ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/6/EF af 16. februar 1998 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med angivelse af priser på forbrugsvarer, sammenholdt med dettes artikel 1 og artikel 2, litra a), skal fortolkes således, at omkostningerne til transport af et motorkøretøj fra producenten til forhandleren, som forbrugeren skal betale, skal være inkluderet i dette køretøjs salgspris, der er nævnt i en reklame foretaget af en forhandler, når denne pris under hensyn til alle kendetegnene ved denne reklame efter forbrugerens opfattelse er udtryk for et udbud til salg af det nævnte køretøj. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.

Selv om artikel 3, stk. 4, i direktiv 98/6 ikke fastsætter en generel forpligtelse til at nævne salgsprisen, vil en reklame, hvori nævnes både de særlige kendetegn ved det produkt, der gøres reklame for, og en pris, der efter opfattelsen hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger ligner salgsprisen for dette produkt, samt en dato, indtil hvilken det »udbud til salg«, der er formuleret over for forbrugerne, er gyldigt, imidlertid af en sådan forbruger kunne anses for at være forhandlerens tilbud om at sælge produktet under de i denne reklame nævnte betingelser. I et sådant tilfælde skal den således angivne pris overholde kravene i direktiv 98/6. Navnlig skal denne pris være det berørte produkts salgspris, dvs. den endelige pris som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 2, litra a). Hvad angår den endelige pris skal denne nødvendigvis omfatte de obligatoriske og forudseelige priselementer, dvs. elementer, som forbrugeren nødvendigvis skal betale, og som udgør en økonomisk modydelse for erhvervelsen af den pågældende vare. I et tilfælde, hvor forhandleren af varen kræver, at forbrugeren bærer omkostningerne til varens transport fra producenten til denne forhandler med den konsekvens, at disse omkostninger, der i øvrigt ligger fast, nødvendigvis skal betales af forbrugeren, udgør disse omkostninger dermed et element i salgsprisen som omhandlet i artikel 2, litra a), i direktiv 98/6.

(jf. præmis 30, 31, 37, 38 og 47 samt domskonkl.)
Det tilkommer ikke Domstolen inden for rammerne af den præjudicielle procedure at efterprøve de faktiske omstændigheder, som en enevoldgiftsdommer har lagt til grund, eller den fortolkning af licensaftalen, som denne har foretaget på grundlag af den anvendelige nationale ret.

Artikel 101 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at det i henhold til en licensaftale pålægges licenstageren at betale licensafgift for anvendelsen af en patenteret teknologi for hele aftalens gyldighedsperiode i tilfælde af, at de patenter, der er omfattet af licensen, ophæves, eller der ikke foreligger krænkelse deraf, når licenstageren frit har kunnet ophæve denne aftale med et rimeligt varsel.

Hvis betaling af licensafgift fortsat er skyldig under licensaftalens gyldighedsperiode, herunder efter udløbet af de industrielle ejendomsrettigheder, gælder dette så meget desto mere før udløbet af disse rettigheder. Den omstændighed, at retsinstanserne i den stat, der har udstedt patenterne, efter ophævelsen af licensaftalen har fastslået, at sagsøgerens anvendelse af den overdragede teknologi ikke krænkede de rettigheder, der var afledt af disse patenter, er uden betydning for, om licensafgiften er skyldig for perioden før ophævelsen. Da licenstageren fortsat frit kunne ophæve denne aftale på ethvert tidspunkt, udgør denne forpligtelse ikke en begrænsning af konkurrencen som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF.

(jf. præmis 41-43 og domskonkl.)
I forbindelse med undersøgelsen af artikel 1, stk. 2, og artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem med hensyn til adgangen til effektive retsmidler og princippet om processuel ligestilling, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er der ikke fremkommet noget forhold, der kan berøre gyldigheden af disse bestemmelser, for så vidt som disse bestemmelser pålægger merværdiafgift af ydelser leveret af advokater, der præsteres over for borgere, som ikke har ret til retshjælp under en national retshjælpsordning.

For det første udstrækker den beskyttelse, som adgangen til effektive retsmidler – som er sikret ved chartrets artikel 47 – yder, sig nemlig ikke til at omfatte opkrævning af merværdiafgift af ydelser leveret af advokater. Hvad angår de borgere, der ikke har ret til retshjælp, og som i henhold til de relevante bestemmelser i national ret antages at have tilstrækkelige midler til at have adgang til domstolsprøvelse ved at lade sig repræsentere ved en advokat, sikrer princippet om adgang til effektive retsmidler i princippet imidlertid ikke en ret til at leveringen af advokatydelser er momsfritaget. Afgiftspålæggelse af sådanne omkostninger kan desuden kun anfægtes under henvisning til nævnte adgang, hvis disse omkostninger udgør en uoverstigelig hindring, eller hvis de i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden. Der kan dog ikke påvises en streng sammenhæng, end ikke automatisk, mellem opkrævningen af moms af ydelser leveret af advokater og en forhøjelse af prisen for disse ydelser. Under alle omstændigheder udgør det pågældende merværdiafgiftsbeløb ikke den væsentligste del af de omkostninger, der er forbundet med en retssag. For det andet indebærer princippet om processuel ligestilling, som har til formål at sikre den processuelle ligevægt mellem parterne i en retssag, en forpligtelse til at give begge parter rimelig mulighed for at fremlægge sin sag, herunder sine beviser, under betingelser, der ikke stiller ham i en situation, der er til hans ugunst i forhold til modparten, og sikrer således ligheden mellem disse parters rettigheder og forpligtelser, bl.a. med hensyn til de bestemmelser, der regulerer bevisoptagelsen og den kontradiktoriske forhandling for retten. Dette princip indebærer ikke en forpligtelse til at bringe parterne på lige fod med hensyn til de finansielle omkostninger, der bæres i forbindelse med en retssag.

(jf. præmis 28, 31, 35, 36, 38, 40-42 og 47 samt domskonkl. 1)
Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en virksomhed i princippet kun kan holdes ansvarlig for en samordnet praksis på grund af adfærden hos en uafhængig tjenesteyder, der har leveret tjenesteydelser til virksomheden, hvis en af de følgende betingelser er opfyldt:

— Tjenesteyderen handler i virkeligheden under den anklagede virksomheds ledelse eller kontrol.

— Virksomheden havde kendskab til de konkurrencebegrænsende mål, der blev forfulgt af virksomhedens konkurrenter og tjenesteyderen, og havde til hensigt at bidrage dertil ved sin egen adfærd.

— Virksomheden kunne med rimelighed forudse den konkurrencebegrænsende adfærd, som dens konkurrenter og tjenesteyderen udviste, og den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

I det omfang en tjenesteyder uafhængigt tilbyder tjenesteydelser mod betaling på et givet marked, skal denne således for det første ved anvendelsen af reglerne om pålæggelse af sanktioner for konkurrencebegrænsende adfærd anses for en særskilt virksomhed i forhold til de virksomheder, som den leverer sine tjenesteydelser til, og en sådan tjenesteyders adfærd kan som udgangspunkt ikke tilregnes en af disse virksomheder.

For det andet kan en virksomhed for så vidt angår den første af disse betingelser holdes ansvarlig for adfærden hos en tjenesteyder, der fremstår som uafhængig, men som i virkeligheden handler under ledelse eller kontrol af denne virksomhed. Dette kan eksempelvis være tilfældet under omstændigheder, hvor tjenesteyderen kun har ringe eller ingen selvstændighed og fleksibilitet med hensyn til måden, hvorpå den udøver den aftalte aktivitet, idet dens angivelige uafhængighed skjuler en arbejdsrelation. I øvrigt kan en sådan ledelse eller en sådan kontrol udledes af eksistensen af særlige organisatoriske, økonomiske og juridiske forbindelser mellem den omhandlede tjenesteyder og modtageren af tjenesteydelserne, som eksempelvis forbindelsen mellem moderselskaber og deres datterselskaber.

For så vidt angår den anden betingelse gælder det, at selv om den ganske vist er opfyldt, når denne virksomhed havde til hensigt at røbe følsomme forretningsoplysninger til sine konkurrenter via tjenesteyderen, eller når den udtrykkeligt eller stiltiende har godkendt, at tjenesteyderen deler disse følsomme forretningsoplysninger med konkurrenterne, er dette ikke tilfældet, når denne tjenesteyder uden at informere den virksomhed, der benytter sig af dens ydelser, har anvendt sidstnævntes følsomme forretningsoplysninger ved udarbejdelsen af disse konkurrenters bud.

Hvad endelig angår den tredje betingelse, kan den samordnede praksis ligeledes tilregnes den virksomhed, der anvender tjenesteydelserne, hvis den med rimelighed kunne forudse, at den tjenesteyder, som den benyttede, ville dele virksomhedens forretningsoplysninger med dens konkurrenter, og den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

(jf. præmis 25, 27, 30, 31 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, som udgør retsgrundlaget for regel 50 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, som ændret ved forordning nr. 1041/2005, fastsætter, at Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.

I denne henseende bemærkes, at når beviserne er blevet fremlagt inden for den frist, som kontoret har fastsat, er det stadig muligt at fremlægge supplerende beviser.

Der skal anlægges den samme fortolkning af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 for så vidt angår beviset for varemærkets eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang, da den nævnte bestemmelse indeholder en regel, der har en horisontal rolle i den nævnte forordnings system, idet den finder anvendelse uafhængigt af karakteren af den omhandlede procedure. Det følger heraf, at gennemførelsesforordningens regel 50 ikke kan fortolkes således, at den udvider appelkamrenes skønsbeføjelser til nye beviser.

(jf. præmis 25-27)
Direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 2083/2005, skal fortolkes således, at en ordregivende myndighed ikke ved en klausul i udbudsbetingelserne for en offentlig bygge- og anlægskontrakt kan kræve, at den tilbudsgiver, der på et tidspunkt i fremtiden vil blive valgt til at gennemføre denne kontrakt, skal udføre en vis procentdel af det af kontrakten omfattede bygge- og anlægsarbejde med egne midler.

Dels fastslår artikel 48, stk. 3, i direktiv 2004/18 således muligheden for, at tilbudsgiverne, i princippet uden begrænsninger, kan anvende underleverandører til at udføre kontrakten. Dels er den ordregivende myndighed – når kontraktens dokumenter pålægger tilbudsgiverne i deres bud at angive den del af kontrakten, som de har til hensigt at give i underentreprise, samt hvilke underentreprenører de foreslår i overensstemmelse med artikel 25, stk. 1, i direktiv 2004/18 – berettiget til at forbyde anvendelsen af underentreprenører, når nævnte myndighed ikke har haft mulighed for at efterprøve disse underentreprenørers formåen ved gennemgangen af tilbuddene og udvælgelsen af tilbudsgiveren til udførelsen af væsentlige dele af kontrakten. Dette svarer imidlertid ikke til rækkevidden af en klausul, der pålægger begrænsninger i anvendelsen af underentreprenører hvad angår en del af kontrakten, der er fastsat abstrakt til en vis procentdel af nævnte kontrakt og uafhængigt af muligheden for at efterprøve den eventuelle formåen hos underentreprenører og uden nogen angivelse af den særlige karakter af de opgaver, som er berørt. Af alle disse grunde fremstår en sådan klausul som uforenelig med direktiv 2004/18.

Desuden bemærkes, at uanset om en sådan klausul udgør en betingelse vedrørende udførelsen af kontrakten i henhold til artikel 26 i direktiv 2004/18, kan den ikke tillades i henhold til denne artikel, hvilket følger af selve ordlyden heraf, eftersom den er i strid med dette direktivs artikel 48, stk. 3, og dermed med EU-retten.

(jf. præmis 33-37 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, litra a), i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at en dynamisk internetprotokoladresse (ip-adresse), som en udbyder af online-medietjenester registrerer i forbindelse med en søgning foretaget af en person på en internetside, som denne udbyder gør tilgængelig for offentligheden, i forhold til den nævnte udbyder udgør en personoplysning som omhandlet i denne bestemmelse, når udbyderen råder over lovlige hjælpemidler, der gør det muligt for denne at få identificeret den registrerede gennem den yderligere viden, som denne persons internetudbyder råder over.

Det forhold, at den yderligere viden, som kræves for at identificere brugeren af en internetside, indehaves, ikke af udbyderen af online-medietjenester, men af denne brugers internetudbyder, kan nemlig ikke udelukke, at de dynamiske ip-adresser, der er registreret af udbyderen af online-medietjenester, for denne udgør personoplysninger som omhandlet i artikel 2, litra a), i direktiv 95/46.

(jf. præmis 44, 49 og domskonkl. 1)
En medlemsstat, som ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at der i grænseoverskridende situationer forefindes en ordning for erstatning til ofre for alle typer af forsætlige voldsforbrydelser begået på dens område, tilsidesætter sin forpligtelse i henhold til artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 om erstatning til ofre for forbrydelser.

Bestemmelsen har nemlig til formål at sikre unionsborgerne retten til en rimelig og passende erstatning for de skader, som de lider på en medlemsstats område, hvor de befinder sig under udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed, ved at pålægge hver enkelt medlemsstat at indføre en ordning for erstatning til ofre for enhver forsætlig voldsforbrydelse begået på dens område.

Hvad angår fastlæggelsen af, hvorvidt en forbrydelse er forsætlig og har karakter af vold, forholder det sig således, at selv om medlemsstaterne i princippet råder over kompetencen til at fastsætte rækkevidden af dette begreb i deres nationale ret, tillader denne kompetence dem imidlertid ikke at begrænse anvendelsesområdet for ordningen for erstatning til ofre til kun at gælde visse forsætlige voldsforbrydelser, idet artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 ellers ville blive frataget sin effektive virkning.

Endvidere bemærkes, at selv om den ved direktiv 2004/80 indførte samarbejdsordning alene vedrører adgangen til erstatning i grænseoverskridende situationer, udelukker ordningen imidlertid ikke, at direktivets artikel 12, stk. 2, med henblik på at sikre det med direktivet i sådanne situationer forfulgte mål pålægger hver medlemsstat at vedtage en national ordning, der sikrer erstatning til ofrene for enhver forsætlig voldsforbrydelse på dens område.

(jf. præmis 45, 46, 49 og 52 samt domskonkl. 1)
Artikel 94, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 647/2005, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, som, med henblik på fastsættelsen af retten til ydelser ved alderdom, ikke tager hensyn til en forsikringsperiode, der angiveligt er tilbagelagt i henhold til dens egen lovgivning af en udenlandsk arbejdstager, når den stat, som denne arbejdstager er statsborger i, er tiltrådt Den Europæiske Union, efter at denne periode er tilbagelagt.

For med føje at kunne påberåbe sig artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 skal en ansøger nemlig kunne påvise en tilbagelagt forsikringsperiode samt, i givet fald, beskæftigelses- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt i henhold til en medlemsstats lovgivning forud for den 1. oktober 1972, eller, hvad angår medlemsstater, der er tiltrådt Unionen efter denne dato, forud for datoen for denne forordnings anvendelse i den pågældende medlemsstat.

Imidlertid udelukkede førnævnte lovgivning arbejdstageren fra retten til alderdomsforsikring med den begrundelse, at han var tredjelandsstatsborger og boede om bord på de skibe, hvor han var et medlem af besætningen. En sådan udelukkelse var ikke forbudt i EU-retten på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, selv om den var baseret på nationalitet, eftersom dette land endnu ikke var tiltrådt Unionen.

(jf. præmis 56, 64 og 66 samt domskonkl. 1)
Sag C-506/14

Yara Suomi Oy m.fl.

mod

Työ- ja elinkeinoministeriö

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus)

»Præjudiciel forelæggelse — ordningen for handel med drivhusgasemissionskvoter i Den Europæiske Union — direktiv 2003/87/EF — artikel 10a — metode til gratistildeling af kvoter — beregning af den ensartede tværsektorielle korrektionsfaktor — afgørelse 2013/448/EU — artikel 4 — bilag II — gyldighed — anvendelse af den ensartede tværsektorielle korrektionsfaktor på anlæg i sektorer med en betydelig risiko for carbon leakage — fastlæggelse af produktbenchmark for varmt metal — afgørelse 2011/278/EU — artikel 10, stk. 9 — bilag I — gyldighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 26. oktober 2016

Præjudicielle spørgsmål – domstolens kompetence – fastlæggelse af de relevante EU-retlige forskrifter – omformulering af spørgsmålene (Art. 267 TEUF)

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – tildelingsmetode – beregning på grundlag af den maksimale årlige mængde af sådanne kvoter, der skal tildeles – hensyntagen til emissioner fra elektricitetsgeneratorer i forbindelse med fastlæggelsen af denne mængde – afvisning fra realitetsbehandling (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, stk. 3 og 5; Kommissionens afgørelse 2011/278, art. 15, stk. 3)

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – produktbenchmarks, der skal anvendes med henblik på tildeling – kommissionens afgørelse om fastsættelse af benchmarkværdierne for varmt metal – kompliceret økonomisk overvejelse – åbenbart urigtigt skøn – foreligger ikke (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, stk. 2, Kommissionens afgørelse 2011/278, bilag I)

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – tildelingsmetode – beregning på grundlag af den maksimale årlige mængde af sådanne kvoter, der skal tildeles – korrektionsfaktor – anvendelse på alle anlæg, der ikke er omfattet af artikel 10a, stk. 3, i direktiv 2003/87 – lovlighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, stk. 1, 11 og 12; Kommissionens afgørelse 2011/278, art. 10, stk. 4 og 9, første afsnit)

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – tildelingsmetode – beregning på grundlag af den maksimale årlige mængde af sådanne kvoter, der skal tildeles – hensyntagen til emissioner fra anlæg, der var omfattet af ordningen for handel med kvoter inden 2013 i forbindelse med fastlæggelsen af denne mængde – retsstridighed [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, stk. 5, første afsnit, litra b), og bilag I; Kommissionens afgørelse 2013/448, art. 4 og bilag II]
Forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 861/2010, skal fortolkes således, at pos. 2401 i den kombinerede nomenklatur (KN), der er indeholdt i bilag I til den nævnte forordning nr. 2658/87, ikke omfatter en vare, der består af røgtobak, på trods af forekomsten af tobaksaffald, for så vidt som dette affald ikke udgør en hindring for den pågældende vares bestemmelse. En sådan vare kan imidlertid henhøre under pos. 2403 i KN, og nærmere bestemt underposition 2403 10 90 i den nævnte nomenklatur, når den er i bulk, stampet og befinder sig i kasser med indvendig beklædning af plastik med en nettovægt på 30 kg.

I medfør af reglen i punkt 3 b) i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende KN skal det nemlig ved tariferingen af denne vare fastslås, hvilket af de materialer, som den består af, der er karaktergivende, hvilket kan opnås ved at undersøge, om varen bevarer de karaktergivende egenskaber, såfremt en af bestanddelene fjernes. Varen kan ikke henhøre under pos. 2401 i KN, for så vidt som forekomsten af tobaksaffald ikke er til hinder for, at varen som helhed betragtet udgør tobak færdig til rygning. Nærmere bestemt er det afgørende kriterium, der gør det muligt at tarifere en vare i pos. 2403 i KN snarere end i pos. 2401 i KN, baseret på spørgsmålet om, hvorvidt bladene har været genstand for en sådan fremstilling, at der er tale om fremstillet tobak, som er klar til forbrug uden yderligere industriel forarbejdning.

For så vidt som en vare består af tobak færdig til rygning, der desuden er i bulk og stampet i kasser med indvendig beklædning af plastik, og for så vidt som hver kasses nettovægt er 30 kg, skal varen under disse omstændigheder tariferes i underposition 2403 10 90 i KN.

(jf. præmis 84, 86, 90, 91 og 93 samt domskonkl. 1)
Artikel 267 TEUF og artikel 94 i Domstolens procesreglement, sammenholdt med artikel 47, andet afsnit, og artikel 48, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en national bestemmelse fortolkes på en sådan måde, at den forpligter den forelæggende ret til at erklære sig inhabil i den for Domstolen verserende sag med den begrundelse, at retten i sin anmodning om præjudiciel afgørelse har givet en fremstilling af sagens faktiske og retlige omstændigheder.

Ved i sin anmodning om præjudiciel afgørelse at give en fremstilling af hovedsagens faktiske og retlige omstændigheder opfylder en forelæggende ret således blot de krav, der følger af artikel 267 TEUF og procesreglementets artikel 94. Under disse omstændigheder vil det forhold, at denne ret i sin anmodning om præjudiciel afgørelse fremstiller de faktiske og retlige omstændigheder, der er relevante for hovedsagen, opfylde det krav om samarbejde, der er uadskilleligt forbundet med ordningen med præjudiciel forelæggelse, og kan ikke i sig selv være et brud på hverken retten til en upartisk domstol, der er fastsat i chartrets artikel 47, andet afsnit, eller uskyldsformodningen, der er sikret ved chartrets artikel 48, stk. 1. En national bestemmelse, hvorefter en national dommers fremstilling i en anmodning om præjudiciel afgørelse af den pågældende sags faktiske og retlige omstændigheder udgør et særligt tilfælde af partiskhed, vil i denne henseende navnlig kunne have til følge, at nævnte dommer vil afholde sig fra at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål for at undgå enten at skulle erklære sig inhabil og pådrage sig disciplinære sanktioner eller at skulle indgive anmodninger om præjudiciel afgørelse, der ikke kan antages til realitetsbehandling. En sådan bestemmelse er således en krænkelse af de prærogativer, der er tillagt de nationale retter ved artikel 267 TEUF, og følgelig effektiviteten af det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der er fastsat ved ordningen med præjudiciel forelæggelse.

(jf. præmis 22, 23, 25 og 26 samt domskonkl. 1)