ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det tilkommer en national ret, som træffer afgørelse i en sag med påstand om forbud anlagt i offentlighedens interesse af et i den nationale lovgivning udpeget organ på vegne af forbrugerne, at bedømme, henset til artikel 3, stk. 1 og 3, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, om et kontraktvilkår i de almindelige forretningsbetingelser i forbrugeraftaler, hvorved en erhvervsdrivende fastsætter en ensidig ændring af omkostningerne i forbindelse med den tjenesteydelse, der skal leveres, uden imidlertid klart at beskrive retningslinjerne for fastsættelsen af nævnte omkostninger eller at angive gyldige grunde til denne ændring, er urimeligt. I forbindelse med denne bedømmelse skal nævnte ret bl.a. efterprøve, om grundene til eller retningslinjerne for ændringerne af omkostningerne i forbindelse med den tjenesteydelse, der skal leveres, i lyset af alle vilkårene i de almindelige forretningsbetingelser i forbrugeraftaler, som det omtvistede vilkår er en del af, samt i lyset af den nationale lovgivning, som fastsætter de rettigheder og forpligtelser, der vil kunne føjes til dem, der er fastsat i de pågældende almindelige forretningsbetingelser, er angivet på en klar og forståelig måde, og om forbrugerne i givet fald har ret til at bringe kontrakten til ophør.

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med direktivets artikel 7, stk. 1 og 2, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at konstateringen af, at et urimeligt kontraktvilkår, som er en del af de almindelige forretningsbetingelser i forbrugeraftaler, er ugyldigt, i forbindelse med et søgsmål med påstand om forbud, jf. nævnte direktivs artikel 7, anlagt mod en erhvervsdrivende i offentlighedens interesse og på vegne af forbrugerne af et i den nationale lovgivning udpeget organ i henhold til nævnte lovgivning har retsvirkninger i forhold til alle de forbrugere, som med den pågældende erhvervsdrivende har indgået en aftale, med hensyn til hvilken de samme almindelige forretningsbetingelser finder anvendelse, herunder i forhold til de forbrugere, som ikke var parter i forbudssagen.

Desuden gælder, at når det i forbindelse med en sådan sag er blevet fastslået, at et vilkår i de almindelige forretningsbetingelser er urimeligt, er de nationale retter forpligtet til, ligeledes for fremtiden, af egen drift at drage alle de konsekvenser heraf, som er fastsat i national ret, for at nævnte vilkår ikke binder de forbrugere, som med den pågældende erhvervsdrivende har indgået en aftale, med hensyn til hvilken de samme almindelige forretningsbetingelser finder anvendelse.

(jf. præmis 44 og domskonkl. 2)
Foreneligheden med EU-retten af en national lovgivning, der forbyder tobakshandlere at importere tobaksvarer, skal bedømmes i lyset af artikel 34 TEUF og ikke artikel 37 TEUF, eftersom den dels påvirker varernes frie bevægelighed inden for Unionen, men ikke regulerer udøvelsen af den eneret, som er forbundet med et handelsmonopol, dels ikke vedrører monopolets funktion, eftersom den ikke angår fremgangsmåden for detailsalget af tobaksvarer på den berørte medlemsstats område, men markedet for tobaksvarer i tidligere omsætningsled. En sådan foranstaltning sigter således ikke mod at tilrettelægge monopolets system for produktudvælgelse og tager heller ikke sigte på det omhandlede monopols salgsnet eller forhandlingen af eller reklameringen for de varer, som distribueres af monopolet.

(jf. præmis 22, 26 og 29-31)
Artikel 80, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de anvendelsesbetingelser, som den fastsætter, er udtømmende, og at national lovgivning dermed ikke på grundlag af denne bestemmelse kan fastsætte, at beskatningsgrundlaget udgøres af normalværdien af en transaktion mellem forbundne personer i andre tilfælde end dem, der er opregnet i nævnte bestemmelse, herunder når den afgiftspligtige person har ret til at fradrage merværdiafgiften fuldt ud, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I overensstemmelse med hovedreglen i artikel 73 i direktiv 2006/112 er beskatningsgrundlaget ved levering af goder eller ydelser mod vederlag den modværdi, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget herfor. Denne modværdi udgør den subjektive værdi, dvs. den faktisk modtagne værdi, og ikke en værdi ansat efter objektive kriterier. Ved i visse tilfælde at anse beskatningsgrundlaget for transaktionens normalværdi indfører artikel 80, stk. 1, i direktiv 2006/112 en undtagelse fra hovedreglen i direktivets artikel 73 og skal som sådan fortolkes snævert.

(jf. præmis 43, 45 og 52 samt domskonkl. 1)
Forenede sager C-578/10 – C-580/10

Staatssecretaris van Financiën

mod

L.A.C. van Putten m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Artikel 18 EF og 56 EF — motorkøretøjer — anvendelse i en medlemsstat af et udlånt privat motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat — pålæggelse af afgift på dette køretøj i den første medlemsstat ved køretøjets første anvendelse på det nationale vejnet«

Sammendrag af dom

Et vederlagsfrit grænseoverskridende udlån af et motorkøretøj udgør kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 56 EF. For det første henhører »lån« således under afsnit XI i bilag I til direktiv 88/361 om gennemførelse af traktatens artikel 67, uanset om det er præciseret, om de er mod vederlag, er vederlagsfrie, eller deres særlige formål er angivet. Dernæst skal der ved afgørelsen af, om en medlemsstats skattemæssige behandling af bestemte transaktioner er omfattet af bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser, ikke sondres mellem pengetransaktioner og transaktioner vedrørende naturalier. Endelig fremgår det af inkluderingen af arv under den nævnte rubrik, at den omstændighed, at en transaktion er vederlagsfri, ikke i sig selv er til hinder for, at transaktionen kvalificeres som kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 56 EF. Hertil kommer, at vederlagsfri tilrådighedsstillelse af et motorkøretøj med henblik på anvendelse heraf udgør en fordel, der repræsenterer en bestemt økonomisk værdi, som svarer til omkostningerne til brug af et tilsvarende udlejningsmotorkøretøj af samme varighed. (jf. præmis 32-36)

Artikel 56 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de i denne stat bosiddende personer, der har lånt et motorkøretøj, som er indregistreret i en anden medlemsstat, af en person, der er bosiddende i denne anden stat, ved den første anvendelse af dette motorkøretøj på det nationale vejnet pålægges fuld betaling af en afgift, der sædvanligvis skal betales ved indregistrering af et motorkøretøj i den første medlemsstat, uden at det tidsrum, hvor det pågældende motorkøretøj er blevet anvendt på dette vejnet, tages i betragtning, og uden at denne person kan gøre en ret til fritagelse eller tilbagebetaling gældende, når samme motorkøretøj hverken i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde.
Sag C-419/10

Wolfgang Hofmann

mod

Freistaat Bayern

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

»Direktiv 2006/126/EF — gensidig anerkendelse af kørekort — en medlemsstats nægtelse af at anerkende gyldigheden af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til en person, hvis førerret er blevet inddraget på førstnævnte stats område«

Sammendrag af dom

Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 2006/126 – gensidig anerkendelse af kørekort – inddragelse af førerretten i en medlemsstat, der efterfølges af et midlertidigt forbud mod at generhverve førerret – kørekort, som er udstedt i en anden medlemsstat efter udløbet af perioden med midlertidigt forbud

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126, art. 2, stk. 1, og art. 11, stk. 4)

Artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126 om kørekort skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat uden for enhver periode med forbud mod generhvervelse af førerret, som er blevet pålagt indehaveren af et af en anden medlemsstat udstedt kørekort, også når kravet om sædvanlig bopæl på sidstnævnte medlemsstats område var opfyldt, nægter at anerkende gyldigheden af dette kørekort, hvis nævnte indehaver på førstnævnte medlemsstats område har fået inddraget en tidligere førerret.

(jf. præmis 91 og domskonkl.)

Sag C-419/10

Wolfgang Hofmann

mod

Freistaat Bayern

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

»Direktiv 2006/126/EF — gensidig anerkendelse af kørekort — en medlemsstats nægtelse af at anerkende gyldigheden af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til en person, hvis førerret er blevet inddraget på førstnævnte stats område«

Sammendrag af dom

Transport — transport ad landevej — kørekort — direktiv 2006/126 — gensidig anerkendelse af kørekort — inddragelse af førerretten i en medlemsstat, der efterfølges af et midlertidigt forbud mod at generhverve førerret — kørekort, som er udstedt i en anden medlemsstat efter udløbet af perioden med midlertidigt forbud

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126, art. 2, stk. 1, og art. 11, stk. 4)

Artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126 om kørekort skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat uden for enhver periode med forbud mod generhvervelse af førerret, som er blevet pålagt indehaveren af et af en anden medlemsstat udstedt kørekort, også når kravet om sædvanlig bopæl på sidstnævnte medlemsstats område var opfyldt, nægter at anerkende gyldigheden af dette kørekort, hvis nævnte indehaver på førstnævnte medlemsstats område har fået inddraget en tidligere førerret.

(jf. præmis 91 og domskonkl.)
Den administrative procedure i en traktatbrudssag har til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine forpligtelser i henhold til EU-retten, dels at tage virkningsfuldt til genmæle over for Kommissionens klagepunkter. Genstanden for et søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF fastlægges følgelig under den administrative procedure i henhold til denne bestemmelse.

Kommissionen skal i enhver stævning indgivet i medfør af artikel 258 TEUF i henhold til artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement præcist angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til, og i alt fald kort angive de retlige og faktiske forhold, som klagepunkterne støttes på. Når Kommissionen gør gældende, at en national lovgivning er i strid med et direktivs system, opbygning eller ånd, uden at den overtrædelse af EU-retten, der følger deraf, kan henføres til specifikke bestemmelser i direktivet, kan stævningen imidlertid ikke alene af denne grund afvises.

(jf. præmis 33-35 og 39)
I denne henseende er EU forpligtet til at efterkomme bl.a. artikel 11 bis i Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker, der udtrykkeligt forbeholder Berner-unionslandenes lovgivninger at fastsætte bestemmelser med hensyn til efemere optagelser, der foretages af et radio- og fjernsynsforetagende ved hjælp af egne midler og til egne udsendelser. Imidlertid kan EU-lovgiver med vedtagelsen af direktiv 2001/29 anses for at have udøvet den kompetence, der tidligere var forbeholdt medlemsstaterne på området for intellektuel ejendomsret. EU skal på anvendelsesområdet for dette direktiv anses for at være trådt i stedet for medlemsstaterne, der ikke længere er kompetente til at gennemføre de relevante bestemmelser i Bernerkonventionen.

Udtrykket »ved hjælp af egne midler« i artikel 5, stk. 2, litra d), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, der giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte undtagelser eller indskrænkninger i reproduktionsretten som fastsat i direktivets artikel 2, når der er tale om efemere optagelser af værker foretaget af radio- og fjernsynsforetagender ved hjælp af egne midler og til egne udsendelser, skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning inden for EU-rettens rammer.

Artikel 5, stk. 2, litra d), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet set i lyset af 41. betragtning hertil, skal fortolkes således, at et radio- og fjernsynsforetagendes egne midler omfatter midler tilhørende enhver tredjemand, der handler på radio- og fjernsynsforetagendets vegne eller under dette foretagendes ansvar.

Det første tilfælde, hvor tredjemand handler »på vegne« af radio- og fjernsynsforetagendet, forudsætter en direkte og umiddelbar forbindelse mellem de to parter, på grundlag af hvilken den pågældende tredjemand i princippet ikke råder over nogen selvstændig beføjelse. Denne forbindelse rejser ingen tvivl i forhold til tredjemand, idet enhver af tredjemandens handlinger pr. definition nødvendigvis må tilskrives det pågældende radio- og fjernsynsforetagende.

Det andet tilfælde, hvor tredjemand handler »under [radio- og fjernsynsforetagendets] ansvar«, indebærer en mere kompleks og indirekte forbindelse mellem de to parter, som sikrer den, til hvem opgaven er overdraget, en vis frihed i anvendelsen af sine midler, mens den beskytter de interesser, en given tredjemand kan have i forhold til det pågældende radio- og fjernsynsforetagende, idet det er sidstnævnte, der over for tredjemand, herunder over for ophavsmændene, er endeligt ansvarlig for at yde erstatning for anvendelsen.

De to betingelser, der er anført i 41. betragtning til direktiv 2001/29, kan hver for sig og uafhængigt af hinanden anses for at opfylde formålet i nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, litra d), set i lyset af den nævnte betragtning. På det grundlag skal de to betingelser forstås som værende ligestillede og følgelig af alternativ karakter.

(jf. præmis 53-56 og 58 samt domskonkl. 2)
Artikel 215, stk. 2, TEUF kan udgøre retsgrundlaget for restriktive foranstaltninger, herunder foranstaltninger, som Unionen iværksætter, til bekæmpelse af terrorisme over for fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder, når afgørelsen om at træffe de nævnte foranstaltninger henhører under Unionens tiltag inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP).

Selv om bekæmpelsen af terrorisme og finansieringen heraf således ganske vist kan være omfattet af formålene med området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som bl.a. fremgår af artikel 3, stk. 2, TEU, svarer formålet om at bekæmpe international terrorisme og finansieringen heraf med henblik på at bevare international fred og sikkerhed imidlertid til formålene med traktaternes bestemmelser om Unionens optræden udadtil, som anført i artikel 21, stk. 2, litra c), TEU. De tiltag, som Unionen iværksætter inden for rammerne af FUSP, og de foranstaltninger, der træffes til gennemførelse af denne politik inden for rammerne af Unionens optræden udadtil, og navnlig de restriktive foranstaltninger, som er omhandlet i artikel 215, stk. 2, TEUF, kan derfor have til formål at bekæmpe dette fænomen.

Det følger heraf, at artikel 215, stk. 2, TEUF er rette hjemmel for forordning nr. 1286/2009 om ændring af forordning nr. 881/2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban. Denne forordning fastsætter således en procedure for opførelse på den liste, som er blevet opstillet i medfør af De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1267 (1999) og 1333 (2000), som sikrer overholdelsen af de grundlæggende rettigheder. Den ændrer forordning nr. 881/2002, som udgør et af de instrumenter, hvorved Unionen har iværksat et tiltag, som er vedtaget af Sikkerhedsrådet, og har til formål at opretholde international fred og sikkerhed, og den har, henset til sit formål og sit indhold, tilknytning til en afgørelse, som Unionen har truffet inden for rammerne af FUSP.

(jf. præmis 61, 63, 65, 71 og 76)
Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – betingelser for tildeling – mulighed for den toldmyndighed, der er ansvarlig for udbetaling af eksportrestitution, for at afslå anmodningen om eksportrestitution under henvisning til, at der ikke er identitet mellem restitutionsansøgeren eksportøren af de varer, der anmodes om restitution for – national ret indeholder ikke bestemmelser om, at udførselstoldstedets berigtigelse er obligatorisk – foreligger ikke – udførselstoldstedets beslutning om at efterkomme anmodningen om berigtigelse og foretage gyldig berigtigelse af eksportørens navn – obligatorisk for den toldmyndighed, der er ansvarlig for udbetaling af eksportrestitution

(Rådets forordning nr. 2913/92; Kommissionens forordning nr. 800/1999, som ændret ved forordning nr. 90/2001, art. 5, stk. 7)
En medlemsstat, i hvis retsforskrifter der for så vidt angår den situation, hvor en person, som er forsikret i medfør af plejeforsikringen, midlertidigt opholder sig i en anden medlemsstat, fastsættes ydelser, som er betydeligt lavere end dem, der gælder, når plejen udføres på medlemsstatens område, tilsidesætter ikke de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 48 TEUF og artikel 56 TEUF.

Selv om medlemsstaterne ved udøvelsen af den kompetence, som de råder over til selv at udforme deres sociale sikringsordninger, skal overholde EU-retten, bl.a. bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser, og selv om ydelserne vedrørende risikoen for plejebehov – i mangel af bestemmelser, der specifikt vedrører denne risiko i forordning nr. 1408/71, i affattelsen som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008 – skal ligestilles »ydelser i anledning af sygdom« som omhandlet i denne forordning, forholder det sig ikke desto mindre således, at der er forskelle mellem ydelser vedrørende risikoen for plejebehov og ydelser, der er forbundet med rent lægelige behandlinger, navnlig på grund af den omstændighed, at de ydelser, der vedrører risikoen for plejebehov, i princippet ikke udbetales kortvarigt. Det følger heraf, at principperne vedrørende refusion af udgifter til lægebehandling i andre medlemsstater ikke umiddelbart kan overføres til tilfældet i de omhandlede nationale retsforskrifter.

Da artikel 48 TEUF foreskriver en samordning og ikke en harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger på det sociale sikringsområde, kan reglerne i EUF-traktaten om den frie bevægelighed i øvrigt ikke garantere en forsikret person, at en flytning til en anden medlemsstat har neutrale virkninger bl.a. hvad angår ydelser i anledning af sygdom eller plejebehov. Henset til de forskelle, der på dette område er mellem medlemsstaternes ordninger og lovgivninger, kan en sådan flytning alt efter det konkrete tilfælde nemlig være mere eller mindre økonomisk fordelagtig for den forsikrede person.

(jf. præmis 16, 49, 51, 52, 57, 61 og 62)
Et selskab, der er resultatet af en grænseoverskridende omdannelse, er nødvendigvis alene omfattet af den nationale ret i værtsmedlemsstaten, der regulerer det påkrævede tilknytningsmoment samt dets stiftelse og drift. Udtrykket »for så vidt som dette er tilladt efter denne lovgivning« i præmis 112 i dom af 16. december 2008, sag C-210/06, Cartesio, kan således ikke anses for uden videre at ville undtage lovgivningen i værtsmedlemsstaten om omdannelse af selskaber fra traktatens bestemmelser om etableringsfriheden, men for at ville afspejle den enkle kendsgerning, at et selskab, der er oprettet i henhold til en national retsorden, kun eksisterer i kraft af den nationale lovgivning, der således gør stiftelse af et selskab »mulig«, hvis de fastsatte betingelser i den henseende er opfyldt.

En national lovgivning, som giver selskaber, der er underlagt national ret, mulighed for omdannelse, men som ikke tillader omdannelse af et selskab, der er omfattet af en anden medlemsstats ret, er således omfattet af anvendelsesområdet for artikel 49 TEUF og 54 TEUF.

(jf. præmis 30-33)
Som det fremgår af tiende betragtning til direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af direktiv 87/102, vil medlemsstaterne i overensstemmelse med EU-retten kunne anvende dette direktivs bestemmelser på områder, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde. De kan således bibeholde eller indføre national lovgivning svarende til dette direktivs bestemmelser eller visse af dette direktivs bestemmelser om kreditaftaler uden for dette direktivs anvendelsesområde.

Heraf følger, at artikel 22, stk. 1, i direktiv 2008/48 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at en national foranstaltning til gennemførelse af dette direktiv i national ret i sit materielle anvendelsesområde omfatter kreditaftaler, der har til formål at yde kredit sikret ved pant i fast ejendom, selv om sådanne aftaler udtrykkeligt er udelukket fra det materielle anvendelsesområde for nævnte direktiv i medfør af direktivets artikel 2, stk. 2, litra a).

Nævnte direktivs artikel 22, stk. 1, er endvidere heller ikke til hinder for, at en medlemsstat for disse aftaler pålægger kreditinstitutterne forpligtelser, som ikke er fastsat ved dette direktiv, for så vidt angår hvilke provisioner disse kan opkræve inden for rammerne af forbrugerkreditaftaler, som er omfattet af denne foranstaltnings anvendelsesområde.

En sådan regel til beskyttelse af forbrugerne på et område, som ikke er harmoniseret af direktiv 2008/48, synes således ikke at kunne påvirke den ligevægt mellem målet om forbrugerbeskyttelse og målet om at sikre, at der indføres et velfungerende indre marked for forbrugerkredit, som direktivet er baseret på inden for det af direktivet harmoniserede område.

(jf. præmis 40, 44, 62 og 67 samt domskonkl. 1 og 3)
En lovgivning i en medlemsstat, hvorefter vederlag for leveringer eller tjenesteydelser, der betales af en hjemmehørende skattepligtig til et ikke-hjemmehørende selskab, ikke anses for fradragsberettigede erhvervsmæssige udgifter, når sidstnævnte i den medlemsstat, hvor det har hjemsted, ikke er pålagt indkomstskat eller for så vidt angår denne indkomst er underlagt en skatteordning, som er betydeligt mere fordelagtig end den, hvorunder disse indtægter henhører i den første medlemsstat, medmindre den skattepligtige godtgør, at disse vederlag svarer til de faktiske og oprigtige transaktioner, og at de ikke overskrider de normale grænser, selv om sådanne vederlag ifølge den generelle regel kan fradrages som erhvervsmæssige udgifter, hvis de er nødvendige med henblik på at opnå eller beholde skattepligtige indtægter, og den skattepligtige påviser, at udgifterne faktisk foreligger, og påviser deres beløb, udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 49 EF.

En særregel, der fastsætter betingelser, der er strengere end dem, som den generelle regel fastsætter, for at opnå fradrag for erhvervsmæssige udgifter, der udbetales til et ikke-hjemmehørende selskab, og hvis anvendelsesområde ikke på forhånd er fastslået med tilstrækkelig bestemthed, idet vurderingen af anvendelsen af særreglen foretages fra sag til sag af skattemyndighederne, kan således for det første afholde skattepligtige, der er hjemmehørende i den pågældende medlemsstat, fra at udøve deres ret til fri udveksling af tjenesteydelser og anvende ydelser fra leverandører, der er etableret i en anden medlemsstat, og for det andet afholde sidstnævnte fra at udbyde deres ydelser til modtagere, der er etableret i den første medlemsstat.

Hertil kommer, at selv om en sådan regel er egnet til at nå målene om forebyggelse af svig og skatteunddragelse, sikring af en effektiv skattekontrol og en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem de forskellige medlemsstater, kan den ikke anses for at være begrundet, såfremt den ikke står i et rimeligt forhold til disse mål. Da en sådan regel ikke giver mulighed for på forhånd og med tilstrækkelig sikkerhed at fastsætte reglens anvendelsesområde og efterlader usikkerhed om dens anvendelse, opfylder den således ikke kravene om retssikkerhed, som kræver, at retsreglerne skal være klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, især når de kan have bebyrdende virkninger for personer og virksomheder.

(jf. præmis 26-29, 48 og 57-60 samt domskonkl.)