ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — erstatningssøgsmål begrundet i, at der i henhold til EU-retten foreligger et forbud mod, at producenter af vin, der er fremstillet af druer til flere formål, selv destillerer alkohol af vin, der er fremstillet af druer til flere formål, og som er produceret i overskud i forhold til den normalt fremstillede mængde — et sådant forbud foreligger ikke — ansvar ikke pådraget (art. 340, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 1493/1999, art. 28; Kommissionens forordning nr. 1623/2000, art. 41 og 42 samt art. 65, stk. 3, 8 og 9) (jf. præmis 22, 39, 44, 45 og 50-54)
EU-institutionerne har et vidt skøn ved gennemførelsen af foranstaltninger til beskyttelse af menneskers sundhed, bl.a. for så vidt angår fastlæggelsen af de mål, der ønskes gennemført, og valget af egnede virkemidler. Dette vide skøn indebærer, at Unionens retsinstanser kun kan foretage en begrænset kontrol. Det nævnte skøn medfører således, at retsinstansernes prøvelse hvad angår sagens realitetsspørgsmål begrænses til en kontrol af, at institutionernes udøvelse af deres beføjelser ikke er behæftet med en åbenbar fejl, at der ikke foreligger magtfordrejning, eller at de ikke åbenbart har overskredet grænserne for deres skøn.

For at godtgøre, at en institution har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af komplicerede omstændigheder, der begrunder en annullation af en retsakt, skal sagsøgerens beviser være tilstrækkelig stærke til at bevirke, at de vurderinger, der ligger til grund for denne retsakt, bliver usandsynlige. Med forbehold af denne vurdering af troværdigheden tilkommer det ikke Retten at sætte sit skøn med hensyn til de komplicerede forhold i stedet for det, der er anlagt af ophavsmanden til denne beslutning. Begrænsningen af den prøvelse, der foretages af Unionens retsinstanser, påvirker imidlertid ikke disses forpligtelse til at tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes til at kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner.

(jf. præmis 30-33)
1)

Rådets afgørelse 2011/522/FUSP af 2. september 2011 om ændring af afgørelse 2011/273/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien, Rådets forordning (EU) nr. 878/2011 af 2. september 2011 om ændring af forordning (EU) nr. 442/2011 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien, Rådets afgørelse 2011/628/FUSP af 23. september 2011 om ændring af afgørelse 2011/273/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien, Rådets forordning (EU) nr. 1011/2011 af 13. oktober 2011 om ændring af forordning (EU) nr. 442/2011 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien, Rådets afgørelse 2011/782/FUSP af 1. december 2011 om restriktive foranstaltninger over for Syrien og om ophævelse af afgørelse 2011/273/FUSP samt Rådets forordning (EU) nr. 36/2012 af 18. januar 2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien og om ophævelse af forordning (EU) nr. 442/2011 annulleres, for så vidt som disse retsakter vedrører Tarif Akhras.
4.

Annullationssøgsmål — dom om annullation — retsvirkninger — Domstolens begrænsning heraf — restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Syrien — risiko for alvorlig og uoprettelig skade for effektiviteten af enhver indefrysning af aktiver, som Rådet i fremtiden kunne vedtage over for de personer, der er omfattet af den annullerede retsakt — opretholdelse af virkningerne af de annullerede afgørelser og forordninger indtil udløbet af appelfristen eller indtil afvisning af appellen (art. 264, stk. 2, TEUF og 266 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 1, og art. 60, stk. 2; Rådets beslutning 2011/782/FUSP; Rådets forordning nr. 1151/2011 og nr. 36/2012) (jf. præmis 52-58)
Rettens dom (Niende Afdeling) af 26. februar 2015 – Pangyrus mod KHIM – RSVP Design (COLOURBLIND)

(Sag T-257/11)

»EF-varemærker — ugyldighedssag — EF-ordmærket COLOURBLIND — ordtegnet COLOURBLIND — absolut registreringshindring — ond tro foreligger ikke — artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 — ingen erhvervsmæssig anvendelse af et tegn, som ikke kun har lokal betydning — relativ registreringshindring — artikel 8, stk. 4, og artikel 53, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009«

1. EF-varemærker — klagesag — søgsmål ved Unionens retsinstanser — Rettens kompetence — prøvelse af lovligheden af appelkamrenes afgørelser — prøvelse af den retlige vurdering af de faktiske omstændigheder — omfattet (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65, stk. 2) (jf. præmis 28-31)

2. EF-varemærker — afkald, fortabelse og ugyldighed — relative ugyldighedsgrunde — eksistensen af en ældre rettighed, der er omfattet af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 — betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4, og art. 53, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 38 og 39)

3. National ret — henvisning til nationale rettigheder — Det Forenede Kongeriges ret — regler om utilbørlig udnyttelse (action for passing off) (jf. præmis 45, 49 og 50)

4. EF-varemærker — afkald, fortabelse og ugyldighed — absolutte ugyldighedsgrunde — ansøger i ond tro ved indgivelsen af registreringsansøgningen — bedømmelseskriterier — hensyntagen til alle de relevante faktorer, der forelå på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 2, og art. 52, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 62-64, 66-68 og 78)

5. EF-varemærker — afkald, fortabelse og ugyldighed — absolutte ugyldighedsgrunde — ansøger i ond tro ved indgivelsen af registreringsansøgningen — bevis for den onde tro — beviskraften af bevismidler — bedømmelseskriterier — erklæring på tro og love [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 78, stk. 1, litra f)] (jf. præmis 121 og 125)

Angående

Søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 23. marts 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 751/2009-4) vedrørende en ugyldighedssag mellem Pangyrus Ltd og RSVP Design Ltd.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
3.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — pligt til efter skriftlig anmodning at få oplyst de kvaliteter og relative fordele, der kendetegner det valgte bud, samt navnet på ordremodtageren — vurdering på grundlag af de oplysninger, sagsøgeren havde til rådighed på tidspunktet for sagens anlæg — afhjælpning af begrundelsesmangel under retssagen — ikke tilladt (art. 296 TEUF; Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 100, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 149, stk. 3) (jf. præmis 39-43, 56, 59, 63 og 65)
1)

Rådets afgørelse 2011/357/FUSP af 20. juni 2011 om ændring af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse embedsmænd i [Hviderusland], Rådets forordning (EU) nr. 588/2011 af 20. juni 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for præsident Lukashenko og visse embedsmænd i [Hviderusland], Rådets afgørelse 2011/666/FUSP af 10. oktober 2011 om ændring af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1000/2011 af 10. oktober 2011 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2012/642/FUSP af 15. oktober 2012 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1017/2012 af 6. november 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland] annulleres, for så vidt som de vedrører Vladimir Peftiev.
1)

Rådets afgørelse 2011/357/FUSP af 20. juni 2011 om ændring af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse embedsmænd i [Hviderusland], Rådets forordning (EU) nr. 588/2011 af 20. juni 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for præsident Lukashenko og visse embedsmænd i [Hviderusland], Rådets afgørelse 2011/666/FUSP af 10. oktober 2011 om ændring af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1000/2011 af 10. oktober 2011 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2012/642/FUSP af 15. oktober 2012 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1017/2012 af 6. november 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland] annulleres, for så vidt som de vedrører BT Telecommunications PUE.
6.

Landbrug — tilnærmelse af lovgivningerne — markedsføring af plantebeskyttelsesmidler — direktiv 91/414 — Kommissionens afgørelse om ikke-optagelse af et aktivt stof i bilag I til direktivet — manglende tilstrækkelige oplysninger til at kunne konkludere, at der ikke foreligger en risiko — afledte virkninger for den virksomhed, der har ansøgt om optagelse, i form af udgifter til forberedelse af en ny ansøgning og tab af kommercielle indtægter — tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet — foreligger ikke (Rådets direktiv 91/414, art. 5, stk. 1, og bilag I) (jf. præmis 136-138, 143 og 151)
Overholdelse af retten til forsvar er et grundlæggende princip i EU-retten, som finder anvendelse på enhver, og retten til at blive hørt er en integrerende del heraf.

Nærmere bestemt er retten til forsvar og retten til at blive hørt af afgørende betydning i forbindelse med antidumpingprocedurer. En overholdelse af disse rettigheder forudsætter bl.a., at de berørte virksomheder skal have haft mulighed for under den administrative procedure effektivt at give deres mening til kende vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade.

En overholdelse af disse rettigheder kan derimod ikke indebære en pligt for EU-institutionerne til at tilslutte sig de berørte virksomheders synspunkt. Det kræves, for at de berørte virksomheder effektivt kan give deres mening til kende, blot, at denne meningstilkendegivelse kan ske i så god tid, at EU-institutionerne med den fornødne påpasselighed kan gøre sig bekendt hermed og vurdere relevansen heraf for indholdet af den retsakt, der er ved at blive vedtaget.

(jf. præmis 38, 40, 41 og 43)
4.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 41-47)
4.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 38-44)
4.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 46-52)
Det følger af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, sammenholdt med forordningens forarbejder, at det påhviler Kommissionen at godtgøre, at der foreligger en berettiget interesse i at fastslå en tidligere overtrædelse, såfremt overtrædelsen på det pågældende tidspunkt er ophørt, og Kommissionen ikke har pålagt en bøde.

Der foreligger nemlig en forbindelse mellem på den ene side den pligt, der er pålagt Kommissionen til at godtgøre, at der foreligger en berettiget interesse i at fastslå en overtrædelse, og på den anden side forældelsen af dens beføjelse til at pålægge bøder. Forældelse af Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder kan ikke påvirke dens forudsatte beføjelse til at konstatere overtrædelsen. Imidlertid forudsætter udøvelsen af denne forudsatte beføjelse til at vedtage en beslutning, hvorved en overtrædelse konstateres efter forældelsesfristens udløb, at Kommissionen godtgør, at der foreligger en berettiget interesse i at skride til en sådan konstatering.

Det følger heraf, at Kommissionen ikke har pligt til at godtgøre, at der foreligger en berettiget interesse i at fastslå en tidligere overtrædelse, når den sanktionerer denne overtrædelse med en bøde.

(jf. præmis 76-78)
1.

Annullationssøgsmål — søgsmålsinteresse — bedømmelse på tidspunktet for sagens anlæg — søgsmål anlagt til prøvelse af en retsakt om indførelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren — ophævelse af den anfægtede retsakt under retssagen — erklæring om, at det er ufornødent at træffe afgørelse — ikke tilfældet — sagsøgerens interesse i at opnå anerkendelse af den anfægtede retsakts ulovlighed består fortsat (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 640/2011; Kommissionens forordning nr. 1138/2010 og nr. 1139/2010) (jf. præmis 48-51)
6.

Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering af EUGFL — afslutning af regnskaber — afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af de EU-retlige forskrifter — konstatering af mangler i den kontrolordning, der er indført af en medlemsstat — Kommissionens mulighed for at afvise at afholde samtlige udgifter — anvendelse af en fast korrektion — lovlig — betingelse — overholdelse af proportionalitetsprincippet (Rådets forordning nr. 1258/1999, art. 7, stk. 4, og nr. 1290/2005, art. 31 og art. 32, stk. 8) (jf. præmis 162 og 163)
Inden for rammerne af en beslutning truffet af en ordregivende myndighed vedrørende en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt indebærer kontradiktionsprincippet ikke, at parterne har en ubegrænset og ubetinget adgang til alle de oplysninger vedrørende den pågældende procedure for kontraktindgåelse. Tværtimod må denne aktindsigt afvejes over for andre erhvervsdrivendes rettigheder til at opnå beskyttelse af deres fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder. Princippet om beskyttelsen af fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder skal gennemføres på en måde, der bringer beskyttelsen i overensstemmelse med kravene til en effektiv retsbeskyttelse og sagens parters ret til forsvar, og – i tilfælde af en domstolsprøvelse – således at det sikres, at proceduren i sin helhed overholder retten til en retfærdig rettergang.

(jf. præmis 50)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 28-30 og 68)
Inden for EU-konkurrenceretten kræver overholdelse af retten til forsvar, at den virksomhed, der er genstand for en undersøgelse, under den administrative procedure bliver i stand til på hensigtsmæssig vis at tilkendegive sit syn på omstændighederne, på relevansen af de påståede faktiske forhold samt på de dokumenter, som Kommissionen har lagt til grund for påstanden om en overtrædelse af traktaten. I den henseende skal de frister, der fastsættes for virksomheden til at fremsætte bemærkninger, være forenelige med overholdelsen af retten til forsvar.

Der foreligger derfor en tilsidesættelse af retten til forsvar, og en kommissionsafgørelse skal som følge deraf annulleres, såfremt sagsøgerne fører tilstrækkeligt bevis for, ikke at den anfægtede afgørelse – hvis denne proceduremæssige uregelmæssighed ikke havde foreligget, dvs. hvis de havde haft en tiltrækkelig frist til at kunne gøre deres synspunkter gældende – ville have fået et andet indhold, men at de bedre ville have været i stand til at forsvare deres rettigheder, hvis denne uregelmæssighed ikke havde foreligget. Der bør i den henseende tages stilling på grundlag af tidspunktet for den administrative procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.

(jf. præmis 68, 71, 72, 77 og 82)
En afgørelse er behæftet med en utilstrækkelig begrundelse, når det dels konkluderes, at et ældre varemærke har været genstand for reel brug som omhandlet i artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, dels ikke præciseres, i hvilket omfang de fremlagte beviser understøtter denne konklusion i forhold til hver enkelt vare eller tjenesteydelse eller hver af de kategorier af varer eller tjenesteydelser, for hvilke denne brug er blevet anerkendt. Denne bestemmelse pålægger appelkammeret ved Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design) at godtgøre, at der er overensstemmelse mellem de varer eller tjenesteydelser, for hvilke appelkammeret finder, at der er godtgjort reel brug, og alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, med henblik på at gøre det muligt at foretage den efterfølgende vurdering af risikoen for forveksling.

En manglende præcisering i denne henseende i en afgørelse truffet af Harmoniseringskontoret gør det bl.a. umuligt at kontrollere appelkammerets anvendelse af artikel 42, stk. 2, sidste afsnit, i forordning nr. 207/2009. Det fremgår nemlig af forordningens artikel 42, stk. 2 og 3, at når et varemærke er blevet registreret for en kategori af varer og tjenesteydelser, der er tilstrækkelig bred til, at der inden for denne kategori kan foretages en opdeling i flere underkategorier, der kan betragtes selvstændigt, følger det af de nævnte bestemmelser, at beviset for, at en reel brug af varemærket for en del af disse varer eller tjenesteydelser har fundet sted, i en indsigelsessag kun medfører en beskyttelse for den eller de underkategorier, som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket rent faktisk er blevet brugt, tilhører. Er et varemærke derimod blevet registreret for varer eller tjenesteydelser, der er defineret på en så præcis og afgrænset måde, at det ikke er muligt at opdele den pågældende kategori i underkategorier af betydning, må beviset for, at der er gjort reel brug af varemærket for de nævnte varer eller tjenesteydelser, nødvendigvis omfatte hele denne kategori med henblik på indsigelsen.

Det tilkommer således appelkammeret ved Harmoniseringskontoret i tilfælde, hvor der fremlægges bevis for brug alene for en del af de varer eller tjenesteydelser, der henhører under en kategori, for hvilken det ældre varemærke er registreret, og på hvilken indsigelsen støttes, at vurdere, om denne kategori omfatter selvstændige underkategorier, som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der er godtgjort brug, henhører under, således at det bør antages, at der alene er ført bevis for denne underkategori af varer eller tjenesteydelser, eller omvendt om disse underkategorier ikke kan tænkes at eksistere.

(jf. præmis 23-25)
Den særlige interesse, som den, der fremsætter begæring om aktindsigt i et dokument, som personligt vedrører denne, kan gøre gældende, kan ikke tages i betragtning som en mere tungtvejende offentlig interesse som omhandlet i artikel 4, stk. 2, sidste punktum, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter. Hvad endvidere angår en påberåbelse fra den, der fremsætter begæring om aktindsigt, af behovet for at få aktindsigt i det omtvistede dokument, således at denne effektivt kan gøre sine rettigheder gældende i forbindelse med en kontradiktorisk revisionsprocedure, kan en sådan ret ikke – selv hvis det blev lagt til grund, at der forelå en ret til aktindsigt i det nævnte dokument – udøves specifikt ved anvendelse af de mekanismer for aktindsigt i dokumenter, der er indført ved forordning nr. 1049/2001.

Offentlighedens interesse i at få udleveret et dokument i henhold til åbenhedsprincippet, som har til formål at give borgerne bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen og at sikre, at forvaltningen nyder en større legitimitet, at den er mere effektiv, og at den gøres mere ansvarlig over for borgerne i et demokratisk system, kan ikke tillægges samme vægt, når det drejer sig om et dokument, der vedrører en administrativ procedure, som når det drejer sig om et dokument, der vedrører en procedure, i hvilken EU-institutionen optræder som lovgivende myndighed.

(jf. præmis 79)
Hvad angår en afgørelse om at opretholde opførelsen af en persons navn på listen over personer, som er omfattet af de restriktive foranstaltninger, er Unionens kompetente myndighed, i modsætning til hvad der er tilfældet for den oprindelige optagelse, i princippet forpligtet til forud for vedtagelsen af denne afgørelse at meddele denne person de oplysninger, som myndigheden er i besiddelse af og baserer sin afgørelse på, for at denne person kan forsvare sine rettigheder.

Når Rådet udfylder begrundelsen for optagelsen af den pågældendes navn på listen over personer, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, skal der sondres mellem de omhandlede retsakter.

Skønt det forholder sig således, at forud for enhver efterfølgende afgørelse om indefrysning af midler og med de samme forbehold skal de nye forhold, der lægges den pågældende til last, i princippet meddeles, og der skal i princippet foretages en høring, er dette ikke tilfældet, når begrundelsen for en efterfølgende indefrysning af midler i det væsentlige er den samme som den, der allerede er henvist til i forbindelse med en forudgående afgørelse. En erklæring herom kan således være tilstrækkelig.

En manglende individuel meddelelse af en sådan afgørelse, for hvilken Rådet blot har gentaget begrundelsen for den oprindelige optagelse uden at tilføje eller ændre noget, udgør følgelig ikke en tilsidesættelse af retten til forsvar.

Hvad derimod angår en afgørelse, for hvilken Rådet har ændret begrundelsen for den oprindelige optagelse af den pågældende persons navn på de omhandlede lister, forholder det sig således, at i forbindelse med sådanne retsakter skal meddelelsen om de nye omstændigheder, som bliver lagt den pågældende til last, og retten til at blive hørt være sikret forud for vedtagelsen af disse retsakter.

(jf. præmis 44-48)
11.

Statsstøtte–Kommissionens undersøgelse–administrativ procedure–Kommissionens forpligtelse til at opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger–støttemodtagerens ret til i formålstjenligt omfang at blive inddraget i den administrative procedure–grænser (Art. 108, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 6, stk. 1, og art. 20, stk. 1) (jf. præmis 187 og 189-196)