I de tilfælde, hvor de beføjelser, der i henhold til vedtægten er givet ansættelsesmyndigheden, udøves af kommissærkollegiet, kan det forhold, at medlemmernes kabinetchefer samstemmende har forelagt medlemmerne de ansøgninger, der skal undersøges med henblik på besættelse af en stilling, og at de derfor har henført afgørelsen om den faktiske besættelse af stillingen under punkt A på dagsordenen for Kommissionens møde, ikke betragtes som en mangel ved udnævnelsesproceduren. Hvis det kræves af Kommissionens medlemmer, at de systematisk ved alle procedurer for udnævnelse af tjenestemænd i lønklasse A2 benytter sig af deres ret til at undersøge sagen og diskutere den i detaljer, ville de nemlig ikke kunne drage fordel af den lettelse af deres arbejdsbyrde, som den aktuelle tilrettelæggelse af det forberedende arbejde forud for deres møder i kabinetterne giver dem. Denne tilrettelæggelse af arbejdet, som er baseret på en åbenlys interesse i på forhånd at nå frem til en foreløbig enighed mellem de respektive kabinetter, skaber ikke tvivl om legitimiteten af de endelige afgørelser, Kommissionen måtte træffe, og gør heller ikke indgreb i kommissærkollegiets beslutningsfrihed.

Ansættelsesmyndigheden råder over et vidt skøn i sin vurdering af tjenestens interesse og de fortjenester, der skal tages i betragtning i forbindelse med en afgørelse om forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45. Domstolen og Retten skal kun tage stilling til, om administrationen ved den fremgangsmåde og det grundlag, der har ført til dens vurdering, har holdt sig inden for rimelige grænser, og om dens afgørelse er behæftet med åbenbare fejl. Retten kan navnlig ikke sætte sin vurdering af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer i stedet for ansættelsesmyndighedens, når intet i sagen giver grundlag for at antage, at ansættelsesmyndigheden ved sin vurdering af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer har begået en åbenbar fejl.

Vedtægten giver ikke nogen eksigible krav om forfremmelse, end ikke til tjenestemænd, der opfylder alle betingelser for at kunne forfremmes. Hverken det forhold, at en person har beklædt den pågældende stilling midlertidigt, eller en lang tjenestetid i den lavere lønklasse udgør afgørende bedømmelsesfaktorer, der kan tillægges større betydning end tjenestens interesse, der er det afgørende kriterium for det valg, der skal foretages mellem ansøgerne til en forfremmelse.

Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde beslutningerne om forfremmelse over for forbigåede ansøgere eller beslutninger om ikke at imødekomme en ansøgning. Den skal derimod begrunde et afslag på en klage, som en forbigået ansøger har indbragt i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, idet afslagets begrundelse må anses for sammenfaldende med begrundelsen af den afgørelse, hvorover der var indgivet klage.

En tjenestemand, sora i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 4, har forelagt en klage for ansættelsesmyndigheden og dernæst omgående anlægger sag ved Retten og indgiver en begæring om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede retsakt, kan ikke forvente, at der træffes en udtrykkelig afgørelse vedrørende klagen inden sagsanlægget, eftersom ansættelsesmyndigheden har en frist på fire måneder til at besvare klagen.

(præmis 76 og 77)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 12; Domstolen, 13. april 1978, sag 101/77, Ganzini mod Kommissionen, Sml. s. 915, præmis 10; Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 13; Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92og T-68/92, Coussiosmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171, præmis 69-74; Kontargiris mod Rådet, præmis 147.