DA Den Europæiske Unions Tidende C 86/7

Appel iværksat den 7. december 2016 af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 28. september 2016 i sag T-476/15, European Food SA mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-634/16 P)

(2017/C 086/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (ved M. Rajh, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: European Food SA og Société des produits Nestlé SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— European Food tilpligtes at betale de af EUIPO afholdte omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

For det første har Retten undladt at tage i betragtning, at forordning nr. 207/2009 (1) og forordning nr. 2868/95 (2) fastsætter to typer frister for afgivelse af indlæg i sager ved EUIPO: Dem, der er fastsat i selve lovgivningen, og som således ikke kan forlænges af EUIPO, og dem, som EUIPO skal fastsætte i hvert enkelt tilfælde med henblik på sagens hensigtsmæssige tilrettelæggelse, og som, i tilfælde hvor det alt efter sagens særlige omstændigheder er relevant, kan forlænges efter anmodning fra parterne. Rettens konstatering af, at der ikke findes nogen frist, der finder anvendelse på ugyldighedssager som følge af absolutte registreringshindringer, er derfor fejlagtig.

For det andet har Retten misforstået betydningen og virkningen af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009. Denne artikel finder anvendelse på alle typer af sager ved EUIPO og på alle gældende tidsfrister — nemlig (i) dem, der er direkte fastlagt i forordning nr. 207/2009 og forordning nr. 2868/95, og (ii) dem, som EUIPO har fastsat i forbindelse med udøvelsen af sin beføjelse til at tilrettelægge de sager, den skal tage stilling til.

For det tredje har Retten ved at koncentrere sig om tredje afsnit i regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 tilsidesat den centrale betydning af denne regel, som befinder sig i reglens første afsnit — nemlig at appelkammeret er underlagt de samme processuelle bestemmelser, som den afdeling, der traf den anfægtede afgørelse. Første afsnit er ikke begrænset til at gælde for indsigelsessager, men finder anvendelse på alle sager, herunder ugyldighedssager.

For det fjerde tilsidesætter den appellerede dom artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, idet den (i) undlod at anvende denne bestemmelse på de frister, som EUIPO fastsatte, og (ii) fratog appelkammeret sin beføjelse til at bedømme, hvorvidt de beviser, som blev fremlagt for første gang, måtte kvalificeres som »nye« og — idet appelkammeret ikke kunne foretage denne bedømmelse — beføjelsen til at udøve sin skønsbeføjelse med hensyn til, hvorvidt disse beviser kunne antages til realitetsbehandling.

Endelig forstyrrer den appellerede dom balancen mellem parternes respektive processuelle rettigheder ved at give enhver part i ugyldighedssager en ubetinget ret til at fremlægge enhver form for beviser når som helst under sagens behandling ved EUIPO, herunder i forbindelse med klagesagen. Dette gør, at den sagsøgte fratages et trin af den administrative bedømmelse, hvor indgiveren af ugyldighedsbegæringen forsætligt vælger ikke at fremlægge nogen — eller nogen relevante — forhold eller beviselementer for indsigelsesafdelingen. Den omstændighed, at alle parterme i en gyldighedssag har en ubetinget ret til at fremlægge enhver form for beviser når som helst under sagens behandling, er desuden også i strid med procesøkonomiske hensyn og princippet om god forvaltningsskik.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2. 2009 om EU-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1).