Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – anbringende fremsat for første gang i forbindelse med appellen – afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, første afsnit, art. 113, stk. 2, og art. 118)

2. Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse

(Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 36 og 53; Rettens procesreglement, art. 81)

3. Appel – anbringender – forpligtelse for Retten til af egen drift at tilkende en økonomisk godtgørelse – retsspørgsmål – antagelse til realitetsbehandling

4. Tjenestemænd – søgsmål – fuld prøvelsesret – tvister, der angår pengebeløb, som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1 – begreb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)

5. Tjenestemænd – søgsmål – fuld prøvelsesret – muligheden for af egen drift at pålægge den sagsøgte institution at betale en godtgørelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)

6. Retspleje – sagsbehandlingstid ved Retten – rimelig frist – bedømmelseskriterier – følger

(Art. 268 TEUF og 340 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 113, stk. 1)

Sammendrag

1. Artikel 42, stk. 2, første afsnit, sammenholdt med artikel 118 i Domstolens procesreglement, hvorefter det på appelstadiet er forbudt at fremsætte nye anbringender, har i overensstemmelse med det fastsatte i procesreglementets artikel 113, stk. 2, til formål at undgå, at appellen ændrer tvistens genstand for Retten.

(jf. præmis 23 og 24)

2. Det påhviler ikke Retten i medfør af begrundelsespligten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og Rettens begrundelse kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 30)

3. Spørgsmålet om, hvorvidt Retten er forpligtet til af egen drift at tilkende en sagsøger en økonomisk godtgørelse, udgør et retsspørgsmål, der kan være genstand for en appel, og spørgsmålet om, hvorvidt det kan antages til realitetsbehandling, kan ikke underlægges en betingelse om, at den pågældende har fremsat en påstand om erstatning i første instans. En sådan påstand, der i det væsentlige svarer til at foreholde Retten, at den ikke har været opmærksom på rækkevidden af sin kompetence, kan nemlig i sagens natur ikke nedlægges i førsteinstansen.

(jf. præmis 41 og 42)

4. Retten råder i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, over fuld prøvelsesret i tvister, der angår pengebeløb, inden for rammerne af hvilken den har beføjelse til i givet fald ex officio at dømme sagsøgte til betaling af en erstatning for det tab, der er forvoldt ved dennes fejl, og i påkommende tilfælde at ansætte tabet efter ret og billighed på baggrund af samtlige foreliggende omstændigheder.

»Tvister, der angår pengebeløb« som omhandlet i denne bestemmelse udgør ikke kun erstatningssøgsmål, som ansatte har anlagt imod en institution, men også alle søgsmål, som tilsigter, at en institution betaler en ansat et beløb, som sidstnævnte mener at være berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, som regulerer deres ansættelsesforhold.

Et søgsmål, hvorved en tjenestemand søger at opnå annullation af en afgørelse, der påvirker hans vedtægtsmæssige stilling, kan ligeledes give anledning til en tvist, der angår pengebeløb, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 91, stk. 1.

Navnlig udløser et søgsmål, hvorved en tjenestemand anmoder Unionens retsinstanser om at efterprøve lovligheden af sin indplacering, en tvist, der angår pengebeløb, eftersom ansættelsesmyndighedens afgørelse om indplacering ikke blot har virkning for den pågældendes karriere og stilling i hierarkiet, men ligeledes har direkte konsekvenser for hans økonomiske situation, navnlig for størrelsen af det vederlag, som han har krav på i medfør af vedtægten.

(jf. præmis 44-47)

5. Den fulde prøvelsesret, som Unionens retsinstanser er blevet tillagt ved vedtægtens artikel 91, stk. 1, indebærer, at vedkommende retsinstans i de tvister, den behandler, skal finde en fuldstændig løsning. Formålet med denne kompetence er bl.a. at sætte Unionens retsinstanser i stand til at sikre, at de domme om annullation, som de afsiger i personalesager, rent faktisk får effektiv virkning, således at Unionens retsinstanser, såfremt annullation af en fejlbehæftet afgørelse, som ansættelsesmyndigheden har truffet, ikke er tilstrækkelig til at sikre den berørte tjenestemands rettigheder eller interesser på en effektiv måde, af egen drift kan tilkende ham en erstatning.

Den fulde prøvelsesret giver desuden Unionens retsinstanser adgang til selv i de tilfælde, hvor de ikke træffer en afgørelse om annullation af den anfægtede afgørelse, af egen drift at tilpligte sagsøgte at erstatte det tab, der er forvoldt ved dennes tjenestefejl.

(jf. præmis 49-51)

6. Selv om Rettens tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid – såfremt dette er godtgjort – kan give anledning til en påstand om erstatning ved et søgsmål, som en appellant har anlagt mod Den Europæiske Union inden for rammerne af artikel 268 TEUF, sammenholdt med artikel 340, stk. 2, TEUF, er det fastsat i artikel 113, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at appellantens påstande inden for rammerne af en appelsag skal gå ud på, at Rettens dom ophæves helt eller delvist, og, alt efter omstændighederne, at der helt eller delvist gives medhold i de i første instans nedlagte påstande.

Når intet peger i retning af, at sagsbehandlingstiden har haft nogen betydning for tvistens afgørelse, kan et anbringende om, at sagsbehandlingstiden ved Retten har overskredet grænserne for, hvad der er en rimelig frist, følgelig som hovedregel ikke føre til ophævelse af den af Retten afsagte dom og skal derfor afvises.

(jf. præmis 56 og 57)