Til trods for anvendelsen af ordene »konventioner, hvori medlemsstaterne er parter«, der antyder, at det kun er konventioner, som samtlige medlemsstater har indgået, der er omfattet af artikel 71 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, fremgår det af ordlyden af artikel 71, stk. 2, litra a), at de omhandlede konventioner også omfatter dem, som kun er indgået af visse medlemsstater. Det følger desuden af artikel 69 i forordning nr. 44/2001, sammenholdt med artikel 71 heri, at sidstnævnte bestemmelse ikke skal fortolkes således, at den kun finder anvendelse på konventioner indgået med flere medlemsstater, hvis en eller flere tredjelande også er part i sådanne konventioner.

Begrænsningen i anvendelsesområdet for artikel 71 i forordning nr. 44/2001 over for artikel 57 i Bruxelleskonventionen af 7. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som den erstatter, afspejler således fast retspraksis, hvorefter medlemsstaterne, efterhånden som fælles regler vedtages, ikke længere har ret til at indgå internationale aftaler, der berører disse regler. Denne begrænsning gælder også for så vidt angår medlemsstaternes indgåelse af aftaler med hinanden.

Selv om forholdet mellem reglerne om retternes kompetence som fastsat ved forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område og reglerne herom, der er indeholdt i visse konventioner indgået mellem medlemsstaterne, var reguleret til fordel for disse konventioner ved artikel 71 i forordning nr. 44/2001, gav denne bestemmelse derimod ikke medlemsstaterne mulighed for ved indgåelse af nye specialkonventioner eller ændring af allerede gældende konventioner at indføre regler, der havde forrang for reglerne i denne forordning.

Artikel 71 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med artikel 350 TEUF, er ikke til hinder for, at reglen om retternes kompetence i tvister vedrørende Beneluxvaremærker og -design, der er fastsat i artikel 4.6 i Beneluxkonventionen om intellektuel ejendomsret (varemærker og design) (Beneluxaftalen), finder anvendelse på disse tvister.

I denne henseende gør artikel 350 TEUF det muligt for Kongeriget Belgien, Storhertugdømmet Luxembourg og Kongeriget Nederlandene som en undtagelse fra EU-reglerne at lade de regler, der finder anvendelse inden for rammerne af deres regionale union, forblive i kraft, på betingelse dels af, at denne regionale union er foran med hensyn til gennemførelsen af det indre marked, dels at en sådan undtagelse er begrundet, fordi den er nødvendig for, at Beneluxordningen kan fungere tilfredsstillende.

Hvad angår det første af disse krav er de tre medlemsstaters varemærker og design inden for rammerne af Benelux blevet erstattet af enhedspatenter. Denne ordning, der findes sideløbende med ordningen vedrørende EU’s enhedspatenter, er foran denne EU-ordning samtidig med, at den integrerer den delvise harmonisering, der er gennemført ved direktiv 2008/95 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker og direktiv 98/71 om retlig beskyttelse af mønstre. Beneluxvaremærker og -design er således underlagt en fuldstændig ensartet lovgivning, der har fælles institutionelle og proceduremæssige regler. Blandt disse sidstnævnte findes Beneluxkonventionens artikel 4.6.

Hvad angår det andet krav kan den regel, der er kodificeret i Beneluxkonventionens artikel 4.6, som bl.a. er baseret på sagsøgtes bopæl og således sikrer, at disse tvister kan behandles af en ret i en af disse tre medlemsstater i stedet for i medfør af artikel 22, nr. 4), i forordning nr. 44/2001 og artikel 24, nr. 4), i forordning nr. 1215/2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, at blive samlet for de nederlandske retter på det sted, hvor ansøgningerne og registreringerne samles, og hvor registret føres, henset til den omstændighed, at Beneluxvaremærkerne og -designet er omfattet af en ordning, der er udviklet i de tre omhandlede medlemsstater, efter den retslige struktur, der er oprettet ved Benelux, baseret på et decentraliseret system, ledsaget af en præjudiciel forelæggelsesmekanisme ved Beneluxdomstolen og med denne regionale unions flersproglige karakter, betegnes som nødvendig for, at ordningen med Beneluxvaremærker og -design kan fungere tilfredsstillende.

Endelig er en bestemmelse som Bruxelleskonventionens artikel 4.6, som baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium, suppleret med andre værneting, der har en tæt forbindelse til tvistens genstand, i overensstemmelse med de principper, der ligger bag det retlige samarbejde på det civil- og handelsretlige område inden for Unionen, såsom de principper, der er anført i 11. og 12. betragtning til forordning nr. 44/2001, om retssikkerhed for borgerne god retspleje.

(jf. præmis 57, 59, 60 og 63-66 samt domskonkl.)