Sag T-23/03

CAS SpA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Associeringsaftale mellem EØF og Republikken Tyrkiet – fritagelse for importafgifter – frugtsaftkoncentrat hidrørende fra Tyrkiet – EF-toldkodeks – varecertifikater – særlig situation – ret til forsvar«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 6. februar 2007

Sammendrag af dom

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 239)

2. Fællesskabsret – principper – ret til forsvar

(Art. 255 EF; Rådets forordning nr. 2913/92, art. 239)

3. Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – toldunion – varers oprindelse

(Associeringsaftalen EØF-Tyrkiet)

4. Annullationssøgsmål – retlig interesse

(Art. 230 EF)

5. Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – Kommissionens forpligtelser

(Art. 211 EF; associeringsaftalen EØF-Tyrkiet)

6. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – efteropkrævning af import- eller eksportafgifter

[Rådets forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 2, litra b)]

1. I forbindelse med sager om fritagelse for importafgifter må det sikres, at de berørte parter har lejlighed til at udtale sig, når henses til det skøn, Kommissionen råder over, når den træffer beslutning om at anvende den generelle billighedsklausul i artikel 239 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks.

(jf. præmis 87)

2. I forbindelse med sager om fritagelse for importafgifter indebærer princippet om retten til forsvar blot, at den berørte skal have mulighed for at gøre sine synspunkter gældende i relation til forholdene, herunder de dokumenter, som Kommissionen har baseret sin afgørelse på til skade for den pågældende. Princippet stiller ikke krav om, at Kommissionen af egen drift skal give aktindsigt i alle dokumenter, der eventuelt måtte have relation til den sag, hvori den er forelagt en fritagelsesansøgning. Er den pågældende af den opfattelse, at sådanne dokumenter vil kunne tjene som bevis for, at der foreligger særlige forhold, og/eller at han ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenlys forsømmelse, påhviler det ham i overensstemmelse med de bestemmelser, der af institutionerne er vedtaget med hjemmel i artikel 255 EF, at anmode om aktindsigt i disse dokumenter.

Kommissionen har pligt til på begæring af den berørte at give adgang til alle ikke-fortrolige administrative dokumenter vedrørende den anfægtede beslutning. Foreligger der ikke en sådan begæring, er der derfor ikke en automatisk adgang til de dokumenter, Kommissionen råder over.

(jf. præmis 88 og 89)

3. Fastlæggelsen af en vares oprindelse er bl.a. inden for rammerne af den toldunion, der er etableret ved associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, et spørgsmål, hvis regulering er baseret på en kompetencefordeling mellem udførselsstatens og indførselsstatens myndigheder, idet varernes oprindelse fastlægges af udførselsstatens myndigheder, og kontrollen med, at ordningen fungerer, sker gennem et samarbejde mellem de pågældende myndigheder. Systemet er begrundet i den omstændighed, at det er myndighederne i udførselsstaten, der bedst kan vurdere rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er afgørende for varens oprindelse.

Denne ordning kan kun fungere efter hensigten, såfremt toldmyndighederne i indførselsstaten lægger de afgørelser til grund, der lovligt er truffet af myndighederne i udførselsstaten. En anerkendelse af sådanne afgørelser hos toldmyndighederne i medlemsstaterne er en forudsætning for, at Fællesskabet kan forvente, at myndighederne i de øvrige stater, som det gennem frihandelsordninger har forbindelse med, respekterer de afgørelser, som toldmyndighederne i medlemsstaterne træffer med hensyn til oprindelsen af varer, der udføres fra Fællesskabet til disse stater.

(jf. præmis 120 og 121)

4. En sagsøger har ingen legitim interesse i at kræve annullation af en afgørelse på grund af formmangler i et tilfælde, hvor annullation kun kan medføre, at der træffes en ny afgørelse, som materielt er identisk med den annullerede.

(jf. præmis 132)

5. I medfør af artikel 211 EF og princippet om god forvaltningsskik har Kommissionen pligt til at sikre, at associeringsordningen bliver anvendt korrekt. Denne forpligtelse følger ligeledes af associeringsaftalen og af en række afgørelser truffet af associeringsrådet.

(jf. præmis 234)

6. Artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks bestemmer, at de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efterfølgende bogføring af importafgifter, når tre kumulative betingelser er opfyldt. For det første må afgiften ikke have været opkrævet som følge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået. Dernæst skal toldmyndighedernes fejl være af en sådan karakter, at en debitor i god tro ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den. Endelig skal debitor i forbindelse med toldangivelsen have overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter.

Nævnte bestemmelse har til formål at beskytte afgiftsskyldnerens berettigede forventning med hensyn til, at samtlige forhold, som ligger til grund for afgørelsen om at foretage eller undlade efteropkrævning af told, er korrekte. Imidlertid nyder afgiftsskyldners berettigede forventning kun beskyttelse i henhold til denne bestemmelse, såfremt det er de kompetente myndigheder selv, der har skabt det grundlag, hvorpå afgiftsskyldners forventning hvilede. Således er det kun fejl, som kan tilskrives de kompetente myndigheders aktive adfærd, og som afgiftsskyldner ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, som giver ret til, at der undlades efteropkrævning af told.

(jf. præmis 303 og 304)

RETTENS DOM (Femte Afdeling)

6. februar 2007 ( )

»Associeringsaftale mellem EØF og Republikken Tyrkiet – fritagelse for importafgifter – frugtsaftkoncentrat med oprindelse i Tyrkiet – EF-toldkodeks – varecertifikater – særlig situation – ret til kontradiktion«

I sag T-23/03,

CAS SpA, Verona (Italien), ved avocat D. Ehle,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved X. Lewis, som befuldmægtiget, bistået af avocat M. Nuñez Müller,

sagsøgt,

angående en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning (REC 10/01) af 18. oktober 2002 om en anmodning om fritagelse for importafgifter,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Vilaras, og dommerne M.E. Martins Ribeiro og K. Jürimäe,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. november 2005,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

A – Bestemmelser om præferenceordningen

1 Denne sag vedrører aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) og Republikken Tyrkiet (herefter »associeringsaftalen«), der blev undertegnet i Ankara, dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet (herefter »de kontraherende parter«). Aftalen blev godkendt ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963 (Samling af Aftaler Indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 541). Den trådte i kraft den 1. december 1964.

2 Aftalen har i henhold til artikel 2, der findes i aftalens afsnit I om principperne, til formål at fremme en stadig og afbalanceret styrkelse af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem de kontraherende parter.

3 Aftalen omfatter en indledende fase, hvor Republikken Tyrkiet med støtte fra Fællesskabet ifølge aftalens artikel 3 skal styrke sin økonomi, en overgangsperiode, hvorunder der i henhold til aftalens artikel 4 skal ske en gradvis oprettelse af en toldunion og en tilnærmelse af de økonomiske politikker, og en endelig fase, som i henhold til aftalens artikel 5 bygger på toldunionen og indebærer styrkelse af samordningen af den økonomiske politik.

4 Ifølge artikel 7 træffer de kontraherende parter alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, der følger af aftalen, og afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der vil kunne bringe virkeliggørelsen af aftalens målsætning i fare.

5 Ifølge artikel 22 og 23, der er indeholdt i afsnit III om Almindelige og Afsluttende Bestemmelser, er associeringsrådet, som består dels af medlemmer af medlemsstaternes regeringer, af Rådet og af Kommissionen, dels af medlemmer af den tyrkiske regering (herefter »associeringsrådet«), og som udtaler sig med enstemmighed, beslutningsdygtigt med hensyn til virkeliggørelse af de i aftalen fastlagte mål. I henhold til artikel 25 har associeringsrådet kompetence til, på begæring af hver af de kontraherende parter, at træffe afgørelse om enhver uoverensstemmelse vedrørende aftalens anvendelse eller fortolkning, ligesom det kan beslutte at indbringe uoverensstemmelsen for Domstolen.

6 Slutfasen af toldunionen trådte i kraft den 31. december 1995 (artikel 1 og artikel 65, stk. 1, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/95 af 22. december 1995 om iværksættelse af slutfasen af toldunionen (EFT 1996 L 35, s. 1), herefter »afgørelse nr. 1/95«, eller »grundafgørelsen«).

7 I henhold til associeringsaftalens artikel 11 omfatter associeringsordningen landbrug og udveksling af landbrugsprodukter i henhold til særlige bestemmelser, der fastsættes under hensyntagen til Fællesskabets fælles landbrugspolitik.

1. Bestemmelser, der var gældende i overgangsperioden

8 Ved afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen traf associeringsrådet bestemmelse om at ophæve de toldsatser, der stadig gælder ved indførsel i Fællesskabet af landbrugsprodukter med oprindelse i Tyrkiet, der endnu ikke kan indføres toldfrit i Fællesskabet.

9 I henhold til artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 4115/86 af 22. december 1986 om indførsel i Fællesskabet af landbrugsprodukter med oprindelse i Tyrkiet (EFT L 380, s. 16) blev de i bilag II til EØF-traktaten opregnede produkter med oprindelse i Tyrkiet bortset fra de produkter, der er omhandlet i bilaget til forordningen, fritaget for told ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet. I henhold til artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 4115/86 anses for produkter med oprindelse i Tyrkiet produkter, der opfylder betingelserne i associeringsrådets afgørelse nr. 4/72 af 29. december 1972 vedrørende definition af begrebet »varer med oprindelse« i Tyrkiet ved anvendelse af bestemmelserne i kapitel I i bilag 6 til tillægsprotokollen til associeringsaftalen, der er knyttet til Rådets forordning (EØF) nr. 428/73 af 5. februar 1973 om anvendelse af associeringsrådets afgørelser nr. 5/72 og 4/72 (EFT L 59, s. 73), ændret ved associeringsrådets afgørelse nr. 1/75 af 26. maj 1975, der er knyttet til Rådets forordning (EØF) nr. 1431/75 om ændring af forordning nr. 428/75 (EFT L 142, s.1).

10 I henhold til artikel 1 i afgørelse nr. 4/72 anses for varer med oprindelse i Tyrkiet:

»a) varer af planteriget, høstet i Tyrkiet

[...]

f) varer fremstillet i Tyrkiet ved bearbejdning eller forarbejdning af varer nævnt under litra a)-e), også når andre varer er indgået i fremstillingen, på den betingelse, at varer, der ikke er fremstillet i Tyrkiet eller i Fællesskabet, kun indgår sekundært i denne fremstilling«.

11 Kommissionens forordning (EØF) nr. 3719/88 af 16. november 1988 om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter (EFT L 331, s. 1) finder anvendelse på de licenser og attester, der er nævnt i forordningens artikel 1. I forordningens artikel 28, stk. 4, bestemmes:

»4. Medlemsstaterne sender ligeledes Kommissionen aftryk af de pågældende myndigheders officielle stempler og i givet fald af deres reliefstempler. Kommissionen underretter straks de andre medlemsstater herom.«

12 Ved afgørelse nr. 5/72 af 29. december 1972 om administrative samarbejdsmetoder ved anvendelse af artiklerne 2 og 3 i tillægsprotokollen til associeringsaftalen (EFT 1973 L 59, s. 74) har associeringsrådet fastsat den regel, at det er en forudsætning for opnåelse af præferencebehandling, at der fremlægges dokumentation, udstedt af toldmyndighederne i Republikken Tyrkiet eller i en medlemsstat på anmodning af eksportøren. For varer, der transporteres direkte fra Tyrkiet til Fællesskabet, tjener varecertifikat A.TR.1 (herefter »A.TR.1-certifikatet«), hvoraf en model er vedlagt som bilag til afgørelsen (artikel 2), som bevisdokument. Denne model blev erstattet af den formular, der er vedlagt som bilag til associeringsrådets afgørelse nr. 1/78 af 18. juli 1978 (EFT L 253, s. 2). Denne model er på sin side blevet ændret lidt ved associeringsrådets afgørelse nr. 4/95 af 22. december 1995 om ændring af afgørelse nr. 5/72 (EFT 1996 L 35, s. 48).

13 Ifølge artikel 11 i afgørelse nr. 5/72 bistår medlemsstaterne og Republikken Tyrkiet gensidigt hinanden gennem deres toldadministrationer ved kontrollen af certifikaternes ægthed og rigtighed »for at sikre en korrekt anvendelse af bestemmelserne i denne afgørelse«.

14 Endelig bestemmes i artikel 12 i afgørelse nr. 5/72 følgende:

»[Republikken] Tyrkiet, medlemsstaterne og Fællesskabet træffer hver for sit vedkommende de foranstaltninger, som gennemførelse af denne afgørelse kræver.«

15 I henhold til artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 4115/86 er de metoder for administrativt samarbejde, der skal sikre, at de i artikel 1 omhandlede produkter kan indføres med nedsat told, de metoder, der er fastsat i afgørelse nr. 5/72, senest ændret ved afgørelse nr. 1/78.

2. Bestemmelser, der er gældende i den endelige fase

16 Afgørelse nr. 1/95 indeholder detaljerede regler om iværksættelse af slutfasen af toldunionen. I afgørelsens artikel 29 bestemmes:

»Den gensidige bistand i toldspørgsmål mellem de kontraherende parters administrative myndigheder reguleres på grundlag af bestemmelserne i bilag 7, som for Fællesskabets vedkommende omfatter de områder, der falder ind under Fællesskabets kompetence.«

17 I artikel 2, stk. 1, i bilag 7 om gensidig bistand i toldspørgsmål mellem de administrative myndigheder til afgørelse nr. 1/95 bestemmes:

»De kontraherende parter yder [...] hinanden bistand med henblik på at sikre, at toldlovgivningen anvendes korrekt, særlig ved at forebygge, påvise og undersøge overtrædelser af denne lovgivning.«

18 I artikel 3, stk. 6, i afgørelse nr. 1/95 bestemmes, at toldsamarbejdsudvalget fastlægger metoderne for det administrative samarbejde.

19 I artikel 5, stk. 2, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/96 af 20. maj 1996 om gennemførelsesbestemmelser til afgørelse nr. 1/95 (EFT L 200, s. 14) bestemmes, at påtegning af det dokument, der kræves, for at de pågældende varer frit kan omsættes, bevirker, at der opstår toldskyld ved indførsel. I henhold til afgørelsens artikel 6 forudsætter præferencebehandlingen af landbrugsprodukter, der indføres fra Tyrkiet, dokumentation, som består i A.TR.1-certifikatet. En model af dette certifikat findes i bilag I, men i afgørelsens artikel 7, stk. 1, bestemmes, at de formularer, der er fastsat i afgørelse nr. 5/72, fortsat måtte anvendes indtil den 30. juni 1997.

20 I artikel 15 i afgørelse nr. 1/96 bestemmes følgende:

»For at sikre en korrekt anvendelse af bestemmelserne i denne afgørelse bistår medlemsstaterne og [Republikken] Tyrkiet hinanden gennem deres toldadministrationer og inden for rammerne af den i artikel 29 og bilag 7 i grundafgørelsen fastsatte gensidige bistand ved kontrollen af certifikaternes ægthed og rigtighed.«

21 Artikel 13, stk. 2, i afgørelse nr. 1/96 har følgende ordlyd:

»[...] Rubrik 12 på udskriften forsynes med det oprindelige certifikats registreringsnummer, dato, udstedelsestoldsted og -land [...]«

22 I bilag II, punkt II, nr. 12, til afgørelse nr. 1/96 bestemmes, at bemærkninger til rubrik 12 i A.TR.1-varecertificatet udfyldes af den kompetente myndighed.

23 I artikel 4 i afgørelse nr. 1/96 bestemmes endelig:

»Med forbehold af de i grundafgørelsen fastsatte bestemmelser om fri omsætning gælder EF-toldkodeksen og gennemførelsesbestemmelserne hertil, der finder anvendelse inden for Fællesskabets toldområde, og den tyrkiske toldkodeks og gennemførelsesbestemmelserne hertil, som finder anvendelse inden for Tyrkiets toldområde, for varehandelen mellem toldunionens to dele på de i denne afgørelse fastlagte betingelser.«

B – Toldbestemmelser

1. Bestemmelser om fritagelse for told

24 Hvad angår muligheden for fritagelse for importafgifter bestemmes i artikel 239 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«) følgende:

»[...] fritagelse for import[afgifter] kan indrømmes i [...] situationer [...] som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed. De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de nærmere procedureregler herfor fastlægges efter udvalgsproceduren«.

25 Artikel 905 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 (EFT L 253, s. 1, herefter »gennemførelsesforordningen«) indeholder i stk. 1 følgende bestemmelser:

»1. Når den besluttende toldmyndighed, der har fået forelagt en godtgørelses- eller fritagelsesansøgning i medfør af toldkodeksens artikel 239, stk. 2, ikke er i stand til på grundlag af bestemmelserne i artikel 899 at træffe afgørelse, og ansøgningen indeholder begrundelser, der kan udgøre en særlig situation, som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har begået urigtigheder eller gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed, forelægger den medlemsstat, hvorunder den pågældende myndighed hører, sagen for Kommissionen, for at der kan træffes beslutning efter den i artikel 906 til 909 fastlagte procedure [...]«

26 I gennemførelsesforordningens artikel 904, litra c), bestemmes:

»Der ydes ikke godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter, når den eneste begrundelse til støtte for godtgørelses- eller fritagelsesansøgningen består i:

[...]

c) at der for varer, der er angivet til overgang til fri omsætning, med henblik på indrømmelse af præferencetoldbehandling, og endog i god tro, fremlægges dokumenter, som senere viser sig at være falske, forfalskede eller ugyldige med henblik på opnåelse af denne præferencetoldbehandling.«

27 I toldkodeksens artikel 236 bestemmes:

»1. Godtgørelse af import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på betalingstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2.

Fritagelse for import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på bogføringstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2.

Der indrømmes hverken godtgørelse eller fritagelse, hvis de omstændigheder, hvorpå betalingen eller bogføringen af et ikke-skyldigt beløb bygger, skyldes urigtigheder fra debitors side.

[...]«

28 I toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), bestemmes, at der ikke foretages efterfølgende bogføring af det afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, når det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter.

2. Bestemmelser om oprindelsesregler

29 I toldkodeksens artikel 20 bestemmes bl.a.:

»1. Hvis der opstår toldskyld, er grundlaget for de efter lovgivningen skyldige afgifter De Europæiske Fællesskabers toldtarif.

2. De andre foranstaltninger, der er fastsat ved særlige fællesskabsbestemmelser som led i varehandelen, finder i givet fald anvendelse i henhold til varernes tarifering i tariffen.

3. De Europæiske Fællesskabers toldtarif består af:

[...]

d) de præferencetoldforanstaltninger, der er fastsat i aftaler, som Fællesskabet har indgået med tredjelande eller grupper af lande, og hvorved der indrømmes præferencetoldbehandling.«

30 I toldkodeksens artikel 27, litra a), bestemmes følgende:

»De betingelser, som gælder, for at varer kan opnå oprindelsesstatus og dermed være omfattet af de i artikel 20, stk. 3, litra d) eller e), omhandlede foranstaltninger, fastsættes i præferenceoprindelsesreglerne. Disse regler fastsættes:

a) for varer, der er omhandlet i de i artikel 20, stk. 3, litra d), nævnte aftaler, i de pågældende aftaler.«

31 Gennemførelsesforordningen i den affattelse, der finder anvendelse på denne tvist (artikel 93, ændret og nummereret artikel 92 ved Kommissionens forordning (EF) nr. 3254/94 af 19.12.1994 (EFT L 346, s. 1)), bestemmer:

»1. De præferenceberettigede lande tilsender Kommissionen navne og adresser på de statslige myndigheder, der befinder sig på deres territorium, og som kan udstede oprindelsescertifikater, samt aftryk af de stempler, som anvendes af disse myndigheder. Kommissionen videregiver disse oplysninger til medlemsstaternes toldmyndigheder.

2. De præferenceberettigede lande tilsender også Kommissionen navne og adresser på de statslige myndigheder, der kan udstede de ægthedserklæringer, der er nævnt i artikel 86, samt aftryk af det stempel, disse benytter. Kommissionen videregiver disse oplysninger til medlemsstaternes toldmyndigheder.

3. Kommissionen offentliggør i De Europæiske Fællesskabers Tidende (C-serien) den dato, hvor de nye modtagerlande efter artikel 97 har opfyldt forpligtelserne i stk. 1 og 2.«

C – Bestemmelser om visse dokumenters fortrolighed

32 I artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/1999 af 25. maj 1999 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) (EFT L 136, s. 1), bestemmes følgende:

»Tavshedspligt og beskyttelse af oplysninger

1. Alle oplysninger, der indhentes i forbindelse med eksterne undersøgelser, uanset i hvilken form det måtte være, er beskyttet af reglerne for disse undersøgelser.«

33 I samme forordnings artikel 9, stk. 2, bestemmes:

»Undersøgelsesrapport og opfølgning af undersøgelserne

[...]

2. Disse rapporter udarbejdes under hensyntagen til de procedurekrav, der er fastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning. De således udarbejdede rapporter kan på lige fod med og på samme vilkår som de administrative rapporter, de nationale administrative inspektører udarbejder, udgøre gyldige bevismidler i administrative eller retslige procedurer i den medlemsstat, hvor dette måtte være påkrævet. De bedømmes efter samme regler som dem, der gælder for de administrative rapporter, som de nationale administrative inspektører udarbejder, og har samme værdi som disse.«

34 I artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 2185/96 af 11. november 1996 om Kommissionens kontrol og inspektion på stedet med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser mod svig og andre uregelmæssigheder (EFT L 292, s. 2) bestemmes:

»1. Alle oplysninger, der meddeles eller indhentes i medfør af denne forordning, er, uanset på hvilken måde dette sker, omfattet af tavshedspligt og af beskyttelse af tilsvarende oplysninger som fastsat i national ret i den medlemsstat, der har modtaget dem, og som fastsat i de relevante bestemmelser, der gælder for fællesskabsinstitutionerne.«

35 I artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43) bestemmes:

»Undtagelser

1. Institutionerne afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for:

a) beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til:

– offentlig sikkerhed

– forsvar og militære anliggender

– internationale forbindelser

– Fællesskabets eller en medlemsstats finanspolitik, valutapolitik eller økonomiske politik

b) privatlivets fred og den enkeltes integritet, navnlig i henhold til Fællesskabets lovgivning om beskyttelse af personoplysninger.

2. Institutionerne afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for beskyttelsen af:

– en fysisk eller juridisk persons forretningsmæssige interesser, herunder intellektuelle ejendomsrettigheder

– retslige procedurer og juridisk rådgivning

– formålet med inspektioner, undersøgelser og revision

medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet.«

Tvistens baggrund

A – De omtvistede indførsler

36 Sagsøgeren, CAS SpA, er et italiensk selskab, som er 95,1% ejet af selskabet Steinhauser GmbH (herefter »Steinhauser«), med hjemsted i Ravensburg (Tyskland). Sagsøgerens hovedaktivitet består i at forarbejde importeret frugtsaftkoncentrater, og selskabet driver sideløbende importvirksomhed med disse produkter i Italien. Det er hovedsageligt selskabet Steinhauser, der står for forretningsforbindelserne med de udenlandske leverandører.

37 Mellem den 5. april 1995 og den 20. november 1997 indførte og bragte selskabet æble- og pæresaftkoncentrater i fri omsætning i Fællesskabet, idet det blev angivet, at koncentraterne hidrørte fra og havde oprindelse i Tyrkiet. Indførslen i Fællesskabet af denne type varer blev foretaget ved hjælp af A.TR.1-certifikater, således at disse varer blev omfattet af den toldfritagelse, der er omhandlet i associeringsaftalen og tillægsprotokollen.

38 I henhold til artikel 29 i afgørelse nr. 1/95 foretog toldmyndighederne i Ravenna (Italien) en efterfølgende kontrol af dokumenterne vedrørende ægtheden af A.TR.1-certifikat D 141591, der blev fremlagt af sagsøgeren i forbindelse med en af de indførsler, som blev foretaget i perioden fra den 5. april 1995 til den 20. november 1997. I overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder på dette område, blev de tyrkiske myndigheder anmodet om at bekræfte ægtheden af dette certifikat.

39 Ved skrivelse af 15. maj 1998 meddelte de tyrkiske myndigheder toldmyndighederne i Ravenna, at det fremgik af den foretagne kontrol, at certifikatet ikke var ægte, da det ikke var udstedt af de tyrkiske toldmyndigheder. De oplyste endvidere, at der ville blive foretaget andre kontroller.

40 De italienske myndigheder foretog derfor en efterfølgende kontrol af 103 A.TR.1-certifikater, som var fremlagt af sagsøgeren i forbindelse med forskellige indførsler.

41 Ved skrivelse af 10. juli 1998 meddelte Republikken Tyrkiets faste repræsentation ved Den Europæiske Union (herefter den faste tyrkiske repræsentation) Kommissionen, at 22 A.TR.1-certifikater, som er fremlagt af sagsøgeren og opregnet i bilaget til skrivelsen, og som vedrører udførsler foretaget af det tyrkiske selskab Akman til Italien, var falske (false). Kommissionen sendte denne skrivelse til de italienske toldmyndigheder ved brev af 20. juli 1998.

42 Mellem den 12. og den 15. oktober 1998 samt mellem den 30. november 1998 og den 2. december 1998 foretog Kommissionens Afdeling for Koordinering af Foranstaltninger til Bekæmpelse af Bedrageri ((UCLAF), forgænger for OLAF) inspektioner i Tyrkiet.

43 Ved skrivelse af 8. marts 1999 oplyste den faste tyrkiske repræsentation toldmyndighederne i Ravenna, at 32 A.TR.1-certifikater, der var fremlagt af sagsøgeren (herefter »de omtvistede certifikater«), herunder 18 certifikater, der var opregnet i bilaget til skrivelsen af 10. juli 1998, hverken var udfærdiget af eller påtegnet af de tyrkiske myndigheder. Disse certifikater er angivet i bilaget til denne skrivelse.

44 De italienske toldmyndigheder fandt, at det fremgik af den samlede korrespondance mellem dem selv, Kommissionen, UCLAF og de tyrkiske myndigheder, at sidstnævnte anså 48 A.TR.1-certifikater, herunder de omtvistede certifikater, vedrørende udførsler til Italien, som er foretaget af sagsøgeren via det tyrkiske selskab Akman, for enten at være falske eller urigtige.

45 I det foreliggende tilfælde ansås de 32 omtvistede certifikater (svarende til et samlet toldbeløb på 3 296 190 371 ITL (italienske lire) eller 1 702 340,25 EUR) for falske, idet de hverken var blevet udstedt eller påtegnet af de tyrkiske toldsteder. De andre 16 certifikater (svarende til et samlet toldbeløb på 1 904 763 758 ITL eller 983 728,38 EUR) blev derimod anset for ugyldige, idet de pågældende varer, selv om certifikaterne var udstedt af de tyrkiske toldmyndigheder, ikke havde oprindelse i Tyrkiet.

46 For så vidt som samtlige de 48 certifikater enten ansås for falske eller ugyldige, kunne de varer, der var dækket af certifikaterne, ikke være omfattet af den præferencebehandling, der gælder for import af tyrkiske landbrugsprodukter.

47 De italienske toldmyndigheder afkrævede derfor sagsøgeren betaling af den skyldige told med et samlet beløb på 5 200 954 129 ITL eller 2 686 068,63 EUR.

B – Den strafferetlige og administrative procedure ved de italienske og Fællesskabets myndigheder

48 Ved skrivelse af 28. marts 2000 ansøgte sagsøgeren med henvisning til toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 236 og 239 toldmyndighederne i Ravenna om, at der ikke foretages en efterfølgende bogføring af de opkrævede importafgifter, og om tilbagebetaling heraf. Sagsøgeren har til støtte for sin ansøgning påberåbt sig sin gode tro, de kompetente myndigheders upåviselige fejl samt forsømmelser, der kan tilskrives disse.

49 Ved skrivelse af 15. maj 2000 oplyste de italienske toldmyndigheder anklagemyndigheden i Ravenna om de faktiske omstændigheder vedrørende de indførsler, sagsøgeren har foretaget ved hjælp af de forfalskede certifikater. Efter at være blevet gjort bekendt med disse omstændigheder iværksatte anklagemyndigheden i Ravenna en undersøgelse.

50 Ved dom af 20. december 2000 afsluttede Tribunale civile e penale i Ravenna den straffesag, der var anlagt mod sagsøgerens direktør, B. Steinhauser, idet de faktiske omstændigheder, som denne var blevet tiltalt for, ikke fandtes bevist.

51 Ved skrivelse af 30. november 2001 modtaget af Kommissionen den 12. december 2001 anmodede Den Italienske Republik Kommissionen om at afgøre, om det i henhold til toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), var begrundet ikke at foretage en efterfølgende bogføring af den importafgift, der var opkrævet fra sagsøgeren, eller at indrømme godtgørelse for disse afgifter i henhold til toldkodeksens artikel 239.

52 I overensstemmelse med gennemførelsesforordningens artikel 871 og 905 har sagsøgeren anført, at selskabet var gjort bekendt med de sagsakter, de italienske myndigheder havde tilsendt Kommissionen. Sagsøgeren har desuden fremført sin opfattelse og fremsat sine bemærkninger, hvilke de italienske myndigheder har tilsendt Kommissionen som bilag til deres skrivelse af 30. november 2001.

53 Ved skrivelse af 3. juni 2002 blev Kommissionen foranlediget til at anmode om visse supplerende oplysninger fra de italienske myndigheder, der svarede ved skrivelse af 7. juni 2002.

54 Ved skrivelse af 25. juli 2002 meddelte Kommissionen sagsøgeren sin hensigt om ikke at efterkomme selskabets ansøgning. Før den traf en endelig afgørelse, opfordrede Kommissionen imidlertid sagsøgeren til at meddele den eventuelle bemærkninger og til at søge aktindsigt i sagen med henblik på at få kendskab til de ikke-fortrolige dokumenter.

55 Den 6. august 2002 havde sagsøgerens repræsentanter adgang til at gennemse den administrative sagsmappe i Kommissionens lokaler. De har endvidere underskrevet en erklæring om, at de har haft adgang til at se de dokumenter, der er nævnt i bilaget til erklæringen.

56 Ved skrivelse af 15. august 2002 fremsatte sagsøgeren sine bemærkninger over for Kommissionen. Selskabet opretholdt bl.a. sit standpunkt om, at de kompetente toldmyndigheder havde begået aktive fejl, som selskabet ikke ville kunne påvise, hvilke fejl selskabet også sidestiller med forsømmelser, der kan skabe en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239.

57 Den 18. oktober 2002 vedtog Kommissionen beslutning nr. REC 10/01 (herefter »den anfægtede beslutning«), der blev meddelt sagsøgeren den 21. november 2002.

58 Kommissionen fastslog for det første, at det var begrundet at bogføre de importafgifter, der var genstand for ansøgningen.

59 Kommissionen fandt imidlertid for det andet, at det var begrundet at foretage en godtgørelse af importafgifterne for den del af ansøgningen, der vedrørte de 16 ugyldige certifikater, for så vidt som sagsøgeren med hensyn hertil befandt sig i en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239.

60 Kommissionen har derimod for det tredje hvad angår de 32 omtvistede certifikater fastslået, at de omstændigheder, sagsøgeren har påberåbt sig, ikke kunne skabe en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239. Kommissionen har derfor i den anfægtede beslutnings artikel 2 besluttet, at det ikke var begrundet at foretage en godtgørelse af de hertil knyttede importafgifter med et beløb på 1 702 340,25 EUR.

61 Endelig har sagsøgeren ved skrivelse af 20. juni 2003 forelagt Kommissionen en ansøgning om aktindsigt i andre af sagens dokumenter. Kommissionen har efterkommet denne anmodning ved skrivelse af 10. juli 2003. Sagsøgeren har imidlertid ikke foretaget en ny gennemgang af sagens akter.

C – Certifikat D 437214

62 Ved skrivelse af 17. december 2002 anførte sagsøgeren over for Kommissionen, at A.TR.1-certifikat D 437214, der er et af de omtvistede certifikater, ikke var anset for falsk af de tyrkiske myndigheder, men blot for ugyldigt. Kommissionen fremsendte denne skrivelse til de italienske toldmyndigheder den 6. januar 2003.

63 Ved skrivelse af 24. januar 2003 anførte de italienske toldmyndigheder under henvisning til de tyrkiske toldmyndigheders skrivelse af 8. marts 1999 samt til en skrivelse fra UCLAF af 6. maj 1999, at certifikatet var falsk.

64 Ved skrivelse af 4. marts 2003 opfordrede Kommissionen de italienske toldmyndigheder til at oplyse sagsøgeren om resultatet af undersøgelsen vedrørende A.TR.1-certifikat D 437214. Ved skrivelse af 18. marts 2003 adresseret til sagsøgeren bekræftede de italienske toldmyndigheder, at certifikatet var falsk, idet det ikke var udfærdiget af de tyrkiske myndigheder.

Retsforhandlinger og parternes påstande

65 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. januar 2003 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.

66 På grundlag af den refererende dommers rapport er det besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse er parterne blevet opfordret til at fremlægge visse dokumenter og til at besvare visse skriftlige spørgsmål fra Retten. Parterne har efterkommet disse anmodninger.

67 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten under det offentlige retsmøde den 15. november 2005.

68 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 2 annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

69 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

70 Sagsøgeren har til støtte for sine påstande påberåbt sig tre anbringender angående for det første en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, for det andet en tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 239 og for det tredje en tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b).

A – Om det første anbringende angående en tilsidesættelse af retten til kontradiktion

1. Parternes argumenter

71 Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabets ret til kontradiktion er blevet tilsidesat under den administrative procedure. Selskabet har i det væsentlige gjort gældende, at selv om det har fået aktindsigt i den sagsmappe, som indeholder de sagsakter, hvorpå Kommissionen har baseret den anfægtede beslutning, har det imidlertid ikke fået aktindsigt i dokumenter, der har haft en afgørende betydning for Kommissionens samlede vurdering af situationen. Ifølge sagsøgeren viste visse dokumenter, som den har haft adgang til at se, sig desuden at være ufuldstændige. Endelig har en gennemgang af sagens akter ikke gjort det muligt at skelne mellem de dokumenter, der anses for fortrolige, og de, der ikke var det, eller at fastslå, hvilke kriterier der var anvendt i denne henseende.

72 Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at følgende af sagens akter ikke er blevet meddelt den: 1) de komplette rapporter om UCLAF’s undersøgelser i Tyrkiet, 2) UCLAF’s og Kommissionens samlede korrespondance med den faste tyrkiske repræsentation og med de kompetente myndigheder i Tyrkiet, 3) den samlede korrespondance mellem Kommissionen og/eller UCLAF og de nationale toldmyndigheder, særligt de italienske toldmyndigheder, og 4) referatet af toldsamarbejdsudvalgets møde om de A.TR.1-certifikater, der anses for urigtige eller falske ved udførsel af frugtsaftskoncentrater og andre varer med oprindelse i Tyrkiet.

73 Sagsøgeren har i replikken endvidere anført, at det ikke har kunnet indhente oplysninger om UCLAF’s undersøgelse i Tyrkiet i oktober 1998, hvortil Kommissionen henviser i betragtning 32 til den anfægtede beslutning. Ifølge sagsøgeren fremgår det blot af gennemgangen af sagen, at der har fundet et møde sted mellem UCLAF og den faste tyrkiske repræsentation den 13. og den 14. oktober 1998, idet dette møde er påberåbt i en skrivelse fra UCLAF af 21. oktober 1998. Sagsøgeren har anført, at det ikke har fået kendskab til skrivelser fra UCLAF adresseret til den faste tyrkiske repræsentation, dateret den 1. og 9. december 1998 og nævnt af Kommissionen i svarskriftet.

74 Sagsøgeren har gjort gældende, at de dokumenter, som den har angivet, ikke blot muligvis, men derimod direkte og meget nært er knyttet til spørgsmålet om, hvorvidt de omtvistede certifikater virkelig er falske eller blot urigtige.

75 Sagsøgeren har for det andet anfægtet Kommissionens påstand om, at den omstændighed, at sagsøgerens repræsentant har underskrevet en erklæring om, at han er blevet gjort bekendt med alle dokumenter, der måtte vedrøre sagen, bekræfter, at repræsentanten faktisk har haft adgang til samtlige sagens akter. Sagsøgeren her herved gjort gældende, at denne erklæring udgør en forududfærdiget formular, og at den part, der foretager en konsultation, ikke endeligt kan anse sig for tilfredsstillet uden at have kendskab til samtlige sagens dokumenter. Sagsøgeren har således anført, at selskabet først har fået kendskab til denne erklæring, der indeholder listen over REC 10/01-dokumenter og er vedlagt som bilag til Kommissionens svarskrift, da det fandt den i dette bilag.

76 Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at visse dokumenter, som selskabet har haft adgang til, var ufuldstændige, og at det derfor ikke har haft adgang til samtlige de dokumenter, der er vedlagt som bilag til erklæringen. Sagsøgeren har herved afvist Kommissionens påstand om, at selskabet havde haft adgang til at se samtlige rapporter om UCLAF’s undersøgelser i Tyrkiet, og har gjort gældende, at selskabet kun har haft adgang til dokumenter vedrørende undersøgelsesrapporterne af den 9. og den 23. december 1998, der bestod af to eller tre sider.

77 Sagsøgeren har for det fjerde i replikken bestridt Kommissionens argument om, at selskabet under alle omstændigheder ikke havde ret til at få adgang til visse dokumenter, herunder UCLAF’s undersøgelsesrapporter, for så vidt som disse er fortrolige. Sagsøgeren har gjort gældende, at ikke blot er disse rapporter ikke fortrolige, idet deres fortrolighed endvidere ikke er godtgjort af Kommissionen, men desuden at tilsvarende rapporter er stillet til rådighed for konsultation under tilsvarende sager for Retten.

78 At undersøgelsesrapporter ikke er fortrolige, følger af bestemmelserne i forordning nr. 1073/1999. Ifølge sagsøgeren følger det af ordlyden af denne forordnings artikel 9, stk. 2, at undersøgelsesrapporter på lige fod med og på samme vilkår som de administrative rapporter, de nationale administrative inspektører udarbejder, kan udgøre gyldige bevismidler i administrative eller retslige procedurer i den medlemsstat, hvor dette måtte være påkrævet, og dette må a fortiori gælde tilsvarende for sager ved de europæiske retsinstanser.

79 Sagsøgeren har endelig anført, at selskabet ved skrivelse af 20. juni 2003 har fremsat en ny ansøgning om aktindsigt i sagen i overensstemmelse med artikel 255 EF, efter at nærværende sag er anlagt. Som følge af Kommissionens skriftlige svar af 10. juli 2003 konsulterede selskabet imidlertid ikke sagen, idet Kommissionen havde anført, at konsultationen udelukkende ville vedrøre dokumenter, som sagsøgeren allerede havde fået aktindsigt i, herunder bl.a. dokumenterne vedrørende UCLAF’s undersøgelsesrapporter.

80 Kommissionen har i det væsentlige anfægtet sagsøgerens argumenter.

81 Kommissionen har for det første gjort gældende, at den anfægtede beslutning udelukkende hviler på dokumenter, som sagsøgeren har haft adgang til, og som allerede fremgår af Kommissionens foreløbige stillingtagen, der fremgår af dennes skrivelse af 25. juli 2002. Kommissionen har desuden gjort gældende, at sagsøgeren den 6. august 2002 har fået aktindsigt i den sag, der lå til grund for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, og at sagsøgeren udtrykkelig ved den skriftlige erklæring har anerkendt, at den har haft adgang til samtlige dokumenter, der har direkte eller indirekte tilknytning til sagen. Kommissionen har anført, at listen over dokumenter, som sagsøgeren har haft aktindsigt i, omfatter UCLAF’s undersøgelsesrapporter, den samlede korrespondance fra UCLAF og de forskellige tyrkiske myndigheder samt brevudvekslingen mellem Kommissionen og/eller UCLAF og de nationale toldmyndigheder.

82 Kommissionen har i duplikken anfægtet sagsøgerens påstand om, at den sagsmappe, selskabet konsulterede den 6. august 2002, ikke indeholdt UCLAF’s undersøgelsesrapporter, men kun dokumenter vedrørende undersøgelsesrapporterne. Kommissionen har gjort gældende, at de pågældende dokumenter faktisk udgør de korte originale rapporter, der er udarbejdet af UCLAF, dateret den 9. december 1998 (nr. 8279) og den 23. december 1998 (nr. 8673), og ikke blot sammendrag.

83 Kommissionen har for det andet anført, at det ikke er et krav, at Kommissionen af egen drift giver aktindsigt i alle dokumenter, der blot eventuelt måtte have relation til den pågældende sag, men at det derimod påhviler den berørte i givet fald i overensstemmelse med artikel 255 EF at anmode om aktindsigt i disse dokumenter.

84 I det foreliggende tilfælde udgør de dokumenter, som sagsøgeren ikke har haft adgang til, dokumenter med sammenhæng med sagen. Kommissionen har imidlertid understreget, at den nye anmodning om aktindsigt i sagen, som sagsøgeren indgav den 20. juni 2003, dvs. efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning, og som blev accepteret ved skrivelse af 10. juli 2003, ikke vil kunne have nogen virkning i retlig henseende. Ikke blot fulgte sagsøgeren ikke op på anmodningen, men en anmodning, der indgives efter afslutningen af den administrative procedure, og mens der verserer en retssag, kan under alle omstændigheder a priori ikke indebære en tilsidesættelse af processuelle rettigheder i forbindelse med en administrativ procedure, der ligger forud for denne anmodning.

85 Kommissionen har for det tredje anført, at de pågældende dokumenter under alle omstændigheder ikke er omfattet af retten til aktindsigt i sagen, i det omfang de er fortrolige. Kommissionen har herved gjort gældende, at retten til aktindsigt ikke omfatter aktindsigt i fortrolige dokumenter, såsom UCLAF’s eller OLAF’s rapporter, Kommissionens korrespondance med tredjelande og referater af møder, hvori der har deltaget tredjelande, samt den korrespondance, der er udvekslet mellem Kommissionen og medlemsstaternes myndigheder.

86 Kommissionen har endvidere bestridt relevansen af den fortolkning af artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1073/1999, der er fremført af sagsøgeren. Ifølge Kommissionen henviser denne bestemmelse til den endelige rapport, der udarbejdes af UCLAF i overensstemmelse med forordningens artikel 9, stk. 1, hvorimod forordningens artikel 8 vedrører tavshedspligt og beskyttelse af oplysninger i dokumenter udarbejdet af OLAF.

2. Rettens bemærkninger

87 Indledningsvis bemærkes, at det i forbindelse med sager om fritagelse for importafgifter må sikres, at de berørte parter har lejlighed til at udtale sig, når henses til det skøn, Kommissionen råder over, når den træffer beslutning om at anvende den generelle billighedsklausul i toldkodeksens artikel 239 (Rettens dom af 10.5.2001, forenede sager T-186/97, T-187/97, T-190/97 – T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97 – T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 og T-147/99, Kaufring m.fl. mod Kommissionen, dommen om tyrkiske fjernsyn, Sml. II, s. 1337, præmis 152, og af 27.2.2003, sag T-329/00, Bonn Fleisch Ex- und Import mod Kommissionen, Sml. II, s. 287, præmis 45).

88 Det bemærkes imidlertid også, at kontradiktionsprincippet på dette område blot indebærer, at den berørte skal have mulighed for at gøre sine synspunkter gældende, i det mindste i relation til forholdene, herunder de dokumenter, som Kommissionen har baseret sin afgørelse på til skade for den pågældende. Princippet stiller ikke krav om, at Kommissionen af egen drift skal give aktindsigt i alle dokumenter, der eventuelt måtte have relation til den sag, hvor der er forelagt en fritagelsesansøgning. Er den pågældende af den opfattelse, at sådanne dokumenter vil kunne tjene som bevis for, at der foreligger særlige forhold, og/eller at han ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenlys forsømmelse, påhviler det ham i overensstemmelse med de bestemmelser, der af institutionerne er vedtaget med hjemmel i artikel 255 EF, at anmode om aktindsigt i disse dokumenter (Rettens dom af 11.7.2002, sag T-205/99, Hyper mod Kommissionen, Sml. II, s. 3141, præmis 63, og dommen i sagen Bonn Fleisch Ex- und Import mod Kommissionen, præmis 46).

89 Det må desuden bemærkes for så vidt angår den administrative procedure for toldfritagelse, at Retten klart har fastslået, at Kommissionen har pligt til på begæring af den berørte at give adgang til alle ikke-fortrolige administrative dokumenter vedrørende den anfægtede beslutning. Foreligger der ikke en sådan begæring, er der derfor ikke en automatisk adgang til de dokumenter, Kommissionen råder over (Rettens dom af 19.2.1998, sag T-42/96, Eyckeler & Malt mod Kommissionen, Sml. II, s. 401, præmis 81, og af 17.9.1998, sag T-50/96, Primex Produkte Import-Export m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3773, præmis 64, samt dommen i sagen Bonn Fleisch Ex- und Import mod Kommissionen, præmis 46).

90 Det er i lyset af disse principper, at anbringendet om en tilsidesættelse af retten til kontradiktion skal undersøges.

91 Det skal indledningsvis fastslås, at sagsøgeren i stævningen udtrykkeligt har erkendt, at det har fået aktindsigt i samtlige de dokumenter, hvorpå Kommissionen har baseret den anfægtede beslutning. Sagsøgeren havde imidlertid ikke fået aktindsigt i dokumenter, der har haft en afgørende betydning for Kommissionens samlede vurdering af situationen. Sagsøgeren har herved anført, at de dokumenter, som selskabet har fået fremlagt i forbindelse med aktindsigten, var ufuldstændige. Selskabet har således anført, at det ikke har haft adgang til UCLAF’s to undersøgelsesrapporter af 9. og 23. december 1998, i deres helhed, men blot »rapporter vedrørende undersøgelsesrapporterne«. Sagsøgeren har ligeledes anført, at selskabet ikke har haft adgang til referatet af fællesskabsundersøgelsen i oktober 1998, der er nævnt i betragtning 32 til den anfægtede beslutning, samt UCLAF’s skrivelser af 1. og 9. december 1998 til den faste tyrkiske repræsentation, som Kommissionen har nævnt i svarskriftet.

92 Herved bemærkes, at de dokumenter, hvortil sagsøgeren henviser, ikke udtrykkeligt er nævnt i den anfægtede beslutning. Dette udelukker ikke, at visse af disse dokumenter ville have kunnet danne grundlag for den anfægtede beslutning. Det kan imidlertid ikke antages, at det samme gælder for hele den omfattende korrespondance, hvortil sagsøgeren har henvist. De udgør således – i det mindste hvad angår et vist antal af disse dokumenter – dokumenter, der blot vedrører den kontekst, hvori sagen indgår.

93 Det kan særligt ikke antages, og intet forhold i den anfægtede beslutning giver anledning til at antage, at referatet af toldsamarbejdsudvalgets møder om de A.TR.1-certifikater, der anses for urigtige eller falske ved udførsel af frugtsaftskoncentrater og andre varer med oprindelse i Tyrkiet, har dannet grundlag for den anfægtede beslutning. Det samme gælder med hensyn til en udtalelse fra toldmyndighederne i Ravenna af 12. juni 1998, der er nævnt af Kommissionen i svarskriftet, og som sagsøgeren påstår, at selskabet ikke har haft adgang til at se.

94 Når dokumenter, der ikke har dannet grundlag for den anfægtede beslutning, ikke er blevet meddelt, er deres eventuelle manglende meddelelse under alle omstændigheder uden relevans, da sådanne dokumenter under alle omstændigheder ikke kan have nogen indflydelse på den anfægtede beslutning. Nærværende anbringende må derfor forkastes, for så vidt som det vedrører manglende meddelelse af sådanne dokumenter.

95 Det samme gælder derimod ikke for manglende meddelelse af dokumenter, hvorpå Kommissionen har baseret den anfægtede beslutning.

96 I forbindelse med undersøgelsen af disse dokumenter bemærkes, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ved skrivelse af 25. juli 2002 oplyste sagsøgeren om sin foreløbige vurdering, hvorefter betingelserne for at indrømme fritagelse for importafgifterne ikke var opfyldt. Det er således ubestridt, at sagsøgeren ved denne skrivelse fra Kommissionen, før vedtagelsen af den anfægtede beslutning er givet mulighed for at tage stilling til og at fremsætte sine synspunkter angående de forhold, der efter Kommissionens opfattelse begrundede afvisningen af fritagelsesansøgningen.

97 Sagsøgeren har endvidere ikke bestridt dette forhold, men har gjort gældende, at princippet om overholdelse af retten til kontradiktion er blevet tilsidesat, for så vidt som selskabet er blevet nægtet aktindsigt i visse dokumenter, hvorpå Kommissionen har baseret sin beslutning, eller i det mindste for så vidt som disse dokumenter ikke var fuldstændige.

98 Det må imidlertid fastslås, at som følge af Kommissionens skrivelse af 25. juli 2002 konsulterede sagsøgerens repræsentant den 6. august 2002 den sagsmappe, der vedrører den anfægtede beslutning, i Kommissionens lokaler. Under denne konsultation underskrev repræsentanten en skriftlig erklæring, hvori han udtrykkeligt bekræftede, at han har fået aktindsigt i samtlige dokumenter, der måtte have en direkte eller indirekte forbindelse med den omtvistede sag. Denne erklæring er desuden som bilag vedlagt en liste over alle de dokumenter, hvori repræsentanten har fået indsigt.

99 Det bemærkes, at på denne liste nævnes UCLAF’s undersøgelsesrapporter af 9. og 23. december 1998, idet de bærer henholdsvis nr. 8279 og 8673. Til besvarelse af et skriftligt spørgsmål fra Retten har Kommissionen fremlagt to rapporter, der bærer de samme numre. Under retsmødet oplyste Kommissionen Retten om, at disse rapporter faktisk svarede til de korte fuldstændige rapporter af henholdsvis 9. december 1998 vedrørende den undersøgelse, der blev gennemført fra den 12. til den 15. oktober 1998 (nr. 8279), og af 23. december 1998 vedrørende den kontrolundersøgelse, der blev gennemført fra den 30. november 1998 til den 2. december 1998 (nr. 8673), og at der ikke var udarbejdet nogen anden rapport vedrørende UCLAF’s to undersøgelser. Retten finder, at overensstemmelsen mellem de numre, der fremgår af rapportens første side, og de numre, der er angivet i den liste, der er vedlagt erklæringen fra sagsøgerens repræsentant af 6. august 2002 som bilag, beviser, at sagsøgeren, i modsætning til hvad selskabet har gjort gældende, har fået aktindsigt i undersøgelsesrapporterne. Hvad angår sagsøgerens anmodning om aktindsigt i referatet af fællesskabsundersøgelsen i oktober 1998 bemærkes, at et sådant referat ikke eksisterer. For det første er rapport nr. 8279, således som Kommissionen har anført under retsmødet, den eneste rapport, der er udarbejdet for den undersøgelse, der blev gennemført fra den 12. til den 15. oktober 1998, og for det andet er der ingen henvisning i den anfægtede beslutning til et sådant referat.

100 Hvad dernæst angår UCLAF’s skrivelser af 1. og 9. december 1998, som sagsøgeren har påberåbt sig, bemærkes for det første, at listen af 6. august 2002 over de dokumenter, hvori sagsøgeren har fået aktindsigt, henviser til UCLAF’s skrivelse nr. 8281 af 9. december 1998 adresseret til den faste tyrkiske repræsentation. Det må derfor fastslås, at sagsøgeren faktisk har fået aktindsigt i dette dokument. Hvad for det andet angår skrivelsen af 1. december 1998 har Kommissionen i forbindelse med et skriftligt spørgsmål fra Retten anført, at denne skrivelse ikke eksisterede, og at henvisningen i svarskriftet til en skrivelse fra UCLAF af 1. december 1998 var en fejl. Herved bemærkes, at denne præcisering bekræftes af listen af 6. august 2002, der for den 1. december 1998 kun nævner en skrivelse fra det tyrkiske justitsministerium adresseret til UCLAF.

101 Hvad angår de meddelelser, der af Kommissionen og UCLAF er udvekslet med de tyrkiske myndigheder og medlemsstaternes nationale toldmyndigheder, er det tilstrækkeligt at bemærke, at der ikke er noget til støtte for at antage, at Kommissionen har baseret den anfægtede beslutning på andre dokumenter end dem, der fremgår af den sagsmappe, hvori sagsøgeren har fået aktindsigt under konsultationen den 6. august 2002.

102 Sagsøgeren har ikke anmodet om aktindsigt i andre sagsakter under den administrative procedure. Hvad angår den anmodning om aktindsigt, som sagsøgeren indgav efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning og anlæggelsen af nærværende sag, bemærkes, at den ikke er relevant for vurderingen af en eventuel tilsidesættelse af sagsøgerens ret til kontradiktion under den administrative procedure og ikke kan have nogen indflydelse på denne beslutnings lovlighed. Under alle omstændigheder bemærkes, at Kommissionen over for sagsøgeren ved skrivelse af 10. juli 2003 har anført, at selskabet kunne konsultere de pågældende dokumenter efter den anmodning, der var indgivet i medfør af artikel 255 EF. Sagsøgeren fulgte imidlertid ikke op på denne invitation.

103 Det første anbringende må derfor forkastes.

B – Om det andet anbringende angående tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 239

104 Dette anbringende er sammensat af fire led. Det første led vedrører den urigtige kvalifikation af A.TR.1-varecertifikatet D 437214. Med det andet og tredje led påberåbes alvorlige forsømmelser, som tilskrives henholdsvis de tyrkiske myndigheder og Kommissionen. Endelig vedrører det fjerde led den omstændighed, at sagsøgeren ikke har gjort sig skyldig i åbenlys forsømmelse, og vurderingen af erhvervsmæssige risici.

1. Om A.TR.1-varecertifikat D 437214

a) Parternes argumenter

105 Sagsøgeren har anført, at Kommissionen har begået en fejl i den omtvistede del af den anfægtede beslutning ved at henregne A.TR.1-certifikat D 437214 til de certifikater, der anses for uægte. Ifølge sagsøgeren fremgår det af sagens akter, at dette certifikat blot burde være anset for ugyldigt, og at de importafgifter, det angik, derfor burde have været tilbagebetalt. Flere af sagens akter beviser, at de tyrkiske myndigheder ikke anså certifikat D 437214 for uægte. Sagsøgeren påpegede denne fejl over for Kommissionen ved skrivelse af 17. december 2002.

106 Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at det kun er skrivelsen fra de tyrkiske toldmyndigheder (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) af 8. marts 1999, rettet til de italienske toldmyndigheder, som ville kunne tale for, at certifikatet er uægte. Det er imidlertid ikke anført, om det er urigtigt eller uægte, men blot, at det »ikke var udstedt og påtegnet af [det tyrkiske] toldsted« (was not issued and endorsed by our customs office).

107 Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at denne skrivelse imidlertid er modsagt af de tyrkiske myndigheder, bl.a. i brevet fra den faste tyrkiske repræsentation af 22. april 1999, hvori det klart er anført, at det pågældende certifikat »ikke [var] korrekt og ikke [var] udstedt i henhold til reglerne« ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), dvs. at det var udstedt med urette.

108 Sagsøgeren har i replikken gjort gældende, at udtrykket »not correct« klart betød, at det pågældende certifikat var urigtigt. Tilføjelsen »not issued according to the rules« kan kun fortolkes på en måde, nemlig således at de tyrkiske toldmyndigheder havde udfærdiget og udstedt certifikatet i strid med reglerne om varers oprindelse i Tyrkiet. Denne opfattelse støttes af sætningen »det er forstået, at disse dokumenter er udstedt med henblik på en forsendelsesprocedure« (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), der er anvendt i samme brev. De tyrkiske toldmyndigheder har således anerkendt også at have udstedt varecertifikater under en forsendelsesprocedure, eller med andre ord for æblesaftkoncentrater med oprindelse i Iran, der ikke er forarbejdet under ordningen for aktiv forædling i Tyrkiet.

109 Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at den faste tyrkiske repræsentations skrivelse af 22. april 1999 sammen med A.TR.1-certifikat D 437214 nævner to andre varecertifikater, nemlig varecertifikaterne med reference nr. C 982920 og C 982938. Den faste tyrkiske repræsentation fandt, at disse certifikater »ikke [var] korrekte og ikke var blevet udstedt i henhold til reglerne« ([were] not correct and were not issued according to the rules), uden at sondre imellem dem. Sagsøgeren havde anmodet om tilbagebetaling af importafgifter vedrørende disse to certifikater. De italienske toldmyndigheder anså dem for ugyldige og medregnede dem i den række certifikater, vedrørende hvilke den anfægtede beslutning indrømmede tilbagebetaling af afgiften. Sagsøgeren har derfor anført, at selskabet ikke kan se nogen grund til, at certifikat D 437214 retligt og faktisk skulle vurderes anderledes end certifikat C 982920 og C 982938. I modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende, indeholder skrivelsen af 22. april 1999 ingen udtrykkelig rettelse af skrivelsen af 8. marts 1999, idet den ikke udtrykkeligt henviser dertil, men blot nævner tidligere meddelelser.

110 Sagsøgeren har for det fjerde gjort gældende, at rigtigheden af selskabets opfattelse også bekræftes af den faste tyrkiske repræsentations skrivelse af 10. august 1999. På side 3, litra x), i denne skrivelse er det atter anført, at de varecertifikater, der er nævnt i skrivelsen af 22. april 1999, herunder certifikat D 437214, blev udstedt under forsendelsesproceduren for æblesaft, der ikke havde oprindelse i Tyrkiet. Denne skrivelse indikerer heller ikke, at de pågældende certifikater var uægte eller forfalskede. UCLAF’s skrivelse til den faste tyrkiske repræsentation af 9. december 1998 indeholder den samme vurdering, idet A.TR.1-certifikat D 437214 anses for »ukorrekt« (not correct).

111 Sagsøgeren har endelig i replikken anfægtet Kommissionen opfattelse, hvorefter de italienske toldmyndigheders skrivelse af 24. marts 2003 bekræfter, at det pågældende certifikat er uægte. Sagsøgeren har anført, at de italienske myndigheder blot henviser til de tyrkiske toldmyndigheders skrivelse af 8. marts 1999, uden dog at kommentere den ligeledes vedlagte skrivelse fra den faste tyrkiske repræsentation af 22. april 1999. I øvrigt forekommer en skrivelse af 18. maj 1999 fra det italienske finansministerium, der er vedlagt som bilag til sagen, at angå den faste tyrkiske repræsentations skrivelse af 22. april 1999 og certifikat D 437214, idet den indikerer, at det drejer sig om et urigtigt certifikat. De italienske toldmyndigheder har endog sendt en ny anmodning om præciseringer til de tyrkiske toldmyndigheder angående kvalificeringen af certifikat D 437214, uden at disse endnu har svaret.

112 Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at det i henhold til de regler, der finder anvendelse på sagen, inden for rammerne af associeringsaftalen er de tyrkiske myndigheder, der er beføjede til at fastslå, om certifikater af tyrkisk oprindelse er ægte eller ej. Kommissionen har herved anført, at Retten i dommen i sagen Bonn Fleisch Ex- und Import mod Kommissionen (præmis 77) har fastslået, at Kommissionen kunne acceptere erklæringerne fra de spanske myndigheder angående uægtheden af partiallicenser af importlicenser, og at det således ikke var nødvendigt med supplerende undersøgelser fra Kommissionens side. Hvis den kan lægge erklæringer fra medlemsstaternes myndigheder vedrørende ægtheden af sådanne dokumenter til grund, må det samme efter Kommissionens opfattelse så meget desto mere gælde med hensyn til myndigheder i tredjelande, der ikke er bundet af EF-traktaten og ikke er underlagt Kommissionens beføjelser på området.

113 Kommissionen har herefter anfægtet sagsøgerens fortolkning af de forskellige nævnte breve og har gjort gældende, at for så vidt som det pågældende certifikat af de tyrkiske myndigheder er anset for falsk, kan Kommissionen ikke anses for at have begået nogen fejl.

114 Kommissionen har gjort gældende, at de tyrkiske toldmyndigheders skrivelse af 8. marts 1999 skal fortolkes således, at det pågældende certifikat anses for falsk, fordi det ikke er udstedt af de tyrkiske toldmyndigheder. Kommissionen er af den opfattelse, at de tyrkiske myndigheder ikke på noget tidspunkt eller i noget dokument har ændret deres konstatering af 8. marts 1999, hvorefter det pågældende varecertifikat ikke var udstedt af deres forvaltning.

115 Kommissionen har for det første anført, at den faste tyrkiske repræsentation i sin skrivelse af 22. april 1999 ikke har ændret den tidligere konstatering, hvorved det fastsloges, at certifikatet var falsk, men blot har konstateret, at certifikatet ikke var korrekt, og at det ikke var udstedt i henhold til de gældende retsforskrifter.

116 For det andet er forfalskningen af nævnte certifikat blevet bekræftet af UCLAF ved skrivelse af 6. maj 1999 samt af den centrale italienske toldadministration ved skrivelse af 18. maj 1999, til hvilke to skrivelser de italienske toldmyndigheder henviser i en skrivelse af 24. januar 2003 rettet til Kommissionen. Sagsøgeren er blevet oplyst om disse konstateringer ved skrivelse af 18. marts 2003.

117 De italienske toldmyndigheder har for det tredje i deres skrivelser af 7. juni 2002 og 10. september 2003 også bekræftet over for Kommissionen, at de tyrkiske toldmyndigheder havde fastslået, at certifikatet var forfalsket.

118 Kommissionen har for det fjerde anført, at de tyrkiske toldmyndigheder ved skrivelse af 22. august 2003, rettet til de italienske toldmyndigheder, atter bekræftede deres konstatering af 8. marts 1999 og anførte, at certifikatet var forfalsket. I skrivelsen er det desuden anført, at en inspektør fra de tyrkiske toldmyndigheder, der var kompetente på området, havde genundersøgt sagen og fastslået, at nævnte certifikat var forfalsket.

119 Kommissionen har endelig gjort gældende, at sagsøgerens påstand om, at de tyrkiske toldmyndigheder også har udstedt varecertifikater for en forsendelsesprocedure, er uden relevans. Kommissionen har anført, at sagsøgeren henviser til unøjagtige varecertifikater, der ikke er genstand for denne sag. Endvidere er de unøjagtige certifikater, hvortil sagsøgeren har henvist, ikke udstedt af de tyrkiske myndigheder for en forsendelsesprocedure, men vedrører derimod varer hidrørende fra en forsendelsesprocedure.

b) Rettens bemærkninger

120 Det følger af fast retspraksis, at fastlæggelsen af en vares oprindelse er et spørgsmål, hvis regulering er baseret på en kompetencefordeling mellem udførselsstatens og indførselsstatens myndigheder, idet varernes oprindelse fastlægges af udførselsstatens myndigheder, og kontrollen med, at ordningen fungerer, sker gennem et samarbejde mellem de pågældende myndigheder. Systemet er begrundet i den omstændighed, at det er myndighederne i udførselsstaten, der bedst kan vurdere rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er afgørende for varens oprindelse (Domstolens dom af 14.5.1996, forenede sager C-153/94 og C-204/94, Faroe Seafood m.fl., Sml. I, s. 2465, præmis 19).

121 Denne ordning kan kun fungere efter hensigten, såfremt toldmyndighederne i indførselsstaten lægger de afgørelser til grund, der lovligt er truffet af myndighederne i udførselsstaten (dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., præmis 20). En anerkendelse af sådanne afgørelser hos toldmyndighederne i medlemsstaterne er en forudsætning for, at Fællesskabet kan forvente, at myndighederne i de øvrige stater, som det gennem frihandelsordninger har forbindelse med, respekterer de afgørelser, som toldmyndighederne i medlemsstaterne træffer med hensyn til oprindelsen af varer, der udføres fra Fællesskabet til disse stater (Domstolens dom af 12.7.1984, sag 218/83, Les Rapides Savoyards, Sml. s. 3105, præmis 27).

122 I det foreliggende tilfælde er det for at vurdere, om det er med rette, at Kommissionen har fastslået, at certifikat D 437214 er forfalsket, nødvendigt at undersøge korrespondancen mellem Kommissionen, de italienske toldmyndigheder og de kompetente tyrkiske myndigheder. Det bemærkes herved, at Kommissionen i det væsentlige har baseret sig på de tyrkiske myndigheders skrivelse af 8. marts 1999, rettet til toldmyndighederne i Ravenna, med hensyn til den del af den anfægtede beslutning, der vedrører de forfalskede certifikater.

123 Denne skrivelse er som bilag vedlagt en liste over de 32 certifikater, der af de tyrkiske myndigheder anses for forfalskninger, herunder certifikat D 437214. Det skal herved bemærkes, at den ordlyd, de tyrkiske myndigheder anvender i denne meddelelsesskrivelse, dvs. »de certifikater, der er opregnet i bilaget, er ikke korrekte og er ikke udstedt og påtegnet af vores toldsted« (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), klart indikerer, at de havde fastslået, at de opregnede certifikater var forfalskede.

124 Det må imidlertid fastslås, at en sammenligning af indholdet af skrivelsen af 8. marts 1999 med indholdet af de efterfølgende meddelelser fra de tyrkiske myndigheder afslører uklarheder med hensyn til kvalifikationen af certifikat D 437214. Der henvises således i den faste tyrkiske repræsentations skrivelse til UCLAF af 22. april 1999, der er affærdiget på engelsk, til seks certifikater, herunder det pågældende certifikat, idet de kvalificeres som »ikke korrekte og ikke udstedt i henhold til reglerne« (not correct and […] not issued according to the rules). Det følger af samme skrivelse, at disse seks certifikater var udstedt for en forsendelsesprocedure.

125 Det fremgår således, at forskellen mellem de konstateringer, der kommer til udtryk i skrivelsen af 8. marts 1999 og i skrivelsen af 22. april 1999, følger af, hvorledes udtrykket »not correct […] and not issued according to the rules« skal fortolkes. Selv om formuleringen »not correct«, der er gentaget i UCLAF’s skrivelse af 9. december 1998, ikke afgør spørgsmålet om en eventuel forfalskning, står det ikke desto mindre fast, at dette udtryk kunne være fortolket således, at det betød, at de pågældende certifikater ikke var forfalskede.

126 I betragtning af de afslørede uklarheder kan det ikke af de dokumenter, som Kommissionen havde til rådighed før vedtagelsen af den anfægtede beslutning, med sikkerhed udledes, om certifikat D 437214 var forfalsket eller blot urigtigt. Kommissionens argument med støtte i indholdet i de italienske myndigheders skrivelser af 24. januar 2003 og af 7. juni 2002 kan på ingen måde svække denne konklusion.

127 For det første henviser skrivelsen af 24. januar 2003 til to breve, dvs. en skrivelse fra UCLAF af 6. maj 1999 og en skrivelse fra det centrale tolddirektorat i Rom af 18. maj 1999. Det må imidlertid fastslås, at disse to skrivelser hviler på konstateringerne i de tyrkiske myndigheders skrivelse af 22. april 1999. Hvad herefter angår skrivelsen af 7. juni 2002 fremgår det, at denne blot opregner de certifikater, der anses for forfalskede, idet den bl.a. er baseret på de tyrkiske myndigheders skrivelse af 8. marts 1999, uden at der er tilføjet noget nyt. Sagsøgeren havde imidlertid ved skrivelse af 12. november 2001 over for Kommissionen påpeget, at det fulgte af den faste tyrkiske repræsentations skrivelse af 22. april 1999, at certifikat D 437214 måtte anses for ukorrekt og ikke forfalsket.

128 Det følger af det ovenfor anførte, at Kommissionen ikke i betragtning af de fremhævede forskelle gyldigt kunne fastslå, at certifikat D 437214 var forfalsket før vedtagelsen af den anfægtede beslutning.

129 Det må imidlertid bemærkes, at Kommissionen efter anmodning fra sagsøgeren i en skrivelse af 17. december 2002, dvs. efter vedtagelsen af den anfægtede retsakt, atter har spurgt de italienske myndigheder om kvalifikationen af det pågældende certifikat. Disse har fundet det nødvendigt at anmode de tyrkiske myndigheder om supplerende afklaringer. De tyrkiske myndigheder har ved skrivelse af 22. august 2003 ikke blot bekræftet konklusionerne i deres skrivelse af 8. marts 1999, men endvidere anført, at deres toldinspektør havde fastslået, at det drejede sig om en forfalskning, hvorved de således fjernede enhver tvivl om, at certifikat D 437214 var forfalsket.

130 Det må således fastslås, at det først var med bekræftelsen i denne sidstnævnte meddelelse, at Kommissionen på grundlag af dokumenterne i den administrative sag med sikkerhed kunne fastslå, at det pågældende certifikat var falsk. Kommissionen kunne derfor i betragtning af de ovennævnte forhold ikke gyldigt nægte tilbagebetaling af tolden vedrørende de varer, der var omfattet af certifikat D 437214, på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, men burde i betragtning af disse dokumenter blot have suspenderet tilbagebetalingen.

131 Denne konstatering er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkeligt til at indebære en annullation af den anfægtede beslutning.

132 En sagsøger har ingen legitim interesse i at kræve annullation af en afgørelse på grund af formmangler i et tilfælde, hvor annullation kun kan medføre, at der træffes en ny afgørelse, som materielt er identisk med den annullerede (jf. Rettens dom af 3.12.2003, sag T-16/02, Audi mod KHIM (TDI), Sml. II, s. 5167, præmis 97 og 98 og den deri nævnte retspraksis). I det foreliggende tilfælde følger det af præmis 129, at certifikat D 437214 må anses for falsk.

133 Det må derfor fastslås, at sagsøgeren ikke har en legitim interesse i en delvis annullation af den anfægtede beslutning, da denne kun vil kunne medføre, at der træffes en ny materielt identisk afgørelse. Dette led af det andet anbringende skal derfor forkastes som irrelevant.

2. Om forsømmelser, der kan tilskrives de tyrkiske myndigheder

134 Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at de tyrkiske myndigheder groft har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til associeringsaftalen og dens tillægsbestemmelser. De tyrkiske myndigheder har ikke blot fortiet sandheden ved at anse de 32 omtvistede certifikater for falske, men har endvidere systematisk handlet ulovligt ved at udstede varecertifikater for varer, der ikke havde oprindelse i Tyrkiet. Sagsøgeren har anført, at den præferenceordning, der er omhandlet i associeringsaftalen, er fordrejet med henblik på eksport til Den Europæiske Union til præferencesatser af væsentlige mængder varer med oprindelse i tredjelande, idet de frembydes som tyrkiske varer ved udfærdigelse af varecertifikater. Denne politik påvises af den meget høje rytme, hvori den tyrkiske import og eksport er steget mellem 1993 og 1996. I det foreliggende tilfælde er de omtvistede certifikater ægte dokumenter, idet de er registreret og udstedt af toldstedet i Mersin (Tyrkiet).

135 Kommissionen har i det væsentlige afvist sagsøgerens argumenter og gjort gældende, at hele søgsmålet hviler på en påstand om, at de 32 omtvistede certifikater ikke er forfalskede, men derimod er udstedt af de tyrkiske toldmyndigheder i Mersin, der har fremført løgnagtige bemærkninger herom. Sagsøgeren kan ikke desto mindre ifølge Kommissionen ikke fremlægge det mindste bevis til støtte for denne påstand, der desuden modsiges af de tyrkiske myndigheders klare og præcise erklæringer.

a) Om aftryk af stempler og underskrifter

Parternes argumenter

136 Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at de aftryk af stempler og underskrifter, der er påført de omtvistede certifikater, beviser, at de sandsynligvis er udstedt og godkendt af de tyrkiske myndigheder.

137 Sagsøgeren har anført, at de centrale tyrkiske toldmyndigheder har bekræftet, at de har tilsendt Kommissionen aftryk af stempler, der er blevet sendt til alle de nationale toldmyndigheder i Fællesskabet før 1995. Sagsøgeren har til støtte for denne påstand fremført, at det italienske finansministerium har tilladt selskabet at tage fotokopier af fem dokumenter, som Kommissionen ligeledes er i besiddelse af, der bekræfter, at de tyrkiske myndigheder har tilsendt de italienske myndigheder og Kommissionen kopier af de pågældende aftryk.

138 De italienske toldmyndigheder, der således var i besiddelse af kopier af de originale stempler, foretog en sammenligning med de stempler og underskrifter, der er påført de omtvistede certifikater, og accepterede ikke desto mindre disse. Desuden afviger kopierne af de omtvistede certifikater, der anses for uægte eller forfalskede, ikke fra de andre certifikater, der anses for rigtige. I øvrigt er de stempler, der er anvendt på certifikaterne eller i det mindste på kopierne, til dels dårligt aftrykt og knap læselige. Tolderne i Mersin har bekræftet over for sagsøgeren, at de stempler, de anvender, knap er læselige.

139 Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at de tyrkiske myndigheders pligt til at meddele Kommissionen aftryk af de stempler og underskrifter, der anvendes på deres toldsteder for at påtegne varecertifikaterne, følger af såvel den præferenceordning, der er indført med Republikken Tyrkiet, som af gennemførelsesforordningens artikel 93. I modsætning til hvad der er Kommissionens opfattelse, henviser artikel 4 i afgørelse nr. 1/96 til gennemførelsesforordningens artikel 93 og tilpasser denne, for så vidt som udtrykket »formular A« i sidstnævnte artikel skal erstattes af udtrykket »A.TR.1«. Det var således ikke nødvendigt udtrykkeligt at indskrive forpligtelsen til at meddele aftryk i associeringsrådets afgørelser. Det er med urette, at Kommissionen har gjort gældende, at henvisningen til associeringsaftalen og til associeringsrådets relevante afgørelser i toldkodeksens artikel 27, litra a), og artikel 20, stk. 3, litra d), hvad angår oprindelsesreglerne udelukker forpligtelsen til at meddele disse aftryk.

140 Forpligtelsen til at meddele aftrykkene gælder desuden ikke blot for certifikater udstedt efter den forenklede procedure, der er omhandlet i artikel 12, stk. 5, i afgørelse nr. 1/96, men gælder generelt og udgør grundlaget for kontrollen af nævnte certifikaters ægthed og rigtighed. Denne forpligtelse følger også af artikel 26 i afgørelse nr. 1/95, for så vidt som den angår den gradvise forbedring af præferencearrangementer for landbrugsprodukter.

141 Hvad angår Kommissionens argument om, at Republikken Tyrkiet ikke er medlem af Fællesskabet, og det derfor henhører under dens suveræne kompetence at fastsætte en sådan meddelelsesforpligtelse, har sagsøgeren gjort gældende, at der er andre suveræne stater, hvormed der er indgået aftale om meddelelse af stempler og underskrifter inden for rammerne af samarbejdet mellem myndighederne. Sagsøgeren har som eksempel henvist til den Euro-Middelhavsaftale, der er indgået med Staten Israel den 21. juni 2000 (EFT L 147, s. 1).

142 Sagsøgeren har endelig gjort gældende, at hvis forpligtelsen i forbindelse med de certifikater, der blev udstedt i henhold til den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (General Agreement on Tariffs and Trade (GATT)) 1994, til at meddele Kommissionen de nationale toldmyndigheders stempler og underskrifter forelå selv inden for Den Europæiske Union, med sin toldunion og et fælles landbrugsmarked, må der på grundlag af de nævnte bestemmelser så meget desto mere gælde det samme i forholdet mellem Fællesskabet og Republikken Tyrkiet.

143 Kommissionen har indledningsvis anført, at de tyrkiske myndigheder ikke var forpligtet til at meddele den aftryk af de stempler og underskrifter, der anvendes af deres toldsteder. Kommissionen er af den opfattelse, at gennemførelsesforordningens artikel 93 ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, for så vidt som artiklen for det første kun vedrører APR-formularerne og oprindelsescertifikaterne »formular A«, der kun vedrører import af varer med oprindelse i udviklingslandene, og den for det andet ikke ved toldkodeksens artikel 20 pr. analogi erklæres anvendelig inden for rammerne af associeringsaftalen.

144 Kommissionen har videre gjort gældende, at der heller ikke ved artikel 28, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 3719/88 af 16. november 1988 om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter (EFT L 331, s. 1), som fortolket i dommen i sagen Bonn Fleisch Ex- und Import mod Kommissionen, pålægges en sådan meddelelsesforpligtelse, idet forordningens artikel 1 begrænser anvendelsesområdet heraf. Toldunionen og/eller associeringsaftalen er ikke nævnt deri, hvorimod associeringsrådets afgørelser og/eller de fællesskabsforordninger, hvorved de godkendes, ikke erklærer, at forordning nr. 3719/88 finder anvendelse pr. analogi i denne kontekst.

145 Kommissionen finder endvidere, at analogien med middelhavsaftalen mellem Den Europæiske Union og Staten Israel ikke giver grundlag for at konkludere, at gennemførelsesforordningens artikel 93 finder anvendelse. Associeringsaftalens og associeringsrådets afgørelsers udtrykkelige indhold er til hinder herfor.

146 Kommissionen har desuden anført, at sagsøgeren har overset den omstændighed, at kontrollen og en eventuel fastslåelse af, om A.TR.1-certifikater er uægte i henhold til den ordning, der er omhandlet i associeringsaftalen, tilkommer de kompetente tyrkiske myndigheder og ikke fællesskabsinstitutionerne. Kommissionen har anført, at de tyrkiske myndigheder gentagne gange, bl.a. i ovennævnte skrivelse af 8. marts 1999, tydeligt har erklæret, at de 32 omtvistede certifikater ikke var ægte, fordi de var forfalskede. Sagsøgerens formodninger om, at de omtvistede certifikater måtte være ægte, er derfor uden relevans.

147 Endelig har Kommissionen hvad angår sagsøgerens påstand om, at aftryk af stemplerne knap er læselige, eller at de er slidte, gjort gældende, at for så vidt som sagsøgeren henviser til kopier, betyder dette ikke nødvendigvis, at de stempler, der er anvendt af de tyrkiske myndigheder på originalen, var slidte eller ulæselige. På den anden side indikerer stemplernes alder eller ulæseligheden af deres aftryk på ingen måde, at de pågældende certifikater trods alt var udfærdiget af de tyrkiske myndigheder.

Rettens bemærkninger

– Indledende bemærkninger

148 Indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at det egentlige indhold af de forpligtelser, der påhviler henholdsvis tredjelandsmyndighederne og Kommissionen, skal undersøges for at vurdere, om de pågældende myndigheder og/eller Kommissionen har gjort sig skyldig i forsømmelser, der kan antages at udgøre særlige forhold i henhold til toldkodeksens artikel 239 (dommen i sagen Hyper mod Kommissionen, præmis 117).

149 Herved bemærkes, at sagsøgerens argumentation i det væsentlige hviler på den opfattelse, at de tyrkiske myndigheder faktisk har udstedt og påtegnet de omtvistede certifikater. De forskellige forsømmelser, som sagsøgeren beskylder de tyrkiske myndigheder for, skulle udgøre indicier for, at sagsøgerens påstand er begrundet. Sagsøgeren har således gjort gældende, at det særlige forhold i selskabets situation følger af de samlede omstændigheder i sagen, navnlig omstændighederne vedrørende de mangler, som sagsøgeren tilskriver de tyrkiske myndigheder.

– Realiteten

150 Hvad angår de forsømmelser vedrørende stemplerne og underskrifterne, som tilskrives de tyrkiske myndigheder, bemærkes, at sagsøgerens argumenter om, at de stempler og underskrifter, der er påtrykt de omtvistede certifikater, er originale, er uden relevans. Som anført ovenfor i præmis 120 og 121, tilkommer det udelukkende de myndigheder, der har udstedt dokumenter, at fastslå, om disse dokumenter er ægte eller forfalskede. I det foreliggende tilfælde har de tyrkiske myndigheder fastslået, at de omtvistede certifikater er forfalskede. Selv om det måtte indrømmes, at de originale stempler, som toldmyndighederne i Mersin er i besiddelse af, knap er læselige, er den omstændighed, at de stempler, der er påtrykt de omtvistede certifikater, også knap er læselige, uden relevans. Det samme gælder med hensyn til sagsøgerens argument om, at de kopier af de omtvistede certifikater, sagsøgeren er i besiddelse af, ligner certifikater, der ikke er forfalskede.

151 Endelig skal også sagsøgerens argument forkastes, hvorefter det af den omstændighed, at de italienske toldmyndigheder havde sammenlignet de aftryk, som de var i besiddelse af, med de omtvistede certifikater, før de accepterede disse, kan udledes, at de er ægte. Det følger af fast retspraksis, at en toldskyldner ikke kan støtte ret på en forventning om, at certifikater er gyldige, fordi toldvæsenet i en medlemsstat i første omgang har godkendt dem. Faktisk er toldvæsenets opgaver inden for rammerne af den første godkendelse af anmeldelser på ingen måde til hinder for, at der senere foretages undersøgelser (jf. dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., præmis 93 og den deri nævnte retspraksis).

152 Sagsøgeren kan således herved ikke på grundlag af sine argumenter bevise, at der foreligger begrundelser, der kan udgøre en særlig situation, hvorfor argumenterne må forkastes.

b) Om de tyrkiske myndigheders registrering af certifikaterne

Parternes argumenter

153 Sagsøgeren har gjort gældende, at de omtvistede certifikaters ægthed bekræftes af den omstændighed, at de er officielt registreret. Sagsøgeren har herved gjort gældende, at toldstedet i Mersin har et register, der indeholder de 32 omtvistede certifikaters registreringsnumre. Til støtte for denne påstand har sagsøgeren anført, at dets repræsentanter har set dette register i toldstedet i Mersin og har anmodet en tyrkisk tjenestemand ved dette toldsted om at give dem en kopi. Selv om tjenestemanden oprindeligt var villig til at efterkomme anmodningen, har han senere nægtet efter at være blevet truet.

154 Hvad angår de tyrkiske myndigheders forpligtelse til at indføre A.TR.1-certifikaternes numre i toldregistre har sagsøgeren afvist Kommissionens argument om, at det ikke er påbudt i nogen af associeringsrådets afgørelser. Sagsøgeren har anført, at en sådan registrering er et internt spørgsmål, der henhører under den tyrkiske retsorden. Registreringen er så åbenlys, at den ikke kræver nogen afgørelse fra associeringsrådet.

155 Ikke desto mindre kræver en god gensidig bistand ikke blot, at A.TR.1-certifikaterne registreres, men også, at de arkiveres i Tyrkiet. Sagsøgeren har herved henvist til artikel 7, stk. 2, i bilag 7 til afgørelse nr. 1/95, hvorefter anmodninger om bistand efterkommes i overensstemmelse med gældende love hos den kontraherende part, som anmodningen rettes til. Denne bestemmelse pålægger således de tyrkiske toldmyndigheder at registrere de certifikater, de udsteder, idet de i det mindste skal notere de oplysninger, der skal anføres i rubrik 12 i A.TR.1-certifikaterne. Registreringen af certifikaterne, i mangel af hvilken det er helt umuligt at give oplysninger om deres ægthed eller rigtighed, udgør et afgørende grundlag for samarbejdet mellem de tyrkiske og Fællesskabets myndigheder for så vidt angår præferenceordningerne.

156 Sagsøgeren har desuden anført, at artikel 8, stk. 1, i afgørelse nr. 1/96 foreskriver, at toldmyndighederne i udførselsstaten påtegner et A.TR.1-varecertifikat. Bilag II, punkt II, nr. 12, til afgørelse nr. 1/96 foreskriver, at rubrik 12 udfyldes af den kompetente myndighed. I det foreliggende tilfælde indeholder rubrik 12 i hver af de 32 omtvistede A.TR.1-certifikater ikke blot et stempel forsynet med en underskrift, men også et særligt registreringsnummer under en præcis dato, der skal være indført i et register hos den kompetente toldmyndighed.

157 Sagsøgeren har endelig gjort gældende, at en gennemgang af de 32 omtvistede certifikater viser, at de svarer til de lovlige modeller, der er gældende (artikel 10, stk. 2, andet afsnit, i og bilag 1 til afgørelse nr. 1/96). I det foreliggende tilfælde henviser certifikaterne i deres nederste venstre margen til et godkendt trykkeri, og indeholder dets navn og adresse samt et særligt kendetegn fra trykkeriet, såvel som et løbenummer, der giver mulighed for at identificere det. Hvad angår Kommissionens argument om, at falsknerne i størst muligt omfang havde kunnet følge numrene for de originale certifikater, har sagsøgeren anført, at det drejer sig om ren spekulation.

158 Kommissionen har indledningsvis anført, at hverken associeringsaftalen eller associeringsrådets afgørelser foreskriver, at der skal føres registre, hvori toldcertifikaterne er indført.

159 Selv hvis det måtte indrømmes, at der fandtes sådanne registre, kunne man desuden forestille sig, at de tyrkiske toldmyndigheder havde udstedt de 32 A.TR.1-certifikater til sagsøgeren for andre partier end de omtvistede leveringer. Det ville således være muligt, at falsknerne havde fremstillet kopier af 32 ægte certifikater, der ikke vedrørte de omtvistede leveringer til sagsøgeren, med henblik på efterfølgende at anvende dem for disse leveringer.

160 Kommissionen har endelig anført, at sagsøgerens påstand om, at de forfalskede certifikater svarer til de lovlige modeller, er uden relevans, idet disse er almindelig bekendte. Hvad angår påstanden om, at de omtvistede certifikater også er forsynet med et i Tyrkiet godkendt trykkeris navn adresse, kendetegn og løbenummer, har Kommissionen gjort gældende, at kun nogen af de 32 omtvistede certifikater er forsynet med sådanne angivelser, og at det er vanskeligt klart at afgøre, om disse påtrykte angivelser faktisk udgør trykkeriers kendetegn, eller om det blot drejer sig om opdigtede betegnelser. Kommissionen har herved anført, at selv hvis det måtte forudsættes, at det drejede sig om betegnelser for godkendte trykkerier, kunne man ikke desto mindre også antage, at et tilstrækkeligt stort antal ægte certifikater fra godkendte trykkerier var i omløb, hvilket ville gøre det muligt for en falskner at skaffe sig et eksemplar eller en kopi med henblik på at fremstille et falsk certifikat.

Rettens bemærkninger

161 Hvad angår de tyrkiske myndigheders registrering af certifikater bemærkes, at hverken associeringsaftalen eller gennemførelsesbestemmelser hertil udtrykkeligt foreskriver, at der skal føres sådanne registre. Ikke desto mindre foreskriver bilag II, punkt II, nr. 12, til afgørelse nr. 1/96, at referencenummeret skal angives i rubrik 12 i A.TR.1-certifikater. Desuden bestemmes det i denne afgørelses artikel 13, at i tilfælde af opdeling af certifikater skal rubrik 12 på udskriften særligt forsynes med det oprindelige certifikats registreringsnummer. Det er således muligt, at A.TR.1-certifikaterne er registreret af de myndigheder, der udsteder dem, selv om sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis, der kan godtgøre, at disse registre eksisterer.

162 Det skal imidlertid bemærkes, at selv om det måtte antages, at de numre, der er anført i rubrik 12 i de omtvistede certifikater, er gengivet i de tyrkiske toldsteders registre, indebærer dette ikke, at det drejer sig om ægte certifikater. Som Kommissionen med rette har gjort gældende, har falsknerne al mulig interesse i for de forfalskede certifikater at anvende et registreringsnummer, der svarer til et rigtigt certifikat.

163 Sagsøgeren har ikke fremlagt noget bevis, der gør det muligt at fastslå, at de numre, der er indført i disse registre, svarer til de omtvistede certifikater. Sagsøgeren har begrænset sig til at anføre, at selskabets repræsentanter har konstateret, at der eksisterer sådanne registre, og har tilbudt at føre dem som vidner.

164 Heraf følger, at sagsøgerens argumenter er uden relevans, hvorfor de skal forkastes.

c) Om de tyrkiske toldmyndigheders medvirken

Parternes argumenter

165 Sagsøgeren har gjort gældende, at det ville have været umuligt at anskaffe et A.TR.1-certifikat, der ledsager de pågældende varer, uden de tyrkiske toldmyndigheders medvirken. Den relevante lovgivning har i meget vidt omfang forebygget risikoen for en svigagtig anvendelse af A.TR.1-certifikater, der ikke blot skal påtegnes af udførselsstatens toldmyndigheder med sideløbende registrering, men også gøres til genstand for en kontrol af de varer, som certifikaterne vedrører, med henblik på at sikre, at varerne faktisk eksporteres. A.TR.1-certifikaterne stilles til eksportørens rådighed, når eksporten er foretaget, og det er kun undtagelsesvis, at et certifikat kan påtegnes efter eksporten (jf. artikel 8, stk. 1, i afgørelse nr. 1/96 og artikel 4, stk. 1, i afgørelse nr. 5/72). Disse bestemmelser sikrer, at de kompetente toldmyndigheder, når A.TR.1-certifikatet stilles til eksportørens rådighed, endnu har mulighed for at kontrollere, om certifikatet svarer til varernes oprindelse.

166 Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at sagsøgerens argumenter vedrørende de tyrkiske myndigheders medvirken ved udstedelsen af de omtvistede certifikater er uden relevans. Kommissionen har anført, at det er ubestridt, at lovgivningen skal udelukke, at der fremlægges A.TR.1-certifikater for produkter, der ikke er af tyrkisk oprindelse. I det foreliggende tilfælde indikerer fremlæggelsen af A.TR.1-certifikater for de omtvistede udførsler ikke, at der har været samarbejde med de tyrkiske toldmyndigheder.

Rettens bemærkninger

167 Hvad angår argumentet om de tyrkiske myndigheders medvirken skal blot bemærkes, at de omtvistede certifikater har vist sig at være forfalskninger. Fremlæggelse af dokumenter, der viser sig at være falske, gør det ikke muligt i sig selv at fastslå, at der har foreligget noget som helst samarbejde mellem eksportørerne og de toldmyndigheder, der har udstedt dem.

168 Dette argument mangler således ethvert grundlag og må derfor forkastes.

d) Om tilsidesættelse af reglerne om administrativ bistand

Parternes argumenter

169 Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at de tyrkiske toldmyndigheder er underlagt en pligt til at yde administrativ bistand i henhold til gennemførelsesbestemmelserne til associeringsaftalen. Sagsøgeren har herved påberåbt sig artikel 15 i afgørelse nr. 1/96 og artikel 26 i og bilag 7 til afgørelse nr. 1/95. Hvad angår Kommissionens argument om, at afgørelse nr. 1/95 og nr. 1/96 først finder anvendelse fra den 31. december 1995, har sagsøgeren for det første anført, at ordningen med administrativ bistand allerede fandt anvendelse i henhold til de tidligere bestemmelser, og for det andet, at afgørelse nr. 1/95 og nr. 1/96 herved indfører en formel rettighed, der ligeledes gælder for fortiden.

170 I det foreliggende tilfælde har de tyrkiske toldmyndigheder tilsidesat deres forpligtelse til hurtigt og effektivt at medvirke til en undersøgelse vedrørende varecertifikaterne og særligt deres forpligtelse til hurtigt at meddele nøjagtige oplysninger med hensyn til ægtheden af de omtvistede certifikater. Disse tilsidesættelser gør det begrundet at anse det for meget sandsynligt, at de har deltaget i udstedelsen af certifikaterne.

171 Sagsøgeren har herefter angivet de principper, som de tyrkiske myndigheder forekommer at have fulgt med henblik på at afgøre, om et A.TR.1-certifikat er urigtigt eller falsk. Certifikaterne vedrørende frugtsaftkoncentrater med oprindelse i tredjelande forarbejdet i Tyrkiet under ordningen for aktiv forædling og derefter eksporteret er anset for urigtige, fordi de er påtegnet med urette. A.TR.1-certifikater, der er udstedt for frugtkoncentrater, der i Tyrkiet har været underlagt en forsendelsesprocedure (Transit Trade Regime), blev derimod anset for falske. Denne sondring fremgår af den faste tyrkiske repræsentations skrivelser af 10. juli 1998 og 1. oktober 1999 til henholdsvis Kommissionen og OLAF samt af UCLAF’s skrivelse af 12. oktober 1999 til Guardia di Finanza (politistyrke, der har til opgave at forebygge økonomiske forbrydelser). Sagsøgerens opfattelse bekræftes af UCLAF’s undersøgelsesrapport af 21. december 1998, hvori det er fastslået, at det ikke udelukkende var eksportørerne, der var ansvarlige for situationen, og at det var nødvendigt med dybtgående undersøgelser af toldstedet i Mersin.

172 Sagsøgeren har med henblik på at påvise det manglende samarbejde fra de tyrkiske myndigheders side i forbindelse med den administrative bistand for det første påberåbt sig en skrivelse af 9. januar 1998 fra den faste tyrkiske repræsentation til UCLAF, hvori de tyrkiske myndigheder anfører, at det på det tidspunkt ikke var nødvendigt, at UCLAF’s repræsentanter rejste til Tyrkiet. Sagsøgeren har herved anfægtet Kommissionens påstand om, at denne skrivelse ikke vedrørte eksport af æblesaftkoncentrater.

173 Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at den faste tyrkiske repræsentations skrivelse af 10. juli 1998, der er nævnt ovenfor i præmis 41, ikke i overensstemmelse med angivelserne i rubrik 14 i ethvert A.TR.1-certifikat angav, om de 22 certifikater, der er nævnt, var uægte eller urigtige, idet de blot anses for »false«, et udtryk, der omfatter begge muligheder. Sagsøgeren har herved gjort gældende, at selv om rubrik 14 i ethvert A.TR.1-certifikat har overskriften »Anmodning om undersøgelse« og rubrik 15 »Resultat af undersøgelsen«, er dokumenterne vedrørende den konkrete besvarelse af anmodningerne om undersøgelser af de omtvistede certifikater ikke blevet fremlagt.

174 Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at Kommissionen i punkt C i brev af 26. august 1999 til toldkriminalpolitiet i Köln (Tyskland) nævnte, at OLAF ville anmode de tyrkiske myndigheder om for hvert af de ugyldige certifikater at præcisere, om det drejede sig om en forfalskning eller om et urigtigt certifikat. Sagsøgeren har imidlertid bekræftet, at selskabet ikke ved, om denne anmodning blev fremsat.

175 Hvad angår de selvmodsigende udtalelser fra de tyrkiske myndigheder har sagsøgeren gjort gældende, at certifikater med identisk indhold i visse tilfælde er anset for rigtige og i andre tilfælde urigtige, og endelig er certifikater, der tidligere er anset for falske, efterfølgende anset for urigtige. Den dokumentliste, Kommissionen har vedlagt som bilag til svarskriftet, viser, at 28 skrivelser er udvekslet i 1998 og 1999 med de tyrkiske myndigheder, uden at de faktiske omstændigheder har kunnet fastlægges endeligt, og at korrespondancen med den faste tyrkiske repræsentation er ophørt i 1999, idet de tyrkiske myndigheder har nægtet ethvert videre samarbejde med Kommissionen fra 2000.

176 Sagsøgeren har som eksempel henvist til A.TR.1-certifikat D 437214, der er gået fra at være falsk i skrivelse af 8. marts 1999 til senere at være urigtig.

177 Tilsvarende er A.TR.1-certifikatet D 412662 mellem den 16. juli 1999 og den 27. september 1999 i tre særskilte meddelelser successivt af de tyrkiske myndigheder anset for ukorrekt, delvist korrekt og endelig ægte (skrivelser af 16.7.1999, 19.8.1999 og 27.9.1999).

178 Desuden er A.TR.1-certifikat D 141591 indledningsvis anset for falsk (skrivelse af 15.5.1998), efterfølgende for ukorrekt (skrivelse af 19.8.1999) som følge af den omstændighed, at de varer, certifikatet vedrører, ikke var af tyrkisk oprindelse. Sagsøgeren er af den opfattelse, at A.TR.1-certifikat D 141591 skal sidestilles med A.TR.1-certifikat C 982920 og C 982938, der er anset for ukorrekte og i forhold til hvilke Kommissionen har givet afkald på efteropkrævning af tolden. Hvad angår Kommissionens påstand om, at toldmyndighederne i Ravenna i udtalelse af 12. juni 1998 har anført, at A.TR.1-certifikat D 141591 var falsk, har sagsøgeren svaret, at selskabet ikke har haft adgang til at se denne skrivelse under aktindsigtsproceduren.

179 Ravennas Tribunale civile e penale har bekræftet, at de afgivne oplysninger er selvmodsigende. Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at anklagemyndigheden i Verona (Italien) også har indstillet den strafferetlige undersøgelse af selskabet, idet den bl.a. konkluderede, at kriminalpolitiets gentagne anmodninger med henblik på at opnå beviser var forblevet ubesvarede. Sagsøgeren har gjort gældende, at vedkommende anklager i Verona havde anmodet Guardia di Finanza om at angive, på grundlag af hvilke dokumenter, omstændigheder og beviser de certifikater, der var udstedt af de tyrkiske myndigheder, var blevet anset for materielt falske, uden at de italienske myndigheder havde kunnet få et svar.

180 Sagsøgeren er desuden af den opfattelse, at den omstændighed, at de tyrkiske toldmyndigheder har indrømmet, at af de 103 certifikater, der er gjort til genstand for en kontrol, var 17 – eller 16, hvis man udelukker A.TR.1-certifikat D 437214 – urigtige, betyder, at de tyrkiske toldmyndigheder bevist har påtegnet disse med urette, og derfor er tilstrækkelig til, at der må stilles spørgsmål ved kvaliteten af kontrollen af disse certifikater samt ved nøjagtigheden af de afgivne oplysninger i forbindelse med den gensidige administrative bistand.

181 Sagsøgeren har herved fastslået en parallel med de sager, der gav anledning til dommen om tyrkiske fjernsyn, hvormed det foreliggende tilfælde i modsætning til Kommissionens påstand har nære bånd, herunder bl.a. den omstændighed, at de tyrkiske myndigheder aldrig har udtalt, at de er blevet vildledt af tredjepersoner, og har hindret fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder ved deres selvmodsigende udtalelser.

182 Hvad angår Kommissionens argument om, at sagsøgeren forsøger at sprede usikkerhed ved at påberåbe sig de tyrkiske myndigheders udtalelser vedrørende de certifikater, der anses for urigtige, og som ikke er omfattet af den foreliggende sag, har sagsøgeren gjort gældende, at den selvmodsigende karakter af de tyrkiske myndigheders forskellige oplysninger om andre certifikater end de omtvistede certifikater er afgørende for vurderingen af samtlige de tyrkiske myndigheders udtalelser, herunder af udtalelserne om de omtvistede certifikater.

183 Sagsøgeren har endelig med hensyn til Kommissionens argument om, at visse af meddelelserne fra de tyrkiske myndigheder blot udgjorde mellemkonklusioner, gjort gældende, at bestemmelserne om gensidig bistand hverken foreskriver, at der meddeles sådanne konklusioner eller foreløbige rapporter.

184 Kommissionen har afvist sagsøgerens påstande, der har til formål at påvise, at de tyrkiske myndigheder har foretaget forskellige tilsidesættelser af deres samarbejdsforpligtelse, og bestrider, at der foreligger selvmodsigende udtalelser fra de tyrkiske myndigheder.

185 Hvad for det første angår samarbejdsforpligtelsen har Kommissionen indledningsvis bemærket, at afgørelse nr. 1/95 og nr. 1/96, hvoraf sagsøgeren udleder en forpligtelse for de tyrkiske myndigheder til af egen drift at samarbejde, først var gældende under associeringsordningens endelige fase og ikke fandt anvendelse på de omtvistede certifikater, der er udfærdiget i overgangsperioden. Disse henhørte i denne hensee