3.

Det fremgår uden videre på grundlag af det anførte, at Kommissionen med rette har foreholdt Den franske Republik, at den har tilsidesat traktaten. Det må nemlig antages, at de indledningsvis omtalte bestemmelser hæmmer afsætningen af publikationer trykt i de andre medlemsstater, for så vidt som salget i Frankrig sker via abonnement (kiosksalget påvirkes næppe, da der ikke her findes differentierede bestemmelser). Resultatet er nemlig, at disse publikationer bliver dyrere end de franske, og fordyrelsen rammer givetvis abonnenterne, fordi de bærer transportomkostningerne. På grundlag af de fremlagte tal kan fordyrelsen heller ikke anses for ganske bagatelagtig: Kommissionen har anført, at distributionsomkostningerne i forbindelse med et abonnement udgør 35% af salgsprisen i provinsen og 45% af salgsprisen i Paris; den franske regering har som svar på et spørgsmål fra Domstolen oplyst, at den lavere portosats alt efter vægten andrager mellem 0,194 og 0,853 FF sammenlignet med den normale porto, der varierer mellem 1,70 og 6,50 FF. Det er som følge heraf muligt — og artikel 30 finder anvendelse, blot en sådan mulighed foreligger, jfr. den førnævnte fortolkning af bestemmelsen — at der ikke bliver tegnet abonnement på udenlandske tidsskrifter (på steder uden mulighed for kioskkøb); det kan også tænkes, at en række læsere under disse omstændigheder beslutter sig for franske publikationer, der kan fås billigere. For selv om det nok for en række publikationers vedkommende gælder, at købernes valg mindre afhænger af prisen end af smag og bestemte kulturelle eller politiske holdninger, så kan man dog ingenlunde generelt udelukke, at der er mulighed for substitution mellem franske og udenlandske publikationer, således f.eks. når der er tale om køb af fagtidsskrifter, bl.a. inden for det videnskabelige område, eller når publikationens sprog ikke er afgørende for køberen, og købsprisen i sig selv ikke udviser nogen nævneværdig forskel. — I modsat fald ville den omhandlede differentiering af portosatserne — som med rette anført af Kommissionen — være temmelig uforståelig. Den franske regering har jo desuden også indrømmet, at formålet med portobestemmelserne er at yde en indirekte støtte til bestemte publikationer samt at underbygge bestemte læsergruppers loyalitet over for dem. Over for denne antagelse kan det i øvrigt heller ikke gøres gældende, at prisen på tidsskrifter ikke påvirkes af portosatsen, at Frankrig ikke er det vigtigste afsætningsmarked for udenlandske publikationer, og at den påtalte portosats derfor kun påvirker en lille del af oplaget. Det er klart, at der til grund for disse indsigelser ligger en misforståelse af det af Kommissionen anvendte begreb »kostpris« ( 4 ), hvormed der ikke menes udgiverens salgspris (transportomkostningerne udgør sandsynligvis ikke nogen særlig stor del heraf), men derimod den pris, som køberen skal betale for tilsendelse pr. post. På samme måde kan det heller ikke anføres over for denne vurdering, at der her ikke udelukkende er tale om en fordel for franske publikationer, men at særportoen også kan finde anvendelse på udenlandske publikationer, såfremt de opfylder de tidligere nævnte betingelser — og følgelig sidestilles med franske publikationer — eller såfremt der også for franske publikationer gælder en lavere portosats i det pågældende udgivelsesland. Faktisk kan de førstnævnte betingelser ikke opfyldes uden visse foranstaltninger, der medfører udgifter, og de udgør derfor hindringer, der ikke i samme grad påhviler publikationer fremstillet i Frankrig. Hvad imidlertid angår det andet punkt, er det ikke alene væsentligt, at det kan fastslås, at det helt overvejende er franske tidsskrifter, der omfattes af den pågældende sats; det er tillige af betydning — som med rette anført af Kommissionen — at en medlemsstat i henhold til fællesskabsretten ikke kan indføre importbegrænsninger med den begrundelse, at lignende foranstaltninger finder anvendelse i andre medlemsstater.