RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

7. december 1995

Forenede sager T-544/93 og T-566/93

Giovanni Battista Abello ra.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — lønsedler — justeringskoefficienter — Rådets forordning nr. 3761/92, nr. 3765/92 og nr. 3766/92 — ulovlighedsindsigelse«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-815

Angående:

Påstande om — annullation af sagsøgernes lønsedler for december 1992 og januar 1993, for så vidt disse er blevet beregnet i overensstemmelse med justeringskoefficienterne i henhold til Rådets forordning nr. 3761/92, nr. 3765/92 og nr. 3766/92 af 21. december 1992 og — i form af en ulovlighedsindsigelse — om, at de pågældende forordninger kendes ulovlige — tilkendelse af erstatning for det tab, sagsøgerne angiveligt har lidt som følge af anvendelsen af de omtvistede justeringskoefficienter.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Den 21. december 1992 vedtog Rådet forordning nr. 3765/92, nr. 3766/92 og nr. 3761/92, der med virkning fra henholdsvis den 1. juli 1991, den 1. januar 1991 og den 1. juli 1992 tilpassede vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber, samt justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 383, s. 1, 9 og 11). Forordning m. 3765/92, der indeholder regler om ændring hvert femte år, er baseret på Rådets afgørelse 81/1061 af 15. december 1981 om ændring af metoden for tilpasning af vederlagene til tjenestemænd og øvrige ansatte i Fællesskaberne (EFT L 386, s. 6), mens forordning m. 3761/92 og forordning m. 3766/92 er baseret på bilag XI til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten). Ved disse forordninger fastsættes der bl.a. en justeringskoefficient for Italien på 111,5 med virkning fra den 1. januar 1991, på 112,2 med virkning fra den 1. juli 1991, og på 113,4 med virkning fra den 1. juli 1992 samt en særlig koefficient for Varese, nemlig på de samme datoer henholdsvis 104,3, 103,5 og 105,8.

I december 1992 modtog sagsøgerne tilpasningerne af deres vederlag, således som disse var blevet beregnet på grundlag af forordning nr. 3765/92 og nr. 3766/92, og i januar 1993 modtog de lønseddel for december 1992, der var udfærdiget på grundlag af forordning nr. 3761/92.

Ved skrivelser af 18. marts 1993 indgav sagsøgeren Riesch individuelt og de øvrige sagsøgere kollektivt klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori de bestred korrektheden af de justeringskoefficienter, der var fastsat i forordning nr. 3765/92, nr. 3766/92 og nr. 3761/92.

Påstandene om annulation af sagsøgernes lønsedler, for så vidt disse er blevet beregnet i overensstemmelse med justeringskoefficienterne i henhold til Rådets forordning nr. 3761/92, nr. 3765/92 og nr. 3766/92, og i form af en ulovlighedsindsigelse om, at de pågældende forordninger kendes ulovlige

1. Anbringenderne dels om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 64 og 65, dels om tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af tjenestemænd

Med det første og det andet anbringende har sagsøgerne bl.a. gjort gældende, at Kommissionen har vurderet leveomkostningerne, jf. vedtægtens artikel 64, forkert, idet den har benyttet en fejlagtig statistisk metode ved fastlæggelsen af den basisparitet, der vedrører boligomkostningen for personer, der ejer deres bolig, og har gennemført en fejlagtig beregning af visse basispariteter (præmis 33).

a) Vurderingen af leveomkostningerne, jf. vedtægtens artikel 64

Retten bemærkede dels, at det i vedtægtens artikel 64 er bestemt, at en tjenestemands vederlag skal korrigeres med en koefficient, »... afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår«, og dels at der med de årlige ændringer og ændringerne hvert femte år af justeringskoefficienterne først og fremmest skulle tilvejebringes et rigtigt forhold mellem justeringskoefficienterne, således at disse korrekt afspejler købekraftsækvivalensen for det vederlag, som udbetales til det personale, der gør tjeneste i medlemsstaternes hovedstæder (præmis 39).

Ved fastlæggelsen og ændringen af justeringskoefficienterne er levevilkårene ifølge Retten således et udtryk for leveomkostningerne, således som disse er med den købekraft, tjenestemændene råder over, idet formålet med vedtægten for så vidt angår tjenestemændenes vederlag er at sikre samme købekraft for samtlige tjenestemænd, uanset tjenestestedet i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet. Men købekraften måler den mængde varer og tjenesteydelser, der kan købes for en monetær enhed på et givet tidspunkt, og lader sig således alene bestemme i forhold til en udgift, som faktisk kan opstå. Overholdelse af reglen om købekraftsækvivalensen kræver derfor, at tjenestestedets justeringskoefficient leun bringes i anvendelse på de beløb, der kan blive tale om at bruge dér (præmis 40).

Henvisningtil: Domstolen, 6. oktober l982, sag59/81, KommissionenmodRådet, Sml. s. 3329, præmis 33; Domstolen, 15. december 1982, sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. s. 4379, præmis 23; Retten, 15. december 1992, sag T-47/91, Auzat mod Kommissionen, Sml. II, s. 2535, præmis 38.

Retten fandt, at de 173 købekraftsbasispariteter, som Det Statistiske Kontor har valgt i samarbejde med de nationale statistiske kontorer, udgør de elementer, på grundlag af hvilke leveomkostningerne og dermed levevilkårene for Fællesskabets tjenestemænd nødvendigvis omtrentligt kan aflæses. Ved hjælp af dem kan det nemlig så præcist som muligt og under hensyntagen til sædvanerne i så henseende fastslås, hvilken sammensætning tjenestemændenes forbrug, som vederlaget dækker, har (præmis 41).

b) Den statistiske metode, Kommissionen anvendte ved fastlæggelsen af basispariteten vedrørende boligomkostningen for personer, der ejer deres bolig

I betragtning dels af bestemmelserne i vedtægtens artikel 64 og 65 samt bilag XI til vedtægten, dels af de herhenhørende spørgsmåls indviklede karakter må Rådet have et vidt skøn, når det skal træffe afgørelse om, hvorvidt Fællesskabets tjenestemænds vederlag kan tilpasses, samt når det gælder de faktorer og forhold, der skal lægges vægt på i forbindelse med tilpasningen af Fællesskabets tjenestemænds vederlag. Vedtægtens artikel 64 og 65 skal sikre, at Fællesskabets tjenestemænds vederlag har samme købekraft og er således et udtryk for princippet om ligebehandling af tjenestemændene. Endvidere er det for så vidt angår fastlæggelse og ændring af justeringskoefficienterne ved vedtægtens bilag XI og afgørelse 81/1061, blevet pålagt Det Statistiske Kontor i samarbejde med medlemsstaternes statistiske kontorer at beregne de økonomiske pariteter og at undersøge, om de fastlagte justeringskoefficienter korrekt afspejler overensstemmelse i købekraft (præmis 53, 54 og 55).

Retten udtalte, at når Fællesskabets retsinstanser tager stilling til spørgsmål vedrørende fastlæggelse og valg af de basisoplysninger og statistiske metoder, som Det Statistiske Kontor har anvendt med henblik på udarbejdelsen af den i artikel 9 i bilag XI til vedtægten nævnte rapport, kan de alene efterprøve, om de i vedtægtens bestemmelser fastlagte principper er overholdt, om der foreligger åbenbare fejl ved vurderingen af de omstændigheder, hvorpå fastlæggelsen af justeringskoefficienterne baseres, og om, hvorvidt der foreligger magtfordrejning (præmis 56).

Det Statistiske Kontor anvendte ved den femårige undersøgelse i 1990 samt ved ændringerne i 1991 og 1992 med henblik på fastlæggelsen af boligomkostningen for tjenestemænd, som ejer deres egen bolig, lejeafskrivningsmetoden, hvorved der for køb af bolig anvendes samme paritet som den, der benyttes for lejeboliger, idet oplysninger vedrørende huslejer fås ved undersøgelser, som gennemføres hos ejendomsmæglere (præmis 57).

Retten bemærkede i den forbindelse, at lejeafskrivningsmetoden er blevet anerkendt af de nationale statistiske kontorer og anvendt på samtlige tjenestesteder og af andre internationale organisationer, der er kendt for at råde over teknisk meget kompetente kontorer for statistik og økonomiske studier. Desuden anviser vedtægten ikke Det Statistiske Kontor en bestemt statistisk metode med henblik på fastlæggelsen af justeringskoefficienterne. Selv om det må anerkendes, at den lejeafskrivningsmetode, Det Statistiske Kontor har anvendt for at fastlægge boligomkostningen for tjenestemænd, der ejer deres bolig, vil kunne være utilstrækkelig og kan forbedres i forskellige henseender, er metodens ulemper imidlertid ikke af en sådan art, at de kan skabe alvorlig tvivl om dens almindelige pålidelighed. Desuden har det i det foreliggende tilfælde ved fremgangsmåden med undersøgelser hos ejendomsmæglere, som Det Statistiske Kontor har anvendt på samtlige tjenestesteder, været muligt at ansætte boligomkostningen for de tjenestemænd og ansatte i Kommissionen, der gør tjeneste ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, på en måde, der i tilstrækkelig grad er afpasset efter boligområdets særegenheder og tjenestemændenes og de ansattes levefod (præmis 59, 60 og 64).

c) De påståede fejlagtige beregninger af visse basispariteter

Fællesskabets retsinstanser må vedrørende spørgsmål om fastlæggelse og ændring af justeringskoefficienterne begrænse deres efterprøvelse til en undersøgelse af, om Fællesskabets institutioner i betragtning af de overvejelser, som har kunnet begrunde, at Rådet og Kommissionen er nået til bestemte resultater, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt deres beføjelser på en åbenbart fejlagtig måde (præmis 76).

Retten fastslog, at sagsøgerne intet havde oplyst, der kunne danne grundlag for at fastslå, at de analyserede oplysninger som påstået ikke var sammenlignelige, eller at beregningen af de kritiserede basispariteter ikke holdt sig inden for rimelige grænser, men var åbenbart mangelfulde (præmis 77, 78, 79 og 80).

2. Anbringendet om magtfordrejning

En konstatering af, at der er begået magtfordrejning, forudsætter, at det på grundlag af relevante og samstemmende indicier er godtgjort, at en anfægtet vedtagelse er truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet, eller at administrative myndigheder har anvendt deres beføjelser til fremme af andre formål end det, som ligger til grund for deres beføjelser. De justeringskoefficienter, der er blevet kritiseret i den foreliggende sag, blev fastsat i samklang med vedtægtens bestemmelser efter statistiske metoder, som er godkendt af de nationale statistiske kontorer med henblik på så vidt muligt at sikre købekraftsækvivalens for Fællesskabets tjenestemænds vederlag (præmis 86).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1982, sag 817/79, Buyl m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 245; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447; Retten, 12. juli 1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, præmis 49 og 50.

3. Anbringendet om manglende begrundelse

Det er ifølge Retten tilstrækkeligt, at det i begrundelsen til en forordning til gennemførelse af vedtægtens artikel 64 og 65 angives dels, hvilken helhedssituation der har ført til forordningens vedtagelse, og dels hvilke generelle formål der skal nås med forordningen, mens det er ufornødent, at begrundelsen beskæftiger sig med de tekniske spørgsmål ved gennemførelsen og beregningsreglerne. I det foreliggende tilfælde omtales i de anfægtede forordninger udtrykkeligt de anvendte vedtægtsbestemmelser, ligesom det deri angives, at de er vedtaget inden for rammerne af årlige og femårige undersøgelser. Desuden fremgår det af dem, at de nye justeringskoefficienter blev indført dels, fordi der var konstateret visse forskelle mellem de justeringskoefficienter, som skulle finde anvendelse i visse tjenestelande, og de justeringskoefficienter, der var et resultat af undersøgelserne, og dels som følge af den midlertidige karakter af de økonomiske pariteter, der blev fastsat ved Rådets forordninger nr. 3834/91 af 19. december 1991 (EFT L 361, s. 13), og nr. 2014/92 af 20. juli 1992 (EFT L 205, s. 1) (præmis 89 og 90).

Henvisning til: Domstolen, 3. juli 1985, sag 3/83, Abrias m.fl. mod Kommissionen, Smi. s. 1995, præmis 30 og 31; Retten. 22. juni 1994, forenede sager T-98/92 og T-99/92, Di Marzio og Lebedefmod Kommissionen. Sml. Pers. II. s. 541, præmis 79.

4. Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om overholdelse af velerhvervede rettigheder

Retten fastslog, at adgangen til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun består for den tjenestemand, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen selv har givet anledning til berettigede forventninger, idet administrationen har afgivet præcise løfter vedrørende hans stilling. Tjenestemændene kan ikke, når det gælder fastlæggelsen af justeringskoefficienterne, antages at befinde sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen selv har givet anledning til berettigede forventninger, idet den ikke på noget tidspunkt har afgivet tilsagn om anvendelse af en bestemt statistisk metode eller om automatisk forhøjelse af vederlagene i forbindelse med tilpasningerne og ændringerne af justeringskoefficienterne (præmis 94 og 95).

Henvisning til: Retten. 27. marts 1990, sag T-123/89, Chomel mod Kommissionen, Sml. II, s. 131, præmis 25-30.

5. Anbringendet om tilsidesættelse af artikel 11 i bilag XI til vedtægten

Det fandtes at fremgå af sagen, at Det Statistiske Kontor hele tiden bestræber sig på at forfine de statistiske metoder med henblik på bedst muligt at loinne fastslå leveomkostningerne på tjenestemændenes tjenestested for herigennem så vidt muligt at sikre købekraftsækvivalensen af Fællesskabets tjenestemænds vederlag, og at de kritiserede justeringskoefficienter blev vedtaget i samarbejde med medlemsstaternes statistiske kontorer på grundlag af oplysninger fra disse i samklang med bestemmelserne i bilag XI til vedtægten (præmis 99).

Påstandene om erstatning for det tab, som sagsøgerne angiveligt har lidt

Retten udtalte, at ifølge fast retspraksis må sagsøgere for at kunne påstå sig tilkendt erstatning godtgøre, at den sagsøgte institution har begået en tjenstlig fejl, at der faktisk er opstået en bestemt og målelig skade, samt at der er årsagsforbindelse mellem den tjenstlige fejl og den påberåbte skade. Det er ikke blevet godtgjort, at der ved udformningen af de i sagen anfægtede regler om tilpasning af justeringskoefficienterne overhovedet blev begået nogen fejl fra Kommissionens side (præmis 104).

Henvisning til: Retten, 26. februar 1992, sag T-16/89, Herkenrath m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 275, præmis 36.

Konklusion:

Kommissionen frifindes.