Generaladvokatens forslag til afgørelse



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I – Indledning

1. De tre annullationssøgsmål, der er indbragt for Domstolen, vedrører den skatteordning, som Kongeriget Belgien har indført for koordinationscentre.

2. Et koordinationscenter er en virksomhed, der er oprettet af en multinational koncern, og som har til opgave at levere forskellige, hovedsagelig finansielle, tjenesteydelser til koncernens selskaber. Kongeriget Belgien indførte i 1982 en særlig skatteordning for disse centre, der er undergivet en forudgående individuel godkendelse, som er gyldig i ti år og kan forlænges.

3. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som denne ordning var anmeldt til, fandt ikke, at den udgjorde statsstøtte. Som følge af arbejde i Rådet for Den Europæiske Union i 1997 om skattekonkurrence mellem medlemsstaterne foretog Kommissionen en ny undersøgelse af ordningen.

4. I beslutning af 17. februar 2003 (2) fandt Kommissionen, at en sådan ordning udgjorde statsstøtte, der var uforenelig med fællesmarkedet. Den forbød den belgiske regering at lade nye koordinationscentre blive omfattet af ordningen og at forlænge de tiårige godkendelser efter den 17. februar 2003. Den fastslog imidlertid, at de på denne dato gyldige godkendelser kunne afføde deres virkninger, indtil deres godkendelsesperiode udløber og senest til den 31. december 2010.

5. Efter offentliggørelsen af denne beslutning fremsendte den belgiske regering en begæring til Rådet om at give den tilladelse til at lade de centre, hvis godkendelse udløb mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005, være omfattet af den samme skattemæssige behandling som i henhold til ordningen for koordinationscentre, frem til den 31. december 2005. Rådet imødekom denne begæring ved beslutning af 16. juli 2003 (3) .

6. Kommissionens beslutning er genstand for annullationssøgsmålene i de forenede sager C-182/03 og C-217/03, der er anlagt af henholdsvis Kongeriget Belgien og Forum 187 ASBL (4), en belgisk sammenslutning af koordinationscentrene i Belgien.

7. Rådets beslutning er genstand for Kommissionens annullationssøgsmål i sag C-399/03.

8. Da disse sager indgår i den samme retlige og faktiske sammenhæng, behandler jeg dem samlet i dette forslag til afgørelse.

9. Inden for disse rammer skal følgende seks punkter undersøges: Rådets kompetence til at vedtage beslutningen af 16. juli 2003, formaliteten vedrørende Forum 187’s søgsmål, Kommissionens mulighed for at ændre sin tidligere vurdering af, om der er tale om støtte, spørgsmålet, om kvalificeringen af skatteordningen for koordinationscentrene som statsstøtte er begrundet, og endelig spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen ved at forbyde Kongeriget Belgien at forlænge, selv midlertidigt, de godkendelser, der udløber efter offentliggørelsen af dens beslutning af 17. februar 2003, har tilsidesat koordinationscentrenes berettigede forventning og det almindelige lighedsprincip.

II – Relevante fællesskabsbestemmelser

10. I henhold til EF-traktaten er statsstøtte principielt forbudt, idet der dog er visse undtagelser. Artikel 87, stk. 1, EF bestemmer:

»Bortset fra de i denne traktat hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.«

11. I artikel 87 EF opregnes dernæst i stk. 2 og 3 de former for statsstøtte, der uden videre er forenelige med fællesmarkedet, og de, der kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. I den sidstnævnte kategori figurerer bl.a. støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, og støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

12. Artikel 88 EF bestemmer:

»1. Kommissionen foretager sammen med medlemsstaterne en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i disse stater. Den foreslår dem sådanne foranstaltninger, som fællesmarkedets funktion eller gradvise udvikling kræver.

2. Finder Kommissionen – efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger – at en støtte, som ydes af en stat eller med statsmidler, ifølge artikel 87 ikke er forenelig med fællesmarkedet, eller at denne støtte misbruges, træffer den beslutning om, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre støtteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsætter.

Såfremt den pågældende stat ikke retter sig efter denne beslutning inden udløbet af den fastsatte frist, kan Kommissionen eller en anden interesseret stat, uanset bestemmelserne i artiklerne 226 og 227, indbringe sagen direkte for Domstolen.

På begæring af en medlemsstat kan Rådet med enstemmighed beslutte, at en af denne stat ydet eller planlagt støtte, uanset bestemmelserne i artikel 87 eller de i artikel 89 nævnte forordninger, skal betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis ganske særlige omstændigheder berettiger en sådan beslutning. Har Kommissionen indledt den i dette stykkes første afsnit fastsatte fremgangsmåde med hensyn til denne støtteforanstaltning, bevirker den pågældende stats begæring til Rådet, at sagens behandling udsættes, indtil Rådet har taget stilling til spørgsmålet.

Dog træffer Kommissionen beslutning, såfremt Rådet ikke har taget stilling inden tre måneder efter, at begæringen er fremsat.

3. Kommissionen skal underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil. Er Kommissionen af den opfattelse, at det påtænkte er uforeneligt med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, iværksætter den uopholdeligt den i stk. 2 fastsatte fremgangsmåde. Den pågældende medlemsstat må ikke gennemføre de påtænkte foranstaltninger, før den nævnte fremgangsmåde har ført til endelig beslutning.«

13. Artikel 89 EF bemyndiger Rådet til at udstede de fornødne forordninger med henblik på anvendelsen af artikel 87 EF og 88 EF. I medfør af denne bemyndigelse har Rådet vedtaget forordning (EF) nr. 659/1999 (5) om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 88 EF.

14. Artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999 definerer begrebet »eksisterende støtte«. I forordningen forstås ved dette begreb:

»i) [...] enhver form for støtte, der eksisterede inden traktatens ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som var trådt i kraft før og er blevet fortsat efter traktatens ikrafttræden

ii) godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet

iii) støtte, som anses for at være godkendt i henhold til artikel 4, stk. 6, i nærværende forordning [(6) ] eller før forordningen, men efter denne procedure

iv) støtte, som anses for eksisterende støtte i henhold til artikel 15 [(7) ]

v) støtte, som anses for at være en eksisterende støtte, fordi det kan godtgøres, at der ikke var tale om støtte, da den blev indført, men at den blev en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer. Når visse foranstaltninger bliver en støtte som følge af en liberalisering af en aktivitet ved fællesskabslovgivning, betragtes sådanne foranstaltninger ikke som eksisterende støtte efter den dato, der er fastsat for liberaliseringen.«

15. Kontrolproceduren for eksisterende støtte er reguleret i artikel 17-19 i forordning nr. 659/1999. Artikel 17 bestemmer, at Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne foretager revision af eksisterende støtteordninger. Finder Kommissionen, at en eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet, underretter den den pågældende medlemsstat om sin foreløbige undersøgelse og giver den pågældende medlemsstat lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på en måned, som kan forlænges.

16. Ifølge forordningens artikel 18 fremsætter Kommissionen en henstilling, hvis den på baggrund af de oplysninger, medlemsstaten har indsendt i henhold til artikel 17, finder, at en eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet. Heri foreslår den den pågældende medlemsstat passende foranstaltninger. Henstillingen kan navnlig gå ud på, at støtteordningen ændres i realiteten, at der indføres proceduremæssige krav, eller at støtteordningen ophæves.

17. Forordningens artikel 19 bestemmer, at hvis den pågældende medlemsstat ikke accepterer de foreslåede foranstaltninger, og Kommissionen under hensyntagen til den pågældende medlemsstats argumenter stadig er af den opfattelse, at de passende foranstaltninger er nødvendige, indleder den den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 88, stk. 2, EF.

III – Skatteordningen for koordinationscentre

18. Den af Kongeriget Belgien vedtagne skatteordning for koordinationscentre blev indført ved kongelig anordning af 30. september 1982 (8) . Det står fast, at den ikke er ændret væsentligt mellem 1984, 1987 og 1990, hvor Kommissionen underrettede den belgiske regering om, at den ikke anså ordningen for at udgøre statsstøtte, og vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 2003 (9) .

19. Et koordinationscenter kan oprettes i form af et belgisk selskab, som er en juridisk person, eller i form af en filial oprettet i Belgien af et udenlandsk selskab. For at komme i betragtning til den skatteordning, der er indført ved kongelig anordning nr. 187, skal centret forudgående individuelt godkendes ved kongelig anordning. For at opnå godkendelse skal centret være en del af en multinational koncern. Denne betingelse indebærer bl.a., at koncernens selskaber skal have hjemsted i mindst fire forskellige lande. Koncernen skal råde over en kapital og reserver til en værdi af mindst 1 mia. BEF, og den skal desuden have en årsomsætning, hvis konsoliderede værdi er på mindst 10 mia. BEF. Banker og forsikringsselskaber kan ikke komme i betragtning til denne ordning.

20. Centret skal udelukkende som formål have udvikling og centralisering af en eller flere aktiviteter, der har forberedelses- eller hjælpekarakter, og som alene udøves til fordel for alle eller en del af koncernens selskaber (10) .

21. Det skal i Belgien beskæftige mindst ækvivalenten til ti fuldtidsbeskæftigede personer i de første to år af dets aktivitetsperiode.

22. Godkendelsen af centret er gyldig i ti år og kan forlænges for en tilsvarende periode.

23. Den skatteordning, som de godkendte koordinationscentre er omfattet af, indeholder følgende foranstaltninger:

– Centrenes skattepligtige indkomst er fastsat efter en fast sats. Indkomsten svarer til en procentdel af udgifterne og driftsomkostningerne, dog ikke personaleomkostninger og finansielle omkostninger samt selskabsskat.

– Centrene er fritaget for ejendomsskat af de bygninger, som de selv bruger til udøvelse af deres erhvervsmæssige aktiviteter.

– Centrene er fritaget for registreringsafgiften på 0,50% af indskud i og forøgelser af et centers lovpligtige kapital.

– Centrene er fritaget for kildeskat af renter, udbytter mv. Dette gælder også, med visse undtagelser, for dividender, renter og royalties udbetalt af koordinationscentrene samt for indtægter af kontantbeholdninger.

– De betaler en årlig skat, der er fastsat til 400 000 BEF pr. fuldtidsansat arbejdstager, men som ikke kan overstige 4 000 000 BEF pr. center.

IV – Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

A – De faktiske omstændigheder forud for Kommissionens beslutning

24. Skatteordningen for koordinationscentrene blev første gang undersøgt af Kommissionen i 1984. I en beslutning af 16. maj 1984 anså den ikke ordningen for at udgøre støtte. Den faktisk anvendte ordning afveg imidlertid fra den, som var blevet anmeldt til Kommissionen. Kommissionen indledte derfor den formelle undersøgelsesprocedure i december 1985. Som følge af den belgiske regerings ændringer af ordningen vurderede Kommissionen, at den ikke længere indeholdt støtteelementer, og ved skrivelse af 9. marts 1987 underrettede den regeringen om, at proceduren var afsluttet.

25. Denne vurdering blev bekræftet i det svar, der blev givet på Kommissionens vegne af Leon Brittan, medlem af Kommissionen med ansvar for konkurrence, den 24. september 1990, på skriftlig forespørgsel nr. 1735/90 fra Europa-Parlamentets medlem Gis de Vris (11) .

26. Som led i en samlet overvejelse omkring skattekonkurrence mellem medlemsstaterne vedtog Ecofin-Rådet (økonomi og finans) en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning (12) . Det nedsatte en ad hoc-gruppe, som blev kaldt »Gruppen vedrørende Adfærdskodeksen«, der havde til opgave at skaffe oplysninger om de nationale skatteforanstaltninger, der havde skadelige konsekvenser for det fælles marked.

27. I forbindelse med dette initiativ fra medlemsstaterne forpligtede Kommissionen sig til at udarbejde retningslinjer for anvendelsen af artikel 87 EF og 88 EF på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne og »til omhyggeligt at påse, at statsstøttereglerne anvendes strengt på sådan støtte«. Kommissionen vedtog således den 11. november 1998 en meddelelse om anvendelse af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (13) . På grundlag af denne meddelelse foretog Kommissionen en generel undersøgelse af medlemsstaternes skattelovgivning.

28. I den forbindelse anmodede Kommissionen i februar 1999 de belgiske myndigheder om oplysninger om skatteordningen for koordinationscentre, som var en af de af Gruppen vedrørende Adfærdskodeksen nævnte 66 nationale foranstaltninger, der var potentielt skadelige for fællesmarkedets funktion. De belgiske myndigheder svarede i marts 1999.

29. I juli 2000 meddelte Kommissionens tjenestegrene de nævnte myndigheder, at ordningen sandsynligvis skulle betragtes som statsstøtte. Med henblik på iværksættelse af samarbejdsproceduren med disse myndigheder opfordrede Kommissionens tjenestegrene i overensstemmelse med artikel 17 i forordning nr. 659/1999 dem til at fremsætte deres bemærkninger inden for en frist på en måned.

30. På samlingen den 26. og 27. november 2000 erindrede Ecofin-Rådet om, at i overensstemmelse med resolutionen af 1. december 1997 skulle alle skadelige foranstaltninger for så vidt angik direkte beskatning af virksomhederne være afskaffet senest den 1. januar 2003. Ecofin-Rådet vedtog formandskabets forslag om, at virkningen af ordningen udløber senest den 31. december 2005 for de virksomheder, der er omfattet af en skadelig skatteordning pr. 31. december 2000, uanset om der var tale om ordninger, der var bevilget for en bestemt periode. Ecofin-Rådet fastsatte ligeledes, at det fra sag til sag og for at tage hensyn til særlige omstændigheder på grundlag af en rapport fra Gruppen vedrørende Adfærdskodeksen kunne beslutte at forlænge virkningerne af visse skadelige skatteordninger efter den 31. december 2005 (14) .

31. Ved skrivelse af 11. juli 2001 foreslog Kommissionen efter en brevveksling med de belgiske myndigheder flere passende foranstaltninger i medfør af artikel 88, stk. 1, EF, med henblik på at gøre skatteordningen for koordinationscentrene forenelig med fællesmarkedet. I denne korrespondance anførte Kommissionen, at som en overgangsordning kunne de centre, der var godkendt forud for det tidspunkt, hvor disse passende foranstaltninger blev accepteret, fortsat være omfattet af den tidligere ordning frem til den 31. december 2005 (15) .

32. Da de belgiske myndigheder ikke accepterede de passende foranstaltninger, som Kommissionen havde foreslået, indledte Kommissionen ved beslutning meddelt i skrivelse af 27. februar 2002, offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 20. juni 2002 (16), den formelle undersøgelsesprocedure. Kommissionen opfordrede bl.a. Kongeriget Belgien til at underrette den om antallet af godkendte koordinationscentre på datoen for denne skrivelse og for hver enkelt datoen for den seneste godkendelse eller forlængelse af gyldigheden. Den opfordrede ligeledes medlemsstaten og interesserede parter til at fremsætte bemærkninger og til at fremlægge alle oplysninger af betydning ved afgørelsen af, om der hos de af den omhandlede ordning omfattede virksomheder var en berettiget forventning, som gjorde det påkrævet at fastsætte overgangsforanstaltninger (17) .

33. Ved skrivelse af 16. maj 2002 underrettede de belgiske myndigheder Kommissionen om en ny skatteordning for koordinationscentrene, som af Kommissionen blev registreret som ny støtte under referencenummer N 351/2002.

34. Den 21. januar 2003 udtalte Ecofin-Rådet sig positivt om forlængelse af virkningerne af visse skadelige skatteordninger til efter 2005. Det fastsatte med hensyn til den belgiske skatteordning for koordinationscentre, at de centre, der var omfattet af denne ordning den 31. december 2000, fortsat kunne være omfattet heraf indtil den 31. december 2010 (18) .

B – Kommissionens beslutning

35. Den 17. februar 2003 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, som blev meddelt Kongeriget Belgien samme dag.

36. I beslutningen har Kommissionen indledningsvis begrundet, hvorfor den har betegnet skatteordningen for koordinationscentrene som »eksisterende støtte« samt begrundet det retsgrundlag, hvorpå den af Kommissionen fulgte procedure er baseret. I beslutningen anføres det, at artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999 kunne udgøre retsgrundlaget i det foreliggende tilfælde, men at artikel 87 EF og 88 EF i modsat fald udgjorde det virkelige retsgrundlag for Kommissionens indgreb.

37. Kommissionen har i beslutningen af 17. februar 2003 ligeledes anført, at såfremt denne skulle betragtes som en ophævelse eller en ændring af beslutningerne af 1984 og 1987, opfylder beslutningen de betingelser, der gælder for Kommissionens ret til at ophæve eller ændre en ulovlig positiv beslutning.

38. Kommissionen har i beslutningen dernæst anført, at de forskellige foranstaltninger, som skatteordningen for koordinationscentrene består af, opfylder betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF, uden at være omfattet af nogen af de i samme artikels stk. 2 og 3 opstillede undtagelser.

39. Kommissionen har endelig undersøgt koordinationscentrenes berettigede forventning. Den erkender, at der hos støttemodtagerne findes en berettiget forventning, og at dette begrunder, at Kommissionen tillader de centre, som den 31. december 2000 var i besiddelse af en godkendelse, fortsat at være omfattet af ordningens fordele indtil udløbet af den godkendelsesperiode, der var gældende på tidspunktet for meddelelsen af beslutningen, og senest til den 31. december 2010. Dette standpunkt er baseret på følgende omstændigheder.

40. Kommissionen erkender, at de belgiske myndigheders godkendelse udgør en forhåndsanerkendelse af, at det godkendte center opfylder de krævede betingelser for at blive omfattet af undtagelsesordningen i henhold til kongelig anordning nr. 187 i ti år uden at skulle fremlægge bevis herfor hvert år. Kommissionen har imidlertid anført, at godkendelsen ikke udgør en forpligtelse for myndighederne over for det godkendte center til at opretholde fordelene i forbindelse med ordningen i de følgende ti år. Den har samtidig erindret om, at for så vidt den har anvendt proceduren for kontrol med eksisterende støtte, kan dens beslutning ikke have tilbagevirkende gyldighed, og at den skal sikre retssikkerheden ved om nødvendigt at fastsætte en overgangsperiode for udfasningen af den omtvistede ordnings virkninger.

41. Kommissionen er i den forbindelse af den opfattelse, at den skal tage hensyn til de store investeringer, der er foretaget af koordinationscentrene og de koncerner, som de tilhører, med hensyn til iværksættelse og udvikling af centrenes infrastrukturer samt de ændringer, der er foretaget af tilrettelæggelsen af strukturerne, nettene og procedurerne og af fordelingen af opgaverne i koncernen. Den skal også tage hensyn til langfristede forpligtelser over for personalet og ejendomsselskaber eller finansieringsinstitutter. Kommissionen har anført, at selv om godkendelsen ikke giver nogen garanti for hverken ordningens videre eksistens eller dens fordelagtige karakter, medgiver den, at etableringen af et center, investeringerne og de indgåede forpligtelser er foregået med en rimelig og berettiget forventning om en vis kontinuitet i de økonomiske vilkår, herunder skatteordningen. Derfor har Kommissionen besluttet at tillade en overgangsperiode, der giver mulighed for gradvis udfasning af ordningen for de nuværende støttemodtagere.

42. Kommissionen har imidlertid tilføjet følgende 120. betragtning:

»Eftersom godkendelserne ikke rummer nogen rettigheder med hensyn til ordningens videre eksistens eller dens fordelagtige karakter, ikke engang i godkendelsesperioden, er Kommissionen af den mening, at den under ingen omstændigheder kan give ret til forlængelse af ordningen efter den dato, hvor den løbende godkendelse udløber. I betragtning af den udtrykkelige begrænsning af godkendelsen til ti år, er det endda ikke muligt, at der skulle være vakt berettiget forventning om en automatisk forlængelse, hvilket ville have været det samme som en teoretisk evig godkendelse.«

43. Konklusionerne af ovenstående betragtninger lyder således:

»121. Kommissionen fastslår, at den skatteordning, som anvendes på koordinationscentrene i Belgien, er uforenelig med fællesmarkedet, og at der må sættes en stopper for uforeneligheden af dens forskellige elementer ved afskaffelse eller ændring heraf. Fra datoen for offentliggørelse af nærværende beslutning må fordelen ved denne ordning eller dele heraf ikke længere tilkendes nye støttemodtagere eller opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelser. Kommissionen noterer sig, at de i 2001 godkendte centre efter den 31. december 2002 ikke længere nyder godt af ordningen.

122. Hvad angår de centre, som nu falder ind under ordningen, erkender Kommissionen, at beslutningen af 1984 om godkendelse af kongelig anordning nr. 187, samt det svar, som det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrence, gav på Europa-Parlamentets forespørgsel […] har vakt berettiget forventning om, at denne ordning ikke udgjorde en overtrædelse af traktatbestemmelserne vedrørende statsstøtte.

123. På grund af de betragtelige investeringer, der er foretaget på basis deraf, er det desuden på grundlag af respekten for støttemodtagernes berettigede forventning og retssikkerhed berettiget at tillade en rimelig frist til udfasning af konsekvenserne af ordningen for de allerede godkendte centre. Kommissionen mener, at denne rimelige frist udløber den 31. december 2010. Centre, hvis godkendelse udløber før denne dato, kan efter udløb af godkendelsen ikke længere nyde godt af denne ordning. Efter den dato, hvor godkendelsen udløber, og under alle omstændigheder efter den 31. december 2010, vil forlængelse eller opretholdelse af de pågældende skattefordele være ulovlig.«

44. Konklusionen i beslutningen af 17. februar 2003 havde oprindeligt følgende ordlyd:

»Artikel 1

Den skatteordning, som i øjeblikket er gældende i Belgien til fordel for de koordinationscentre, som er godkendt på grundlag af kongelig anordning nr. 187, udgør en støtteordning, der er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

Belgien forpligtes til at ophæve eller ændre den i artikel 1 omhandlede støtteordning med henblik på at gøre den forenelig med fællesmarkedet.

Fra datoen for offentliggørelse af denne beslutning må fordelen ved denne ordning eller dele heraf ikke længere tilkendes nye støttemodtagere og heller ikke opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelser.

Hvad angår centre, som allerede er godkendt inden den 31. december 2000, kan ordningen fortsættes til udløbsdatoen for den enkelte godkendelse, såfremt denne er i kraft på denne dato [à cette date], og indtil senest den 31. december 2010. I overensstemmelse med andet afsnit må, i tilfælde af forlængelse af godkendelsen før denne dato, fordelene ved den ordning, som er genstand for denne beslutning, ikke længere tilkendes, selv ikke midlertidigt.

[...]«

45. Kommissionen besluttede efter at have konstateret, at [i den franske version] kunne udtrykket »à cette date« (»på denne dato«) i beslutningens artikel 2, tredje afsnit, første sætning, give anledning til forveksling, at ændre det til udtrykket »à la date de la notification de la présente décision« (»på datoen for meddelelsen af denne beslutning«). Den vedtog en berigtigelse i denne retning den 23. april 2003, som blev meddelt Kongeriget Belgien den 25. april 2003.

46. Ifølge berigtigelsen skal artikel 2, tredje afsnit, i beslutningen af 17. februar 2003 lyde således:

»Hvad angår centre, som allerede er godkendt inden den 31. december 2000, kan ordningen fortsættes til udløbsdatoen for den enkelte godkendelse, såfremt denne er i kraft på datoen for meddelelsen af denne beslutning (19), og indtil senest den 31. december 2010. I overensstemmelse med andet afsnit må, i tilfælde af forlængelse af godkendelsen før denne dato, fordelene ved den ordning, som er genstand for denne beslutning, ikke længere tilkendes, selv ikke midlertidigt.«

47. Under hensyn til berigtigelsen skal rækkevidden af de i beslutningen af 17. februar 2003 fastsatte overgangsforanstaltninger, som alle parterne er blevet enige om i løbet af retsforhandlingerne, forstås som følger: Alle de koordinationscentre, der har en individuel godkendelse, der er i kraft på datoen for meddelelsen af beslutningen, dvs. den 17. februar 2003, kan fortsat være omfattet af ordningen til godkendelsens udløbsdato, dog senest til den 31. december 2010. Ingen godkendelse kan imidlertid forlænges efter den 17. februar 2003.

C – Søgsmålene til prøvelse af Kommissionens beslutning

48. Ved stævning af 25. april 2003 har Kongeriget Belgien nedlagt påstand om annullation af beslutninger af 17. februar 2003, i dens oprindelige affattelse, og desuden begæret en udsættelse af gennemførelsen af beslutningen.

49. Efter at berigtigelsen var blevet meddelt Kongeriget Belgien den 25. april 2003, indleverede dette den 9. maj 2003 i medfør af procesreglementets artikel 42, stk. 2, en ny stævning for at fremsætte to nye anbringender og udvide annullationssøgsmålet til at omfatte Kommissionens beslutning, som ændret ved berigtigelsen.

50. Ved stævning indleveret til De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 28. april 2003 nedlagde Forum 187 påstand om annullation af Kommissionens beslutning, i dens oprindelige affattelse, og begærede desuden en udsættelse af gennemførelsen af beslutningen. Den 16. maj 2003 indleverede Forum 187 en supplerende stævning til prøvelse af Kommissionens beslutning, som ændret ved berigtigelsen.

51. Ved kendelse af 16. maj 2003 henviste Retten annullationssøgsmålet og begæringen om foreløbige forholdsregler til Domstolen, hvor disse sager blev registreret som henholdsvis sag C-217/03 og sag C-217/03 R.

52. Ved særskilt dokument af 16. juni 2003 påstod Kommissionen det af Forum 187 anlagte søgsmål afvist. Forum 187 afgav indlæg som svar på denne formalitetsindsigelse den 7. august 2003. Ved kendelse af 30. marts 2004 har Domstolen henskudt denne indsigelse til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.

53. Ved kendelse af 26. juni 2003 traf Domstolens præsident følgende afgørelse om den belgiske regerings og Forum 187’s begæringer om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning:

»1) Gennemførelsen af Kommissionens beslutning K(2003) 564 endelig udg. af 17. februar 2003 om Kongeriget Belgiens støtteordning til fordel for koordinationscentre, som er hjemmehørende i Belgien, udsættes, for så vidt som denne forbyder Kongeriget Belgien at forlænge de godkendelser af koordinationscentre, der var gældende på tidspunktet for meddelelsen af beslutningen.

2) Retsvirkningerne af de eventuelle forlængelser, der finder sted på grundlag af denne kendelse, kan ikke overskride tidspunktet for afsigelsen af dommen i hovedsagen.

[...]«

54. Sagerne C-182/03 og C-217 er blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og domsafsigelsen. Parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 14. september 2005.

D – De faktiske omstændigheder efter Kommissionens beslutning

55. Kommissionen har undersøgt den nye skatteordning for koordinationscentre, som Kongeriget Belgien havde anmeldt ved skrivelse af 16. maj 2002.

56. Ved beslutning af 23. april 2003 godkendte Kommissionen den nye ordning, for så vidt som den bl.a. fastholder princippet om forudgående godkendelse af koordinationscentrene for en periode på ti år og fastsætter beskatningsgrundlaget på grundlag af samtlige driftsomkostninger med anvendelse af en passende avance. Da den nye ordning imidlertid indeholder fritagelse af centrene for kildeskat (af venter, udbytter mv.) og kapitaltilførselsafgift samt bestemmelser om manglende beskatning af de såkaldte »ekstraordinære« og vederlagsfrie fordele, der er indrømmet koordinationscentrene, indledte Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende disse tre foranstaltninger.

57. Efter indledningen af undersøgelsesproceduren forpligtede Kongeriget Belgien sig til at ophæve de pågældende skattefritagelser og erstatte dem med skattefritagelses- eller nedsættelsesforanstaltninger, som finder anvendelse på samtlige virksomheder, der er etableret i Belgien. Det forpligtede sig ligeledes til at beskatte samtlige ekstraordinære og vederlagsfrie fordele, der var indrømmet koordinationscentrene.

58. Ved beslutning af 8. september 2004 fandt Kommissionen, at under hensyn til disse forpligtelser udgjorde den nye skatteordning for koordinationscentrene ikke støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF (20) .

59. Under retsmødet den 14. september 2005 anførte repræsentanten for Kongeriget Belgien imidlertid, at de belgiske myndigheder ikke havde kunnet få tilstrækkelige oplysninger fra Kommissionens tjenestegrene til at kunne iværksætte den nye ordning, og at denne i sidste instans var blevet opgivet, sådan som det var meddelt Kommissionen ved skrivelse af 28. februar 2005. Desuden havde Kongeriget Belgien besluttet sig for generelle foranstaltninger, som var vedtaget i løbet af sommeren 2005.

60. Endvidere havde Kongeriget Belgien truffet foranstaltninger til fordel for de koordinationscentre, hvis godkendelse udløb efter beslutningen af 17. februar 2003.

61. Ved skrivelse af 20. marts 2003 meddelte Kongeriget Belgiens finansminister Kommissionen i medfør af artikel 88, stk. 3, EF, at han påtænkte at lade virksomheder, hvis godkendelse udløb mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005, omfatte af skatteforanstaltninger, der var identiske med dem, der var fastsat i ordningen for koordinationscentrene, indtil den 31. december 2005,

62. Kongeriget Belgien anmodede desuden ved skrivelse af samme dag Rådet om, at disse foranstaltninger blev erklæret for forenelige med fællesmarkedet i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF.

63. Kommissionens formand svarede den belgiske finansminister ved skrivelse af 25. april 2003, at beslutningen af 17. februar var eksigibel, at Belgien ikke kunne udsætte dens anvendelse, og at, da indrømmelse eller forlængelse af den omtvistede skatteordning udtrykkeligt var omhandlet i beslutningen, kunne skrivelsen af 20. marts 2003 ikke anses for en anmeldelse af ny støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF.

64. Ved skrivelse af 26. maj 2003 underrettede Kongeriget Belgien på ny Kommissionen om, hvad det allerede havde givet udtryk for i skrivelsen af 20. marts 2003. Kongeriget Belgien anmodede ved skrivelse af samme dato ligeledes på ny Rådet om, at de påtænkte foranstaltninger blev erklæret forenelige med fællesmarkedet i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF.

65. Ecofin-Rådet vedtog på sit møde den 3. juni 2003 en principbeslutning om godkendelse af denne begæring og pålagde De Faste Repræsentanters Komité at træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at gøre det muligt for Rådet at vedtage den påtænkte beslutning snarest muligt og under alle omstændigheder inden udgangen af juni 2003.

66. Kommissionen bekræftede ved skrivelse af 17. juli 2003 som svar på Kongeriget Belgiens meddelelse ved skrivelse af 26. maj 2003 sit svar af 25. april 2003, dog under hensyntagen til førnævnte kendelse om foreløbige forholdsregler af 26. juni 2003.

E – Rådets beslutning

67. Rådet redegør i sin beslutning af 16. juli 2003 først for den retlige og faktiske sammenhæng, i hvilken Kongeriget Belgien har anmodet det om at godkende de påtænkte foranstaltninger for koordinationscentre, hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005.

68. Rådet anfører således, at ved vurderingen i 1987 og 1990 gav den skatteordning for koordinationscentre, der var indført ved kongelig anordning nr. 187, ikke anledning til indsigelser fra Kommissionens side. Den redegør for de omstændigheder, som fik Kommissionen til at foretage en ny undersøgelse af ordningen, og beskriver indholdet af beslutningen af 17. februar 2003. Rådet erindrer også om, at på dets samling den 26. og 27. november 2000 blev der vedtaget konklusioner, hvorefter virkningerne af skadelige ordninger i virksomheder, der pr. 31. december 2000 var omfattet af en sådan skadelig ordning, skulle ophøre senest den 31. december 2005, og at Rådet desuden forbeholdt sig muligheden for at forlænge visse ordninger ud over denne dato under hensyntagen til særlige omstændigheder.

69. Rådet anfører dernæst, at de virksomheder, der er omfattet af Kongeriget Belgiens begæring, har en midlertidig godkendelse, der dog kan forlænges i henhold til kongelig anordning nr. 187. Uden den nye støtte, som Belgien påtænker at yde, må disse koordinationscentre sandsynligvis indstille deres aktiviteter, hvilket vil få negative økonomiske og sociale konsekvenser for Belgien.

70. Rådet nævner ligeledes, at Kommissionen i sin beslutning har fastslået, at virkningen af skatteordningen for koordinationscentrene kan bibeholdes til efter den 31. december 2005, og at Kommissionen i andre beslutninger har forlænget fristen for lignende særlige skatteregler i andre medlemsstater frem til den 31. december 2010, hvorfor de særlige foranstaltninger, som Kongeriget Belgien påtænker at anvende, ikke burde medføre potentielle konkurrenceforvridninger, der er ude af proportioner med de opregnede fordele.

71. Rådet udleder heraf, at der findes en række særlige omstændigheder, der gør det muligt at godkende den nye støtte, som Belgien påtænker at indføre til fordel for koordinationscentre, der er godkendt pr. 31. december 2000, og hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005, indtil den 31. december 2005.

72. På baggrund af ovenstående traf Rådet følgende beslutning:

»Artikel 1

Den støtte, som Belgien frem til den 31. december 2005 påtænker at yde til virksomheder, der pr. 31. december 2000 er godkendt som koordinationscentre i henhold til kongeligt dekret nr. 187 af 30. december 1982, og hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005, betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Støtten består som undtagelse fra de almindelige skatteregler i

– anvendelse af den normale selskabsskattesats på et teoretisk beskatningsgrundlag, der svarer til en variabel procentsats af visse driftsomkostninger (»cost plus«-metoden). Der anvendes dog et alternativt beskatningsgrundlag, hvis dette viser sig at overstige det beskatningsgrundlag, der fremkommer ved anvendelse af »cost plus«-metoden; det alternative beskatningsgrundlag omfatter de ekstraordinære og fordelagtige fortjenester, som centrene har, samt ikke-fradragsberettigede omkostninger

– anvendelse af en årlig særbeskatning på 10 000 EUR pr. medarbejder, dog højst 100 000 EUR

– fritagelse for précompte immobilier (ejendomsskat) på ejendomme ejet af centrene, som bruges i forbindelse med deres aktiviteter

– fritagelse for précompte mobilier (kildeskat) på dividender, renter og royalties, som centrene betaler undtagen, for så vidt angår renter, hvis modtageren er skattepligtig som fysisk eller juridisk person

– fritagelse for précompte mobilier (kildeskat) på de indtægter, centrene har fra indlånsvirksomhed

– fritagelse for kapitalregistreringsafgiften på 0,50% på kapitalindskud og udvidelser af selskabskapitalen.

F – Søgsmålet til prøvelse af Rådets beslutning

73. Ved stævning af 24. september 2003 anlagde Kommissionen annullationssøgsmål til prøvelse af Rådets beslutning ved Domstolen.

74. Rådet indgav sit svarskrift den 16. december 2003, Kommissionen sin replik den 27. februar 2004 og Rådet sin duplik den 18. maj 2004.

75. Efter afslutningen af den skriftlige forhandling afsagde Domstolen dom i sagen Kommissionen mod Rådet (21) den 29. juni 2004, hvori den fastslog, at Rådet ikke med hjemmel i artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF gyldigt kunne erklære en støtte forenelig med fællesmarkedet, der har til formål at tildele modtagerne af en ulovlig støtte, der tidligere er erklæret uforenelig med fællesmarkedet ved en kommissionsbeslutning, et beløb, der skal kompensere den tilbagebetaling, som de skal foretage i medfør af nævnte beslutning (22) .

76. Parterne har under retsmødet den 14. september udtalt sig om, hvilke konsekvenser der bør drages af denne dom for den foreliggende sag.

V – Behandlingen af søgsmålene

77. Jeg undersøger først Kommissionens søgsmål til prøvelse af Rådets beslutning.

A – Søgsmålet til prøvelse af Rådets beslutning (sag C-399/03)

1. Parternes påstande og anbringender

78. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Rådets beslutning annulleres, og om, at Rådet ti lpligtes at afholde sagens omkostninger.

79. Til støtte for søgsmålet har den påberåbt sig fire anbringender vedrørende henholdsvis Rådets inkompetence, magtfordrejning og procedurefordrejning, tilsidesættelse af traktaten og almindelige fællesskabsretlige principper samt, subsidiært, åbenbart fejlskøn og magtfordrejning med hensynet til spørgsmålet, om der foreligger ganske særlige omstændigheder.

80. Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringende er begrundet, hvilket er godtgjort i den ovennævnte dom i sagen Kommissionen mod Rådet. Rådets beslutning tager sigte på at opretholde virkningerne af den omtvistede skatteordning, som Kommissionen har erklæret uforenelig med fællesmarkedet; det drejer sig ikke om en ordning med ny støtte eller individuelle foranstaltninger, således som Rådet har hævdet.

81. Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at Rådet af tidsmæssige grunde ikke var kompetent til at vedtage beslutningen af 16. juli 2003, da det i henhold til artikel 88, stk. 2, har en frist på tre måneder til at udtale sig, og datoen, hvor Kongeriget Belgien underrettede Rådet om den omhandlede støtte, må fastsættes til den 20. marts 2003.

82. Rådet har principalt nedlagt påstand om frifindelse og subsidiært om opretholdelse af virkningerne af dets beslutning frem til datoen for afsigelsen af Domstolens dom. Rådet har desuden nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

83. Rådet har hævdet, at løsningen i dommen i sagen Kommissionen mod Rådet ikke kan overføres til den foreliggende sag, fordi Rådet her har godkendt iværksættelse af en ny støtte, som er en anden end den, der er omhandlet i Kommissionens beslutning.

84. Det har anført, at den omstændighed, at en støtteordning er erklæret uforenelig, ikke er til hinder for, at den pågældende medlemsstat yder en ny støtte til virksomheder, som kunne have været omfattet af den tidligere ordning, således som det i øvrigt udtrykkeligt er fastsat i forordning nr. 659/1999.

85. Rådet har gjort gældende, at den støtte, der er godkendt i dets beslutning, adskiller sig fra den skatteordning for koordinationscentrene, som Kommissionen har betegnet som statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, af følgende grunde: For det første er den på det formelle plan indført ved forskellige lovbestemmelser, for det andet er den i modsætning til skatteordningen tildelt en begrænset række virksomheder, der er identificerbare, dvs. de ca. 30 koordinationscentre, hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005; endelig er beslutningens virkninger begrænset til den 31. december 2005.

86. Rådet har desuden gjort gældende, at den omstændighed, at Kommissionen har erklæret skatteordningen for koordinationscentrene uforenelig med fællesmarkedet, ikke er til hinder for, at Kongeriget Belgien yder visse centre skattemæssige fordele, der er sammenlignelige med de i den tidligere ordning fastsatte.

87. Rådet har dernæst anført, at dets beslutning ikke tilsigter at ophæve virkningerne af Kommissionens beslutning. Da denne har erklæret, at skatteordningen for koordinationscentrene fremover udgør statsstøtte, vil Rådet og Kommissionen have ret til at godkende støtteforanstaltninger, hvis de finder, at omstændighederne berettiger det.

88. Hvad endelig angår den tid, der er gået mellem Kongeriget Belgiens begæring og beslutningen af 16. juli 2003, har Rådet gjort gældende, at skrivelsen af 20. marts 2003 fra Belgiens faste repræsentant ved Den Europæiske Union kun udgør et forberedende papir beregnet på at lette oversættelsen, for at drøftelserne om de påtænkte foranstaltninger kan finde sted. Kongeriget Belgiens begæring blev således først forelagt Rådet det den 26. maj 2003.

2. Vurdering

89. I lyset af undersøgelsen af kompetencefordelingen på statsstøtteområdet mellem Rådet og Kommissionen i dommen i sagen Kommissionen mod Rådet, afsagt af Domstolens plenum, er jeg af den opfattelse, at anbringendet vedrørende Rådets manglende kompetence til at vedtage beslutningen af 16. juli 2003 er begrundet.

90. Til støtte for denne opfattelse vil jeg først redegøre for de faktiske omstændigheder og Domstolens begrundelse for denne dom.

91. I 1994 og 1999 havde Den Portugisiske Republik indført forskellige støtteordninger til visse landbrugsvirksomheder i form af kreditlinjer, et moratorium, der forlænger fristen for tilbagebetaling af visse lån, samt rentelettede lån. Kommissionen erklærede disse støtteordninger helt eller delvis uforenelige med fællesmarkedet, og traf bestemmelse om, at støtten skulle tilbagesøges hos modtagerne, inklusiv renter.

92. Efter meddelelsen af Kommissionens beslutninger anmodede Den Portugisiske Republik med hjemmel i artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF Rådet om tilladelse til at yde en støtte til de portugisiske svineavlere, der skulle tilbagebetale ovennævnte støtte, svarende til det skyldige beløb.

93. Rådet tog begæringen til følge (23) . Det anførte, at tilbagebetalingen af den støtte, der var ydet af Den Portugisiske Republik, udgjorde en fare for mange støttemodtageres økonomiske levedygtighed og ville få store negative sociale konsekvenser i visse af denne medlemsstats regioner (24) . Det udledte heraf, at der forelå ganske særlige ekstraordinære omstændigheder som omhandlet i artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF, som gjorde det berettiget at tillade den påtænkte foranstaltning.

94. Kommissionen anlagde et annullationssøgsmål til prøvelse af denne beslutning ved Domstolen, hvori den bl.a. påberåbte sig, at Rådet savnede kompetence til at træffe denne beslutning.

95. I sin stillingtagen til dette anbringende anvendte Domstolen et todelt ræsonnement. Den præciserede først rækkevidden af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF, som definerer Rådets beføjelser på statsstøtteområdet. Den bemærkede, at denne bestemmelse har karakter af en undtagelse, fordi Kommissionen i henhold til artikel 87 EF og 88 EF har en central rolle med hensyn til at fastslå en støttes eventuelle uforenelighed.

96. Domstolen udledte ligeledes af indholdet af artikel 88, stk. 2, tredje og fjerde afsnit, EF, at såfremt der ikke er indgivet en begæring til Rådet af den pågældende medlemsstat, før Kommissionen erklærer den omhandlede støtte uforenelig med fællesmarkedet, har Rådet ikke længere kompetence til at udøve den undtagelsesvise beføjelse, der er tillagt det ved nævnte tredje afsnit, til at erklære en sådan støtte forenelig med fællesmarkedet (25) .

97. Domstolen tilføjede, at en sådan fortolkning, der gør det muligt at undgå, at den samme statsstøtte er genstand for modsatrettede beslutninger truffet efter hinanden af Kommissionen og Rådet, bidrager til retssikkerheden.

98. Domstolen fastslog dernæst, at den således definerede grænse for Rådets kompetence indebærer, at det heller ikke har kompetence til at træffe beslutning vedrørende en støtte, der har til formål at tildele modtagerne af den ulovlige støtte, der tidligere er erklæret uforenelig med fællesmarkedet ved en kommissionsbeslutning, et beløb, der skal kompensere den tilbagebetaling, som de skal foretage i medfør af denne kommissionsbeslutning.

99. Domstolen bemærkede, at i henhold til fast retspraksis er ophævelsen af en ulovlig statsstøtte ved tilbagesøgning den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, eftersom forpligtelsen for den støttemodtagende medlemsstat til at ophæve en sådan støtte har til formål at genoprette den oprindelige situation, og at dette formål er opnået, når den pågældende støtte, i givet fald med tillæg af morarenter, er blevet tilbagebetalt af støttemodtageren.

100. Herefter ville en anerkendelse af, at en medlemsstat kan tildele modtagerne af en ulovlig støtte, der tidligere er erklæret uforenelig med fællesmarkedet ved en kommissionsbeslutning, en ny støtte med et beløb svarende til den ulovlige støtte, der skal neutralisere virkningerne af den tilbagebetaling, som modtagerne skal foretage i medfør af kommissionsbeslutningen, svare til åbenbart at gøre de beslutninger, som Kommissionen har truffet i medfør af artikel 87 EF og 88 EF, virkningsløse.

101. Ifølge Domstolen kan Rådet lige så lidt som at paralysere virkningen af en kommissionsbeslutning om en støttes uforenelighed med fællesmarkedet ved selv at erklære støtten forenelig med fællesmarkedet heller ikke gøre en sådan beslutning virkningsløs ved i medfør af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF at erklære en støtte forenelig med fællesmarkedet, der skal kompensere modtagerne af den ulovlige støtte, der er erklæret uforenelig, for den tilbagebetaling, som de skal foretage i medfør af kommissionsbeslutningen (26) .

102. En anvendelse af disse regler i den foreliggende sag fører til den konklusion, at Rådet ikke gyldigt kunne vedtage beslutningen af 16. juli 2003.

103. Kongeriget Belgien har nemlig først forelagt Rådet en begæring på grundlag af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF efter vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 2003. I overensstemmelse med dommen i sagen Kommissionen mod Rådet (27) havde Rådet ikke længere kompetence til at udøve den undtagelsesvise beføjelse, der er tillagt det ved denne bestemmelse, til at erklære den nationale ordning, som Kommissionen havde erklæret uforenelig i denne beslutning, forenelig med fællesmarkedet. Ifølge dommen kunne Rådet således ikke gøre nævnte beslutning virkningsløs.

104. I modsætning til, hvad Rådet hævder, er jeg imidlertid af den opfattelse, at ved at vedtage sin beslutning af 16. juli 2003 har det tilsidesat disse to regler.

105. Det fremgår således af en sammenligning af de foranstaltninger, der er beskrevet i artikel 1 i Rådets beslutning, med Kongeriget Belgiens skrivelser af 28. marts 2003 og 26. maj 2003, at disse foranstaltninger har samme indhold som dem, der var fastsat i den skatteordning for koordinationscentrene, der var genstand for Kommissionens beslutning. De af Rådet tilladte foranstaltninger består nemlig i anvendelsen af den samme metode til fastsættelse af den skattepligtige indkomst og samme afgift i forhold til antallet af medarbejdere som i skatteordningen for koordinationscentrene. De omfatter endvidere de samme fritagelser for kildeskat (af renter, udbytter mv.), ejendomsskat og kapitaltilførselsafgift.

106. Det må dernæst fastslås, at de af Rådets beslutning omhandlede foranstaltninger er godkendt til fordel for de koordinationscentre, som pr. 31. december 2000 var omfattet af den skatteordning, der var erklæret uforenelig med fællesmarkedet, og som udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005. Disse foranstaltninger er således tilladt for virksomheder, der var omfattet af den støtteordning, der var erklæret uforenelig med fællesmarkedet ved kommissionsbeslutningen, og som i henhold til denne ikke kunne opnå en forlængelse af ordningen.

107. Endelig fremgår det klart af betragtningerne til Rådets beslutning, at den har til formål at mildne virkningerne af Kommissionens beslutning med hensyn til de koordinationscentre, hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005 (28) .

108. Ved således at tillade, at Kongeriget Belgien på de koordinationscentre, hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2005, anvendte en skattemæssig behandling, der var identisk med behandlingen efter den ordning, der var erklæret uforenelig ved kommissionsbeslutningen af 17. februar 2003, med henblik på at mildne følgerne af, at der ikke var mulighed for en forlængelse af denne ordning for disse centre, traf Rådet således afgørelse om foreneligheden med fællesmarkedet af en ordning, som Kommissionen allerede havde udtalt sig om, og den søgte således at gøre virkningerne af denne beslutning virkningsløse for så vidt angik disse centre.

109. Ingen af de argumenter, Rådet har påberåbt sig, kan for mig at se rejse tvivl om denne opfattelse. Det forhold, at de af Rådet tilladte foranstaltninger formelt skulle have hjemmel i nye lovbestemmelser vedtaget af Kongeriget Belgien og ikke i en anmodning om forlængelse af virkningerne af den skatteordning, der var indført ved kongelig anordning nr. 187, kan ikke begrunde, at de betragtes som forskellige foranstaltninger. Den af Domstolen fastslåede kompetencefordeling mellem Rådet og Kommissionen i dommen i sagen Kommissionen mod Rådet ville således let kunne omgås og den effektive virkning af en beslutning om uforenelighed med fællesmarkedet gå tabt, hvis den pågældende medlemsstat i nye bestemmelser blot gentog bestemmelserne i en støtteordning, der var erklæret uforenelig med fællesmarkedet, og forelægge den for Rådet.

110. I lyset af dommen i sagen Kommissionen mod Rådet er det virkningerne af de foranstaltninger, der er genstand for beslutninger truffet henholdsvis af Kommissionen og dernæst af Rådet, der skal tages i betragtning med henblik på at afgøre, om Rådet har handlet inden for rammerne af den kompetence, det er tillagt ved artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF.

111. Argumentet om, at Rådets beslutning kun vedrører et bestemt og konkret antal virksomheder og har tidsbegrænsede virkninger, giver ikke holdepunkter for at antage, at Rådet var berettiget til at tillade de pågældende foranstaltninger med hjemmel i artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF.

112. Som det nemlig fremgår af præmisserne i dommen i sagen Kommissionen mod Rådet, har kompetencefordelingen mellem Rådet og Kommissionen på statsstøtteområdet til formål at bidrage til retssikkerheden ved at undgå, at den samme statsstøtte er genstand for modsatrettede beslutninger truffet efter hinanden af de to institutioner (29) . Når Kommissionen har erklæret en støtte uforenelig med fællesmarkedet, kan medlemsstaten og modtagerne af støtteforanstaltningerne direkte eller indirekte anfægte denne beslutning inden for rammerne af de for Fællesskabets retsinstanser og de nationale retsinstanser bestående retsmidler. Retssikkerhedshensyn kræver ligeledes, at når Kommissionens beslutning er blevet definitiv, kan den ikke annulleres ved en rådsbeslutning. Endelig drejer det sig om at undgå en eventuel konflikt mellem en rådsbeslutning og en dom afsagt af Fællesskabets retsinstanser vedrørende den tidligere kommissionsbeslutning.

113. Under hensyntagen til disse målsætninger er det afgørende kriterium, om Rådets beslutning er i strid med Kommissionens beslutning eller ophæver virkningerne heraf. Det er derfor uden betydning, at Rådets beslutning eller de foranstaltninger, det tillader, har en mere begrænset varighed end den skatteordning, som Kommissionen har erklæret uforenelig med fællesmarkedet. Det er i den foreliggende sag tilstrækkeligt at fastslå, at artikel 2 i Kommissionens beslutning bestemmer, at fra datoen for offentliggørelse af beslutningen må fordelen ved ordningen ikke opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelser (andet afsnit), og at hvis godkendelsen udløber før den 31. december 2010, må fordelen ved ordningen ikke længere tilkendes, selv ikke midlertidigt (tredje afsnit).

114. Heraf følger, at Rådet ikke længere var kompetent til at tillade Kongeriget Belgien at yde disse centre samme skattemæssige behandling som den, Kommissionen havde erklæret uforenelig med fællesmarkedet. Jeg er derfor af den opfattelse, at Kommissionens første anbringende om Rådets manglende kompetence til at vedtage beslutningen af 16. juli 2003 må tages til følge, og at beslutningen følgelig skal annulleres.

115. Sammenfattende foreslår jeg derfor, at Domstolen annullerer Rådets beslutning, hvorved det er ufornødent at undersøge de andre anbringender, som Kommissionen har påberåbt sig til støtte for sit søgsmål. Rådet, som er den tabende part i denne sag, bør betale sagens omkostninger

116. Rådet har nedlagt påstand om, at hvis dets beslutning af 16. juli 2003 annulleres, opretholdes virkningerne af den indtil den dato, hvor Domstolens dom afsiges.

117. Jeg mener ikke, at denne påstand kan tages til følge. Kompetencefordelingen i artikel 88 EF på statsstøtteområdet har, som vi har set, til formål at undgå eventuelle konflikter ikke alene mellem Kommissionen og Rådet vedrørende samme nationale foranstaltning, men også mellem Rådet og Fællesskabets retsinstanser, når de træffer afgørelse om et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning.

118. Beslutningen af 17. februar 2003 er i den foreliggende sag genstand for to søgsmål anlagt af henholdsvis Kongeriget Belgien og Forum 187. Medlemsstatens sag drejer sig om annullation af beslutningen, for så vidt den forbyder den at forlænge de godkendelser, der udløber efter den 17. februar 2003. Vi ved også, at Kongeriget Belgien og Forum 187 ved kendelsen af 26. juni 2003 om foreløbige forholdsregler har fået udsat gennemførelsen af Kommissionens beslutning, for så vidt den forbyder forlængelser af godkendelser efter denne dato. Heraf følger, at Kongeriget Belgien i henhold til denne kendelse kan forlænge godkendelsen for de centre, hvis godkendelse udløber efter den 17. februar 2003. Nævnte kendelse har således virkninger, der er sammenlignelige med virkningerne i henhold til Rådets beslutning, da de skattemæssige foranstaltninger, der er omhandlet i denne beslutning, som vi har set, er identiske med dem, som var fastsat i skatteordningen for koordinationscentrene.

119. På baggrund af ovenstående er Rådets påstand om, at virkningerne af dets beslutning opretholdes indtil afsigelsen af Domstolens dom, uden betydning, hvis Domstolen giver Kongeriget Belgien og Forum 187 medhold i deres søgsmål.

120. Hvis Domstolen derimod frifinder Kommissionen i disse søgsmål og ophæver virkningerne af kendelsen om foreløbige forholdsregler, vil det være selvmodsigende og i strid med kompetencefordelingen i henhold til artikel 88 EF at træffe bestemmelse om, at Rådets beslutning skal have virkninger indtil afsigelsen af Domstolens dom. For så vidt som denne dom ikke måtte kunne afsiges før den 31. december 2005, vil en sådan løsning have til følge, at annullationen af Rådets beslutning fratages enhver virkning.

B – Søgsmålene til prøvelse af Kommissionens beslutning (forenede sager C-182/03 og C-217/03)

1. Parternes påstande

a) Sagen Belgien mod Kommissionen (sag C-182/03)

121. Kongeriget Belgien har nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer Kommissionens beslutning, for så vidt den ikke tillader medlemsstaten, selv ikke midlertidigt, at forlænge den status som »koordinationscenter«, som de koordinationscentre havde, der var omfattet af ordningen den 31. december 2000.

122. Der er nedlagt påstand om annullation af artikel 2, andet og tredje afsnit, i Kommissionens beslutning, for så vidt den bestemmer, at »[f]ra datoen for offentliggørelse af denne beslutning må fordelen ved denne ordning eller dele heraf ikke længere [...] opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelser«, og at »[i] overensstemmelse med andet afsnit må, i tilfælde af forlængelse af godkendelsen før [den 31. december 2010], fordelen ved den ordning, som er genstand for denne beslutning, ikke længere tilkendes, selv ikke midlertidigt« (30) .

123. Kongeriget Belgien har desuden nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedrørende sagen om foreløbige forholdsregler.

124. I processkriftet af 9. maj 2003, indleveret efter berigtigelsen af 23. april 2003, har Kongeriget Belgien fremført to nye anbringender, rettet mod berigtigelsen. Det første af disse anbringender vedrørte tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet på grund af de fortolkningsvanskeligheder, der ifølge Kongeriget Belgien fortsat var med den nye affattelse af artikel 2, tredje afsnit, i beslutningen af 17. februar 2003, sådan som den fremstår af berigtigelsen. På baggrund af Kommissionens redegørelse i svarskriftet med hensyn til betydningen af denne artikel og rækkevidden af de deri fastsatte overgangsforanstaltninger har Kongeriget Belgien imidlertid udtrykkeligt trukket dette nye anbringende tilbage i sin replik (31) . Det er således ufornødent at undersøge dette anbringende.

125. Det andet af de nye anbringender anfægtede omstændighederne ved berigtigelsens vedtagelse. I forbindelse med dette anbringende udtrykte Kongeriget Belgien alvorlig tvivl om forskriftsmæssigheden af proceduren for vedtagelsen af den berigtigende retsakt. Det forbeholdt sig desuden ret til at bestride dens gyldighed. Det gjorde gældende, at det tilkom Kommissionen at præcisere, ved hvilken beslutningsprocedure denne retsakt var blevet vedtaget, og at føre bevis for, at den efter omstændighederne var vedlagt et sammenfattende notat eller det daglige notat som fastsat i artikel 18 i Kommissionens forretningsorden (32) . Medlemsstaten gjorde gældende, at det i modsat fald ville tilkomme Domstolen ved en kendelse i overensstemmelse med artikel 45 i Domstolens procesreglement at træffe bestemmelse om, hvilke bevismidler den finder hensigtsmæssige, idet sagsøgeren forbeholder sig sine rettigheder.

126. I sit svarskrift anførte Kommissionen, at berigtigelsen af 23. april 2003 var forsynet med de samme officielle stempler og underskrifter som den oprindelige udgave af beslutningen af 17. februar 2003. Kommissionen gjorde desuden gældende, at denne retsakt var blevet vedtaget i forbindelse med den mundtlige forhandling på kollegiets møde den 23. april 2003 under nøje overholdelse af dets procedureregler.

127. Jeg konstaterer, at Kongeriget Belgien i dets supplerende stævning ikke har nedlagt påstand om annullation af nævnte berigtigelse, men blot har forbeholdt sig ret til efterfølgende at bestride dens gyldighed. Det har således ikke nedlagt en egentlig påstand som omhandlet i procesreglementets artikel 38.

128. Jeg skal endvidere bemærke, at Kongeriget Belgien ikke har fremført nogen omstændigheder, der giver holdepunkter for at antage, at den berigtigende retsakt er vedtaget under tilsidesættelse af Kommissionens forretningsorden, og at den således er behæftet med en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. Det eneste punkt, Kongeriget Belgien har anført i denne retning, drejede sig om det forhold, at der var tale om en berigtigende retsakt. Det fremgår imidlertid af Kommissionens forklaringer, at denne retsakt har fulgt samme vedtagelsesprocedure som den oprindelige version af beslutningen af 17. februar 2003 (33) . Dette bekræftes af, at Kommissionens skrivelse af 23. april 2003 og den berigtigede version af beslutningen af 17. februar 2003 er forsynet med de samme officielle stempler og underskrifter som den oprindelige version. Endelig fremgår det, at Kongeriget Belgien ikke har bestridt forskriftsmæssigheden af den procedure, der er fulgt ved vedtagelsen af den berigtigende retsakt, hverken i dets replik eller under den mundtlige forhandling.

129. Jeg er derfor af den opfattelse, at det andet nye anbringende, som Kongeriget Belgien har fremført i sin supplerende stævning, ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom det ikke er påberåbt til støtte for en påstand, subsidiært, at det skal forkastes.

130. I lyset af ovenstående har Kongeriget Belgien således for Domstolen nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning, for så vidt som den ikke tillader Belgien, selv midlertidigt, at forlænge godkendelsen af de koordinationscentre, som var omfattet af ordningen den 31. december 2000, og hvis godkendelse udløber før den 31. december 2010.

131. Kommissionen har nedlagt påstand om frifindelse for denne påstand og om, at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedrørende sagen om foreløbige forholdsregler.

b) Sagen Forum 187 mod Kommissionen (sag C-217/03)

132. Forum 187 har i sin stævning indleveret til Rettens Justitskontor nedlagt påstand om hel eller delvis annullation af beslutningen af 17. februar 2003.

133. Forum 187 har således principalt nedlagt påstand om annullation af hele beslutningen, dvs. navnlig for så vidt det i artikel 1 fastslås, at koordinationscentrenes skatteordning er en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Sammenslutningen har ligeledes, subsidiært, nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning, for så vidt som den ikke har fastsat passende overgangsforanstaltninger.

134. I den oprindelige stævning kritiserede Forum 187 Kommissionen for ikke at have truffet overgangsforanstaltninger for så vidt angik dels de koordinationscentre, hvis godkendelse var blevet forlænget mellem den 31. december 2000 og den 17. februar 2003, og dels de koordinationscentre, hvis godkendelse udløb i 2003, efter den 17. februar, og i 2004. Efter berigtigelsen af indholdet af artikel 2 i beslutningen af 17. februar 2003 har Forum 187 frafaldet sin påstand for så vidt angår de koordinationscentre, hvis godkendelse blev forlænget mellem den 31. december 2000 og den 17. februar 2003 (34) .

135. Forum 187 har endelig nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i sag C-217/03 og sag T-276/02 (35) .

136. Efter berigtigelsen af beslutningen af 17. februar 2003 indleverede Forum 187 en supplerende stævning af 16. maj 2003 til Domstolen, hvori den anførte, at den på baggrund af den af Kommissionen begåede fejl i ordlyden af artikel 2 i nævnte beslutning havde fremført argumenter, som ikke længere var relevante. Forum 187 nedlagde påstand om, at Kommissionen bærer de således påløbne udgifter, uanset udfaldet af annullationssøgsmålet.

137. Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at det er åbenbart, at sagen anlagt af Forum 187 ikke kan antages til sagsbehandling, subsidiært om frifindelse, og om, at Forum 187 tilpligtes at betale sagens omkostninger.

138. Jeg vil først undersøge Kommissionens påstand om, at den af Forum 187 anlagte sag ikke kan antages til sagsbehandling.

2. Formaliteten vedrørende den af Forum 187 anlagte sag

a) Parternes argumenter

139. Kommissionen har gjort gældende, at sammenslutningen Forum 187 ikke kan anlægge sag til prøvelse af beslutningen af 17. februar 2003, som ikke er rettet til den, eftersom den ikke er umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen.

140. Kommissionen erindrer om, at en sammenslutning som Forum 187, der er dannet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, ikke kan være individuelt berørt af en retsakt, som berører denne gruppes generelle interesser. Forum 187’s sag ville kun kunne antages til realitetsbehandling, hvis sammenslutningen påviste, at dens egne interesser er berørt af beslutningen af 17. februar 2003, eller at den træder i stedet for en eller flere af sine søgsmålskompetente medlemmer.

141. Til det første punkt har Kommissionen gjort gældende, at Forum 187 ikke kan påstå at være umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen af 17. februar 2003 på grund af den rolle, sammenslutningen har spillet i forhold til de belgiske myndigheder og dens deltagelse i den administrative procedure, der førte til vedtagelse af beslutningen.

142. Kommissionen anfører, at i overensstemmelse med dommen i sagen Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen og Hapag-Lloyd mod Kommissionen (36) er den omstændighed, at Forum 187 har afgivet indlæg på sine medlemmers vegne under nærværende procedure, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at sammenslutningen får søgsmålskompetence. Kommissionen har aldrig anerkendt Forum 187 som forhandlingspartner på vegne af dens medlemmer, og sammenslutningen har heller ingen officiel eller halvofficiel status i forhold til de belgiske myndigheder. Situationen for Forum 187 er således forskellig fra situationen for sammenslutningen i den sag, der gav anledning til dommen i sagen AIUFFASS og AKT mod Kommissionen (37), hvor sammenslutningen indtog en helt speciel stilling i tekstilsektoren. Forum 187’s rolle er heller ikke sammenlignelig med den rolle, der blev spillet af Landbouwschap, hvis sag blev fremmet til realitetsbehandling i dommen i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen (38), og som med den nederlandske regering havde forhandlet præferencetarif på gas, der blev anset for statsstøtte, der var uforenelig med traktaten.

143. Kommissionen har desuden gjort gældende, at Forum 187 ikke kan hævde, at beslutningen af 17. februar 2003 truer sammenslutningens eksistensberettigelse, da beslutningen på ingen måde kræver, at koordinationscentrenes aktiviteter ophører i Belgien.

144. Til det andet punkt har Kommissionen gjort gældende, at dens beslutning vedrører en støtteordning til fordel for en gruppe virksomheder og ikke en helhed af individuelle foranstaltninger, hvorved der ydes støtte til en eller flere virksomheder udpeget med navns nævnelse. Der er således tale om en almengyldig foranstaltning, som finder anvendelse på objektivt beskrevne situationer og skaber retsvirkninger for kategorier af retssubjekter, som er defineret generelt og abstrakt. Beslutningen finder heller ikke anvendelse på en sluttet kreds af borgere, hvis antal og identitet er kendt eller kan efterprøves, men på alle de nuværende, tidligere og fremtidige virksomheder, som kunne have gjort krav på at blive omfattet af skatteordningen for koordinationscentre.

145. Kommissionen præciserer, at Forum 187 ikke nævner nogen egenskab, som giver holdepunkter for at antage, at nogle af dens medlemmer er berørt »på grund af egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten«, således som den faste formulering har været siden dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen (39) . Enhver virksomhed, der på indeværende tidspunkt driver et koordinationscenter eller påtænker at oprette et sådant center i fremtiden, er kun berørt af Kommissionens beslutning i medfør af dens objektive egenskab som værende omfattet aktuelt eller potentielt af den omtvistede skatteordning, hvorfor den ikke er umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen af 17. februar 2003.

146. Ingen af Forum 187’s medlemmer har været genstand for særlig opmærksomhed fra hverken de belgiske myndigheders side ved indførelsen af ordningen eller fra Kommissionens side ved undersøgelsen af den. Ifølge Kommissionen er situationen for medlemmerne af Forum 187 forskellig fra situationen for modtagere af en individuel støtte, der er bevilget inden for rammerne af en ordning med støtte til en sektor, og som skal tilbagebetales, således som det var tilfældet i de sager, der gav anledning til dommene i sagen CETM mod Kommissionen (40), sagen Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen (41) samt sagen Italien mod Kommissionen (42) . I den foreliggende sag har intet medlem af Forum 187 en faktisk og fastslået ret, som er blevet berørt af beslutningen af 17. februar 2003. Kommissionen har i denne forbindelse anført, at overgangsforanstaltningerne har givet alle koordinationscentrene mulighed for at nyde godt af deres løbende godkendelse indtil dennes udløbsdato, dog ikke dem, hvis godkendelse var gyldig ud over den 31. december 2010.

147. Hvad mere specifikt angår de koordinationscentre, hvis godkendelse udløber kort tid efter offentliggørelsen af beslutningen af 17. februar 2003, befinder de sig ikke i en situation, der er så forskellig fra situationen for de øvrige medlemmer af Forum 187, at de er individualiseret, som en adressat ville være det. I en skatteordning, der fastsætter en tidsbegrænset fordel, er det uundgåeligt, at alle godkendelserne ikke udløber på samme tid. Den dato, hvor fordelen udløber, udgør en objektiv omstændighed, som illustrerer, at disse centre er berørt af en generel foranstaltning, muligvis på forskellig måde. Kommissionen understreger desuden, at nævnte centre ikke havde en velerhvervet ret til forlængelse af godkendelsen. Med hensyn til spørgsmålet, om de kunne have en berettiget forventning om forlængelse af deres godkendelse, er det et spørgsmål, som vedrører realiteten.

148. Endelig er medlemmerne af Forum 187 ikke frataget ethvert retsmiddel, da de ved de belgiske retsinstanser kan anfægte enhver foranstaltning truffet af de nationale myndigheder, som berører deres skattemæssige situation. De kan anfægte gyldigheden af beslutningen af 17. februar 2003 inden for rammerne af en sådan sag.

149. Forum 187 bestrider den af Kommissionen fremsatte formalitetsindsigelse og gør gældende, at sagen skal fremmes til realitetsbehandling af to grunde. For det første er nogle af sammenslutningens medlemmer umiddelbart og individuelt berørt af Kommissionens beslutning. Det drejer sig for det første om de 30 centre, der har opnået en forlængelse af deres godkendelse i løbet af 2001 og 2002, og for hvem den periode, hvor de kan være omfattet af den omtvistede skatteordning, er begrænset til den 31. december 2010. Det drejer sig for det andet om de otte centre, hvis begæring om forlængelse verserede på tidspunktet for vedtagelsen af Kommissionens beslutning, og som i henhold hertil ikke vil kunne få forlænget godkendelsen (43) .

150. Forum 187 har for det andet gjort gældende, at sammenslutningen er berørt af Kommissionens beslutning, fordi den er det af de belgiske myndigheder anerkendte repræsentationsorgan for koordinationscentrene og havde en halvofficiel status i forhold til myndighederne, således som det bevises af de dokumenter, der er vedlagt dens svar på formalitetsindsigelsen. Den anfører, at den samarbejdede snævert med de belgiske myndigheder, da Kommissionen og Gruppen vedrørende Adfærdskodeksen undersøgte skatteordningen for koordinationscentrene, og at den belgiske regering regelmæssigt har anmodet den om at informere medlemmerne om situationens udvikling. Forum 187 er således individuelt berørt af Kommissionens beslutning i overensstemmelse med de principper, Domstolen har fastslået i dommen i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen.

151. Forum 187 har tilføjet, at sammenslutningen er individuelt berørt af Kommissionens beslutning, fordi beslutningen berører dens eksistensberettigelse. I mangel af en skatteordning til erstatning af den eksisterende ville et stort antal koordinationscentre være tvunget til at sætte spørgsmålstegn ved deres tilstedeværelse i Belgien.

152. Forum 187 har endelig understreget, at sammenslutningen har spillet en vigtig rolle i den administrative procedure ved Kommissionen, og at denne har underrettet Forum 187 direkte om sin beslutning.

b) Vurdering

153. Som det er gjort gældende under retsforhandlingerne, og som det fremgår af retspraksis, kan en sammenslutning som Forum 187, hvis formål er at varetage kollektive erhvervsinteresser, i princippet kun anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af en endelig kommissionsbeslutning på statsstøtteområdet i to situationer. For det første kan dets søgsmål fremmes til realitetsbehandling, hvis de virksomheder, som den repræsenterer, eller nogle af dem, har individuel retlig interesse i søgsmålet (44) . Sammenslutningen anses da for at træde i stedet for sine medlemmer. For det andet kan dets søgsmål også realitetsbehandles, hvis den kan gøre en egen interesse gældende. Ifølge retspraksis kan det navnlig være tilfældet, når sammenslutningens stilling som forhandlingspartner er blevet berørt af den retsakt, der påstås annulleret (45) .

154. Disse rammer for formaliteten vedrørende en sag anlagt af en sammenslutning, der varetager kollektive interesser, ved Fællesskabets retsinstanser, følger af artikel 230, stk. 4, EF, der som bekendt gør søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person til prøvelse af en beslutning, som ikke er rettet til ham, betinget af, at beslutningen berører ham umiddelbart og individuelt. Hvis den pågældende retsakt ikke opfylder disse betingelser, skal den sag, der er anlagt til prøvelse af den af en fysisk eller juridisk person, afvises. De to betingelser er desuden ufravigelige procesforudsætninger, således at Fællesskabets retsinstanser ex officio skal efterprøve, om sagen skal afvises (46) .

155. En sammenslutning til varetagelse af kollektive interesser kan således kun begære en beslutning annulleret, som ikke er rettet til den, hvis beslutningen berører den eller dens medlemmer umiddelbart og individuelt. Det følger heraf, at ifølge fast retspraksis har en sammenslutning ikke kompetence til at rejse søgsmål til prøvelse af en sådan retsakt som følge af varetagelsen af almene og kollektive interesser for de virksomheder, den repræsenterer (47) . Derved skal det forhindres, at enkeltpersoner ved at oprette en sådan sammenslutning kan omgå kravene i artikel 230, stk. 4, EF (48) .

156. På baggrund af disse overvejelser skal det vurderes, om det af Forum 187 anlagte annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning kan fremmes til realitetsbehandling. Jeg undersøger først, om søgsmålet kan admitteres af den grund, at nævnte sammenslutning er berørt af denne beslutning i dens egne interesser.

i) Formaliteten vedrørende den af Forum 187 anlagte sag, for så vidt sammenslutningen selv er umiddelbart og individuelt berørt

157. Forum 187 har anført, at den som sammenslutning er individuelt berørt af Kommissionens beslutning, dels fordi dens stilling som forhandlingspartner er berørt af beslutningen, og dels fordi beslutningen rejste tvivl om dens eksistensberettigelse. Efter min mening kan Forum 187’s argumentation ikke følges på nogen af disse punkter.

158. For det første skal jeg hvad angår spørgsmålet om, at dens stilling som forhandlingspartner er berørt, bemærke, at dette kriterium er blevet fastslået af Domstolen i dommen i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, som svarer til helt særlige faktiske omstændigheder.

159. I den sag, der gav anledning til ovennævnte dom, fastslog Domstolen således, at Kommissionens beslutning, hvori præferencetarifferne for naturgas til væksthusproduktionsgartnere betegnedes som statsstøtte, der var uforenelig med fællesmarkedet, berørte stillingen som forhandlingspartner for Landbouwschap, et offentligretligt nederlandsk organ, der var oprettet for i landbrugssektoren at beskytte landbrugernes fælles interesser, ikke alene fordi organet havde deltaget aktivt i den formelle undersøgelsesprocedure, som Kommissionen havde indledt, men også fordi det havde forhandlet tarifferne med leverandøren, ligesom dets underskrift i øvrigt figurerede på aftalen om tarifferne, og efter Kommissionens beslutning havde det været forpligtet til at optage nye tarifforhandlinger og indgå en ny aftale. Landbouwschap var således på en måde medforfatter til den pågældende nationale ordning.

160. Domstolen har ligeledes fastslået, at et søgsmål anlagt af en sammenslutning skulle antages til realitetsbehandling, fordi dens stilling som forhandlingspartner var berørt i en anden situation, nemlig i den sag, der gav anledning til dommen i sagen CIRFS m.fl. mod Kommissionen. Det drejede sig om en sag anlagt af CIRFS, en sammenslutning, der består af de vigtigste internationale producenter af syntetiske fibre, til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, hvorved denne havde fastslået, at en støtte ydet af en medlemsstat ikke var omfattet af forpligtelsen til forudgående anmeldelse, fordi støtten ikke faldt inden for anvendelsesområdet for den »støtteordning«, der var accepteret af medlemsstaterne på området støtte til fællesskabsindustrien af syntetiske fibre, og som var indeholdt i en meddelelse fra Kommissionen.

161. Domstolen fastslog, at CIRFS’ stilling som forhandlingsleder var berørt, fordi denne sammenslutning på vegne af de vigtigste internationale producenter af syntetiske fibre havde gennemført en lang række aktiviteter med henblik på omstrukturering af dette erhvervsområde, og at den især havde været samtalepartner for Kommissionen ved fastlæggelsen af støtteordningen og ved forlængelse og tilpasning heraf. CIRFS havde altså deltaget aktivt sammen med Kommissionen i udarbejdelsen af støtteordningen til regulering af ydelsen af støtte i den pågældende sektor.

162. Som Domstolen for nylig har bekræftet i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (49), udgør deltagelse i den formelle undersøgelsesprocedure med henblik på beskyttelse af kollektive interesser for de erhvervsdrivende, som sammenslutningen repræsenterer, ikke et bevis på, at sammenslutningen er berørt af den pågældende beslutning i sine egne interesser (50) . Stillingen som forhandlingsleder for en sådan sammenslutning kan kun anses for at være berørt, hvis og kun hvis den har deltaget aktivt i vedtagelsen af den pågældende nationale foranstaltning, således som det var tilfældet i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, eller af de retsregler, som den henhører under, således som CIRFS havde gjort det med hensyn til den støtteordning, der gjaldt for støttetildelingen i det pågældende erhvervsområde.

163. De omstændigheder, som sammenslutningen Forum 187 har anført, beviser imidlertid ikke, at den har deltaget på dette niveau. Disse omstændigheder beviser ganske vist, at den har haft løbende kontakt med de belgiske myndigheder med henblik på korrekt anvendelse af den pågældende skatteordning. Det fremgår dog ikke, at den har været impliceret i fastlæggelsen af indholdet af de forskellige foranstaltninger i den omtvistede ordning, som Kommissionen har anset for statsstøtte. Den har hverken forhandlet eller undertegnet en aftale om indførelse af skatteordningen for koordinationscentrene. Den har heller ikke været forpligtet til at indlede nye forhandlinger eller indgå en ny aftale om disse bestemmelser for at gennemføre den omtvistede beslutning (51) . Jeg mener derfor ikke, at den kan være berørt af beslutningen af 17. februar 2003 i sin »stilling som forhandlingspartner«.

164. Hvad dernæst angår argumentet om, at Kommissionens beslutning rejser tvivl om Forum 187’s eksistensberettigelse, kunne det, hvis det var begrundet, føre til, at sammenslutningens søgsmål skal fremmes til realitetsbehandling, da den i så fald er berørt i sine egne interesser. Dette argument forekommer mig ikke at være begrundet i den foreliggende sag af følgende grunde.

165. Forum 187 gør gældende, at Kommissionens beslutning vil bevirke, at i mangel af en ordning, der træder i stedet for den eksisterende ordning, vil koordinationscentrene være tvunget til at bringe deres aktiviteter i Belgien til ophør. Men som Kommissionen påpeger, forbyder dens beslutning af 17. februar 2003 ikke, at centrene udfører deres aktiviteter i Belgien, og den fastsætter heller ikke begrænsninger for dem. Den drejer sig kun om skatteordningen for disse centre, men den forbyder ikke Kongeriget Belgien at fastsætte en skatteordning til erstatning af den nuværende. Forum 187 anfører desuden i sit andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF, at de skatteforanstaltninger i den omhandlede ordning, der betegnes som »statsstøtte« af Kommissionen, ikke giver centrene nogen økonomisk fordel. Det er under disse omstændigheder svært at indse, at ophævelsen af denne skatteordning skulle føre til, at alle eller mange af koordinationscentrene bliver nødt til at indstille deres aktiviteter i denne medlemsstat.

166. Jeg er herefter af den opfattelse, at Forum 187 ikke er individuelt berørt af beslutningen af 17. februar 2003, for så vidt som sammenslutningen skulle være berørt af den i sine egne interesser.

167. Det skal herefter undersøges, om Forum 187’s annullationssøgsmål kan fremmes til realitetsbehandling, fordi nogle af dens medlemmer selv har kompetence til at anlægge et sådant søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser.

ii) Formaliteten vedrørende det af Forum 187 anlagte søgsmål, for så vidt som sammenslutningen træder i stedet for nogle af sine medlemmer

168. Forum 187 gør gældende, at søgsmålet skal fremmes til realitetsbehandling, fordi sammenslutningen repræsenterer to grupper af koordinationscentre, som er umiddelbart og individuelt berørt af Kommissionens beslutning. Det drejer sig dels om de 30 centre, hvis godkendelse blev forlænget i 2001 eller i 2002, og for hvem beslutningen begrænser anvendelsen af den omtvistede skatteordning til den 31. december 2010, og dels de otte centre, hvis begæring om forlængelse stadig verserede, og som i medfør af beslutningen hindres i at opnå forlængelse.

169. Som Domstolen udtrykkeligt har fastslået i dommen i sagen Codorniu mod Rådet (52), udelukker det forhold, at en fællesskabsretsakt har almengyldig karakter, ikke, at visse erhvervsdrivende kan være umiddelbart og individuelt berørt, og at den således udgør en beslutning rettet til dem. Det forhold, at Kommissionens beslutning i den foreliggende sag over for de erhvervsdrivende fremtræder som en generel foranstaltning, da den erklærer skatteordningen for koordinationscentrene uforenelig med fællesskabsretten, dvs. for en gruppe erhvervsdrivende, der er bestemt generelt og abstrakt, er dog ikke til hinder for, at den kan berøre visse af disse centre umiddelbart og individuelt på grund af egenskaber, der er særlige for dem.

170. Hvad angår den første betingelse i artikel 230, stk. 4, EF, hvorefter de centre, der tilhører de to grupper, der repræsenteres af Forum 187, skal være umiddelbart berørt af beslutningen af 17. februar 2003, bestrides det ikke af Kommissionen. Jeg mener også, at denne betingelse er opfyldt. Det fremgår således af retspraksis, at de fysiske eller juridiske personer, der er berørt af den anfægtede retsakt, er umiddelbart berørt, når retsakten ikke overlader et skøn til adressaten, der skal gennemføre den, idet gennemførelsen efter den sædvanlige formulering »skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler« (53) .

171. Dette er tilfældet i den foreliggende sag, eftersom Kommissionens beslutning, efter at have erklæret skatteordningen for koordinationscentrene uforenelig med fællesmarkedet, forbyder Kongeriget Belgien at forlænge den for de centre, hvis godkendelse udløber efter den 17. februar 2003, og fastsætter, at de tidsmæssige virkninger af de godkendelser, der er forlænget før denne dato, ikke må overskride den 31. december 2010. De belgiske myndigheder råder således ikke over noget skøn ved gennemførelsen af disse bestemmelser.

172. Debatten i den foreliggende sag drejer sig derimod om, hvorvidt de centre, der tilhører de to af Forum 187 omhandlede grupper, skal anses for at være individuelt berørt af Kommissionens beslutning. Det drejer sig således om at fastslå, om disse to grupper ifølge de kriterier, Domstolen har opstillet i dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen, og som siden hen er bekræftet af fast retspraksis (54), berøres af beslutningen af 17. februar 2003 på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre personer, og derfor individualiserer dem »på lignende måde som en adressat«.

173. Som Kommissionen har anført, rejses der ikke tvivl om, hvorvidt en retsakt har almengyldig karakter over for visse erhvervsdrivende, alene fordi disse er yderligere eller anderledes berørt end andre erhvervsdrivende. Det ligger nemlig i en almengyldig bestemmelses natur, at dens ensartede anvendelse kan påvirke de berørte på forskellig måde, alt efter deres særlige situation. På statsstøtteområdet er det ligeledes fast retspraksis, at en virksomhed principielt ikke kan anfægte en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten (55) .

174. Det fremgår imidlertid ligeledes af retspraksis, at når den anfægtede retsakt berører en gruppe personer, som var identificerede eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten og på grundlag af kriterier, som er specifikke for medlemmerne af denne gruppe, kan disse antages at være individuelt berørt af denne retsakt, da de indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende (56) .

175. Søgsmål anlagt af sådanne privatpersoner er således antaget til realitetsbehandling, når den anfægtede retsakt ændrer sagsøgerens rettigheder med tilbagevirkende gyldighed. Domstolen har fastslået dette i dommen i sagen Toepfer og Getreide-Import mod Kommissionen, hvor den for første gang fastslog, at en privatperson kunne være individuelt berørt af en beslutning rettet til en medlemsstat (57) . Domstolen kom frem til samme løsning i dommen i sagen Bock mod Kommissionen (58), i dommen i sagen Agricola commerciale olio m.fl. mod Kommissionen og i dommen i sagen Savma mod Kommissionen (59) .

176. I dommen i sagen CAM mod Kommissionen (60) fastslog Domstolen ligeledes, at sagsøgeren havde søgsmålskompetence, da den anfægtede foranstaltning drejede sig om situationer, der bestod på tidspunktet for dens vedtagelse, og rejste tvivl om muligheden for at drage fordel af velerhvervede rettigheder i forbindelse med fremtidige forretninger (61) .

177. Heraf følger, at når en fællesskabsretsakt rejser tvivl om borgernes tidligere erhvervede rettigheder, har disse borgere ret til at anfægte lovligheden af retsakten ved Fællesskabets retsinstanser.

178. I lyset af denne retspraksis mener jeg, at de koordinationscentre, hvis godkendelse blev forlænget i løbet af 2001 og 2002, må anses for individuelt berørt af Kommissionens beslutning.

179. I henhold til den pågældende skatteordning gav godkendelsen af disse centre i 2001 eller i 2002 dem således ret til at nyde godt af anvendelsen af denne ordning i ti år, og denne periode blev ved Kommissionens beslutning begrænset til den 31. december 2010. De af disse centre velerhvervede rettigheder med hjemmel i den belgiske skatteordning og Kommissionens tidligere beslutninger, hvorefter fællesskabsretten på statsstøtteområdet ikke var til hinder for denne ordning, er således faktisk blevet begrænset ved beslutningen af 17. februar 2003.

180. Antallet af centre var desuden i denne situation kendt på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, og det kunne ikke stige. De udgør dermed en begrænset eller lukket gruppe af erhvervsdrivende i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retspraksis, og som er særligt berørt af Kommissionens beslutning.

181. Endelig mener jeg, at disse centres søgsmålskompetence også kan udledes af dommen i sagen Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen og af dommen i sagen Italien mod Kommissionen. I disse domme fastslog Domstolen, at en virksomhed, der havde fået tildelt støtte i henhold til en sektorordning, skulle anses for at være individuelt berørt af Kommissionens beslutning om, at støtteordningen var uforenelig med fællesmarkedet og med krav om tilbagesøgning hos alle støttemodtagerne af beløb ydet i henhold til ordningen. Domstolen fastslog, at denne virksomhed ikke alene var berørt af beslutningen som en virksomhed i den pågældende erhvervssektor, der potentielt kunne drage fordel af den omtvistede støtteordning, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning (62) .

182. Denne retspraksis kan efter min mening overføres på den foreliggende sag. Ligesom sagsøgerne i de sager, der gav anledning til ovennævnte domme, er de koordinationscentre, hvis godkendelser, som blev forlænget i 2001 og 2002, er blevet begrænset til den 31. december 2010, ikke alene berørt af Kommissionens beslutning som centre, der potentielt kan drage fordel af den omtvistede skatteordning, men også som faktisk omfattede af denne ordning efter forlængelsen af deres individuelle godkendelse.

183. Af alle disse grunde finder jeg, at det af Forum 187 anlagte søgsmål kan antages til realitetsbehandling, da sammenslutningen repræsenterer de 30 centre, hvis ret til at være omfattet af den omtvistede ordning er blevet begrænset til den 31. december 2010.

184. Denne omstændighed er tilstrækkelig til at begrunde, at det af Forum 187 anlagte søgsmål med påstand om annullation af beslutningen af 17. februar 2003 fremmes til realitetsbehandling, for så vidt som denne fastslår, at koordinationscentrenes skatteordning udgør en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.

185. Forum 187 har imidlertid også nedlagt påstand om delvis annullation af beslutningen af 17. februar 2003, da der ikke heri er fastsat overgangsforanstaltninger til fordel for de centre, hvis godkendelse udløber i 2003, efter den 17. februar, og i 2004. Af de to grupper af koordinationscentre, der er repræsenteret af Forum 187, og som ifølge sammenslutningen har kompetence til at anlægge søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, har kun de otte centre, hvis begæring om forlængelse verserede ved vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 2003, en interesse i at nedlægge en sådan påstand.

186. En delvis annullation af nævnte beslutning, for så vidt som den ikke indeholder overgangsforanstaltninger for de koordinationscentre, hvis godkendelse udløber i 2003, efter den 17. februar, og i 2004, kan ikke skabe nogen fordel for de centre, hvis godkendelse blev forlænget i 2001 eller i 2002. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan imidlertid kun antages til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren har en interesse i at få den anfægtede retsakt annulleret, hvilket forudsætter, at søgsmålet ved sit resultat kan skabe en fordel for den part, der har anlagt det (63) . En manglende retlig interesse i søgsmålet udgør desuden manglende opfyldelse af en ufravigelig procesforudsætning (64) .

187. Spørgsmålet, om Forum 187’s subsidiære påstand kan antages til realitetsbehandling, er følgelig betinget af, at disse otte centre også har søgsmålskompetence. Det forhold, at denne påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning er omfattet af Kongeriget Belgiens søgsmål, hvor formaliteten ikke er bestridt og heller ikke synes at kunne bestrides (65), gør ikke en sådan undersøgelse overflødig, hvis Forum 187’s hovedpåstand forkastes, og det bliver nødvendigt at træffe afgørelse om dens subsidiære påstand.

188. Hvis dette skulle være tilfældet, er jeg af den opfattelse, at Forum 187’s søgsmål kan antages til realitetsbehandling, fordi de koordinationscentre, hvis begæring om forlængelse verserede ved meddelelsen af Kommissionens beslutning, faktisk ville have kompetence til at nedlægge påstand om annullation af nævnte beslutning ved Fællesskabets retsinstanser.

189. Domstolen har således anerkendt, at et søgsmål anlagt af medlemmerne af en gruppe personer, der var identificerede eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede retsakt og på grundlag af kriterier, der er specifikke for medlemmerne af denne gruppe, kunne antages til realitetsbehandling, når den fællesskabsretlige tekst, på grundlag af hvilken nævnte retsakt er vedtaget, udtrykkeligt forpligtede den institution, der var forfatter til den, til at tage hensyn til sagsøgernes særlige situation (66) .

190. Denne retspraksis kan efter min mening overføres til de koordinationscentre, hvis begæring om forlængelse af deres godkendelse verserede ved vedtagelsen af beslutningen af 17. februar 2003.

191. Disse centre danner nemlig en lukket gruppe i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retspraksis, og hvis medlemmer er særligt berørt af Kommissionens beslutning. Som nævnt bestemmer denne beslutning, at de centre, der er godkendt pr. 31. december 2000, og hvis individuelle godkendelse løber den 17. februar 2003, kan nyde godt af virkningerne af godkendelsen indtil dens udløb og til senest den 31. december 2010. Beslutningen bestemmer også, at de godkendelser, der udløber inden den 31. december 2010, ikke kan forlænges, selv ikke midlertidigt. De centre, der er godkendt pr. den 31. december 2000, og hvis tiårige godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2010, udgør således en gruppe, der fuldt ud var identificerbar ved vedtagelsen af Kommissionens beslutning, og som ikke kunne antages at blive større efter vedtagelsen af beslutningen.

192. Nævnte centre er desuden berørt på en særlig måde i forhold til de øvrige koordinationscentre og samtlige de selskaber, som kunne have oprettet sådanne centre. De er kendetegnet ved, at de rådede over en tiårig godkendelse, som udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2010, at den godkendelse i den belgiske lovgivning, der er omhandlet af Kommissionens beslutninger fra 1984 og 1987, kunne forlænges, og at den i medfør af Kommissionens beslutning ikke kan forlænges.

193. Som det fremgår af dommen i sagen Sofrimport mod Kommissionen (67), og som Domstolen har bekræftet i dommen i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen (68), er den væsentligste omstændighed ved vurderingen af, om enkeltpersoner, som på en særlig måde er berørt af en almengyldig retsakt, er individuelt berørt af den, den beskyttelse, de er omfattet af i henhold til fællesskabsretten. Forum 187 har påberåbt sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og har anført, at de berørte koordinationscentre havde en sådan forventning om forlængelse af deres godkendelse.

194. Efter min mening hersker der ikke tvivl om, at et generelt princip som princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan give en beskyttelse, der kan individualisere sagsøgere, som det kan gøres af en udtrykkelig bestemmelse i fællesskabsretten, på grundlag af hvilken de anfægtede foranstaltninger er vedtaget, og som forpligter forfatteren til den pågældende retsakt til at tage hensyn til deres særlige situation, således som Domstolen har fastslået i dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen og i sagen Sofrimport mod Kommissionen. En beskyttelse garanteret ved et generelt princip synes at være en omstændighed, der kan individualisere en sagsøger og give ham mulighed for direkte at anlægge et annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser (69) .

195. Som Kommissionen ganske vist har anført, er spørgsmålet, om koordinationscentrene kunne have en berettiget forventning om forlængelse af deres godkendelse, bestridt i realiteten. På stadiet for undersøgelsen af spørgsmålet om søgsmålets formalitet er det imidlertid min opfattelse, at det er tilstrækkeligt at fastslå, at Kommissionen i sin beslutning af 17. februar 2003 fra 117. til 120. betragtning har analyseret, hvilken berettiget forventning de koordinationscentre, der havde en løbende godkendelse på tidspunktet for meddelelsen af nævnte beslutning, kunne gøre gældende. At Kommissionen har foretaget en sådan analyse, viser, at disse centre i henhold til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er omfattet af en særlig beskyttelse i forhold til alle de øvrige koordinationscentre og de selskaber i multinationale koncerner, som måske havde påtænkt at oprette sådanne centre.

196. Denne omstændighed er efter min mening tilstrækkelig til at individualisere de koordinationscentre, hvis godkendelse udløber mellem den 17. februar 2003 og den 31. december 2010, i forhold til de øvrige erhvervsdrivende, der er berørt af Kommissionens beslutning. Disse centre udgør således en lukket gruppe, der er tilstrækkeligt kendetegnet i forhold til de andre erhvervsdrivende, og som på grundlag af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning nyder en særlig beskyttelse, som de må kunne gøre gældende ved at anlægge søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser.

197. Jeg bifalder således en anerkendelse af, at den anden gruppe af koordinationscentre, som Forum 187 anfører at repræsentere inden for rammerne af den foreliggende sag, har søgsmålskompetence.

3. Undersøgelse af realiteten i sagerne

198. Da det af Forum 187 anlagte søgsmål er mere omfattende end det af Kongeriget Belgien anlagte, eftersom det tilsigter annullation af hele beslutningen af 17. februar 2003, begynder jeg med undersøgelsen af denne påstand.

199. Om fornødent undersøger jeg dernæst Forum 187’s og Kongeriget Belgiens påstande om delvis annullation af Kommissionens beslutning, for så vidt som Kommissionen ikke heri har fastsat overgangsforanstaltninger for de centre, hvis godkendelse udløber efter den 17. februar 2003.

a) Forum 187’s påstand om annullation af beslutningen af 17. februar 2003 i sin helhed

200. Til støtte for påstanden om annullation har Forum 187 påberåbt sig tre anbringender. Inden for rammerne af det første anbringende anfører sammenslutningen, at den omhandlede beslutning mangler hjemmel og tilsidesætter retssikkerhedsprincippet, for så vidt som den er i strid med tidligere beslutninger, vedtaget for mere end 15 år siden. I sit andet anbringende har Forum 187 gjort gældende, at Kommissionen ved at kvalificere skatteordningen for koordinationscentre som statsstøtte har tilsidesat bestemmelserne i artikel 87, stk. 1, EF. I sit sidste anbringende kritiserer Forum 187 beslutningen for at være utilstrækkelig begrundet for så vidt angår grundene til, at Kommissionen har taget sine tidligere beslutninger op til fornyet overvejelse.

i) Anbringendet om manglende retsgrundlag og tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet

– Parternes argumenter

201. Forum 187 har anført, at retssikkerhedsprincippet pålægger Kommissionen at respektere sine beslutninger, og at de situationer, hvor den kan trække en ulovlig beslutning tilbage, er yderst begrænsede. Ifølge sammenslutningen har Kommissionen baseret sin beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure på to grundlag, nemlig artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, og sin generelle kompetence til at rette op på en tidligere fejltagelse. I beslutningen af 17. februar 2003 har Kommissionen tilføjet artikel 87 EF og 88 EF. Forum 187 har gjort gældende, at denne beslutning mangler hjemmel, fordi den ikke kunne træffes på nogen af disse grundlag.

202. Ifølge Forum 187 kan forordning nr. 659/1999 ikke anvendes som hjemmel, fordi dens artikel 1, litra b), nr. v), som definerer begrebet eksisterende støtte, bestemmer, at for at en foranstaltning, som ikke udgjorde støtte, bliver en eksisterende støtte, skal der være sket en udvikling på fællesmarkedet. Denne bestemmelse er ikke anvendelig, hvis Kommissionen ønsker at ændre sin vurdering af, at en foranstaltning ikke udgør statsstøtte.

203. Forum 187 har anført, at Kommissionen heller ikke kunne basere sin beslutning på artikel 87 EF og 88 EF og det af følgende to grunde. For det første har Kommissionen kun indledt den formelle undersøgelsesprocedure