Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 25. november 1999. - Straffesag mod Yannick Geffroy og Casino France SNC. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour d'appel de Lyon - Frankrig. - Frie varebevægelser - Nationale regler om markedsføring af et produkt - Betegnelse og mærkning - Nationale regler, som påbyder anvendelsen af medlemsstatens officielle sprog - Direktiv 79/112/EØF. - Sag C-366/98.



Samling af Afgørelser 2000 side I-06579



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Cour d'appel de Lyon har med det præjudicielle spørgsmål, som retten har forelagt Domstolen i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF), anmodet Domstolen om en fortolkning af EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF), der forbyder kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne, sammenholdt med artikel 14 i direktiv 79/112/EØF (1) (herefter »direktiv 79/112«) om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler.

I - De faktiske omstændigheder i hovedsagen

2 Cour d'appel har i sin kendelse anført, at medarbejderne i kontrolmyndigheden Direction de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes under et kontrolbesøg gennemført i juni 1996 i supermarkedet Géant (Casino-koncernen) i Clermont-Ferrand konstaterede følgende:

- Mærkningen af 432 flasker coca cola, 47 flasker Merry-Down cider og 22 flasker Red Raw ingefærøl var - bortset fra oplysninger om mængde og alkoholprocent - ikke affattet på fransk.

- På reklameskiltene var flaskerne af mærket OD (Old Deadley), Pirat og Shock betegnet som cider, selv om de ikke svarede til denne betegnelse, som er forbeholdt alkoholiske drikke fremstillet på æbler.

- Mærkningen (etiketterne på hylderne) for varerne OD Pirat, Snake Bite og Blackadder betegnede ligeledes produkterne som cider.

Disse forhold blev nedfældet i en rapport, efter kontrolbesøget var blevet afsluttet.

3 Under afhøringen af Yannick Geffroy, der er tiltalt i straffesagen, anførte han til sit forsvar vedrørende den manglende mærkning på fransk, at coca cola-flaskerne var indkøbt i Storbritannien, at der var tale om en almindeligt kendt vare, at forbrugeren ikke kunne føle sig generet af en mærkning på engelsk, som er let forståelig for alle og enhver, at der fandtes et skilt med en oversættelse af disse etiketter, men at en kunde sandsynligvis havde væltet skiltet ned i bunden af udstillingsdisken, samt at leverandørerne af Merry Down cider og af Red Raw øl havde begået en fejl ved ikke at medsende de klistermærker på fransk, som skulle påklæbes disse drikkevarer, hvilket de ellers var blevet anmodet om.

Yannick Geffroy forklarede vedrørende betegnelsen som cider, at selv om tre varer ganske rigtig var blevet mærket som cider ved hjælp af etiketter, var de rent faktisk blevet udbudt til salg på hylden med øl.

4 Ved dom af 18. november 1997 kendte Tribunal de Police i Saint-Etienne Yannick Geffroy skyldig i 506 lovovertrædelser, der bestod i opbevaring med henblik på salg, at have solgt eller udbudt levnedsmidler til salg med vildledende mærkning. Han idømtes herfor 501 bøder a 50 FRF hver og 5 bøder a 2 000 FRF hver, og retten kendte Casino civilretligt ansvarlig.

Yannick Geffroy, Casino og anklagemyndigheden ankede denne dom til Cour d'appel de Lyon.

II - Det præjudicielle spørgsmål

5 Cour d'appel de Lyon besluttede at udsætte sagen og forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen i medfør af EF-traktatens artikel 177:

»... med henblik på en afgørelse af, om bestemmelserne i traktatens artikel 30 og artikel 14 i Rådets direktiv nr. 79/112 af 18. december 1978 er til hinder for anvendelsen af en national lovgivning som den, der fremgår af dekret nr. 84-1147 af 7. december 1984 om gennemførelse af dagældende lov af 1. august 1905, som ændret ved artikel L-213-1 ff. i Code de la Consommation.«

III - Fællesskabsretten

6 Den nationale ret har anmodet Domstolen om en fortolkning af EF-traktatens artikel 30, der har følgende ordlyd:

»Kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er med forbehold af nedennævnte bestemmelser forbudt mellem medlemsstaterne.«

7 Retten har desuden anmodet om en fortolkning af artikel 14 i direktiv 79/112:

»For så vidt angår reglerne for, hvorledes de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger skal gives, undlader medlemsstaterne at fastsætte bestemmelser, der er mere detaljerede end dem, der er anført i artikel 3-11.

Medlemsstaterne drager dog omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler på deres område, såfremt de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anført på et for køberen let forståeligt sprog, medmindre oplysningerne meddeles køberen på anden måde. Denne bestemmelse hindrer ikke, at de nævnte oplysninger kan anføres på flere sprog.«

8 For at kunne fortolke disse to bestemmelser bør Domstolen tage følgende bestemmelser i samme direktiv i betragtning:

Artikel 2

»1. Mærkningen og dennes nærmere udformning må ikke:

a) være af en sådan art, at den vildleder køberen, især:

i) med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, og især dets art, identitet, egenskaber, sammensætning, mængde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet kommer fra, fremstillings- eller frembringelsesmåde,

...«

Artikel 3

»1. Mærkning af levnedsmidler skal på de betingelser og med forbehold af de undtagelser, der er fastsat i artikel 4-14, kun omfatte følgende obligatoriske oplysninger:

1) varebetegnelse

2) ingrediensliste

3) for færdigpakkede levnedsmidler: nettoindhold

4) dato for mindste holdbarhed, eller for visse levnedsmidler, som i mikrobiologisk henseende er meget letfordærvelige, sidste anvendelsesdato (2)

5) særlige opbevarings- og anvendelsesforskrifter

6) navn eller firmanavn og adresse på fabrikanten eller pakkevirksomheden eller på en forhandler, der er etableret inden for Fællesskabet.

...

7) angivelse af det sted, hvor levnedsmidlet har oprindelse eller kommer fra, i de tilfælde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugeren med hensyn til levnedsmidlets virkelige oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet egentlig kommer fra

8) brugsanvisning i de tilfælde, hvor det pågældende levnedsmiddel ikke vil kunne anvendes på rette måde, såfremt en sådan ikke findes

9) for drikkevarer, der indeholder mere end 1,2 volumenprocent alkohol, angivelse af det virkelige alkoholindhold udtrykt i volumen (3).

...«

IV - Den franske lovgivning

9 Det bestemmes i artikel R. 112-7, stk. 1, i code de la consommation for så vidt angår det, der er relevant for denne sag, at mærkningen og dennes nærmere udformning ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen eller forbrugeren, især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, nærmere bestemt dets art, identitet, egenskaber, sammensætning, mængde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvor det kommer fra, dets fremstillings- eller frembringelsesmåde. Denne bestemmelse i code de la consommation svarer til artikel 3 i dekret nr. 84-1147 af 7. december 1984 om anvendelse af lov af 1. august 1905 om vildledende og forfalskede angivelser i forbindelse med varer og tjenesteydelser for så vidt angår mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler, der blev indsat i denne lov.

10 Det følger af artikel R. 112-8 i code de la consommation (der svarer til artikel 4 i dekret nr. 84-1147), at samtlige oplysninger på etiketten skal være let forståelige, affattet på fransk uden brug af andre forkortelser end dem, der følger af lovgivningen eller af internationale konventioner. De anføres på et iøjnefaldende sted og således, at de er let synlige, let læselige og uudslettelige. De må under ingen omstændigheder være skjult, tildækket eller adskilt af andre angivelser eller billeder.

V - Retsforhandlingerne for Domstolen

11 Den tiltalte i den nationale straffesag, den franske, den østrigske og Det Forenede Kongeriges regering samt Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg i sagen inden for den frist, der er fastsat i artikel 20 i EF-statutten for Domstolen.

Under retsmødet den 20. oktober 1999 blev der afgivet mundtlige indlæg af repræsentanten for Yannick Geffroy og virksomheden Casino, den franske regerings repræsentant og af Kommissionens repræsentant.

VI - Gennemgang af de forelagte spørgsmål

12 Den nationale rets formulering af det spørgsmål, med hvilket den ønsker en fortolkning af traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112, brillerer ikke just ved sin klarhed.

13 Det fremgår imidlertid af sagens akter, at den straffesag, der i Frankrig er rejst mod Yannick Geffroy, har sit udspring i en tiltale for overtrædelse af artikel 3 og artikel 4 i dekret nr. 84-1147 af 7. december 1984, der er optaget i code de la consommation. Førstnævnte bestemmelse fastsætter, at mærkningen og dennes nærmere udformning ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen eller forbrugeren, især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed og dets art. Den anden fastsætter, at samtlige oplysninger på etiketten skal være let forståelige, samt at de skal være affattet på fransk.

14 Jeg udleder heraf, at de to fællesskabsbestemmelser, som retten ønsker fortolket, skal anvendes på forhold, der til brug for min analyse må opdeles i to punkter: De sproglige krav, som medlemsstaterne kan stille til mærkning af levnedsmidler, der har oprindelse i andre medlemsstater, og som er bestemt til salg på deres område, og kravet om, at mærkningen ikke må vildlede køberen.

Jeg vil gennemgå de to punkter i denne rækkefølge.

A - De sproglige krav

15 Såvel den tiltalte i straffesagen som den østrigske regering og Kommissionen mener, at de franske regler er mere vidtgående end tilladt i henhold til artikel 14 i direktiv 79/112, idet de uden at opstille alternativer kræver, at mærkning af levnedsmidler skal ske på fransk. Derimod finder den franske og Det Forenede Kongeriges regering, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at medlemsstaterne kræver, at det er sproget i det land, hvor varen er i handelen, der skal anvendes på etiketten, eftersom det sprog, der nemmest forstås af køberen, er det, der anvendes i den stat, hvor varen sælges.

16 Henset til de forskelle, der fandtes mellem medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om mærkning af levnedsmidler, som hindrede den frie omsætning af disse varer, og som kunne skabe ulige konkurrencevilkår, vedtog Rådet i slutningen af 1978 direktiv 79/112 med det formål at tilnærme disse retsforskrifter med henblik på at bidrage til det fælles markeds funktion. Fællesskabslovgiver har i direktivets betragtninger anført, at alle regler vedrørende mærkning af levnedsmidler først og fremmest bør opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne (4).

17 Med henblik herpå bestemmes det i artikel 14, stk. 2, i direktiv 79/112, at Medlemsstaterne skal drage omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler på deres område, såfremt de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anført på et for køberen let forståeligt sprog, medmindre oplysningerne meddeles køberen på anden måde.

18 Som det fremgår, består medlemsstaternes forpligtelse i at fjerne de varer fra handelen, hvis mærkning ikke er let forståelig for køberen, hvorimod der ikke stilles krav om anvendelse af et bestemt sprog.

For at forstå den nærmere betydning af denne bestemmelse er det nødvendigt at se på, hvordan Domstolen har fortolket bestemmelsen i praksis. Det er ikke første gang, at en ret i en medlemsstat anmoder Domstolen om en fortolkning af artikel 14 i direktiv 79/112. Der findes faktisk en fast praksis for så vidt angår de grænser, som gælder for medlemsstaterne i medfør af fællesskabsretten, når de fastsætter regler for de sproglige krav til omsætningen på deres område af levnedsmidler, der kommer fra andre medlemsstater.

19 I 1991 fortolkede Domstolen artikel 14 i direktiv 79/112 efter anmodning fra en belgisk ret, der skulle anvende de nationale regler, som gennemførte bestemmelsen i intern ret (5). I henhold til disse regler skulle de mærkede oplysninger på etiketten i det mindste affattes på det eller de sprog, der blev talt i det sprogområde, hvor levnedsmidlerne blev udbudt til salg. Det præjudicielle spørgsmål var blevet rejst under en retssag, der førtes mellem flere selskaber, der importerede og distribuerede mineralvand i Belgien, og selskabet Peeters. De førstnævnte var af den opfattelse, at de blev påført skade derved, at selskabet Peeters, der havde hjemsted i den flamsktalende del af Belgien, forhandlede mineralvand i flasker, hvis etiketter kun var affattet på fransk eller tysk, uagtet at etiketterne i henhold til belgisk lovgivning i det pågældende område skulle være affattet på flamsk.

20 Domstolen fastslog i dommen, at artikel 14 - fortolket efter ordlyden - ikke er til hinder for nationale regler, som i forbrugeroplysningens interesse kun tillader anvendelse af det eller de sprog, der tales i det område, hvor produkterne sælges, forudsat at køberne ved denne ordning har let ved at forstå de på produkterne anførte oplysninger. Sproget i det pågældende sprogområde er netop det sprog, der er »lettest forståeligt«. Domstolen tilføjede imidlertid, at en sådan fortolkning af artikel 14 ikke tager hensyn til direktivets formål, der navnlig er at afskaffe de forskelle mellem de nationale bestemmelser, som kan hindre de frie varebevægelser. Af denne grund bestemmer artikel 14 blot, at der skal anvendes et for køberen let forståeligt sprog (6), og tillader i øvrigt, at levnedsmidler kan indføres til en medlemsstats område, selv om de foreskrevne oplysninger ikke er anført på et let forståeligt sprog, såfremt »oplysningerne meddeles køberen på anden måde« (7).

Domstolen konkluderede, at pligten til udelukkende at anvende sprogområdets sprog udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er omfattet af forbuddet efter traktatens artikel 30. Domstolen besvarede af denne grund det forelagte spørgsmål kategorisk med, at denne bestemmelse i EØF-traktaten og artikel 14 i Rådets direktiv 79/112 er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog ved mærkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstås af køberne, eller for, at køberne sikres de nødvendige oplysninger på anden måde (8).

21 De sagsøgende virksomheder i hovedsagen ankede førsteinstansens dom. Den belgiske ret, for hvilken appelsagen verserede, fandt imidlertid ikke, at Domstolens svar var tilstrækkeligt klart, og Domstolen fik derfor forelagt tre nye præjudicielle spørgsmål, hvorved Domstolen i det væsentlige blev anmodet om at afklare sin dom fra 1991. I forelæggelseskendelsen fremhævede den belgiske ret, at den nationale lovgivning ikke indeholder noget forbud mod anvendelse af et andet let forståeligt sprog, men blot bestemmer, at de foreskrevne oplysninger i det mindste skal være affattet på det eller de sprog, der tales i det sprogområde, hvor levnedsmidlerne forhandles. Det var således tilladt ved siden af det påbudte sprog i det pågældende sprogområde samtidig at anvende andre sprog.

22 I den anden Piageme-dom (9) præciserede Domstolen, at udtrykket »let forståeligt sprog« i direktivets artikel 14 hverken svarer til udtrykket »medlemsstatens officielle sprog« eller til udtrykket »sproget i det pågældende område«. Det har snarere til formål at sikre forbrugerne oplysninger end at bestemme anvendelsen af et bestemt sprog. Derefter sammenholdt Domstolen kravet i direktiv 79/112 om, at der anvendes et »let forståeligt sprog« ved mærkningen af levnedsmidler med de mere restriktive krav, der gælder i medfør af andre fællesskabsbestemmelser som direktiv 92/27/EØF (10) om etikettering af og indlægssedler til humanmedicinske lægemidler, i hvis artikel 8 der udtrykkeligt er fastsat en pligt til at anvende det eller de officielle sprog i den medlemsstat, på hvis område varerne forhandles.

23 Med henblik på at tydeliggøre den første dom bemærkede Domstolen, at forpligtelsen til at anvende et bestemt sprog til mærkning af levnedsmidler, selv om det ikke udelukkes samtidig at anvende andre sprog, er strengere end forpligtelsen til at anvende et let forståeligt sprog, og at hverken EF-traktatens artikel 128 (efter ændring nu artikel 151 EF) om kultur eller artikel EF-traktatens artikel 129 A (efter ændring nu artikel 153 EF) om forbrugerbeskyttelse giver medlemsstaterne hjemmel til at sætte en strengere regel i stedet for reglen i direktivet (11).

Det svar, Domstolen gav, for så vidt det er relevant for denne sag, var, at artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for, at en medlemsstat for at sikre anvendelsen af et for forbrugeren let forståeligt sprog, stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det område, hvor produktet udbydes til salg, selv om samtidig anvendelse af et andet sprog ikke derved udelukkes (12).

24 Domstolen har for nylig, dvs. i en dom fra 1998 (13), fastslået, at direktivets artikel 14 ikke er til hinder for nationale bestemmelser, som for så vidt angår de sproglige krav påbyder anvendelse af et bestemt sprog til mærkning af levnedsmidler, men som også giver adgang til at anvende et andet for køberne let forståeligt sprog. Til forskel fra den nationale lovgivning, der fandt anvendelse i de første to sager, forholdt det sig efter den tyske lovgivning således, at den udover at påbyde, at et bestemt sprog blev anvendt til mærkning af levnedsmidler, også gav adgang til alternativt at anvende et andet for køberne let forståeligt sprog, og den pålagde ikke en strengere forpligtelse end den, der består i at anvende et let forståeligt sprog.

25 Domstolen har hver gang, den har haft lejlighed til det, fastslået, at artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for en national lovgivning, der påbyder anvendelse af et bestemt sprog til mærkning af levnedsmidler, uanset om mærkningen suppleres med et andet sprog. Det er min opfattelse, at bestemmelsen så meget desto mere er til hinder for en lovgivning som den franske (14). Ved at påbyde, at enhver form for mærkning skal ske på fransk (15), uden at der er adgang til alternativt at anvende et andet sprog, som forbrugerne let kan forstå, eller adgang til at sikre køberen de nødvendige oplysninger på anden vis, går den franske lovgivning ud over de krav, der er fastsat i direktivet.

Som Domstolen bemærkede i Piageme I-dommen (16), udgør pligten til udelukkende at anvende sprogområdets sprog desuden en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er omfattet af forbuddet efter traktatens artikel 30.

26 Selv om det udelukkende er for at konstatere, at der ikke er anledning til at fortolke det, idet det ikke finder anvendelse på hovedsagen, skal jeg alligevel henvise til direktiv 97/4/EF (17), hvorved visse bestemmelser i direktiv 79/112 blev ændret, herunder artikel 14, og som de fleste af dem, der har afgivet indlæg i denne sag, har omtalt. Det fremgår nemlig af sagens akter, at den anklagede i hovedsagen er tiltalt for handlinger, som fandt sted i juni 1996, og på daværende tidspunkt var direktivet end ikke blevet vedtaget (18).

27 Det er herefter min opfattelse, at det ene af de to punkter, som det præjudicielle spørgsmål kan opdeles i, skal besvares med, at traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for en national lovgivning, der påbyder, at der udelukkende anvendes et bestemt sprog til mærkning af levnedsmidler, uden at der tages hensyn til muligheden af, at der kan anvendes et andet sprog, der er let forståeligt for køberne eller, at køberne kan få adgang til de relevante oplysninger på anden måde.

B - Kravet om, at mærkningen ikke må være vildledende for forbrugeren

28 Der er blandt dem, der har afgivet indlæg i sagen, delte meninger også om dette punkt.

29 Den tiltalte i straffesagen, den østrigske og Det Forenede Kongeriges regering - hvoraf de to sidstnævnte har påpeget, at mindst en af de drikkevarer, der er nævnt i forelæggelsesdommen (»Shock«), lovligt fremstilles og markedsføres som cider på deres område - har gjort gældende, at såvel traktatens artikel 30 som artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for, at en medlemsstat begrænser eller forbyder salget på dens område af cider, der er lovligt fremstillet og markedsført i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at varen ikke svarer til den definition af produktet, der er fastsat i national lovgivning.

30 Kommissionen er derimod af den opfattelse, at traktatens artikel 30 ikke er til hinder for en national lovgivning, hvoraf det fremgår, at mærkning og dennes nærmere udformning generelt ikke må kunne vildlede køberen eller forbrugeren, navnlig for så vidt angår betegnelsen af levnedsmidler.

31 Den franske regering har oplyst, at Yannick Geffroy er tiltalt for at have udført vildledende reklame, idet mærkningen af den britiske cider ikke svarede til præsentationen af disse produkter i de reklametryksager, der var fremstillet af virksomheden Casino. Regeringen har i den forbindelse anført, at kontrolpersonalet ikke på noget tidspunkt har forlangt, at teksten på etiketterne til den britiske cider skulle ændres, fordi denne ikke svarede til den definition af produktet, der fremgår af de franske forskrifter om cider.

Regeringen har tilføjet, at der allerede blev taget højde for de forskelle, der er mellem den franske og den britiske lovgivning, for så vidt angår fremstilling af cider, i en overenskomst om mærkning af britisk cider, der blev indgået i 1993 mellem repræsentanterne for de vigtigste producenter af cider i Det Forenede Kongerige og i Frankrig (19). Repræsentanten for den franske regering bekræftede under retsmødet, at reglerne i overenskomsten følges af et stort flertal af producenterne af cider i Det Forenede Kongerige. I overenskomsten er fastsat, at den britiske cider betegnes »cider(s)«, og mærkes »boisson alcoolisée à base de pommes« (alkoholholdig læskedrik, der er fremstillet på æbler).

Regeringen har endvidere understreget, at størstedelen af de drikkevarer, der er omhandlet i den foreliggende sag, var mærket på denne måde, og at den rapport, der blev udarbejdet efter kontrolbesøget, ikke havde til formål at påbyde en ændring af disse produkters salgsbetegnelse.

32 Det er ikke let at udlede af forelæggelsesdommen, hvad det helt præcist er, Yannick Geffroy er tiltalt for, eller at afgrænse den faktuelle og juridiske sammenhæng, som fællesskabsretten skal anvendes i.

33 Dette fremgår tydeligt af den omstændighed, at den franske regering har hævdet, at Yannick Geffroy udførte falsk reklame, der var egnet til at vildlede køberne, hvorimod den østrigske og Det Forenede Kongeriges regering har antaget, at han har udbudt drikkevarer til salg under betegnelsen »cidre«, der fremstilles på æbler, og som lovligt produceres og markedsføres i en anden medlemsstat under betegnelsen »cider«, men hvis indhold ikke svarede til det, som er fastsat i den franske lovgivning om fremstilling af cider. Kommissionen er klar over, at forelæggelsesdommen er upræcis, og den foreslog derfor Domstolen i sit skriftlige indlæg i sagen, at den gav det bredest mulige svar på det præjudicielle spørgsmål for derved at lette den nationale rets opgave, idet Domstolen skulle forsyne retten med de fortolkningsmomenter, der er nødvendige for at kunne tage stilling til de restriktioner for så vidt angår anvendelsen af ordet »cidre«, der er fastsat i den franske lovgivning. Kommissionen indtog dog et andet standpunkt under retsmødet.

34 Den forvirring, der herved er opstået, har imidlertid et endnu større omfang, hvilket kom til udtryk under retsmødet. På den ene side insisterede Yannick Geffroy's og virksomheden Casino's repræsentant på, at hans klienter retsforfølges, fordi den cider, som de har markedsført i Frankrig, og som er indført fra en anden medlemsstat, hvor den lovligt fremstilles og markedsføres, ikke opfylder de franske regler om fremstilling og sammensætning af cider. Til støtte herfor har han henvist til forskellige dokumenter bl.a. den omhandlede reklametryksag og Tribunal de Police de Saint-Étienne's dom, der var vedlagt det skriftlige indlæg i sagen, men hvis indhold såvel den franske regering som Kommissionen ikke var bekendt med.

På den anden side har den nationale ret i forelæggelsesdommen anført, at den tiltalte, vedrørende betegnelsen som cider, har fremført til sit forsvar, at selv om tre varer ganske rigtig var blevet mærket som cider ved hjælp af etiketter, var de rent faktisk blevet udbudt til salg på hylden med øl.

35 Jeg har bemærket i den fotokopi af reklamen, der er vedlagt Yannick Geffroy's skriftlige indlæg, at drikkevarerne Blackadder, O.D. Pirat, Snake Bite, Strongbow Ice, Merry Down og Shock generelt annonceres under betegnelsen »les Ciders«, efterfulgt af en lille stjerne, der henviser til en fodnote med teksten »Boissons alcoolisées à base de pomme«. Blandt disse drikkevarer er der nogle, der i reklamen beskrives som britisk cider (det er tilfældet for O.D.Pirat, Merry Down, og Shock's vedkommende), mens andre beskrives som en blanding af øl, cider og solbærsaft (det er tilfældet for Blackadder's vedkommende) eller en blanding af øl og cider (som f.eks. Snake Bite).

Det tilføjes, at ingen af de advokater, der deltog i retsmødet, kunne sige mig - ikke engang tilnærmelsesvis - hvor stor en procentdel af de forskellige produkter, der var i de blandede drikkevarer. Det kommer bag på mig, at dette spørgsmål - som det kom frem under retsmødet - ikke er blevet nærmere belyst af Tribunal de Police de Saint-Étienne, der idømte Yannick Geffroy en bøde.

36 Det fremgår af fast retspraksis, at de i forelæggelserne indeholdte spørgsmål ikke blot tjener til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen. Det påhviler Domstolen at overvåge, at denne mulighed bevares, når henses til, at det i henhold til ovennævnte bestemmelse kun er forelæggelsesbeslutningerne, der meddeles de pågældende parter (20).

37 Det forholder sig ganske vist sådan, at Domstolen, såfremt den har fået forelagt et upræcist affattet spørgsmål, i givet fald af det materiale, der er fremlagt af den nationale ret, og af akterne i hovedsagen udleder de fællesskabsretlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (21).

38 Det er imidlertid min opfattelse, at den forelæggende ret i denne sag ikke har fastlagt den retlige sammenhæng, hvori fortolkningen ønskes, idet der udelukkende henvises til den nationale lovgivning om mærkning og præsentation af levnedsmidler, og det samtidig er uklart, om denne lovgivning forbyder, at drikkevarer, der er produceret på æbler, og som lovligt fremstilles og markedsføres i andre medlemsstater, markedsføres i Frankrig under betegnelsen cider.

39 Jeg finder på den baggrund ikke, at der er grund til at omformulere spørgsmålet for at give den forelæggende ret et mere præcist svar. Jeg vil derfor ikke - som jeg ellers havde besluttet mig for, før det mundtlige retsmøde blev afholdt - komme ind på de restriktioner, som den franske lovgivning lægger på anvendelsen af betegnelsen »cidre« i medfør af dekret nr. 53-978 af 30. september 1953 om retningslinjer for produktion og markedsføring af cider, pærevin og visse lignende drikkevarer, af den simple grund, at jeg ikke ved, om denne lovgivning er af betydning for det forhold, der er rejst tiltale for i hovedsagen. Jeg foreslår følgelig, at Domstolen blot besvarer spørgsmålet, som det er blevet forelagt.

40 Det fremgår af forelæggelsesdommen, at den nationale bestemmelse, som der er rejst tiltale for overtrædelse af, er artikel 3 i dekret nr. 84-1147, hvis første stykke næsten ordret er sammenfaldende med artikel 2, stk. 1, i direktiv 79/112. Det fremgår således af den franske bestemmelse, at mærkningen og dennes nærmere udformning ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen eller forbrugeren, især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, nærmere bestemt dets art, identitet, egenskaber, sammensætning, mængde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvor det kommer fra, dets fremstillings- eller frembringelsesmåde.

41 Jeg deler Kommissionens opfattelse af, at en bestemmelse som den her omhandlede, der kan hindre den frie udveksling af varer i Fællesskabet, blot afspejler nødvendigheden af at beskytte forbrugerne og nødvendigheden af en god handelsskik, og bestemmelsen er derfor berettiget henset til disse uomgængelige krav.

Domstolen har nemlig fastslået, at når der ikke findes en fælles ordning vedrørende fremstilling og salg af et bestemt produkt, tilkommer det medlemsstaterne at vedtage alle de regler, der på deres område skal gælde for fremstilling, afsætning og forbrug heraf, idet disse regler dog ikke direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, må hindre samhandelen i Fællesskabet (22). Hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger vedrørende afsætningen af de pågældende produkter, må imidlertid accepteres i det omfang, hvor reglerne anvendes ens på indenlandske og indførte produkter og disse bestemmelser er uomgængeligt nødvendige af hensyn til især beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse (23).

42 Der findes ikke en fælles ordning vedrørende fremstilling og salg af de forskellige former for cider inden for Fællesskabet, og artikel 3 i dekret nr. 84-1147 gentager blot en af bestemmelserne i direktiv 79/112, hvis formål netop er at tilnærme medlemsstaternes lovgivning om mærkning af levnedsmidler med henblik på at bidrage til det fælles markeds funktion, idet der frem for alt tages hensyn til nødvendigheden af forbrugeroplysning og forbrugerbeskyttelse.

43 Af disse grunde foreslår jeg, at Domstolen besvarer den forelæggende rets spørgsmål med, at traktatens artikel 30 ikke er til hinder for en national bestemmelse som artikel 3 i dekret nr. 84-1147, hvoraf det fremgår, at mærkningen og dennes nærmere udformning ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen eller forbrugeren, især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed.

VII - Forslag til afgørelse

44 Herefter foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Cour d'appel de Lyon, således:

»1) Traktatens artikel 30 og artikel 14 i Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler er til hinder for en national lovgivning, der påbyder, at der udelukkende anvendes et bestemt sprog til mærkning af levnedsmidler, uden at der tages hensyn til muligheden af, at der kan anvendes et andet sprog, der er let forståeligt for køberne eller, at køberne kan få adgang til de relevante oplysninger på anden måde.

2) Traktatens artikel 30 er ikke til hinder for en national bestemmelse som artikel 3 i dekret nr. 84-1147, hvoraf det fremgår, at mærkningen og dennes nærmere udformning ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen eller forbrugeren, især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed.«

(1) - Rådets direktiv 79/112/EØF af 18.12.1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 33, s. 1, EE 13/09, s. 162).

(2) - Affattelsen af denne litra er den, der følger af direktiv Rådets direktiv 89/395/EØF af 14.6.1989, om ændring af direktiv 79/112 (EFT L 186, s. 17).

(3) - Denne litra blev tilføjet ved Rådets direktiv 86/197/EØF af 26.5.1986 om ændring af direktiv 79/112 (EFT L 144, s. 38)

(4) - Første, anden og sjette betragtning til direktivet.

(5) - Dom af 18.6.1991, sag C-369/89, Piageme m.fl., Sml. I, s. 2971.

(6) - Jf. Kommissionens fortolkende meddelelse om anvendelsen af sprog ved markedsføring af levnedsmidler efter »Peeters«-dommen (Piageme I-dommen, der er nævnt ovenfor i fodnote 5, EFT 1993 C 345, s. 3). Kommissionen anfører i punkt 25, at formålet med artikel 14, stk. 2, er at forbyde varer, hvis mærkning ikke er forståelig for køberen, og ikke at kræve, at et bestemt sprog anvendes.

(7) - Præmis 14 og 15 i dommen.

(8) - Præmis 16 og 17 i dommen.

(9) - Dom af 12.10.1995, sag C-85/94, Piageme m.fl., Sml. I, s. 2955, præmis 15 og 16.

(10) - Direktiv 92/27/EØF af 31.3.1992 om etikettering af og indlægssedler til humanmedicinske lægemidler (EFT L 113, s. 8).

(11) - Piageme II-dommen, der er nævnt i fodnote 9 ovenfor, præmis 18 og 19.

(12) - Præmis 21 i samme dom.

(13) - Dom af 14.7.1998, sag C-385/96, Goerres, Sml. I, s. 4431, præmis 21.

(14) - Det er ikke kun efter Code de la consommation, at der er krav om anvendelse af fransk til mærkning af varerne. I lov nr. 94-665 om anvendelsen af det franske sprog er det i artikel 2, stk. 1, fastsat følgende: »Betegnelser, tilbud, brugsanvisninger, beskrivelser af rækkevidden af en garanti og garantibetingelser i relation til et forbrugsgode, et produkt eller en tjenesteydelse samt fakturaer og kvitteringer skal være affattet på fransk«.

(15) - Yannick Geffroy ses ikke at være den eneste, der retsforfølges, fordi han har udbudt levnedsmidler uden mærkning på fransk til salg. Som eksempel kan nævnes en dom, der blev afsagt den 16.6.1996 af Tribunal de Police de Nancy, hvorved en handlende blev kendt skyldig i at have begået 2 264 lovovertrædelser, der bestod i, at han havde betegnet et produkt på et udenlandsk sprog, og hvorved han blev dømt til at betale en bøde på 2 000 FRF og dagbøder på 150 FRF. Den pågældende vare var Coca-Cola, og dommen blev afsagt på grundlag af følgende ræsonnement: »Henset til, at en vare ikke angives ved sit varemærke alene men også ved sin generiske betegnelse, at den generiske betegnelse for produktet »coca-cola« er: »forfriskende læskedrik udvundet af plantekoncentrat«, at denne betegnelse sammen med mærket angiver varen, samt at denne betegnelse ikke var affattet på fransk, må det fastslås, at der er ført bevis for, at den lovovertrædelse, der består i at angive en vare på et fremmedsprog, foreligger ...«.

(16) - Nævnt i fodnote 5 ovenfor, præmis 16.

(17) - Europa-Parlamentets og Rådets Direktiv 97/4/EF af 27.1.1997 om ændring af direktiv 79/112/EØF (EFT L 43, s. 21).

(18) - Ved dette direktiv fik medlemsstaterne en frist til 14.8.1998 til at ændre deres lovgivning, således at handel med produkter, der opfylder kravene i direktivet, blev tilladt.

(19) - Repræsentanten for den franske regering forklarede under retsmødet, at det drejede sig om en overenskomst, der var blevet indgået efter en brevveksling mellem franske og engelske producenter, uden nogen offentlig myndighed havde været inddraget.

(20) - Domme af 21.10.1999 i de forenede sager C-115/97 - C-117/97, Brentjens', Sml. I, s. 6025, præmis 39, og i sag C-67/96, Albany International, Sml. I, s. 5751, præmis 39 og 40; kendelse af 21.4.1999, forenede sager C-28/98 og C-29/98, Charreire og Hirtsmann, Sml. I, s. 1963, præmis 8, 9 og 10, af 11.5.1999, sag C-325/98, Anssens, Sml. I, s. 2969, præmis 8, og af 30.4.1998, forenede sager C-128/97 og C-137/97, Testa og Modesti, Sml. I, s. 2181, præmis 6.

(21) - Dom af 13.12.1984, sag 251/83, Haug-Adrion, Sml. s. 4277, præmis 9, og af 26.9.1996, sag C-168/95, Arcaro, Sml. I, s. 4705, præmis 21. Jf. også dom af 20.4.1988, sag 204/87, Bekaert, Sml. s. 2029, præmis 5, 6 og 7, af 8.12.1987, sag 20/87, Gauchard, Sml. I, s. 4879, præmis 5, 6 og 7, og af 18.1.1979, forenede sager 110/78 og 111/78, Van Wesemael, Sml. s. 35, præmis 21.

(22) - Dom af 26.6.1980, sag 788/79, Gilli m.fl., Sml. s. 2071, præmis 5.

(23) - Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe, Sml. s. 649, præmis 8, og af 26.11.1985, sag 182/84, Miro, Sml. s. 3731, præmis 10.