort for nogen mangler i den metode, der er anvendt af Kommissionen i den anfægtede beslutning, og Retten har derfor begået en retlig fejl.

I henhold til de principper, som Domstolen har fastsat i dommen i sagen »Comitato Venezia Vuole Vivere«, skal medlemsstaten — og således ikke den enkelte støttemodtager — ved tilbagesøgningen for hver sag godtgøre, at forudsætningerne i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF er opfyldt. I nærværende sag har Kommissionen i den omtvistede beslutning undladt at præcisere »fremgangsmåden« for en sådan kontrol. Følgelig har Den Italienske Republik, idet den ikke har de nødvendige elementer til ved tilbagesøgningen at godtgøre, om de indrømmede fordele udgjorde statsstøtte for de begunstigede, besluttet — ved lov nr. 228 af 24. december 2012 (artikel 1, stk. 351 ff.) — at vende bevisbyrden, hvilket er i strid med det, der er fastsat i fællesskabets retspraksis. Ifølge den italienske lovgiver tilkommer det navnlig ikke staten, men derimod de enkelte begunstigede virksomheder, som havde fået tildelt støtten i form af nedsættelser, at bevise, at de pågældende fordele hverken fordrejer konkurrencen eller påvirker samhandlen mellem medlemsstaterne. Det forudsættes såfremt dette bevis ikke løftes, at de indrømmede lettelser er egnede til at fordreje konkurrencen og påvirke samhandlen mellem medlemsstaterne. Alt dette er klart i strid med principperne fastsat i dommen i sagen »Comitato Venezia Vuole Vivere«.
2)

Såfremt den importafgift, der er omhandlet i artikel 21, stk. 5, i dekret af 23. januar 1991 om beskyttelse af miljøet mod forurening fra gødningsstoffer, og som kun skal svares af import fra andre medlemsstater til regionen Flandern af overskydende gødning både af animalsk og anden oprindelse, ikke skal anses for en afgift med tilsvarende virkning som en told ved indførsel, skal denne importafgift da anses for en i artikel 110 TEUF’s forstand diskriminerende afgift på produkter fra andre medlemsstater, eftersom gødning af animalsk oprindelse i indlandet er pålagt en basisafgift, som indgår i en national ordning, og hvis sats varierer alt efter produktionsmåden, mens der af importeret overskudsgødning uanset produktionsmåden (bl.a. animalsk oprindelse eller indholdet af P2O5N) opkræves en importafgift med en fast sats, der er større end basisafgiftens laveste sats for animalsk gødning produceret i regionen Flandern, som er på 0,00 EUR, skønt den medlemsstat, hvorfra overskudsgødningen udføres, selv anvender en nedsat afgift ved udførsel af denne overskydende gødning til andre medlemsstater?
—

Der er foretaget urigtig retsanvendelse af artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 4253/88 (1) som hjemmel for at foretage finansielle korrektioner på grundlag af en ekstrapolation. Denne forskrift er ikke hjemmel for anvendelsen af finansielle korrektioner for ekstrapolation i tilfælde af systematiske uregelmæssigheder, eftersom Kommissionen ikke er tillagt denne mulighed.
1)

Er artikel 1, artikel 2, litra f), artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, litra a), og stk. 3, artikel 5, stk. 3, artikel 6 og 7 samt 8, stk. 1 og 2, i lov 10/2012 (1) af 20. november 2012, som regulerer bestemte afgifter på området for retsplejeloven og Instituto Nacional de Toxicología y Ciencias Forenses, i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som de ikke giver den nationale retsinstans mulighed for: a) at ændre retsafgifterne eller vurdere proportionalitetsgrundene (i forbindelse med statens begrundelse for at pålægge afgifterne og til det fastsatte beløb som hindring for adgang til effektive retsmidler for en domstol) med henblik på afgiftsfritagelse, b) at tage hensyn til effektivitetsprincippet med hensyn til anvendelse af EU-retlige bestemmelser, c) at vurdere sagens betydning for parterne under hensyn til omstændighederne, idet en iværksat appel ikke kan antages til realitetsbehandling, hvis afgiften ikke er betalt?
4)

Er Forsyningspligtdirektivet til hinder for, at en medlemsstat fastsætter regler om, at en udpeget virksomheds nettoomkostninger ved varetagelsen af forsyningspligt i henhold til direktivets kapitel II beregnes på grundlag af samtlige indtægter og samtlige omkostninger, der er forbundet med levering af den pågældende ydelse, herunder de indtægter og omkostninger virksomheden også ville have haft uden at være pålagt forsyningspligt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/25

Sag anlagt den 7. maj 2013 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-252/13)

2013/C 207/40

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved D. Martin og M. van Beek, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF (1) af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning), idet det har opretholdt bestemmelser i de nederlandske retsforskrifter, der er i strid med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2.

— Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at den nederlandske arbejdsret ikke gør det tilstrækkeligt tydeligt, at det er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af graviditet, barsel og moderskab, hvis kvindelige arbejdstagere ved deres tilbagevenden efter afslutningen af barselsorloven stilles over for mindre gunstige arbejdsvilkår.

Den omstændighed alene, at en arbejdsgiver, som ensidigt foretager ændringer af de opgaver og arbejdsvilkår, der er aftalt i ansættelseskontrakten, ikke anses for at opfylde sine forpligtelser, gør ikke dette forbud tilstrækkeligt tydeligt.

Det argument, at når en person tilkendes en lovbestemt ret til ferie, omfatter dette nødvendigvis, at enhver mindre gunstig behandling er ulovlig, er utilstrækkeligt. Muligheden for at påberåbe sig det almindelige forbud mod forskelsbehandling og princippet om den gode arbejdsgiver, som er indeholdt i Burgerlijk Wetboek (civillovbogen), udgør heller ikke en tilstrækkeligt tydelig og præcis gennemførelse af denne direktivbestemmelse. Disse almindelige principper i den nederlandske lovgivning udgør ikke en tilstrækkeligt tydelig gennemførelse af direktivets lovbestemmelser.

Denne situation opfylder ikke de krav til gennemsigtighed og retssikkerhed, som Domstolen opstiller for gennemførelsen af et direktiv i den nationale retsorden.

(1) EUT L 204, s. 23.
—

Den appellerede dom fra Retten ophæves i sin helhed, afgørelsen, der blev truffet den 11. januar 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i sag R 760/2011-4 annulleres, Harmoniseringskontoret pålægges at registrere varemærket »Marko Walichnowy«, som appellanten har ansøgt registreret, for de varer, der er nævnt i ankestævningen, og de andre parter i appelsagen tilpligtes at betale sagens omkostninger både for Domstolen og for Retten.
1)

Skal artikel 1, 2a, 2c og 2f i direktiv 1992/13/EØF (1) fortolkes således, at fristen for indgivelse af en klage med påstand om, at der fastslås en tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter, regnes fra den dato, hvor klageren har fået kendskab eller ved iagttagelse af behørig omhu burde have fået kendskab til tilsidesættelsen?
2)

Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende, og idet det skal erindres, at en tredjelandsstatsborger, der gør gældende at have ret til tidsubegrænset ophold i henhold til artikel 16, stk. 2, på grundlag af fem års uafbrudt ophold før april 2006, også skal godtgøre, at hans eller hendes ophold var i overensstemmelse med bl.a. kravene i artikel 10, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 1612/68 (2), medfører den omstændighed, at EU-borgeren i løbet af den femårsperiode, som der henvises til, forlod den fælles bopæl, og at tredjelandsstatsborgeren derefter indledte et samliv med en anden person på en ny fælles bopæl, som den (tidligere) ægtefælle, der er EU-borger, ikke tilvejebragte eller stillede til rådighed, da, at kravene i artikel 10, stk. 3, i forordning 1612/68 ikke er opfyldt?
2)

Andet appelanbringende: Retten tilsidesatte EU-retten i) Retten anvendte artikel 107, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1) retsstridigt, idet den lagde til grund, at der forelå en ny støtte til fordel for Rousse Industry AD. ii) Retten afsagde sin dom i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den med urette lagde til grund, at støtten er uforenelig med EU’s indre marked, og at den begrænser konkurrencen, og at den omstændighed, at staten ikke har krævet det skyldige beløb tilbage, udgør en fordel for selskabet. iii) Rettens dom er ikke i overensstemmelse med artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 296 TEUF, idet Retten ved sin bedømmelse af de kriterier, som Europa-Kommissionen har valgt for den private kreditor, valgte en tilgang, der retligt set er urigtig. Europa-Kommissionen har ikke underbygget sine konklusioner i afgørelsen vedrørende kriteriet om den private kreditor med en analyse og økonomiske grunde, hvorfor Retten ikke havde noget grundlag for at tiltræde Kommissionens argumenter. iv) Retten fortolkede og anvendte artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/1999 og artikel 296 TEUF urigtigt, idet Europa-Kommissionen i en afgørelse skal angive størrelsen af den støtte, der ligger til grund for et krav om tilbagebetaling, sammen med renterne, hvorved renterne skal fastsættes ved en passende sats, der er fastsat af Europa-Kommissionen, hvilket ikke er sket — dvs. at Europa-Kommissionens retsakt ikke er begrundet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/3

Sag anlagt den 5. april 2013 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-172/13)

2013/C 207/04

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Roels og R. Lyal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det har fastsat betingelser for grænseoverskridende koncernlempelse, der i praksis gør det så godt som umuligt at opnå lempelse, og idet det har begrænset sådan lempelse til perioder efter den 1. april 2006.

— Det Forenede Kongerige tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Efter dommen i sag C-446/03, Marks & Spencer, ændrede Det Forenede Kongerige den lovgivning, der regulerer den måde, hvorpå underskud i selskaber, der er en del af en koncern, kan overføres og anvendes af et andet medlem af koncernen med henblik på at nedbringe dens skattepligt (regler for koncernlempelse). Bestemmelserne, der regulerer underskud for ikke-hjemmehørende selskaber er nu indeholdt i Part 5 i Corporation Tax Act 2010.

I henhold til den gældende lovgivning i Det Forenede Kongerige kan et koncernselskab kun opnå en skattelempelse for underskud i et ikke-hjemmehørende medlem af koncernen, hvis sidstnævnte ikke har mulighed for lempelse i det land, hvor selskabet er hjemmehørende. I forhold til muligheden for fremtidig lempelse, gør lovgivningen i Det Forenede Kongerige det i praksis så godt som umuligt at godtgøre, at denne betingelse er overholdt, idet denne mulighed skal bedømmes »på tidspunktet umiddelbart efter udløbet af« det skatteår, hvor underskuddet er lidt. Denne betingelse er det i alle praktiske henseender umulig at opfylde. Det følger heraf, at lovgivningen udelukker enhver lempelse for underskud i ikke-hjemmehørende datterselskaber, hvilket er i strid med etableringsfriheden, som fortolket i sag C-446/03, Marks & Spencer.

De nye regler om koncernlempelse for udenlandske underskud finder desuden kun anvendelse på underskud, der er lidt efter den 1. april 2006, datoen for disse reglers ikrafttræden. Denne tidsmæssige begrænsning (dvs. udelukkelse af lempelse i henhold til lovgivningen for underskud, der er lidt før denne dato) er i strid med etableringsfriheden.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF ved ikke at have vedtaget alle nødvendige foranstaltninger for at opfylde dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol den 26. april 2007 i sag C-135/05, hvorved det blev fastslået, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 4, 8, og 9 i direktiv 75/442/EØF (1), som ændret ved direktiv 91/156/EØF (2), artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt affald (3) og artikel 14, litra a)-c), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (4).
1)

Omfatter begrebet overføring til almenheden i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i infosoc-direktivets (1) artikel 3, stk. 1, den foranstaltning, at der på en hjemmeside, som er tilgængelig for enhver, stilles et link, der kan åbnes med et klik, til rådighed for almenheden til et værk, som udsendes af indehaveren af ophavsretten til værket?