DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FJERDE AFDELING) DEN 23. MARTS 1993. - WALTER GILL MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - INVALIDEPENSION - ERHVERVSSYGDOM. - SAG T-43/89 RV.



Samling af Afgørelser 1993 side II-00303



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° invaliditet ° Invaliditetsudvalg ° domstolskontrol ° raekkevidde ° graenser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 78)

2. Tjenestemaend ° invaliditet ° Invaliditetsudvalg ° hensyntagen til tidligere laegeerklaeringer ° Invaliditetsudvalgets skoensbefoejelse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 78)

3. Tjenestemaend ° invaliditet ° konstatering af invaliditetens erhvervsmaessige oprindelse ° tjenestemanden ikke meddelt resultatet af laegeundersoegelser, som er foreskrevet i tjenestemandsvedtaegten ° bevis for, at invaliditeten eller dens forvaerring har erhvervsmaessig oprindelse ° bevis ikke foert

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 78, stk. 2)

4. Retspleje ° fremsaettelse af nye anbringender under sagens behandling ° betingelser ° anvendelse paa retsforhandlingerne efter hjemvisning som foelge af appel

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2, og art. 120)

5. Tjenestemaend ° invaliditet ° Invaliditetsudvalg ° invaliditetens erhvervsmaessige oprindelse ° noedvendigheden af en klar og praecis konstatering

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 78, stk. 2; bilag VIII, art. 13)

Sammendrag

1. Selv om domstolskontrollen ikke kan omfatte egentlige laegelige vurderinger foretaget af et Invaliditetsudvalg, har Retten ikke desto mindre kompetence til at efterproeve, om en erklaering fra dette udvalg indeholder en begrundelse, der goer det muligt at vurdere de betragtninger, som erklaeringens konklusion er baseret paa.

Anfaegtelsen for Retten af et Invaliditetsudvalgs lovlige afgoerelse forudsaetter, at der henvises til en ny faktisk omstaendighed. Den paagaeldende tjenestemands fremlaeggelse af laegeattester, der rejser tvivl om Invaliditetsudvalgets konklusioner, men som ikke giver nogen begrundelse for at antage, at vaesentlige elementer i tjenestemandens laegejournal har vaeret udvalget ubekendt, er ikke en saadan ny omstaendighed.

2. Det tilkommer Invaliditetsudvalget at afgoere, i hvilket omfang der skal tages hensyn til tidligere laegeerklaeringer.

Den omstaendighed, at konklusionerne i Invaliditetsudvalgets erklaering modsiger en tidligere laegeerklaering, er ikke i sig selv tilstraekkelig til at drage rigtigheden af Invaliditetsudvalgets konklusioner i tvivl.

3. Beviset for eksistensen af en aarsagsforbindelse mellem erhvervssygdom eller forvaerringen af denne og det arbejde, en tjenestemand har udfoert i Faellesskabernes tjeneste, saadan som det er foreskrevet i tjenestemandsvedtaegtens artikel 78, stk. 2, kan ikke foeres alene ved, at tjenestemanden haevder, at han ikke er blevet informeret om resultaterne af laegeundersoegelser, der er blevet foretaget foer og efter hans indtraeden i tjenesten, end ikke hvis det bevises, at tjenestemandens anbringende og fortolkning af resultaterne af disse undersoegelser er korrekt. Det forholder sig fuldstaendig anderledes med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt administrationen kan have paadraget sig ansvar paa grund af den manglende meddelelse til vedkommende tjenestemaend af oplysninger, der er tilvejebragt i forbindelse med de laegeundersoegelser, som er foreskrevet i tjenestemandsvedtaegten.

4. Ifoelge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, som i medfoer af procesreglementets artikel 120 ogsaa finder anvendelse paa retsforhandlingerne efter hjemvisning, maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Der kan herved ° selv om de foerst er blevet fremfoert under retsforhandlingerne efter hjemvisning ° admitteres et anbringende vedroerende de konstateringer med hensyn til de faktiske omstaendigheder, som Retten har foretaget i den ophaevede dom, et anbringende, der som grundlag delvis har bemaerkninger fremsat af Domstolen i appeldommen, og som tillige er en omformulering af et af sagsoegerens argumenter fra begyndelsen af sagen, samt et anbringende vedroerende de faktiske omstaendigheder, som sagsoegeren ikke havde kendskab til paa tidspunktet for staevningens indgivelse.

5. Eksistensen af en erhvervssygdom, som ligger til grund for en tjenestemands invaliditet i den forstand udtrykket er anvendt i tjenestemandsvedtaegtens artikel 78, stk. 2, skal fremgaa klart og praecist af de konklusioner, som er formuleret af det Invaliditetsudvalg, der er omhandlet i artikel 13, bilag VIII til tjenestemandsvedtaegten.

Dette er klart ikke tilfaeldet, naar det ifoelge disse konklusioner er lidet sandsynligt, at der er en aarsagsforbindelse mellem den sygdom, der har fremkaldt en tjenestemands invaliditet, og tjenestemandens udfoerelse af sit arbejde.

Dommens præmisser

1 Naervaerende dom er afsagt af Retten, efter at Domstolen har hjemvist sagen til paakendelse ved Retten (dom af 4.10.1991, sag C-185/90 P, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, herefter benaevnt "appeldommen") som foelge af appel ivaerksat af sagsoegte mod Rettens dom af 6. april 1990 (sag T-43/89, Gill mod Kommissionen, Sml. II, s. 173, herefter benaevnt "den ophaevede dom"). I mellemtiden er en af sagsoegeren indgivet begaering om ekstraordinaer genoptagelse af appelsagen blevet afvist af Domstolen (kendelse af 25.2.1992, sag C-185/90 P-REV., Gill mod Kommissionen, Sml. I, s. 993).

Faktiske omstaendigheder og tidligere retsforhandlinger

2 Tvistens baggrund og forloebet af de tidligere etaper i retsforhandlingerne er fremstillet i ovennaevnte domme og ovennaevnte kendelse, hvortil der henvises.

3 Artikel 78 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber er affattet saaledes:

"I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, berettiget til invalidepension.

Naar invaliditeten skyldes ... erhvervssygdom ... udgoer invalidepensionen 70% af tjenestemandens grundloen.

Naar invaliditeten har andre aarsager, svarer invalidepensionen til den alderspension, som tjenestemanden ville vaere berettiget til ved det fyldte 65. aar, hvis han var forblevet i tjenesten indtil denne alder.

..."

4 Sagsoegeren arbejdede i 26 aar i kulminerne i Det Forenede Kongerige i stillinger, der kraevede, at han regelmaessigt gik ned i minerne (i de foerste 23 aar naesten dagligt, derefter flere gange om maaneden). I 1974 blev han ansat ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og var i syv aar placeret i forskellige stillinger, der ikke kraevede, at han saa hyppigt gik ned i minerne (fire til seks gange om aaret).

5 Den 11. juni 1981 indgav sagsoegeren ansoegning om invalidepension begrundet med erhvervssygdom som omhandlet i vedtaegtens artikel 78, stk. 2. I en vedlagt laegeerklaering konstateredes uarbejdsdygtighed "paa grund af en tilstoppende luftvejslidelse, som sandsynligvis skyldes indaanding af stoev (arbejde i miner)".

6 Med betragtelig administrativ forsinkelse afgav det i artikel 13 i vedtaegtens bilag VIII omhandlede Invaliditetsudvalg erklaering den 31. marts 1987. I mellemtiden, den 21. oktober 1983, havde Kommissionens ansaettelsesmyndighed truffet en foreloebig afgoerelse, hvorefter sagsoegeren fik invalidepension beregnet efter vedtaegtens artikel 78, stk. 3.

7 I sin erklaering havde Invaliditetsudvalget efter at have givet udtryk for den opfattelse, at "det er lidet sandsynligt, at de faa nedstigninger i minerne efter 1974 kan have bidraget til at forvaerre en sygdom, der allerede var brudt ud" (s. 3 i erklaeringen), enstemmigt draget foelgende konklusioner (ligeledes s. 3 i rapporten):

"Walter Gill er fortsat ramt af en varig invaliditet, der maa anses for fuldstaendig ...

Gill er ikke ramt af en af de sygdomme, der findes i De Europaeiske Faellesskabers fortegnelse over erhvervssygdomme. Invaliditetsudvalget er dog af den opfattelse, at der er en sandsynlig aarsagsforbindelse og en tilstraekkelig direkte forbindelse med en specifik og typisk risiko ved de arbejdsopgaver, der blev udfoert mellem 1948 og 1971. Derimod finder udvalget det lidet sandsynligt, at der er en aarsagsforbindelse for perioden fra 1974 til 1981, hvor Gill var tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i Luxembourg."

8 Ved afgoerelse af 4. november 1987 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at det ikke var tilstraekkeligt bevist, at der var tale om en erhvervssygdom efter vedtaegtens artikel 78, stk. 2, og at hans pension fortsat ville blive beregnet i henhold til artikel 78, stk. 3.

9 Sagsoegeren indbragte en klage mod afgoerelsen af 4. november 1987, som blev afvist ved Kommissionens afgoerelse af 20. maj 1988. Efter denne afvisning anlagde han den 18. august 1988 sag for Domstolen til proevelse af afgoerelsen af 20. maj 1988; denne sag blev hjemvist til Retten ved kendelse af 15. november 1989.

10 I sin staevning nedlagde sagsoegeren foelgende paastande:

° Afgoerelsen af 20. maj 1988 annulleres.

° Det statueres, at sagsoegeren er blevet varigt og fuldstaendigt invalid som foelge af en erhvervssygdom i den i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, forudsatte betydning.

° Sagsoegeren kendes berettiget til en invalidepension paa 70% af sin grundloen fra datoen for invaliditetens indtraeden, dvs. fra den 1. november 1983.

° Sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.

11 Kommissionen nedlagde foelgende paastande:

° Afvisning, subsidiaert frifindelse.

° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til gaeldende ret.

12 I retsmoedet den 14. marts 1990 frafaldt Kommissionen sin afvisningspaastand.

13 Ved ovennaevnte dom af 6. april 1990 annullerede Retten Kommissionens afgoerelse af 20. maj 1988.

14 Kommissionen appellerede denne dom til Domstolen. Ved kendelse af 21. november 1990 tillod Domstolen Union syndicale-Luxembourg at intervenere til stoette for Gill' s paastande.

15 Ved dom af 4. oktober 1991 i ovennaevnte appelsag ophaevede Domstolen Rettens dom af 6. april 1990, hjemviste sagen til Retten og udsatte afgoerelsen om sagens omkostninger.

16 Den 2. december 1991 indgav sagsoegeren begaering om ekstraordinaer genoptagelse af appelsagen. Denne begaering blev afvist af Domstolen ved kendelse af 25. februar 1992. Domstolen anfoerte i sin kendelse, at efter hjemvisningen af sagen til Retten verserede tvisten i sin helhed for denne.

Retsforhandlingerne efter hjemvisningen

17 Samtidig med sin begaering om ekstraordinaer genoptagelse af appelsagen havde sagsoegeren anmodet om udsaettelse af retsforhandlingerne efter hjemvisningen til Retten. Ved kendelse af 16. januar 1992 imoedekom Retten denne anmodning. Som foelge af Domstolens kendelse af 25. februar 1992 blev retsforhandlingerne ved Retten genoptaget den 25. marts 1992.

18 Sagsoegeren, sagsoegte og intervenienten har indgivet skriftlige indlaeg i henhold til artikel 119 i Rettens procesreglement.

19 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede en ny mundtlig forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

20 Den mundtlige forhandling fandt sted den 8. december 1992. Parternes befuldmaegtigede har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten.

21 I sit skriftlige indlaeg har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:

° Det fastslaas, at sagsoegerens skriftlige indlaeg kan admitteres, da det er indgivet inden for de fastsatte frister.

° Kommissionens afgoerelse af 20. maj 1988 om afslag paa at anvende tjenestemandsvedtaegtens artikel 78, stk. 2, og om at fastsaette sagsoegerens invalidepension efter vedtaegtens artikel 78, stk. 3, annulleres.

° Dommen afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans den 6. april 1990 stadfaestes.

° Det fastslaas foelgelig, at sagsoegeren er blevet varigt og fuldstaendig invalid som foelge af en erhvervssygdom i den i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, forudsatte betydning.

° Sagsoegeren kendes berettiget til en invalidepension paa 70% af sin grundloen fra datoen for invaliditetens indtraeden, dvs. fra den 1. november 1983.

° Sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Subsidiaert:

° Saafremt Retten ikke mener at raade over tilstraekkelige oplysninger, anordnes der nedsaettelse af et nyt Invaliditetsudvalg, som skal udtale sig om aarsagsforbindelsen mellem den virksomhed, sagsoegeren har udoevet ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, og forvaerringen af hans helbredstilstand; i modsat fald angives ved kendelse i henhold til procesreglementets artikel 65 og 70 ff., hvilke faktiske omstaendigheder der skal bevises, samt at der skal indhentes sagkyndig erklaering om den omtalte aarsagsforbindelse.

22 Sagsoegte har i sit skriftlige indlaeg nedlagt foelgende paastand:

° Frifindelse.

° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til gaeldende ret.

23 Intervenienten har i sit indlaeg nedlagt foelgende paastande:

° Inden Retten afsiger dom, anordnes der nedsaettelse af et nyt Invaliditetsudvalg, der skal udtale sig om aarsagsforbindelsen mellem den virksomhed, sagsoegeren har udoevet, og den lidelse, han er ramt af, idet der tages saerligt hensyn til dr. Schneider' s laegeerklaering af 1. oktober 1991.

° Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Interventionen

24 Union syndicale-Luxembourg har i medfoer af artikel 123 i Domstolens procesreglement faaet adgang til at intervenere for Domstolen til stoette for Gill' s paastande. For Domstolen nedlagde sagsoegeren bl.a. paastand om, at han skulle have medhold i de paastande, han havde nedlagt i foerste instans. I appeldommen traf Domstolen ikke afgoerelse om intervenientens omkostninger, men hjemviste sagen i sin helhed til Retten. Det maa derfor fastslaas, at Union syndicale-Luxembourg har bevaret sin status som intervenient i sagen for Retten efter hjemvisningen af sagen.

De paastande og anbringender, som er fremfoert af parterne i sagen i foerste instans

Formaliteten

25 I punkt 2 og 3 i de paastande, sagsoegeren har nedlagt (jf. ovenfor, praemis 10), anmoder han Retten om at give ham medhold, hvilket i virkeligheden tager sigte paa at faa medhold i visse af de anbringender, han har fremfoert til stoette for sit soegsmaal. Det tilkommer imidlertid ikke Retten inden for rammerne af sin legalitetskontrol efter vedtaegtens artikel 91 at foretage saadanne konstateringer. Derfor kan disse paastande ikke antages til realitetsbehandling.

Realiteten

26 Selv om der i sagsoegerens indlaeg i sagen i foerste instans ikke sondres udtrykkeligt mellem de forskellige anbringender, er Retten af den opfattelse, at det boer fortolkes saadan, at sagsoegeren fremfoerer fire anbringender, for det foerste, at vedtaegtens artikel 78, stk. 2, ikke kraever bevis for, at der er aarsagsforbindelse mellem en erhvervssygdom og udoevelsen af tjeneste ved Kommissionen; for det andet, at det kommissorium, der i det foreliggende tilfaelde er givet Invaliditetsudvalget, er upraecist formuleret; for det tredje, at Invaliditetsudvalgets erklaering ikke var tilstraekkeligt begrundet og/eller behaeftet med faktiske og retlige fejl; og for det fjerde, at resultaterne af de laegeundersoegelser, som sagsoegeren gennemgik, ikke blev meddelt ham.

Anbringendet om, at vedtaegtens artikel 78, stk. 2, ikke kraever bevis for eksistensen af en aarsagsforbindelse mellem en erhvervssygdom og udoevelsen af tjeneste ved Kommissionen

27 I sin replik havde sagsoegeren subsidiaert gjort gaeldende, at der skulle sondres mellem betingelserne for anvendelse af artikel 73 og 78. Vedtaegtens artikel 78, stk. 2, kraever ifoelge sagsoegeren ikke, at der er aarsagsforbindelse mellem erhvervssygdommen og tjenesten ved Kommissionen.

28 I appeldommen (praemis 14-17) fastslog Domstolen, at den kroniske luftvejslidelse, som sagsoegeren lider af, kun kan betragtes som en erhvervssygdom efter vedtaegtens artikel 78, stk. 2, hvis det behoerigt godtgoeres, at selve sygdommen eller forvaerringen af sygdommen er indtraadt under udoevelse af eller i forbindelse med udoevelsen af sagsoegerens tjeneste ved Kommissionen.

29 I det indlaeg, som sagsoegeren har afgivet, efter at sagen er blevet hjemvist til Retten, har han accepteret denne fortolkning.

30 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Anbringendet om, at Invaliditetsudvalgets kommissorium er upraecist formuleret

Parternes argumenter

31 Sagsoegeren har i sin staevning henvist til Domstolens dom af 26. januar 1984 (sag 189/82, Seiler mod Raadet, Sml. s. 229) og anfoert, at Invaliditetsudvalgets kommissorium var upraecist formuleret. Sagsoegte har heroverfor anfoert, at Invaliditetsudvalget selv naermere har angivet omfanget af sin opgave og paa foerste side af sin erklaering har citeret praemis 10 i Domstolens dom af 21. januar 1987 (sag 76/84, Rienzi mod Kommissionen, Sml. s. 315), hvorefter udvalgets opgave bestod i at fastslaa aarsagen til uarbejdsdygtigheden og undersoege, om sagsoegerens patologiske tilstand har en tilstraekkelig direkte sammenhaeng med en speciel og typisk risiko, der foelger af de opgaver, som sagsoegeren udfoerte. Under retsforhandlingerne efter hjemvisningen har intervenienten stoettet sagsoegerens paastande.

Rettens bemaerkninger

32 Som det fremgaar af Invaliditetsudvalgets erklaering af 31. marts 1987 var det dette udvalgs opgave at "udtale sig om en eventuel eksistens af en erhvervssygdom og i bekraeftende fald om dennes forhold til de opgaver, Gill har udfoert for Faellesskaberne, samtidig med at der skal ses bort fra hans tidligere tjenesteforhold."

33 Det bemaerkes for det foerste, at ordlyden af dette kommissorium kun vanskeligt kan holde for en logisk analyse; navnlig kunne Invaliditetsudvalget ikke udtale sig om spoergsmaalet, om Gill' s sygdom var en erhvervssygdom, foer det havde undersoegt dens eventuelle sammenhaeng med de opgaver, han havde udfoert. Ikke desto mindre maa Retten fastslaa, at det fremgaar af erklaeringen, at Invaliditetsudvalget har begraenset sig til vurderinger af laegelig karakter og har undersoegt spoergsmaalet om, hvad der var aarsagen til den sygdom som sagsoegeren lider af, samt spoergsmaalet om en eventuel forbindelse mellem denne sygdom eller dens forvaerring og de opgaver, sagsoegeren har udfoert for Kommissionen. Formuleringen af Invaliditetsudvalgets kommissorium har altsaa ikke hindret dette udvalg i klart at opfatte omfanget af sin opgave og gennemfoere denne.

34 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Anbringendet om, at Invaliditetsudvalgets rapport er utilstraekkeligt begrundet og/eller behaeftet med faktiske og retlige fejl

Parternes argumenter

35 Sagsoegeren har i sin staevning gjort gaeldende, at Invaliditetsudvalget har udtrykt sig tvetydigt og yderst vagt. Det har undladt at naevne, hvilken form for arbejde Gill udfoerte i Kommissionen, samt hvilken indvirkning dette arbejde kunne have paa hans sygdom eller dennes forvaerring. Konklusionerne i erklaeringen modsiger de tidligere laegeerklaeringer, isaer erklaeringerne fra dr. McLintock, som havde deltaget i de tidligere laegeundersoegelser. Sagsoegte har heroverfor anfoert, at Invaliditetsudvalget naturligvis, selv om det ikke var bundet af tidligere laegeerklaeringer eller tidligere synspunkter, i det foreliggende tilfaelde havde taget de foregaaende laegeerklaeringer til efterretning og saaledes under fuldt kendskab til sagen har truffet en sidste og endelig afgoerelse.

Rettens bemaerkninger

36 Det bemaerkes, at selv om domstolskontrollen ikke kan omfatte egentlige laegelige vurderinger, har Retten ikke desto mindre kompetence til at efterproeve, om en erklaering afgivet af et Invaliditetsudvalg indeholder en begrundelse, der goer det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusion er baseret paa (jf. senest Rettens dom 27.2.1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 75, samt den dér anfoerte praksis).

37 Det bemaerkes, at det fremgaar af Invaliditetsudvalgets erklaering af 31. marts 1987, at dette har haft kendskab til de foregaaende laegeerklaeringer; udvalget har hoert og undersoegt sagsoegeren og isaer forhoert sig om udviklingen af hans sygdom siden 1981; det har taget hensyn til resultaterne af de undersoegelser, dr. Schneider, et af udvalgets medlemmer, som regelmaessigt undersoegte patienten, foretog; det har taget stilling til, hvilken rolle sagsoegerens arbejdsvilkaar mellem 1948 og 1971 har spillet, og det har undersoegt, om de nedstigninger i minerne, som han fortsatte med efter 1974, muligvis har kunnet bidrage til forvaerringen af hans sygdom.

38 Derfor maa det fastslaas, at Invaliditetsudvalgets erklaering er tilstraekkeligt begrundet til, at det er muligt at tage stilling til de overvejelser, som er gaaet forud for dets konklusioner.

39 Hvad angaar anbringendet om, at konklusionerne i Invaliditetsudvalgets erklaering modsiger de tidligere laegeerklaeringers konklusioner, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at ifoelge fast retspraksis vedroerende laegeudvalg, som analogt kan anvendes paa Invaliditetsudvalg, tilkommer det Invaliditetsudvalget at afgoere, i hvor stort et omfang der skal tages hensyn til tidligere laegeerklaeringer (jf. isaer Domstolens dom af 19.1.1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, praemis 19). At Invaliditetsudvalget er naaet til en anden konklusion end en af de laeger, der tidligere har undersoegt sagsoegeren ° i denne sag dr. McLintock ° er ikke i sig selv tilstraekkelig til at drage rigtigheden af Invaliditetsudvalgets afgoerelse i tvivl.

40 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Anbringendet om, at sagsoegeren ikke har modtaget meddelelse om resultaterne af laegeundersoegelserne

Parternes argumenter

41 Sagsoegeren har i sine skriftlige indlaeg gjort gaeldende, at selv om de roentgenfotografier af brystkassen, der blev taget, da han indtraadte i tjenesten i Kommissionen, og som derefter er blevet taget aarligt, har afsloeret en lungesygdom, har han aldrig faaet meddelelse herom; denne undladelse, hvormed enhver praeventiv behandling, der kunne standse udviklingen af hans sygdom, ifoelge sagsoegeren blev forhindret, var en fejl fra institutionens side. Til gengaeld har han ogsaa haevdet, at den laegeundersoegelse, der gik forud for hans ansaettelse, ikke var foretaget grundigt nok, eftersom den ikke havde afsloeret, at han var ramt af en alvorlig lidelse eller kun kunne ansaettes til arbejde, der var foreneligt med hans sygdom. Kommissionen har dels svaret, at Invaliditetsudvalget har konstateret, at sagsoegerens kroniske sygdom i aandedraetsorganerne viste sig i begyndelsen af aaret 1974, og dels, at roentgenfotografiet fra 1973, som er omtalt i Invaliditetsudvalgets erklaering, ikke viste nogen specifikt patologiske traek, hverken under udvikling eller allerede eksisterende.

Rettens bemaerkninger

42 Det bemaerkes, at spoergsmaalet om administrationens eventuelle ansvar for at meddele en tjenestemand oplysninger om hans helbredstilstand klart maa holdes adskilt fra spoergsmaalet, om han er ramt af en erhvervssygdom i henhold til vedtaegtens artikel 78, stk. 2. Beviset for eksistensen af en aarsagsforbindelse mellem en erhvervssygdom eller forvaerringen af denne og det arbejde, en tjenestemand har udfoert i Faellesskabernes tjeneste, saadan som det er foreskrevet i denne bestemmelse, kan ikke foeres alene ved, at denne tjenestemand haevder, at han ikke er blevet informeret om resultaterne af roentgenfotografier, der er blevet taget i forbindelse med de laegeundersoegelser, der er blevet foretaget foer og efter hans indtraeden i tjenesten, end ikke hvis det bevises, at tjenestemandens anbringende og fortolkningen af roentgenfotografierne er korrekt, hvilket i det foreliggende tilfaelde er blevet bestridt af sagsoegte.

43 I oevrigt har Domstolen i praemis 19 og 20 i appeldommen fastslaaet, at det ikke har indflydelse paa indholdet af det retlige begreb "erhvervssygdom", at Kommissionen muligvis ud fra resultaterne af laegeundersoegelsen forud for sagsoegerens ansaettelse havde kendskab til dennes sygdom, selv ikke hvis dette kendskab kan betragtes som bevist.

44 Retten finder derfor, at de oplysninger, sagsoegeren har fremfoert til stoette for dette anbringende, er utilstraekkelige til at drage rigtigheden af Invaliditetsudvalgets laegelige konklusioner eller rigtigheden af de afgoerelser, Kommissionen har truffet paa grundlag af disse konklusioner ° nemlig afgoerelserne af 4. november 1987 og af 20. maj 1988 ° i tvivl.

45 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Parternes paastande og anbringender i sagen efter hjemvisningen

46 Sagsoegeren har i det skriftlige indlaeg, som han har indgivet efter hjemvisningen, gjort tre supplerende anbringender gaeldende, for det foerste konstateringen i den ophaevede dom af den kraevede aarsagsforbindelse, for det andet konstateringen af den kraevede aarsagsforbindelse i Invaliditetsudvalgets rapport, og, for det tredje, at der er fremkommet nye faktiske omstaendigheder.

Formaliteten

47 Ifoelge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglementet, som i medfoer af artikel 120 i samme procesreglement ogsaa finder anvendelse paa retsforhandlingerne efter hjemvisning, maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Retten skal derfor afgoere, om de supplerende anbringender og/eller argumenter, der efter hjemvisningen er fremfoert i sagsoegerens skriftlige indlaeg, holder sig inden for de graenser, der er fastlagt i staevningen, eller om det derimod drejer sig om anbringender, der stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

48 Som det er fremstillet mere detaljeret ovenfor, vedroerer det foerste af disse supplerende anbringender de konstateringer med hensyn til de faktiske omstaendigheder, som Retten har foretaget i den ophaevede dom. Det andet anbringende har som grundlag delvis bemaerkninger fremsat af Domstolen i appeldommen og er tillige en omformulering af et af sagsoegerens argumenter fra begyndelsen af sagen vedroerende eksistensen af den kraevede aarsagsforbindelse. Det tredje anbringende vedroerer supplerende laegelige vurderinger, som sagsoegeren ikke havde kendskab til, da han indgav staevningen.

49 Retten finder, at disse tre anbringender kan admitteres.

Realiteten

Anbringendet om, at der er konstateret en aarsagsforbindelse i den ophaevede dom

Parternes argumenter

50 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Retten ved udoevelsen af sin eneret til at tage stilling til sagens faktiske omstaendigheder har kunnet traeffe en gyldig afgoerelse (praemis 26 i den ophaevede dom) om, at den omstaendighed, at sygdommens eksistens var Kommissionen bekendt allerede fra begyndelsen, og den omstaendighed, at dens forvaerring var helt forudsigelig, udgoer "en raekke samstemmende formodninger", der var tilstraekkeligt staerke til at give Retten grundlag for at fastslaa, at den indtraadte forvaerring af hans sygdom er opstaaet under eller i forbindelse med udoevelsen af tjenesten ved Faellesskaberne. Sagsoegte har haevdet, at dette argument er irrelevant set i lyset af de retlige bemaerkninger, Domstolen har fremsat i appeldommen.

Rettens bemaerkninger

51 Det bemaerkes for det foerste, at Domstolen i appeldommen har ophaevet Rettens dom i det hele. Denne ophaevelse har til foelge, at konstateringerne med hensyn til de faktiske omstaendigheder i den ophaevede dom ikke laengere eksisterer. Heraf foelger, at sagsoegerens argument, for saa vidt som det stoettes paa de omstaendigheder, som er konstateret i den ophaevede dom, er ugrundet.

52 Selv om det antages, at det er muligt at fortolke dette anbringende som en opfordring til Retten om paa ny at konstatere omstaendigheder, der er identiske med dem, der blev konstateret i den ophaevede dom, bemaerkes, at Domstolen i praemis 22-26 i den ophaevede dom har understreget, at Retten ikke er bemyndiget til at fastslaa, hvad der er aarsagen til en sygdom.

53 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Anbringendet om, at der er konstateret en aarsagsforbindelse i Invaliditetsudvalgets erklaering

Parternes argumenter

54 Sagsoegeren har bestridt Domstolens udtalelse i praemis 26 i appeldommen, hvori det hedder, at "Invaliditetsudvalget ... havde afvist enhver aarsagsforbindelse mellem Gill' s lidelse og hans tjeneste ved Faellesskaberne". Invaliditetsudvalget har derimod simpelt hen haevdet, "at det er lidet sandsynligt, at der er en aarsagsforbindelse for perioden fra 1974 til 1981, hvor Gill var tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i Luxembourg". Invaliditetsudvalget har hoejst konstateret, at der syntes at vaere tvivl om aarsagen, og har saaledes ikke formelt afvist, at der skulle vaere en aarsagssammenhaeng. Eksistensen af en aarsagssammenhaeng boer altid, hvor ubetydelig den end er, komme ofret til gode. Ifoelge sagsoegte har Invaliditetsudvalgets erklaering klart fastslaaet, at der ikke var nogen aarsagsforbindelse mellem Gill' s lidelse og de opgaver, han udfoerte som ansat i Faellesskaberne. Sagsoegeren har aldrig tidligere selv for alvor draget denne tolkning af erklaeringen i tvivl.

Rettens bemaerkninger

55 Det bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at eksistensen af en erhvervssygdom skal fremgaa klart og praecist af de konklusioner, som er formuleret af Invaliditetsudvalget (jf. navnlig dom af 12.6.1980, sag 107/79, Schuerer mod Kommissionen, Sml. s. 1845, praemis 7).

56 I det foreliggende tilfaelde har Invaliditetsudvalget haevdet, at det forekom "lidet sandsynligt, at de faa nedstigninger i minerne efter 1974 har bidraget til at forvaerre den sygdom, der allerede var udbrudt", og sammenfattende har det gentaget, at en aarsagsforbindelse forekom "lidet sandsynlig for perioden fra 1974 til 1981, hvor Gill var tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i Luxembourg".

57 Invaliditetsudvalget har altsaa ikke i erklaeringen af 31. marts 1987 fastslaaet eksistensen af nogen form for aarsagsforbindelse eller af nogen erhvervssygdom, og derfor boer anbringendet om, at der er konstateret en saadan forbindelse, afvises.

Anbringendet om, at der er fremkommet nye faktiske omstaendigheder

Parternes argumenter

58 Under forhandlingerne efter hjemvisningen har sagsoegeren henvist til to laegeerklaeringer afgivet af dr. Schneider, som har tilset ham regelmaessigt siden 1981. Den foerste erklaering af 24. februar 1989, som allerede var fremlagt i retsmoedet den 14. marts 1990, attesterer, at sagsoegerens aandedraetsfunktion har vaeret stabil, siden han opgav sit erhvervsarbejde. Den anden erklaering af 1. oktober 1991 bekraefter dette: "Since 1981 his irreversible lung condition has not deteriorated, in fact a slight amelioration has occurred. The time is now sufficiently long to say that his condition has stabilised. This stabilisation can be attributed to his ceasing work and his medical treatment and way of life since ceasing work."

59 Sagsoegeren har haevdet, at den attesterede stabilisering klart medvirkede til at bekraefte eksistensen af en aarsagsforbindelse mellem forvaerringen af hans helbredstilstand og tjenesten i Kommissionen. For sagsoegte derimod er dette et bevis paa, at Invaliditetsudvalget fuldt ud har taget hensyn til forloebet i udviklingen af sagsoegerens symptomer, selv efter at han var udtraadt af tjenesten. I oevrigt er det, ifoelge sagsoegte, ikke sjaeldent, at helbredstilstanden hos en person, der er ramt af invaliditet, forbedres lidt, naar han er udtraadt af tjenesten, hvilket paa ingen maade kan have en afgoerende indflydelse paa Invaliditetsudvalgets omtvistede afgoerelse.

60 Intervenienten har til stoette for sagsoegeren anfoert, at disse laegeerklaeringer viser, at der i hvert fald boer nedsaettes et nyt Invaliditetsudvalg.

Rettens bemaerkninger

61 Det bemaerkes, at ifoelge Domstolens faste praksis kan et Invaliditetsudvalgs lovlige afgoerelser ikke anfaegtes, saa laenge der ikke foreligger en ny faktisk omstaendighed. Sagsoegerens fremlaeggelse af laegeattester, der rejser tvivl om Invaliditetsudvalgets konklusioner, men som ikke giver nogen begrundelse for at antage, at vaesentlige elementer i sagsoegerens laegejournal har vaeret udvalget ubekendt, er ikke en saadan ny omstaendighed (ovennaevnte dom af 12.6.1980, Schuerer, praemis 10 og 11).

62 Som det allerede er blevet fastslaaet (jf. praemis 37), fremgaar det i denne sag klart af Invaliditetsudvalgets erklaering af 31. marts 1987, at dette udvalg, som dr. Schneider var medlem af, idet han var udpeget af sagsoegeren, har hoert og undersoegt sagsoegeren og isaer udspurgt ham om hans sygdomsudvikling siden 1981 og taget hensyn til visse undersoegelser foretaget af dr. Schneider, som undersoegte ham regelmaessigt. Det bemaerkes, at dr. Schneider har underskrevet Invaliditetsudvalgets erklaering uden at tage noget forbehold.

63 Herefter kan de erklaeringer, som sagsoegeren har fremlagt, ikke anses for en ny faktisk omstaendighed i sagen. De tilfoerer ikke noget, der kan vaere en begrundelse for at antage, at Invaliditetsudvalget ikke har haft kendskab til de vaesentligste elementer i sagsoegerens laegejournal og kan saaledes ikke rejse tvivl om dette udvalgs afgoerelser. Anbringendet herom skal derfor forkastes.

Begaeringerne om, at det anordnes nedsaettelse af et nyt Invaliditetsudvalg, eller at der indhentes sagkyndig erklaering om aarsagerne til sagsoegerens sygdom

64 Hvis den foerste af sagsoegerens og intervenientens begaeringer herom kan antages til realitetsbehandling, er der efter ovennaevnte betragtninger ikke grund til at anordne nedsaettelse af et nyt Invaliditetsudvalg. Der er heller ikke grund til at indhente en sagkyndig erklaering i henhold til Rettens procesreglementet.

65 Kommissionen boer derfor frifindes i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

66 Rettens dom af 6. april 1990, hvorved Kommissionen doemtes til at betale omkostningerne, er blevet ophaevet. I appeldommen udsatte Domstolen afgoerelsen om sagens omkostninger. I kendelsen af 25. februar 1992 vedroerende anmodningen om ekstraordinaer genoptagelse af appelsagen bestemte Domstolen, at parterne skulle betale deres egne omkostninger. Det tilkommer derfor Retten i denne dom at traeffe afgoerelse om alle omkostninger i forbindelse med retsforhandlingernes forskellige trin, med undtagelse af omkostningerne i forbindelse med anmodningen om ekstraordinaer genoptagelse af appelsagen.

67 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte dog selv deres egne omkostninger. Derfor boer det bestemmes, at hver part, herunder intervenienten, betaler sine egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Hver af parterne, herunder intervenienten, baerer samtlige deres egne omkostninger i forbindelse med baade sagen for Retten og sagen for Domstolen, med undtagelse af de omkostninger, som Domstolen allerede har truffet afgoerelse om.