ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at en afgørelse, hvorved en ret i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er blevet indledt, giver kuratoren tilladelse til at anlægge et søgsmål i en anden medlemsstat, selv om søgsmålet henhører under den nævnte rets enekompetence, ikke kan have til følge, at retterne i denne anden medlemsstat tillægges international kompetence.
2)

Artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at et søgsmål, hvorved et advokatsamfund tilsigter at opnå, at et af dets medlemmer dømmes til at betale årlige faglige bidrag, som dette medlem skylder, og som i det væsentlige har til formål at finansiere ydelser, såsom forsikringsydelser, skal anses for at udgøre en sag »om kontraktforhold« som omhandlet i denne bestemmelse, hvis disse bidrag udgør en modydelse for ydelser leveret af dette advokatsamfund til dets medlemmer, og som det pågældende medlem frit har påtaget sig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. december 2019 – Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo mod Banca d’Italia (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio – Italien)

(Sag C-414/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2014/59/EU - bankunionen - genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber - årlige bidrag - beregning - forordning (EU) nr. 806/2014 - gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 - ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber - administrativ procedure, der involverer de nationale myndigheder og et EU-organ - Den Fælles Afviklingsinstans’ (Afviklingsinstansen) eksklusive beslutningskompetence - sag ved de nationale domstole - manglende rettidig anlæggelse af annullationssøgsmål ved Unionens retsinstanser - delegeret forordning (EU) 2015/63 - udelukkelse af visse passiver ved beregningen af bidrag - indbyrdes forbindelser mellem flere banker)

(2020/C 36/09)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

Sagsøgt: Banca d’Italia

Konklusion

Artikel 103, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 og artikel 5, stk. 1, litra a) og f), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 af 21. oktober 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU for så vidt angår ex ante-bidrag til afviklingsfinansieringsordninger skal fortolkes således, at passiver, der hidrører fra transaktioner mellem en gruppe 2-bank og medlemmerne af den gruppe, som den udgør sammen med de kooperative banker, som den leverer forskellige ydelser til, uden at den kontrollerer disse banker, og uden at disse ydelser omfatter lån ydet på ikke-konkurrencemæssigt grundlag uden vinding for øje med henblik på at fremme de samfundsmæssige målsætninger for centralregeringen eller en regional myndighed i en medlemsstat, ikke er udelukket fra beregningen af de bidrag til en national afviklingsfond, der er omhandlet i denne artikel 103, stk. 2.

(1) EUT C 311 af 3.9.2018.
1)

Artikel 7, stk. 2, litra g), og artikel 20, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at når en afgørelse om pålæggelse af en bødestraf er blevet forkyndt i henhold til den udstedende medlemsstats nationale lovgivning med angivelse af retten til at anfægte sagen og om tidsfristerne for et sådant retsmiddel, kan myndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten ikke afslå anerkendelsen og fuldbyrdelsen af denne afgørelse, forudsat at den pågældende person har haft en tilstrækkelig frist til at anfægte denne afgørelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, og det er i denne henseende uden betydning, at sagen om pålæggelse af den pågældende bødestraf er af administrativ karakter.
C 36/14

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 28. november 2019 – KROL - Zakład Robót Wodno-Kanalizacyjnych Sp. z o.o., sp.k. mod Porr S.A. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Okręgowy w Warszawie, XXIII Wydział Gospodarczy Odwoławczy – Polen)

(Sag C-722/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner - direktiv 2000/35/EF - artikel 1 og artikel 6, stk. 3 - anvendelsesområde - national lovgivning - handelstransaktioner, som finansieres af midler fra Den Europæiske Unions strukturfonde og samhørighedsfond - udelukket)

(2020/C 36/18)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie, XXIII Wydział Gospodarczy Odwoławczy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KROL - Zakład Robót Wodno-Kanalizacyjnych Sp. z o.o., sp.k.

Sagsøgt: Porr S.A.

Konklusion

Artikel 1 og artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken retten til den ved direktivet sikrede erstatning for forsinket betaling er udelukket, når der er tale om handelstransaktioner, som helt eller delvis finansieres af midler fra Den Europæiske Unions strukturfonde og samhørighedsfond.

(1) EUT C 164 af 13.5.2019.
1)

Punkt 1 i Den Europæiske Unions Rets dom af 12. juli 2018, ABB mod Kommissionen (sag T-445/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:449), annulleres, for så vidt som Europa-Kommissionen deri frifindes i det søgsmål, som ABB Ltd og ABB AB har anlagt med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2014) 21 39 final af 2. april 2014, om en procedure i henhold til artikel 101 [TEUF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.39610 – El-kabler), for så vidt som denne afgørelse anser disse selskaber for ansvarlige for en overtrædelse af artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, vedrørende en kollektiv afvisning af levering af udstyr til jordkabler med en spænding på mindst 110 kV og under 220 kV, ligesom punkt 2 i denne dom annulleres.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 5. december 2019 – Europa-Kommissionen mod Kongeriget Spanien

(Sag C-642/18) (1)

(Traktatbrud - direktiv 2008/98/EF - artikel 30 og 33 - affaldshåndteringsplaner - de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer (Spanien) - pligt til at revidere - pligt til at underrette Kommissionen - undladelse af at fremsende en forskriftsmæssig åbningsskrivelse - for tidlig fremsendelse af åbningsskrivelsen - afvisning)

(2020/C 36/16)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved S. Pardo Quintillán, E. Sanfrutos Cano og F. Thiran, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien (ved L. Aguilera Ruiz, som befuldmægtiget)

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 445 af 10.12.2018.
3)

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 2. februar 2008 skal fortolkes således, at den omstændighed, at tillægsydelser, såsom indsamling med eller uden tidsinterval, visuel alderskontrol, efterkrav, modtager betaler forsendelsen op til 31,5 kg, eftersendelsesservice, forholdsordre, mulighed for at ønske dag og tidspunkt, leveres i tilknytning til en forsendelse, er til hinder for, at denne forsendelse kan anses for en forsendelse, der omdeles som led i »befordringspligten« i henhold til denne bestemmelse, og følgelig for en forsendelse, der omdeles »som led i befordringspligten« med henblik på anvendelse af undtagelsen i artikel 13, stk. 1, litra d), i forordning nr. 561/2006, som ændret ved forordning nr. 165/2014.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. november 2019 – CeDe Group AB mod KAN Sp. z o.o. en faillite (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Högsta domstolen – Sverige)

(Sag C-198/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EF) nr. 1346/2000 - artikel 4 og 6 - insolvensbehandling - den lovgivning, der finder anvendelse - europæisk betalingspåkravsprocedure - manglende betaling af en kontraktlig fordring før konkursen - indsigelse om modregning støttet på en kontraktlig fordring, der er opstået før konkursen)

(2020/C 27/03)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta domstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CeDe Group AB

Sagsøgt: KAN Sp. z o.o. en faillite

Konklusion

Artikel 4 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 788/2008 af 24. juli 2008, skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på et søgsmål, som er anlagt af kuratoren for et selskab under konkurs, der er etableret i én medlemsstat, mod et andet medkontraherende selskab, der er etableret i en anden medlemsstat, for at opnå betaling for varer leveret til gennemførelse af en aftale, der blev indgået mellem parterne, før insolvensbehandlingen af førstnævnte selskab blev indledt.

(1) EUT C 190 af 4.6.2018.
—

Forordningen er til hinder for nationale regler, der fortolkes således af de kompetente nationale retsinstanser, at de foreskriver, at den forældelsesfrist, der gælder for at ansøge om tilbagebetaling af sukkerproduktionsafgifter, der er betalt for meget, udløber inden denne forordnings ikrafttrædelse, hvilket i praksis gør det umuligt at udøve den ret, som er tillagt disse erhvervsdrivende i EU’s retsorden, til at opnå tilbagebetaling af disse afgifter for de i denne forordning omhandlede produktionsår.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 19. december 2019 – Deutsche Umwelthilfe eV mod Freistaat Bayern (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bayerischer Verwaltungsgerichtshof – Tyskland)

(Sag C-752/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - miljø - artikel 6, artikel 47, stk. 1, og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - direktiv 2008/50/EF - luftforurening - luftkvalitet - luftkvalitetsplan - grænseværdier for nitrogendioxid - forpligtelse til at træffe egnede foranstaltninger med henblik på at sikre, at overskridelsesperioden bliver kortest mulig - de nationale domstoles forpligtelse til at træffe alle nødvendige foranstaltninger - en regional regerings nægtelse af at efterkomme et retsligt påbud - forvandlingsstraf påtænkt over for højtstående politiske repræsentanter eller højtstående embedsmænd i den omhandlede region - effektiv domstolsbeskyttelse - retten til personlig frihed - retsgrundlag - proportionalitet)

(2020/C 61/20)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bayerischer Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Deutsche Umwelthilfe eV

Sagsøgt: Freistaat Bayern

Konklusion

EU-retten, og herunder navnlig artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at under omstændigheder, der er karakteriseret ved, at en national myndighed vedholdende afviser at efterkomme en retsafgørelse, som pålægger den at opfylde en klar, præcis og ubetinget forpligtelse, der følger af EU-retten, og navnlig af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa, påhviler det den kompetente nationale domstol at pålægge personer, der beklæder embeder, som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, en forvandlingsstraf, når der i national ret foreligger et retsgrundlag for vedtagelse af en sådan straf, som er tilstrækkeligt tilgængeligt, præcist og forudsigeligt i sin anvendelse, og for så vidt som den begrænsning af den ved artikel 6 i chartret om grundlæggende rettigheder sikrede ret til frihed, der sker ved en sådan pålæggelse af en forvandlingsstraf, opfylder de øvrige betingelser, som i denne henseende er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1. Hvis et sådant retsgrundlag efter national ret derimod ikke foreligger, giver EU-retten ikke den nationale domstol beføjelse til at anvende en sådan foranstaltning.

(1) EUT C 54 af 11.2.2019.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 19. december 2019 – GN, retligt repræsenteret ved HM mod ZU, som kurator for Niki Luftfahrt GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberster Gerichtshof – Østrig)

(Sag C-532/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - luftbefordring - Montrealkonventionen - artikel 17, stk. 1 - luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker - begrebet »ulykke« - fly, som befinder sig i luften - et bæger med kaffe på klapbord væltet - passagers tilskadekomst)

(2020/C 61/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: GN, retligt repræsenteret ved HM

Sagsøgt: ZU, som kurator for Niki Luftfahrt GmbH

Konklusion

Artikel 17, stk. 1, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, indgået i Montreal den 28. maj 1999, undertegnet af Det Europæiske Fællesskab den 9. december 1999 og godkendt på dettes vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001, skal fortolkes således, at begrebet »ulykke« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter alle de situationer, som finder sted ombord på et fly, hvori en genstand, som benyttes til betjening af passagererne, har forvoldt en passager en skade, uden at det er nødvendigt at undersøge, hvorvidt disse situationer skyldes en typisk risiko ved luftfart.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 19. december 2019 – Brussels Securities SA mod État belge (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de première instance francophone de Bruxelles – Belgien)

(Sag C-389/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater - direktiv 90/435/EØF - undgåelse af dobbeltbeskatning - artikel 4, stk. 1, første led - forbud mod beskatning af modtaget overskud - udbytte udloddet af et datterselskab indgår i moderselskabets beskatningsgrundlag - fradrag af udloddet udbytte i moderselskabets beskatningsgrundlag og fremførsel af det overskydende beløb til efterfølgende skatteår uden tidsmæssig begrænsning - rækkefølge for foretagelsen af skattefradrag i overskud - fortabelse af en skattefordel)

(2020/C 61/08)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Brussels Securities SA

Sagsøgt: État belge

Konklusion

Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, som ændret ved Rådets direktiv 2003/123/EF af 22. december 2003, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter det udbytte, som et moderselskab modtager fra sit datterselskab, i første omgang skal indgå i moderselskabets beskatningsgrundlag, inden det derefter i anden omgang kan fratrækkes med 95 % af beløbet, idet det overskydende beløb kan fremføres til efterfølgende skatteår uden tidsmæssig begrænsning, og idet dette fradrag har forrang frem for et andet skattefradrag, hvis fremførsel er tidsmæssigt begrænset.

(1) EUT C 294 af 20.8.2018.
1)

Domskonklusionens punkt 1 i Den Europæiske Unions Rets dom af 26. april 2018, Espírito Santo Financial (Portugal) mod ECB (T-251/15, EU:T:2018:234), ophæves, for så vidt som Retten med dette punkt annullerede den afgørelse, der blev truffet af Den Europæiske Centralbank (ECB) den 1. april 2015 om delvist afslag på aktindsigt i visse dokumenter i relation til ECB’s afgørelse af 1. august 2014 vedrørende Banco Espírito Santo SA, for så vidt som ECB med denne afgørelse gav afslag på aktindsigt i det lånebeløb, som fremgår af uddragene af den protokol, der indeholder ECB’s Styrelsesråds afgørelse af 28. juli 2014.
2)

Artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør tildelingen af en ydelse til fordel for visse idrætsudøvere på højt niveau, som har repræsenteret denne medlemsstat, eller dennes retlige forgængere, i internationale sportskonkurrencer, betinget bl.a. af, at ansøgeren er statsborger i den nævnte medlemsstat.
2)

Artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 skal fortolkes således, at afgrøderne af en plantesort, der ikke kan anvendes som formeringsmateriale, ikke skal anses for at være tilvejebragt ved en »ikke-tilladt brug af sortsbestanddele« af denne plantesort som omhandlet i denne bestemmelse, når disse sortsbestanddele er blevet formeret og solgt til en landbruger af en planteskole i perioden fra offentliggørelsen af ansøgningen om EF-sortsbeskyttelse af den nævnte plantesort og meddelelsen heraf. Såfremt de nævnte sortsbestanddele efter meddelelsen af denne beskyttelse er blevet formeret og solgt uden samtykke fra indehaveren af denne beskyttelse, kan sidstnævnte gøre den rettighed gældende, der er tillagt denne i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), og artikel 13, stk. 3, for så vidt angår de nævnte afgrøder, medmindre indehaveren har haft rimelig mulighed for at udøve sin rettighed vedrørende de samme sortsbestanddele.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 19. december 2019 – Segler-Vereinigung Cuxhaven e.V. mod Finanzamt Cuxhaven (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof – Tyskland)

(Sag C-715/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 98 - medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser - bilag III, nr. 12) - nedsat momssats for udlejning af pladser på campingpladser og pladser til beboelsesvogne - spørgsmål om anvendelsen af denne nedsatte sats på udlejning af bådpladser i lystbådehavne - sammenligning med udlejning af pladser til parkering af køretøjer - ligebehandling - princip om afgiftsneutralitet)

(2020/C 61/19)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Segler-Vereinigung Cuxhaven e.V.

Sagsøgt: Finanzamt Cuxhaven

Konklusion

Artikel 98, stk. 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med nr. 12) i bilag III til dette direktiv, skal fortolkes således, at den nedsatte merværdiafgiftssats, der er fastsat i denne bestemmelse for udlejning af pladser på campingpladser og pladser til beboelsesvogne, ikke finder anvendelse på udlejning af bådpladser.

(1) EUT C 82 af 4.3.2019.
2)

Artikel 3, stk. 4, litra b), andet led, i direktiv 2000/31 skal fortolkes således, at en borger kan modsætte sig, at en medlemsstats foranstaltninger, der begrænser den frie bevægelighed for en informationssamfundstjeneste, som den pågældende yder fra en anden medlemsstat, anvendes over for vedkommende inden for rammerne af en straffesag, i forbindelse med hvilken der er fremsat et civilretligt erstatningskrav, når de nævnte foranstaltninger ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med denne bestemmelse.
2)

Artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at en nedsættelse af størrelsen af de arbejdsmarkedspensionsydelser, der udbetales til en tidligere arbejdstager, som følge af denne arbejdstagers tidligere arbejdsgives insolvens anses for at være åbenbar uforholdsmæssig, selv om den berørte modtager mindst halvdelen af størrelsen af de ydelser, som følger af hans erhvervede rettigheder, når denne tidligere arbejdstager allerede lever under, eller på grund af denne nedsættelse vil skulle leve under, den tærskel for risiko for fattigdom, som fastsættes af Eurostat for den pågældende medlemsstat.
2)

Artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/86 skal fortolkes således, at bestemmelserne ikke er til hinder for en national praksis, hvorefter de kompetente myndigheder af hensyn til den offentlige orden dels kan give afslag på en ansøgning om indrejse og ophold støttet på dette direktiv på grundlag af en straffedom, der er blevet idømt i forbindelse med et tidligere ophold på den pågældende medlemsstats område, dels kan inddrage en opholdstilladelse støttet på det nævnte direktiv eller afslå at forny den, når ansøgeren er blevet idømt en straf, som er tilstrækkeligt høj i forhold til opholdets varighed, forudsat at denne praksis kun finder anvendelse, såfremt den strafbare handling, der lå til grund for den pågældende straffedom, er tilstrækkeligt alvorlig til at godtgøre, at det er nødvendigt at udelukke denne ansøgers ophold, og såfremt disse myndigheder foretager den i direktivets artikel 17 fastsatte individuelle vurdering, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 12. december 2019 – Slovenské elektrárne a.s. mod Úrad pre vybrané hospodárske subjekty, tidligere Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Najvyšší súd Slovenskej republiky – Slovakiet)

(Sag C-376/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - formaliteten - fælles regler for det indre marked for elektricitet - direktiv 2009/72/EF - anvendelsesområde - artikel 3 - formål - princippet om forbud mod forskelsbehandling - særlig afgift, der pålægges indtægter oppebåret af enheder med tilladelse til at udøve virksomhed i regulerede sektorer - el-industrien)

(2020/C 54/03)

Processprog: slovakisk

Den forelæggende ret

Najvyšší súd Slovenskej republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Slovenské elektrárne a.s.

Sagsøgt: Úrad pre vybrané hospodárske subjekty, tidligere Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF og navnlig dets artikel 3, stk. 1-3 og 10, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der indfører en særlig afgift på indtægter opnået ved virksomhed, der udøves på både nationalt plan og i udlandet, af virksomheder, der er aktive på grundlag af en tilladelse udstedt af en offentlig myndighed inden for regulerede sektorer, herunder virksomheder, som er indehavere af en tilladelse til forsyning af elektricitet, der er udstedt af den kompetente nationale regulerende myndighed.

(1) EUT C 285 af 13.8.2018.