ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Samme forordnings artikel 5 bestemte:

»1. Flagmedlemsstaten sender for fiskerfartøjer, der sejler under dens flag, Kommissionen en anmodning om tildeling af fiskerilicenser fra tredjelandet til at udøve fiskeriaktiviteter inden for rammerne af de disponible fangstmængder, som Fællesskabet har fået tildelt i henhold til en fiskeriaftale med et tredjeland. Flagmedlemsstaten påser, at anmodningen er i overensstemmelse med de bestemmelser, der er blevet opnået enighed om inden for rammerne af den pågældende fiskeriaftale, samt med EF-reglerne.

2. Kommissionen gennemgår hver enkelt medlemsstats anmodning i lyset af de fangstmængder, som denne har fået tildelt i henhold til EF-reglerne, samt under hensyn til de betingelser, der måtte være fastsat for EF-fiskerfartøjer i denne aftale. Kommissionen tilsender senest ti arbejdsdage efter modtagelsen af medlemsstatens anmodning eller inden udløbet af den i fiskeriaftalen fastsatte frist det pågældende tredjeland anmodningen om en fiskerilicens fra tredjelandet til de EF-fiskerfartøjer, der ønsker at drive fiskeri i dette tredjelands farvande. Såfremt Kommissionens gennemgang af den anmodning viser, at anmodningen ikke opfylder betingelserne i dette stykke, meddeler Kommissionen straks den berørte medlemsstat, at den ikke kan tilsende det pågældende tredjeland anmodningen eller en del af den, og den giver samtidig en begrundelse herfor.

3. Kommissionen underretter omgående flagmedlemsstaten om, hvilken fiskerilicens det pågældende tredjeland har tildelt, eller om tredjelandets beslutning om ikke at udstede licensen. I sidstnævnte tilfælde foretager Kommissionen de nødvendige undersøgelser i samråd med flagmedlemsstaten og det pågældende tredjeland.«
43

Henset til de ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål herefter besvares med, at momsdirektivets artikel 138, stk. 1, og artikel 139, stk. 1, andet afsnit, skal fortolkes således, at de under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er til hinder for, at en afgiftsmyndighed i en medlemsstat afslår at indrømme ret til momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet med den begrundelse, at erhververen ikke var momsregistreret i en anden medlemsstat, og at leverandøren hverken har godtgjort ægtheden af den underskrift, der er påført de dokumenter, som leverandøren har fremlagt til støtte for sin angivelse af den levering, der hævdes at være fritaget, eller repræsentationsbemyndigelsen for den person, der har underskrevet disse dokumenter på erhververens vegne, selv om de dokumenter, der til støtte for angivelsen blev fremlagt af leverandøren som bevis for retten til fritagelse, var i overensstemmelse med den liste over dokumenter, som i henhold til national ret skal fremlægges for nævnte myndighed, og i første omgang blev accepteret af denne myndighed som bevis for retten til fritagelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
18

For så vidt angår ansøgningen om kompensation for 2010 har Teleklagenævnet besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er [forsyningspligtdirektivet], herunder artikel 32, til hinder for, at en medlemsstat fastsætter regler om, at en virksomhed ikke har krav på særskilt dækning fra medlemsstaten af nettoomkostningerne ved varetagelse af en supplerende obligatorisk tjeneste, der ikke er omfattet af direktivets kapitel II, i det omfang virksomhedens overskud på andre tjenester, der er omfattet af virksomhedens forsyningspligt efter direktivets kapitel II, overstiger underskuddet forbundet med varetagelsen af den supplerende obligatoriske tjeneste? 2) Er forsyningspligtdirektivet til hinder for, at en medlemsstat fastsætter regler om, at virksomheder kun har krav på dækning fra medlemsstaten af nettoomkostningerne ved varetagelse af supplerende obligatoriske tjenester, der ikke er omfattet af direktivets kapitel II, hvis nettoomkostningerne udgør en urimelig byrde for virksomhederne? 3) Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende, kan medlemsstaten bestemme, at der ikke foreligger en urimelig byrde ved varetagelse af en supplerende obligatorisk tjeneste, der ikke er omfattet af direktivets kapitel II, hvis virksomheden samlet set har opnået overskud ved varetagelsen af alle de tjenester, hvor virksomheden er pålagt forsyningspligt, herunder ved levering af de tjenester som virksomheden også ville have leveret uden pålægget om forsyningspligt? 4) Er forsyningspligtdirektivet til hinder for, at en medlemsstat fastsætter regler om, at en udpeget virksomheds nettoomkostninger ved varetagelsen af forsyningspligt i henhold til direktivets kapitel II beregnes på grundlag af samtlige indtægter og samtlige omkostninger, der er forbundet med levering af den pågældende ydelse, herunder de indtægter og omkostninger virksomheden også ville have haft uden at være pålagt forsyningspligt? 5) Påvirker det besvarelsen af spørgsmål 1-4, hvis en supplerende obligatorisk tjeneste pålægges udført i Grønland, der i henhold til [EUF-traktatens] bilag II er et oversøisk land eller territorium, når pålægget meddeles af danske myndigheder til en virksomhed, der er etableret i Danmark, og virksomheden ikke i øvrigt har aktiviteter i Grønland? 6) Hvilken betydning har artikel 107, stk. 1, [TEUF] og 108, stk. 3, TEUF samt Kommissionens afgørelse [2012/21/EU] af 20. december 2011 om anvendelse af bestemmelserne i artikel 106, stk. 2, TEUF på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse [(EUT 2012 L 7, s. 3)] for besvarelsen af spørgsmål 1-5? 7) Hvilken betydning har princippet om mindst mulig konkurrenceforvridning i bl.a. forsyningspligtdirektivets artikel 1, stk. 2, artikel 3, stk. 2, og præamblens betragtning 4, 18, 23 og 26 samt i bilag IV, del B, for besvarelsen af spørgsmål l-5? 8) Såfremt bestemmelser i forsyningspligtdirektivet er til hinder for nationale ordninger som nævnt i spørgsmål l, 2 og 4, har disse bestemmelser eller hindringer da direkte virkning?«
3

Artikel 22 i forordning nr. 1408/71 med overskriften »Ophold uden for den kompetente stat – Tilbagevenden eller flytning til en anden medlemsstat under et sygdoms- eller moderskabstilfælde – Nødvendigheden af at rejse til en anden medlemsstat for at få den fornødne behandling« bestemmer følgende: »1. En arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og: [...] c) som af den kompetente institution får tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for der at få den efter hans tilstand fornødne behandling. har ret til: i) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholds- […]stedets institution efter den lovgivning, der gælder for denne institution, som om han var forsikret dér, dog således at det tidsrum, for hvilket disse ydelser kan udredes, afhænger af den kompetente stats lovgivning [...] 2. [...] Den i stk. 1, litra c), krævede tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat. 3. Stk. 1 […] og 2 finder tilsvarende anvendelse på en arbejdstagers eller en selvstændig erhvervsdrivendes familiemedlemmer. [...]«
20

Indledningsvis bemærkes, således som det fremgår af betragtningerne til direktiv 69/335, der blev afløst af direktiv 2008/7 med virkning fra den 1. januar 2009, at direktivet har til formål at fremme de frie kapitalbevægelser, der er en væsentlig forudsætning for tilvejebringelse af en økonomisk union med lignende egenskaber som et internt marked. Realiseringen af et sådant formål forudsætter for så vidt angår afgifter på kapitaltilførsler, at de afgifter, der hidtil har bestået i medlemsstaterne, afskaffes, og at der i stedet anvendes en afgift, der opkræves én gang inden for det fælles marked under anvendelse af samme afgiftssats i samtlige medlemsstater (jf. dom HSBC Holdings og Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, præmis 28).
40

Det er således uden betydning for de interesserede parters søgsmålsret, at det gøres gældende, at aktindsigt i et dokument skal nægtes af en af de grunde, der er fastsat i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, eller at det gøres gældende, at det begærede dokument ikke eksisterer. Enhver anden løsning ville gøre det umuligt at gennemføre den prøvelse, som det tilkommer Unionens retsinstanser at foretage med hensyn til, om en afgørelse om afslag på aktindsigt i institutionernes dokumenter er velbegrundet, idet det ville være tilstrækkeligt, at den pågældende institution for at unddrage sig enhver domstolskontrol påstår, at et dokument ikke eksisterer.
49

I denne henseende gælder det, at selv om en medlemsstat, når den forfølger formålene i forordning nr. 2252/2004, har mulighed for at tilføje andre elementer, bl.a. fødenavnet, til pasindehaverens navn, som defineret i den nationale civilstandslovgivning, skal vilkårene for udøvelsen af denne mulighed dog stadig overholde den pågældendes ret til et privatliv. Med hensyn til overholdelsen af denne ret skal indehaverens navn desuden klart adskilles fra disse yderligere elementer, idet en sådan afklaring i øvrigt slet ikke er til hinder for realiseringen af formålene i forordning nr. 2252/2004.
7

Sjette direktivs artikel 28a, der fastsætter anvendelsesområdet for momsovergangsordningen for samhandelen mellem medlemsstaterne, bestemmer: »1. Der skal ligeledes svares [moms] af: a) erhvervelser inden for Fællesskabet af goder mod vederlag, der foretages i indlandet af en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab, eller af en ikke-afgiftspligtig juridisk person, når sælgeren er en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab [...] […] 3. Ved erhvervelse inden for Fællesskabet af et gode forstås erhvervelse af retten til som ejer at råde over løsøre, som af sælgeren eller af erhververen eller for disses regning forsendes eller transporteres til en anden medlemsstat end den, hvor forsendelsen eller transporten af dette gode påbegyndes, til erhververen. […] 5. Med levering af goder mod vederlag sidestilles: b) en afgiftspligtig persons overførsel af et gode fra hans virksomhed til en anden medlemsstat. Et gode anses for at være overført til en anden medlemsstat, såfremt det af den afgiftspligtige person eller for hans regning er forsendt eller transporteret til steder uden for det i artikel 3 omhandlede område, men inden for Fællesskabet, til brug for hans virksomhed, bortset fra en af følgende transaktioner: […] — levering af en tjenesteydelse, der præsteres for den afgiftspligtige person og består i arbejde på et gode, som rent faktisk udføres i den medlemsstat, hvor forsendelsen eller transporten af godet er afsluttet, forudsat at goderne efter forarbejdningen returneres til denne afgiftspligtige person i den medlemsstat, hvorfra goderne oprindelig blev afsendt eller transporteret. […] 6. Med erhvervelse inden for Fællesskabet af goder mod vederlag sidestilles det forhold, at en afgiftspligtig person i sin virksomhed benytter et gode, der af den afgiftspligtige person eller for hans regning er forsendt eller transporteret fra en anden medlemsstat, hvor dette gode af den afgiftspligtige person som led i hans virksomhed i denne anden medlemsstat er produceret, udvundet, forarbejdet, købt, erhvervet som defineret i stk. 1, eller indført. […]«
36

Som Domstolen allerede har fastslået, råder myndighederne i indførselsmedlemsstaten for det andet over lovgivnings- og administrative midler, hvormed producenten, dennes autoriserede repræsentant eller indehaveren af en licens for det plantebeskyttelsesmiddel, som allerede er omfattet af en markedsføringstilladelse meddelt i overensstemmelse med direktiv 91/414, kan tvinges til at fremlægge de oplysninger, de besidder, og som myndighederne anser for nødvendige. De kan endvidere gøre brug af den aktmappe, som blev indleveret i forbindelse med ansøgningen om markedsføringstilladelse for dette middel, samt anmode om oplysninger fra myndighederne i den medlemsstat, hvori midlet er blevet godkendt til parallelimport (jf. dom British Agrochemicals Association, EU:C:1999:129, præmis 34). Artikel 9, stk. 5, i direktiv 91/414 fastsætter således, at medlemsstaterne på anmodning stiller de aktmapper til rådighed for de øvrige medlemsstater, som de har pligt til at udarbejde for hver ansøgning om tilladelse, og giver dem alle de oplysninger, der er nødvendige for at forstå ansøgningerne fuldt ud.
19

Kommissionen har gjort gældende, at direktivet ikke finder anvendelse på byområder med under 2000 PE, hvorfor en manglende opsamling af byspildevand i et byområde med under 2000 PE ikke i sig selv udgør en overtrædelse af direktivets artikel 3. Uanset den omstændighed, at direktivet kræver en opsamlingsgrad på 100%, har Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af sin skønsbeføjelse vedrørende indledning af en traktatbrudsprocedure i det foreliggende tilfælde fundet, at en opsamlingsgrad på 98% var tilstrækkelig, dog under forudsætning af, at de resterende 2%, der ikke var opsamlet, ikke repræsenterer et byområde lig med eller over 2000 PE. Kommissionen har endvidere under henvisning til præmis 25 i dom Kommissionen mod Grækenland (C-440/06, EU:C:2007:642) anført, at henset til, at visse byområder ikke har systemer, der i overensstemmelse med kravene i direktivets artikel 3 gør det muligt at opsamle 98% af det byspildevand, de udleder, er forpligtelsen til at underkaste al udledning en sekundær rensning eller en tilsvarende rensning, som fastsat i direktivets artikel 4, stk. 1, så meget desto mere ikke opfyldt.
82

Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende skal retten til at blive hørt i forbindelse med enhver procedure, således som den finder anvendelse inden for rammerne af direktiv 2008/115, og navnlig dette direktivs artikel 6, fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en national myndighed undlader specifikt at høre en tredjelandsstatsborger vedrørende en tilbagesendelsesafgørelse, når denne myndighed – efter ved afslutningen af en procedure, hvorunder tredjelandsstatsborgerens ret til at blive hørt er blevet fuldt ud respekteret, at have fastslået, at vedkommendes ophold på det nationale område er ulovligt – påtænker at træffe en sådan afgørelse over for den pågældende, uanset om denne tilbagesendelsesafgørelse er eller ikke er en følge af et afslag på opholdstilladelse.
48

Det er korrekt, at artikel 10, litra a), i direktiv 80/987 gør det muligt for medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug. Det fremgår imidlertid ikke af sagen som forelagt for Domstolen eller navnlig af den nederlandske regerings indlæg, at omstændighederne i hovedsagen skulle være udtryk for et misbrug som omhandlet i den nævnte bestemmelse. Domstolen er endvidere i denne henseende af den opfattelse, at O. Tümers arbejdsgiver, Halfmoon Cosmetics, i den i hovedsagen omhandlede periode har opfyldt sin forpligtelse til betaling af bidrag i overensstemmelse med den nationale lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.
28

Det er derimod op til slagterierne, med henblik på at fastsætte slagtningstidspunkterne, at informere den kompetente myndighed på forhånd og inden for en rimelig frist om dato og tidspunkt for slagtning af dyr, således at disse myndigheder kan sende dyrlæger på de ønskede tidspunkter. I denne henseende og med henblik på ikke at bringe den effektive virkning af bestemmelserne i forordning nr. 854/2004 i fare, påhviler det den forelæggende ret at bedømme, i hvilken grad slagtningsanmodningen i det foreliggende tilfælde er blevet fremsat i tilstrækkelig god tid, således at den kompetente myndighed er i stand til at sørge for, at en embedsdyrlæge kan være til stede, og om det er objektivt nødvendigt, at slagtningen finder sted på en søndag.
Følgende fremgår af artikel 23 i nævnte forordning med overskriften »Brug af betegnelser for økologisk produktion«:

»1. I denne forordning anses et produkt for at være forsynet med angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler i mærkningen, reklamen eller handelsdokumenterne er beskrevet med angivelser, der lader køberen formode, at produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler er fremstillet efter bestemmelserne i denne forordning. Navnlig må betegnelserne i bilaget samt afledninger heraf eller diminutivformer, som f.eks. »bio-« og »øko-« anvendes, hver for sig eller i kombination, overalt i Fællesskabet og på alle fællesskabssprog i forbindelse med mærkning af og reklame for produkter, der opfylder kravene i eller i henhold til denne forordning.

[...]

2. De betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, må ikke anvendes nogen steder i Fællesskabet eller på noget fællesskabssprog, hverken hver for sig eller i kombination, i forbindelse med mærkning af, reklame for og handelsdokumenter vedrørende et produkt, der ikke opfylder kravene i denne forordning, medmindre betegnelserne ikke anvendes for landbrugsprodukter i fødevarer eller foder eller helt klart ikke har nogen forbindelse med økologisk produktion.

[...]

4. For så vidt angår forarbejdede fødevarer kan de betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, anvendes

a) i varebetegnelsen, hvis i) den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19

[...]«
22

Augstākās Tiesas Senāts har på den baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal en sag, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skade og tab og om, at de sagsøgtes adfærd, bestående i indgåelse af en ulovlig aftale og misbrug af en dominerende stilling, erklæres ulovlig, og som er støttet på anvendelsen af almengyldige retsakter i en anden medlemsstat, anses for en civil- eller handelsretlig sag i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 44/2011, når der henses til, at ulovlige aftaler er ugyldige fra tidspunktet for deres indgåelse, og at vedtagelsen af en retsregel derimod er en statslig handling på det offentligretlige område (acta iure imperii), som er underlagt de folkeretlige regler om staters jurisdiktionelle immunitet over for retter i andre stater? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende (dvs. hvis der er tale om en civil- eller handelsretlig sag i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningen), skal erstatningssøgsmålet da anses for en sag vedrørende gyldigheden af beslutninger truffet af selskabsorganer i henhold til forordningens artikel 22, [nr. 2)], hvorved der er mulighed for ikke at anerkende retsafgørelsen i medfør af forordningens artikel 35, stk. 1? 3) Såfremt genstanden for erstatningssøgsmålet henhører under anvendelsesområdet for forordningens artikel 22, [nr. 2)] (enekompetence), har retten i den stat, hvori der anmodes om anerkendelse, da pligt til at efterprøve, om der foreligger sådanne omstændigheder, som er opregnet i forordningens artikel 35, stk. 1, i forbindelse med anerkendelsen af en retsafgørelse, hvorved der er iværksat foreløbige og sikrende retsmidler? 4) Kan klausulen om grundlæggende retsprincipper i forordningens artikel 34, [nr. 1)], fortolkes således, at anerkendelsen af en retsafgørelse, hvorved der er iværksat foreløbige og sikrende retsmidler, er i strid med de grundlæggende retsprincipper (ordre public) i en medlemsstat, 1) hvis det primære grundlag for iværksættelsen af de foreløbige og sikrende retsmidler er det påstævnte beløbs anseelige størrelse, uden at der er foretaget en rimelig og begrundet beregning heraf, og 2) hvis anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den pågældende retsafgørelse kan påføre de sagsøgte parter et tab, som sagsøgeren – et selskab, der er under likvidation – ikke har mulighed for at erstatte i tilfælde af, at erstatningssøgsmålet forkastes, hvilket kan have indvirkning på de økonomiske interesser hos den stat, hvori der anmodes om anerkendelse, hvorved statens sikkerhed således bringes i fare, henset til, at Republikken Letland ejer 100% af aktierne i [Starptautiskā] [l]idosta Rīga og 52,6% af aktierne i Air Baltic?«
20

Det bemærkes i denne forbindelse, at det følger af Domstolens faste praksis, at den effektive domstolskontrol, der er sikret ved chartrets artikel 47, for det første kræver, at den pågældende skal kunne få kendskab til begrundelsen for den afgørelse, som er truffet i forhold til ham, enten ved at læse selve afgørelsen eller i en meddelelse af begrundelsen på hans begæring, for at sætte ham i stand til at forsvare sine rettigheder under de bedst mulige betingelser og at afgøre, om sagen bør prøves af de kompetente retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen. For det andet skal den kompetente ret have beføjelse til at kræve af den omhandlede myndighed, at denne meddeler begrundelsen for at sætte retten fuldt ud i stand til at udøve en legalitetsprøvelse af den omhandlede nationale afgørelse (jf. i denne retning dom ZZ, EU:C:2013:363, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
Romkonventionens artikel 4 med overskriften »Lovvalget i mangel af aftale« bestemmer:

»1. I det omfang der ikke er foretaget et gyldigt lovvalg i henhold til artikel 3, er aftalen underkastet loven i det land, som den har sin nærmeste tilknytning til. Hvis en del af aftalen, som kan adskilles fra resten af aftalen, har nærmere tilknytning til et andet land, kan loven i dette land dog undtagelsesvis bringes i anvendelse på denne del af aftalen.

2. Med forbehold af stk. 5 er der formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den part, som skal præstere den for aftalen karakteristiske ydelse, på tidspunktet for aftalens indgåelse har sin bopæl eller, hvis det drejer sig om et selskab, en forening eller en anden juridisk person, sit hovedsæde. Indgås aftalen som led i denne parts erhvervsvirksomhed, gælder formodningen dog det land, hvor hovedforretningsstedet er beliggende, eller, hvis ydelsen efter aftalen skal erlægges fra et andet forretningssted end hovedforretningsstedet, det land, hvor dette andet forretningssted er beliggende.

[…]

4. Formodningen i stk. 2 gælder ikke for aftaler om transport af gods. Der er for sådanne aftaler formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor transportøren på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit hovedforretningssted, hvis dette land tillige er det land, hvor laste- eller lossestedet eller afladerens hovedforretningssted er beliggende. Ved anvendelse af dette stykke skal certepartier for en enkelt rejse og andre aftaler, der har transport af gods som hovedformål, anses for aftaler om transport af gods.

5. Stk. 2 finder ikke anvendelse, hvis det ikke kan afgøres, hvad der er den for aftalen karakteristiske ydelse. Der skal ses bort fra formodningerne i stk. 2, 3 og 4, hvis det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land.«
39

I det foreliggende tilfælde har Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/54 ved i sin nationale retsorden at opretholde regler, der ikke er forenelige med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2. Disse påstande afgrænser genstanden for søgsmålet, og Domstolen kan ikke træffe afgørelse ultra petita.