Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – karteller – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – pålæggelse af ansvar for overtrædelser

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – omfanget af bevisbyrden

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

4. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevismiddel – anvendelse af en række indicier

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

5. Konkurrence – karteller – bevis – vurdering af et dokuments bevisværdi – kriterier

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

6. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – procedure på konkurrenceområdet – anvendelse heraf

(den europæiske fælles akt, præambel; art. 6, stk. 2, EU; art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)

7. Konkurrence – karteller – deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål

(art. 81 EF; EØS-aftalen, art. 53)

8. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – forpligtelse til at give et svar – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18)

9. Annullationssøgsmål – formaliteten – fysiske eller juridiske personer – den omstændighed, at en virksomhed, som en klagepunktsmeddelelse er rettet til, under den administrative procedure erkender de faktiske eller retlige omstændigheder, der ligger til grund for, at den tilregnes en overtrædelse – begrænsning af klageretten – tilsidesættelse af legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper

(art. 81 EF og art. 230, stk. 4, EF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 52, stk. 1)

10. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne

(art. 81 EF; EØS-aftalen, art. 53)

11. Annullationssøgsmål – anbringender – tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter – efterprøvelse af egen drift

(art. 81 EF og 230 EF; EØS-aftalen, art. 53)

12. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelse begået af et datterselskab – moderselskabet pålagt ansvar – Kommissionen har bevisbyrden

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – Kommissionens skøn – Rettens fulde prøvelsesret – mulighed for at tage yderligere oplysninger i betragtning, som ikke var nævnt i den beslutning, der pålagde en bøde

[art. 263 TEUF og 264 TEUF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 4, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2,litra a)]

14. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelse – fremlæggelse af yderligere beviser efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen – lovlig – betingelser

(art. 81, stk. 1, EF)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nødvendigt, at en adfærd har lettet Kommissionens konstatering af overtrædelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 26)

Sammendrag

1. Artikel 81, stk. 1, EF, hvorefter det er forbudt for virksomheder at indgå aftaler eller deltage i samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er rettet til økonomiske enheder bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af bestemmelsen.

Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen skal de beslutninger, der træffes i medfør af artikel 81 EF, imidlertid have en enhed, der har status som juridisk person, som adressat. Når Kommissionen således vedtager en beslutning i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, skal den identificere den eller de personer, fysiske eller juridiske, som kan drages til ansvar for den pågældende virksomheds adfærd, som kan pålægges en sanktion herfor, og som skal være adressat for beslutningen.

(jf. præmis 56 og 57)

2. Når flere personer kan holdes personligt ansvarlig for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse i konkurrencerettens forstand, skal de anses for at hæfte solidarisk for den nævnte overtrædelse.

Det personlige og solidariske ansvar for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse kan i øvrigt både tilregnes den person, hvis ansvar eller ledelse virksomheden direkte var underlagt på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået, og den person, som, fordi denne reelt havde kontrol med den førstnævnte person og bestemte dennes adfærd på markedet, indirekte ledte den føromtalte virksomhed på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået.

Det følger heraf, at princippet om personligt ansvar, hvorefter en person kun kan drages til ansvar for sine egne handlinger, skal forstås således, at det sigter til det personlige ansvar både for den person, som på tidspunktet for overtrædelsen direkte ledte virksomheden, og for den person, som på samme tidspunkt indirekte ledte denne virksomhed.

(jf. præmis 58, 59 og 153)

3. I henhold til reglerne om bevisbyrden påhviler det dels den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrenceretten gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der udgør en sådan overtrædelse, dels påhviler det den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser.

Overtrædelsens varighed udgør en integrerende del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for.

Denne fordeling af bevisbyrden kan imidlertid variere, for så vidt som de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, kan forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at beviset er blevet ført.

(jf. præmis 84 og 85)

4. Hvad angår de bevismidler, som Kommissionen kan anvende, er det gældende princip inden for konkurrenceretten princippet om fri bevisførelse.

I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrenceretten. Sådanne indicier og sammenfaldende omstændigheder kan ikke kun give oplysninger om den blotte forekomst af konkurrencebegrænsende praksis eller aftaler, men også om varigheden af fortsat konkurrencebegrænsende adfærd eller om perioden for anvendelse af en aftale indgået i strid med konkurrenceretten.

Kommissionen skal under alle omstændigheder tage hensyn til præcise og samstemmende beviser for at godtgøre sin faste overbevisning om, at der foreligger en overtrædelse. Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er nemlig tilstrækkeligt, at den række indicier, institutionen har påberåbt sig, ud fra en samlet betragtning opfylder dette krav.

Hvad angår overtrædelsens varighed er det et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer.

(jf. præmis 86 og 87)

5. Hvad angår den bevisværdi, der skal tillægges de forskellige beviser, som er indsamlet i forbindelse med en overtrædelse af konkurrencereglerne, er det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af de fremlagte beviser disses troværdighed. Ud fra almindelige bevisregler afhænger troværdigheden og dermed bevisværdien af et dokument af dets oprindelse, omstændighederne ved dets udarbejdelse, adressaten for dokumentet og dets indhold. Det skal navnlig tillægges væsentlig betydning, at et dokument er udarbejdet i umiddelbar sammenhæng med de faktiske omstændigheder eller hidrører fra et direkte vidne til de faktiske omstændigheder. Dokumenter, hvoraf fremgår, at der har fundet kontakter sted mellem en række virksomheder, og at virksomhederne netop tilsigtede på forhånd at fjerne den usikkerhed, der var med hensyn til konkurrenternes fremtidige adfærd, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis. Erklæringer, der går imod den erklærendes interesser, bør endvidere i princippet betragtes som særligt troværdige beviser.

(jf. præmis 88)

6. I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der har fastslået en overtrædelse af konkurrenceretten og pålagt beslutningens adressater bøder, skal den omstændighed, at der hos retten foreligger en tvivl, komme adressaterne for beslutningen til gode, således at retten ikke konkluderer, at Kommissionen har ført fornødent bevis for den pågældende overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål. I denne sidstnævnte situation skal der nemlig tages hensyn til princippet om uskyldsformodning, hvilket princip bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, som indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er beskyttet i Den Europæiske Unions retsorden. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og strengheden af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrenceretten, der vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 89)

7. En virksomhed, der ikke offentligt tager afstand fra resultatet af et møde, som den har deltaget i, eller fra en aftale, som den har været part i, forbliver i princippet fuldt ud ansvarlig for sin deltagelse i kartellet. Det ville nemlig være for let for virksomhederne at mindske risikoen for at skulle betale en stor bøde, hvis de kunne få gavn af et ulovligt kartel og derefter opnå en nedsættelse af bødens størrelse med den begrundelse, at de kun havde spillet en begrænset rolle i gennemførelsen af overtrædelsen, selv om de ved deres holdning tilskyndede andre virksomheder til at udvise en adfærd, der var til større skade for konkurrencen. Det følger heraf, at selv om den berørte virksomhed ikke har overholdt alle de aftaler, der blev indgået inden for rammerne af kartellet, er denne omstændighed i mangel af bevis for, at virksomheden offentligt tog afstand fra de andre kartelmedlemmer, ikke tilstrækkelig til at fritage virksomheden for det ansvar, den har pådraget sig som følge af sin deltagelse i disse aftaler, og dermed også den overtrædelse, der er konstateret.

(jf. præmis 100)

8. Konkurrenceretten kan ikke fortolkes således, at den indebærer en pligt for den berørte person til inden for rammerne af den administrative procedure at svare på den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen har fremsendt til den pågældende. Hverken de regler, der opregner en virksomheds rettigheder og pligter inden for rammerne af den administrative procedure, der er fastsat i konkurrenceretten, eller de generelle retsprincipper forpligter virksomhederne til at give Kommissionen andre oplysninger end dem, som Kommissionen anmoder om i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003. En sådan forpligtelse er endvidere i mangel af en egentlig hjemmel vanskelig at forene med princippet om retten til forsvar, eftersom den vil gøre det vanskeligt for en person, der uanset årsagen hertil ikke har svaret på en klagepunktsmeddelelse, at anlægge sag ved Unionens retsinstanser.

Selv om lovligheden af en kommissionsbeslutning, hvorved det fastslås, at en person har overtrådt konkurrenceretten, og hvorved den pågældende på denne baggrund pålægges en bøde, kun kan vurderes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der bestod på den dato, da beslutningen blev truffet, kan det ikke heraf udledes, at den berørte person har pligt til i forbindelse med den administrative procedure at give Kommissionen alle de oplysninger, som den pågældende ønsker at påberåbe sig til støtte for et annullationssøgsmål, der er anlagt for Unionens retsinstanser, til prøvelse af en beslutning, der er vedtaget i forbindelse med afslutningen af den administrative procedure.

(jf. præmis 124 og 158)

9. I forbindelse med en procedure for overtrædelse af konkurrencereglerne kan den omstændighed, at den berørte person frivilligt beslutter at samarbejde, og vedkommende under den administrative procedure udtrykkeligt eller stiltiende erkender de faktiske eller retlige omstændigheder, der ligger til grund for, at den pågældende foreholdes en overtrædelse, imidlertid ikke begrænse den pågældendes adgang til at anlægge sag, som vedkommende råder over i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.

En sådan begrænsning er, når der ikke udtrykkeligt er fastsat en hjemmel i denne henseende, i strid med legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper. Adgangen til effektive retsmidler og adgangen til en upartisk domstol er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 1, at enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, skal være fastlagt i lovgivningen

(jf. præmis 159)

10. Begrundelsen for en beslutning, der indeholder et klagepunkt, skal gøre det muligt for Retten at udøve sin legalitetskontrol samt indeholde de oplysninger, der er nødvendige, for at den berørte kan vide, om beslutningen hviler på fornødent grundlag, og spørgsmålet, om begrundelsen er tilstrækkelig, skal vurderes i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde og den interesse, som retsaktens adressater kan have i begrundelsen.

En tilstrækkelig begrundelse skal for at opfylde ovennævnte krav klart og utvetydigt angive den argumentation, som den EU-myndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund.

Når dernæst en beslutning om anvendelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne, navnlig i forhold til de af dem, som i henhold til beslutningen skal bære byrden for overtrædelsen.

(jf. præmis 162)

11. Under et annullationssøgsmål rettet mod en beslutning om anvendelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 fratager den omstændighed, at sagsøgeren har påberåbt sig et realitetsanbringende, der vedrører en åbenbar fejlagtig bedømm else, og ikke en manglende eller utilstrækkelig begrundelse, dvs. et anbringende, som falder ind under begrebet væsentlige formelle mangler i artikel 230 EF, ikke Unionens retsinstanser muligheden for at tage stilling til dette anbringende ex officio, for så vidt som anbringendet udgør en ufravigelig procesforudsætning, som Unionens retsinstanser kan – eller skal – tage stilling til ex officio under overholdelse af kontradiktionsprincippet.

(jf. præmis 163)

12. Med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne udelukker den omstændighed, at et datterselskab udgør en selvstændig juridisk person, således ikke, at dets adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet.

I denne forbindelse påhviler det principielt Kommissionen at påvise, at moderselskabet eller moderselskaberne reelt har udøvet en sådan afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, hvilket skal ske på grundlag af en flerhed af faktiske omstændigheder, herunder navnlig at moderselskabet eller moderselskaberne har haft ledelseskompetence i forhold til datterselskabet. Det forholder sig generelt således, at hvis et moderselskab ejer majoriteten af selskabskapitalen i datterselskabet, giver dette moderselskabet mulighed for effektivt at udøve afgørende indflydelse på datterselskabet og navnlig på datterselskabets adfærd på markedet.

En minoritetsandel kan imidlertid give et moderselskab mulighed for at udøve afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, såfremt der dermed er forbundet rettigheder, som går videre end dem, der normalt indrømmes mindretalsaktionærer, med henblik på at beskytte deres økonomiske interesser, og som, når de vurderes i lyset af en række sammenfaldende retlige og økonomiske indicier, kan godtgøre, at der er udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet. Kommissionen kan således føre bevis for, at der har været udøvet en afgørende indflydelse, ved at basere sig på en række indicier, selv om disse indicier ikke enkeltvis har en tilstrækkelig bevisværdi.

At et eller flere moderselskaber har ledelseskompetence i forhold til datterselskabet, kan fremgå direkte af gældende lovbestemmelser eller af en aftale, der er indgået mellem moderselskaberne i henhold til disse bestemmelser vedrørende ledelsen af deres fælles datterselskab. Omfanget af et moderselskabs deltagelse i driften af dets datterselskab kan endvidere dokumenteres ved at redegøre for det antal personer, der har ledende stillinger i datterselskabet, og som samtidig varetager ledende stillinger i moderselskabet. Et sådant sammenfald af stillinger giver nødvendigvis moderselskabet mulighed for at udøve afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, for så vidt som det giver disse personer, der repræsenterer moderselskabets ledelse, mulighed for som led i udøvelsen af deres ledelsesfunktioner i datterselskabet at sikre, at datterselskabets markedspolitiske linje er i overensstemmelse med de retningslinjer, som moderselskabets ledelsesorganer har fastlagt. Dette mål kan opnås, uden at den eller de personer fra moderselskabet, som udøver funktioner på ledelsesniveau i datterselskabet, er moderselskabets repræsentanter. Endelig kan et eller flere moderselskabers deltagelse i driften af et datterselskab fremgå af den forretningsmæssige forbindelse mellem moderselskabet og datterselskabet. I de situationer, hvor et moderselskab handler som leverandør eller kunde i forhold til sit eget datterselskab, har moderselskabet en særlig interesse i at lede datterselskabets produktions- og distributionsaktiviteter for at kunne drage fordel af den merværdi, der skabes ved den således opnåede vertikale integration.

For at tilregne et moderselskab dets datterselskabers handlinger kræves det i øvrigt på ingen måde, at nævnte moderselskab har været direkte indblandet i eller haft kendskab til den anklagede adfærd. Det er nemlig ikke et spørgsmål om initiativ vedrørende overtrædelsen mellem moderselskabet og datterselskabet, eller – så meget desto mindre – moderselskabets inddragelse i den nævnte overtrædelse – men den omstændighed, at moder- og datterselskabet udviste en samlet adfærd på markedet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, som giver Kommissionen beføjelse til at rette beslutningen, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet for en gruppe virksomheder.

(jf. præmis 179-184 og 196)

13. Ud over en simpel legalitetskontrol, der foretages inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, som ikke tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, som fastsat i artikel 264 TEUF, giver den fulde prøvelsesret Unionens retsinstanser beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den bøde, der er pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne.

Det følger heraf, at på de områder, hvor Kommissionen har bibeholdt en skønsmargen, såsom at fastsætte forhøjelsessatsen vedrørende bøden i forhold til varigheden eller nødvendigheden af, at der i bøden indgår et element af afskrækkelse, eller såsom vurderingen af arten og nytten af det samarbejde, en virksomhed tilvejebringer under den administrative procedure, navnlig hvad angår bidrag fra andre virksomheder, er den omstændighed, at legalitetskontrollen inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF er begrænset til, om der er tale om et åbenbart urigtigt skøn, desuden i princippet ikke til hinder for, at Unionens retsinstanser udøver deres fulde prøvelsesret.

Inden for rammerne af den fulde prøvelsesret er Unionens retsinstanser kompetente til at vurdere, om bøders størrelse er passende i lyset af de kriterier, der er fastsat i artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17 eller artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003. Denne vurdering kan begrunde, at der fremlægges og tages hensyn til yderligere oplysninger, som ikke umiddelbart er nævnt i Kommissionens beslutning om at pålægge en bøde.

(jf. præmis 208 og 209)

14. Klagepunktsmeddelelsen skal gøre det muligt for parterne reelt at forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, idet dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke medtager andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til omstændigheder, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om.

Selv om de overtrædelser, som en virksomhed foreholdes i en beslutning, ikke kan adskille sig fra de overtrædelser, der er nævnt i klagepunktsmeddelelsen, gør det samme sig ikke gældende for de fastlagte omstændigheder, eftersom det i denne henseende er tilstrækkeligt, at de undersøgte virksomheder har haft mulighed for at udtale sig om alle de faktiske omstændigheder, som de foreholdes. Der er ikke nogen bestemmelse, der forbyder Kommissionen efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen at tilstille parterne nye dokumenter, som den mener understøtter dens synspunkt, forudsat at virksomhederne får den nødvendige tid til at fremføre deres synspunkter i den forbindelse.

(jf. præmis 238)

15. Selv om det er korrekt, at det tidspunkt, hvor beviser fremlægges for Kommissionen, har betydning for, om beviserne kan anses for at have betydelig merværdi, for så vidt som denne kvalificering afhænger af, hvilke beviser der i forvejen fremgår af Kommissionens sagsakter på det tidspunkt, hvor de fremlægges, kan alene den omstændighed, at disse elementer er blevet fremlagt efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, ikke udelukke, at de kan have betydelig merværdi til trods for det fremskredne stadie af den administrative procedure. En virksomhed kan navnlig i en anmodning i henhold til meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, der indgives efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, fokusere på de omstændigheder, der efter virksomhedens opfattelse ikke er blevet tilstrækkeligt godtgjort, med henblik på at tilvejebringe en betydelig merværdi i forhold til de beviser, som Kommissionen allerede er i besiddelse af.

Samarbejdsmeddelelsens punkt 26 indeholder desuden kun en proceduremæssig forpligtelse, som påhviler Kommissionen. Det fremgår ikke af dette punkt, at enhver form for samarbejde fra en virksomheds side i forhold til at fremskaffe beviser for overtrædelsen kun har værdi, såfremt samarbejdet finder sted efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen. Et sådant samarbejde kan i øvrigt være særdeles nyttigt i de situationer, hvor Kommissionen ikke i forvejen havde kendskab til disse elementer, og hvor det har en direkte virkning på det formodede kartels alvor eller varighed.

(jf. præmis 239 og 240)