ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Den belgiske regering har heroverfor anført, at begrebet beskyttelse mod afskedigelse, jfr. direktivets artikel 4, stk. 1, 2. afsnit, indebærer en foranstaltning, som skal forhindre arbejdsgiveren i at afskedige arbejdstageren, således at denne ikke lider skade ved, at hans faglige løbebane afbrydes. Dette hensyn består imidlertid ikke, for så vidt angår de kategorier, som udelukkes i henhold til den belgiske lovgivning, navnlig arbejdstagere, som afskediges i anledning af pensionsalderens indtræden, og arbejdstagere ansat på prøve. Førstnævnte er ved at afslutte deres løbebane, hvorfor det er uden betydning, om arbejdsgiveren forhindres i at afskedige dem. For så vidt angår den anden kategori, har de kun et ganske kort opsigelsesvarsel, da arbejdsgiveren bør være frit stillet til at afskedige dem, når der ikke længere er passende arbejde til dem.
10

Forbundsrepublikken Tyskland har påstået sagen afvist for så vidt angår de to første klagepunkter. Den har herved for det første gjort gældende, at den udtrykkeligt har anerkendt, at den har overskredet fristerne for at fastsætte afgifterne og for at kreditere Kommissionens konto afgiftsbeløbene, såfremt det lægges til grund, at fristen i artikel 10 i forordning nr. 2891/77 begynder at løbe fra den dag, fastsættelsen skulle være sket og ikke fra datoen for den faktiske fastlæggelse. Den har anført, at der vil blive sørget for, at disse fristoverskridelser ikke gentager sig. For det andet har den gjort gældende, at Kommissionen ikke med udgangspunkt i et materielretligt brud på fællesskabsretten som en fristoverskridelse kan benytte sig af traktatbrudsproceduren, eftersom en medlemsstat ikke vil kunne bringe et traktatbrud til ophør, hvis dette antages at foreligge i og med, at fristen er udløbet. Der kan ikke anlægges sag i henhold til traktatens artikel 169 i tilfælde, hvor den sagsøgte medlemsstat reelt er afskåret fra at berigtige forholdene inden for de frister, der er fastsat i den begrundede udtalelse. Domstolens afgørelse kan derfor kun vedrøre Kommissionens tredje klagepunkt.
17

FNROM har gjort gældende, at det i artikel 46, stk. 1,1. pkt., nævnte beløb, som svarer til den samlede længde af forsikringsperioderne under særordningen for minearbejdere, skal fastsættes under hensyntagen til antikumulationsreglen i artikel 23, stk. 1, i arrêté royal af 19. november 1970. Dette følger af artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71. Den grundlæggende regel i artikel 45, stk. 2, indebærer, at det ikke i den foreliggende sag ved beregningen af en pension i henhold til den belgiske særordning for minearbejdere er muligt at sammenlægge italienske forsikringsperioder, som er tilbagelagt inden for andre erhverv, med perioder tilbagelagt som minearbejder i Belgien, og det er derfor udelukket at foretage en sammenligning i overensstemmelse med artikel 46, stk. 1, 2. afsnit.
Sagsøgerne har her gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning, idet udvælgelseskomiteen ved gennemgangen af ansøgningerne havde en samtale med de administrativt overordnede, in casu sekretærerne for generaldirektørerne i de for de enkelte ansøgere relevante generaldirektorater, uden herefter under en samtale at give ansøgerne mulighed for at fremsætte bemærkninger til de af deres overordnede fremsatte udtalelser, skønt enhver tjenestemand har krav på en retfærdig behandling fra administrationens side og navnlig på, at reglen »audiatur et altera pars« overholdes.
22

Det bemærkes vedrørende dette anbringende, at udvælgelseskomiteen ved en udvælgelsesprøve har til opgave at vurdere forhold, som ansøgerne kender, hvad enten der er tale om de af dem fremlagte kvalifikationsbeviser, de af dem aflagte prøver eller de bedømmelser, som de har set og har kunnet kommentere. Dette udgør en garanti for en lovlig gennemførelse af udvælgelsesprøven og en garanti mod vilkårlige afgørelser, idet ansøgerne har kendskab til alle de faktorer, som udvælgelseskomiteen lægger til grund for sin vurdering, hvorfor de besidder alle forudsætninger for at anfægte denne vurdering, hvis de mener, at den er forkert.
43

Heraf følger, i modsætning til hvad Tezi har hævdet, at de pågældende forskelle ikke kan siges udelukkende at have deres oprindelse i forordning nr. 3589/82. Sådanne forskelle er derimod en følge af initiativer, som de forskellige medlemsstater har truffet selvstændigt, men i overensstemmelse med de krav, som fællesskabsretten stiller på dette område. I denne sammenhæng begrænser forordning nr. 3589/82 sig til, som det fremgår af den ovenfor citerede passus fra den tiende betragtning, i et vist omfang at opretholde de allerede eksisterende forskelle, dog med den hensigt gradvis at formindske eller eliminere dem.
49

Kommissionen har anført, at hverken artikel 115 eller den nævnte beslutning 80/47 giver grundlag for at antage, at en beslutning i henhold til artikel 115 nødvendigvis skal træffes i form af en stillingtagen til situationen for den type varer, der anføres i de ansøgninger om importtilladelser, som er under behandling hos myndighederne i den medlemsstat, som ønsker en sådan beslutning. Kommissionen har tværtimod gjort gældende, at der ikke er noget er til hinder for at undersøge, om en hel kategori varer opfylder betingelserne for, at der kan gives bemyndigelse til en beskyttelsesforanstaltning i henhold til artikel 115, og at indgivelsen af en række ansøgninger om importtilladelser blot er et bedømmelseskriterium blandt andre.
5

Under disse omstændigheder fandt personaleudvalget, at der burde afholdes suppleringsvalg med henblik på at besætte Licatas plads i udvalget. Da personaleudvalget ønskede at have en klarere bestemmelse som grundlag for valget, anmodede det den 2. maj 1984 generalsekretæren for Det økonomiske og sociale Udvalg om i dette øjemed at tilpasse Det økonomiske og sociale Udvalgs beslutning nr. 1896/75 A af 28. juli 1975, som bl. a. i artikel 5 bestemte, at »mandatet ophører endvidere, når et medlem af personaleudvalget ønsker at udtræde af udvalget eller ved udtræden af tjenesten«.
27

Det skal i den forbindelse understreges, hvilket blandt andet også fremgår af Domstolens dom af 13. februar 1979 (Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, sag 85/76, Sml. s. 461), at retten til forsvar under en hvilken som helst procedure, der indledes over for nogen, og som kan føre frem til en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod denne, udgør et grundlæggende fællesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv i tilfælde, hvor der ikke foreligger regler for den pågældende procedure. Det fremgår af fast retspraksis, at retten til forsvar kræver, at den pågældende person, som Kommissionen har indledt en administrativ procedure overfor, sættes i stand til under denne procedure at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder virkelig foreligger og hvilken betydning, de da har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af fællesskabsretten.
8

Den italienske regering har i denne forbindelse henvist til to bestemmelser i den borgerlige italienske lovbog, nemlig artiklerne 2112 og 2117, samt anført, at disse af den italienske kassationsret er fortolket således, at de sikrer arbejdstagerne en beskyttelse, der i hvert fald svarer til den, der kræves i henhold til direktivet. De nævnte lovbestemmelser har følgende ordlyd: »Artikel 2112. Overførsel af virksomheden Overføres en virksomhed, opretholdes arbejdskontrakterne uændret i forhold til erhververen, medmindre overdrageren har givet rettidig opsigelse, og arbejdstagerne bevarer de rettigheder, som de havde erhvervet før overførslen på grundlag af anciennitet. Erhververen hæfter solidarisk med overdrageren for enhver fordring, som tilkom arbejdstageren for en arbejdsydelse på tidspunktet for overførslen, herunder fordringer i forbindelse med en eventuel opsigelse fra overdrageren, for så vidt som erhververen havde kendskab hertil på tidspunktet for overførslen, eller fordringen fremgår af den overdragne virksomheds regnskaber eller af arbejdsbogen. ...« »Artikel 2117. Midler under særlige sikrings- og bistandsordninger Midler, der indgår under særlige sikrings- og bistandsordninger oprettet af virksomhedens indehaver, må ikke — heller ikke såfremt arbejdstagerne ikke har betalt bidrag dertil — anvendes til andre formål end det angivne, og kan ikke gøres til genstand for retsforfølgning af virksomhedsindehaverens eller arbejdstagerens kreditorer.«
—

nationale lovbestemmelser, hvorefter detailsalgsprisen for bøger skal fastsættes af forlæggeren eller importøren af en bog og anvendes af alle detailhandlere, og hvorefter den importør af en bog, som afleveringspligten for tryksager påhviler, dvs. hovedforhandleren, skal fastsætte detailsalgsprisen, eller som for salg af bøger, der udgives i selve den berørte medlemsstat og reimporteres efter forudgående eksport til en anden medlemsstat, foreskriver overholdelse af den salgspris, som forlæggeren har fastsat, medmindre det på grundlag af objektive kriterier kan godtgøres, at bøgerne er eksporteret udelukkende med henblik på reimport for derved at omgå en sådan lovgivning, skal anses for foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner, som er forbudt efter traktatens artikel 30;
Finanzgericht Düsseldorf, der har henvist til principperne for anvendelsen af monetære udligningsbeløb, hvorefter disse kun kan opkræves, dersom det i modsat fald må befrygtes, at det vil komme til forstyrrelser i samhandelen inden for Fællesskabet, samt skal begrænses til det strengt nødvendige, har udtrykt tvivl om, hvorvidt disse to betingelser er opfyldt i nærværende tilfælde. Finanzgericht har endvidere henvist til det forhold, at indførslerne inden for oksekødsektoren, der sker i henhold til det almindelige GATT-toldkontingent, er fritaget for monetære udligningsbeløb i medfør af Kommissionens forordning nr. 2979/79 af 27. december 1979 om ændring af forordning (EØF) nr. 2140/79 for så vidt angår de monetære udligningsbeløb, der anvendes for visse produkter i oksekødsektoren (EFT L 336, s. 57). Den forelæggende ret har rejst det spørgsmål, om en sådan fritagelse ikke også skal indrømmes i forbindelse med indførsler inden for rammerne af kontingentet for oksekød af høj kvalitet. Da Finanzgericht Düsseldorf er af den opfattelse, at svaret på disse spørgsmål og dermed også afgørelsen af den sag, der er indbragt for den, afhænger af en fortolkning af forordning nr. 481/82 har den forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er det retsstridigt, når der i forordning (EØF) nr. 481/82 af 26. februar 1982 fastsættes monetære udligningsbeløb for oksekød, der henhører under pos. 02.01 A II a) 4 bb) i den fælles toldtarif, under hensyn til, at der også opkræves monetære udligningsbeløb ved indførsel af fersk, kølet eller frosset oksekød i henhold til et fællesskabstoldkontingent (forordning (EØF) nr. 3715/81)?«
21

Afsnit II indeholder nemlig et sæt udtømmende kollisionsnormer, således at lovgiveren i den enkelte medlemsstat herefter ikke er beføjet til at fastlægge rækkevidden og anvendelsesbetingelserne for national lovgivning, for så vidt angår de omfattede personer samt det område, inden for hvilket de nationale forskrifter finder anvendelse. Således har Domstolen ved dommene af 23. september 1982 (Kuijpers, 276/81, Sml. s. 3027, og Kocks, 275/81, Sml. s. 3013) udtalt, at »medlemsstaterne ikke ... er beføjet til at afgøre, i hvilket omfang deres egen lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes«, idet de er »forpligtet til at overholde gældende fællesskabsretlige bestemmelser«.
Beskrivelser af varer, for hvilke de autonome satser i den fælles toldtartif er suspenderet i medfør af EØF-traktatens artikel 28, må ud fra retssikkerhedshensyn og de vanskeligheder, de nationale toldvæsener står overfor, fortolkes på grundlag af objektive kriterier, som fremgår af deres ordlyd. I strid med ordlyden kan varebeskrivelserne ikke omfatte andre produkter, selv om disse ikke i kraft af deres egenskaber eller anvendelse adskiller sig fra de produkter, der omfattes af suspensionen, og en senere ændring af beskrivelsen af en vare, der omfattes af en toldsuspension, kan ikke med tilbagevirkende gyldighed påvirke fortolkningen af en i det øjemed tidligere anvendt beskrivelse.

Varebeskrivelsen »garn, udelukende fremstillet af polyglocylsyre« under pos. 51.01 Ai den fælles toldtarif, jfr. forordningerne nr. 1162/79 og 1481/80, omfatter ikke garn bestående af både polyglycolsyre og mælkesyre, selv om dets indhold af 10% mælkesyre ikke har betydning for produkternes egenskaber og anvendelse, og selv om de nævnte garner ved en senere ændring af ordningen også er blevet omfattet af suspensionen. 2. Selv om Rådet ved gennemførelsen af traktatens artikel 28 om autonome ændringer eller suspensioner af toldsatser i den fælles toldtarif har betydelige skønsmæssige beføjelser, må det ved en beslutning om suspension lægge kriterier til grund, som er objektive og kan efterprøves, således at anvendelsesområdet for den pågældende fritagelse begrænses til udelukkende at omfatte produkter, med hensyn til hvilke Fællesskabets forarbejdningsindustrier konkret har tilkendegivet et behov, som Rådet faktisk har kunnet konstatere. Det påhviler i så fald den importør, som ønsker at opnå en sådan fritagelse, at indgive en ansøgning herom til de kompetente myndigheder, hvorfor en importør, som ikke har indgivet en sådan ansøgning, ikke kan hævde, at han har været udsat for en vilkårlig eller diskriminatorisk behandling, eller at der er begået magtfordrejning som følge af, at en af Rådet besluttet suspension udelukkende er til fordel for konkurrerende produkter, og ikke for de ganske vist lignende produkter, som importøren selv indfører.
Den omstændighed alene, at Fællesskabets bestemmelser gradvis er blevet ændret i takt med de indvundne erfaringer, således at de i deres endelige udformning yder bedre mulighed for at løse det forhåndenværende problem end de tidligere bestemmelser, kan ikke rejse tvivl om disse tidligere bestemmelsers gyldighed.

Der kan ikke rejses tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1036/78 om fastsættelse af monetære udligningsbeløb samt af visse koefficienter og kurser, der er nødvendige for anvendelse heraf, for så vidt det i forordningen bestemmes, at der ved import af sødmælkspulver fra Frankrig til Forbundsrepublikken Tyskland skal anvendes monetære udligningsbeløb, og for så vidt disse beløb ved samme forordning fastsættes blandt andet under hensyn til forarbejdningsomkostningerne for skummetmælkspulver og smør.
En medlemsstat kan ikke med hjemmel i reglen i traktatens artikel 36 om hensynet til den offendige sædelighed opretholde et forbud mod import af visse varer med den begrundelse, at de er usømmelige eller utugtige, når dens lovgivning ikke indeholder noget forbud mod, at samme varer fremstilles eller forhandles i medlemsstaten.

Vurderingen af, om der i en medlemsstat bestående af forskellige rigsområder med en egen intern lovgivning består et sådant forbud, må ske på grundlag af en samlet bedømmelse af lovgivningernes indhold. Selv om det ikke er nogen forudsætning for, at et importforbud er omfattet af artikel 36, at fremstilling af og handel med de heraf omfattede varer er forbudt i alle dele af medlemsstaten, skal det i det mindste af en samlet vurdering af de forskellige bestemmelser fremgå, at disse i det væsentlige har til formål at forbyde fremstilling af og handel med de pågældende varer.

Dette krav er ikke opfyldt, når varerne lovligt kan fremstilles i den pågældende medlemsstat, og når handel med dem dér kun er underlagt begrænsninger i form af et absolut forbud mod forsendelse med post, begrænsninger med hensyn til offentlig udstilling og en i visse områder gældende ordning, hvorefter forretninger kun efter autorisation må sælge de pågældende varer og kun til personer over 18 år.
—

den moms, der faktisk er betalt i udførselsmedlemsstaten, med et fradrag svarende til værdiforringelsen af godet, såfremt dets værdi er faldet mellem tidspunktet for den sidste opkrævning af moms i udførselsmedlemsstaten og tidspunktet for opkrævningen i indførselsmedlemsstaten,
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 . Konkurrence _ aftaler _ eneforhandleraftaler _ opdeling af markederne _ konkurrencebegraensning

( EOEF-traktaten , art . 85 , stk . 1 )

2 . Konkurrence _ aftaler _ eneforhandleraftaler _ garanti ydes eneforhandlerens , men ikke parallelforhandleres kunder _ konkurrencebegraensning

( EOEF-traktaten , art . 85 , stk . 1 )

Sammendrag

1 . Den opdeling af markederne , der sker inden for en forhandlerorganisation , hvor den enkelte forhandler har eneret til at saelge en vare inden for aftaleomraadet , men ikke maa saelge uden for dette omraade , udgoer en konkurrencebegraensning som omhandlet i traktatens artikel 85 , stk . 1 .

2 . En garantibestemmelse , hvorefter fabrikanten alene forbeholder garantien for sine eneforhandleres kunder , giver forhandleren og dennes aftagere en fortrinsstilling i forhold til parallelimportoerer og -forhandlere , hvorfor den maa antages at have til formaal eller foelge at begraense konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85 , stk . 1 .
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 . Institutionernes retsakter _ individuel EKSF-beslutning rettet til en virksomhed _ fremsendelse af meddelelsen herom til virksomhedens hjemsted _ behoerig meddelelsesform _ anmodning om fremsendelse til en anden adresse _ uden betydning

( EKSF-traktaten , art . 15 , stk . 2 )

2 . Soegsmaal _ soegsmaalsfrister _ sagsanlaeg efter fristens udloeb _ begrebet uforudselige omstaendigheder eller force majeure _ indhold

( Statutten for EKSF-domstolen , art . 39 , stk . 1 og 3 )

Sammendrag

1 . Fremsendelse til den paagaeldende virksomheds hjemsted af en individuel EKSF-beslutning rettet til denne er en behoerig og retsgyldig meddelelsesform , ogsaa selv om virksomheden har anmodet Kommissionen om at fremsende saadanne meddelelser til en anden adresse .

2 . Fremsendelse af en individuel EKSF-beslutning til adressatvirksomhedens hjemsted er en behoerig og retsgyldig meddelelsesform , og hverken det forhold , at Kommissionen ikke har besvaret skrivelser fra virksomheden , hvori denne har anmodet om , at meddelelser fremsendes til en anden adresse , eller de problemer , der internt i virksomheden maatte vaere med hensyn til videresendelse af det paagaeldende dokument til rette vedkommende , kan anses som omstaendigheder , der ikke har kunnet forudses , eller som force majeure , jfr . artikel 39 i statutten for Domstolen .
Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om det under hensyn til sagens omstændigheder er nødvendigt at lade et præjudicielt spørgsmål afgøre, for at den kan afsige dom.
Traktatens artikel 30 skal fortolkes således, at en national retsforskrift, hvorefter indregistreringen af et importeret motorkøretøj, der er udstyret med en typeattest til dokumentation af, at køretøjet er identisk med de typer af køretøjer, som er godkendt i importmedlemsstaten, gøres betinget af, at køretøjet gennemgår et teknisk eftersyn, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion. En sådan foranstaltning er dog berettiget efter traktatens artikel 36, når den dels, for så vidt angår køretøjer, som er bragt i færdslen forud for indregistreringen, er nødvendig for at opfylde det formål at beskytte menneskers liv og sundhed, dels gælder uden forskel for indenlandske og importerede køretøjer.

En teknisk kontrol, hvis eneste formål er at udvirke en skriftlig erklæring om det importerede køretøjs stand fra køretøjets indehaver, er under alle omstændigheder i strid med nævnte traktatbestemmelser.
Sag 1/85

Horst Miethe

mod

Bundesanstalt für Arbeit

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundessozialgericht

»Forordning nr. 1408/71 — arbejdsløshedsydelser«

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere – arbejdsløsbed – helt arbejdsløse grænsearbejdere – ret til ydelser fra bopælsmedlemsstaten – arbejdstagere der bar opretholdt en særlig personlig og faglig tilknytning til den medlemsstat, hvori de senest har været beskæftiget – samme retsstilling som »andre arbejdstagere end grænsearbejdere« – anvendelse af artikel 71, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 1, litra b), samt art. 71, stk. 1, litra a), ii), og litra b]

Artikel 71, stk. 1, litra a), ii), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en grænsearbejder, der er helt arbejdsløs, og som er omfattet af denne bestemmelse, kun har krav på ydelser fra bopælsmedlemsstaten, selv om han opfylder betingelserne for at opnå ydelser i henhold til de herom gældende regler i lovgivningen i den medlemsstat, hvori han senest har været beskæftiget.

En arbejdstager, der er helt arbejdsløs, og som er omfattet af definitionen i artikel 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, men som til den medlemsstat, hvori han senest har været beskæftiget, har opretholdt en personlig og faglig tilknytning af en sådan art, at han i denne medlemsstat må antages at have størst mulighed for på ny at opnå beskæftigelse, skal anses for omfattet af begrebet »andre arbejdstagere end grænsearbejdere« i artikel 71, stk. 1, litra b). Det tilkommer den nationale retsinstans at afgøre, om en arbejdstagers forhold har en sådan karakter.
Forenede sager 81 og 119/85

Union sidérurgique du nord et de l'est de la France (Usinor)

mod

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

»EKSF — produktionskvoter — omstruktureringsprogram«

Sammendrag

En sagsøger kan altid — også selv om fristen for at anlægge sag til prøvelse af en generel beslutning er udløbet — under en sag anlagt til prøvelse af en i medfør af den pågældende generelle beslutning truffet individuel beslutning påberåbe sig, at den generelle beslutning er ulovlig.

For at proceduren i EKSF-traktatens artikel 35 vedrørende passivitetssøgsmål kan indledes, skal den pågældende ansøgning være tilstrækkelig udtrykkelig og præcis til, at Kommissionen kan udlede det nøjagtige indhold af den beslutning, den udtrykkeligt opfordres til at træffe. Dette krav er ikke opfyldt, selv om den pågældende skrivelse indeholder en angivelse af genstanden for ansøgningen, når det samtidig af skrivelsen fremgår, at den pågældende virksomhed regner med, at der senere skal føres drøftelser om spørgsmålet med Kommissionen, således at det ikke klart fremgår, at Kommissionen opfordres til at træffe en formel beslutning inden for en bindende frist.

Da det egentlige formål med en ansøgning om forhøjelse af den årlige referenceproduktion for nogle produkters vedkommende fra og med et bestemt kvartal er at opnå en forhøjelse af de pågældende produktionskvoter, er den kommissionsbeslutning, som må anses for indirekte at afvise ansøgningen og derfor som den relevante bebyrdende afgørelse, den første beslutning, der træffes efter ansøgningens fremsættelse, og hvorved der sker en fastsættelse af virksomhedens produktionskvoter uden imødekommelse af ansøgningen. Når der ikke er anlagt sag til prøvelse af denne beslutning inden for den foreskrevne frist, må der ex officio ske afvisning af en sag anlagt til prøvelse af en af Kommissionen senere vedtaget beslutning, som fastsætter produktionskvoterne for et andet kvartal uden hensyntagen til den tidligere fremsatte ansøgning om tilpasning af referenceproduktionen, og som kun kan anses som en bekræftelse af den førstnævnte beslutning, idet en sådan sag ikke kan anses for anlagt til prøvelse af den for sagsøgeren bebyrdende afgørelse.