Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 12. september 1996. - E.J.M. de Jaeck mod Staatssecretaris van Financiën. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Hoge Raad - Nederlandene. - Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende - Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes - Begreberne lønnet beskæftigelse og selvstændig beskæftigelse. - Sag C-340/94.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00461



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 De praejudicielle spoergsmaal, Domstolen skal udtale sig om i denne sag, er forelagt af Nederlandenes Hoge Raad (herefter »Hoge Raad«) i forbindelse med en kassationsankesag anlagt af de Jaeck til proevelse af en dom afsagt af Gerechtshof, Hertogenbosch (herefter »Gerechtshof«).

2 Sagen angaar den opgoerelse af bidrag til den almindelige sociale sikringsordning (volksverzekeringen) for aaret 1984, der er foretaget af Staatssecretaris van Financiën, til et beloeb af 13 665 HFL paa grundlag af de Jaeck's indkomster i Nederlandene i denne periode, som androg 212 342 HFL. Denne opgoerelse blev paaklaget af de Jaeck, men stadfaestet af administrationen. Han anfaegtede herefter denne afgoerelse ved Gerechtshof, som ophaevede afgoerelsen og nedsatte beloebet til 8 233 HFL.

3 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegeren er belgisk statsborger, der i 1984 var bosat i Belgien sammen med sin hustru og udoevede selvstaendig beskaeftigelse dér. I samme periode var han direktoer for et anpartsselskab med hjemsted i Nederlandene, hvori han var eneanpartshaver. Han udfoerte dette hverv i to arbejdsdage om ugen paa nederlandsk omraade.

4 For Gerechtshof bestred de Jaeck, at han var forpligtet til at bidrage til den almindelige sociale sikringsordning, idet han havde udoevet selvstaendig virksomhed baade i Nederlandene og i Belgien. Som foelge heraf var han alene omfattet af belgisk lovgivning i medfoer af artikel 14a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (1) (herefter »forordning nr. 1408/71«), idet han var bosat i Belgien.

De Jaeck stoettede sin paastand om, at hans virksomhed i Nederlandene var selvstaendig virksomhed, paa retspraksis ved Centrale Rad van Beroep, Utrecht, paa omraadet for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende, hvorefter der ikke i et tilfaelde som hans, hvor der er tale om en direktoer, som samtidig er eneanpartshaver i et anpartsselskab, er tale om et underordnelsesforhold til virksomheden.

Subsidiaert anfoerte han, at han, da han kun har arbejdet i Nederlandene i to ugentlige arbejdsdage i det paagaeldende aar, alene skal betale 2/7 af maksimumsbidraget, dersom han er bidragspligtig.

5 Administrationen bestred disse indsigelser, idet den fandt, at den virksomhed, de Jaeck udoevede i Nederlandene skulle kvalificeres som loennet beskaeftigelse, og at nederlandsk lovgivning derfor fandt anvendelse paa ham for saa vidt angik den beskaeftigelse, han udfoerte paa landets omraade, i overensstemmelse med artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med punkt 1 i bilag VII til forordningen.

Administrationen naaede til denne konklusion paa grundlag af Hoge Raad's retspraksis paa omraadet for beskatning af indkomster ved personligt arbejde og bidrag til den almindelige sociale sikringsordning, hvorefter det forhold, at direktoeren for et anpartsselskab samtidig er ejer af majoriteten af anparterne i dette selskab og derfor har afgoerende indflydelse paa generalforsamlingen, ikke er til hinder for at anse ansaettelsesforholdet for et arbejdsforhold.

6 I den dom, som nu er anket til kassation, fulgte Gerechtshof ovennaevnte retspraksis ved Hoge Raad og fandt, at forholdet mellem appellanten og anpartsselskabet i 1984 maatte betragtes som et arbejdstagerforhold i medfoer af Algemene Ouderdomswet (lov om almindelig alderdomsforsikring) og de tilsvarende bestemmelser i de love, der gaelder for de oevrige almindelige sociale sikringsordninger, og at bestemmelsen i artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med stk. 1 i bilag VII til denne, fandt anvendelse paa ham. Dette betoed, at han i 1984 var undergivet baade belgisk og nederlandsk lovgivning om social sikring.

For saa vidt angaar den subsidiaere paastand fandt Gerechtshof, at appellanten i 1984 var undergivet den almindelige beskatning af arbejdsindkomster, idet han i denne periode havde saedvanlig beskaeftigelse i Nederlandene, og at han skulle tilsluttes de almindelige sociale sikringsordninger og betale bidrag hertil for hele aaret, og ikke blot for de to dage om ugen, hvori han arbejdede i Nederlandene.

7 Under behandlingen af ankesagen har Hoge Raad ytret tvivl om, hvorvidt Gerechtshof i lighed med parterne med foeje har antaget, at man ved anvendelsen af kollisionsnormerne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 skal loese spoergsmaalet om, hvorvidt en person har haft loennet beskaeftigelse eller udoevet selvstaendig virksomhed i en medlemsstat paa grundlag af dennes lovgivning. Dersom dette spoergsmaal besvares bekraeftende, vil det sige, at retterne for saa vidt angaar anvendelsen af den nederlandske lovgivning om social sikring skal afgoere spoergsmaalet forskelligt, alt eftersom der er tale om den almindelige sociale sikringsordning eller den tvungne ordning for arbejdstagere.

8 I forbindelse med denne sag har Hoge Raad anmodet Domstolen om praejudicielt at udtale sig om foelgende spoergsmaal:

»1) Skal begrebet 'loennet beskaeftigelse' med henblik paa anvendelsen af artikel 14a og 14c i Raadets forordning nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at det omfatter arbejdsforholdet for en chef for et anpartsselskab, der er ansat som loennet direktoer, og som ligeledes er indehaver af en vaesentlig del af anparterne i dette selskab og saaledes kan udoeve den faktiske magt paa anpartshavernes generalforsamling?

2) Saafremt der ved besvarelsen af det foerste spoergsmaal skal henvises til den paagaeldende medlemsstats nationale ret, tillader faellesskabsrettens bestemmelser da, at forordningens artikel 14c - saaledes som det i dette tilfaelde ville foelge af en anvendelse af nederlandsk ret - anvendes saaledes, at en person som den i det foerste spoergsmaal omhandlede kun er forsikret for en del af de af den paagaeldende medlemsstats sociale sikringsordning daekkede risici - i det foreliggende tilfaelde dem, der omfattes af den almindelige nederlandske forsikringsordning ('volksverzekeringen') - og med hensyn til de oevrige af denne ordning daekkede risici - i det foreliggende tilfaelde dem, som omfattes af arbejdstagerforsikringerne - ikke anses for forsikret, og at det paalaegges ham at betale bidrag i overensstemmelse hermed?

3) Saafremt det i henhold til forordningens artikel 14c, stk. 1, litra b), er lovgivningen i de to medlemsstater, der finder anvendelse, er faellesskabsrettens bestemmelser da til hinder for, at en af disse medlemsstater opkraever bidrag til den almindelige nederlandske forsikringsordning i henhold til denne medlemsstats lovgivning i forbindelse med den virksomhed, der udoeves paa denne medlemsstats omraade - som ikke udoeves paa alle ugens hverdage - uden at der derved tages hensyn til, at der muligvis opkraeves bidrag i henhold til den anden medlemsstats lovgivning i forbindelse med den paa denne medlemsstats omraade udoevede virksomhed - som udoeves paa ugens oevrige hverdage - og saafremt dette spoergsmaal skal besvares bekraeftende, i hvilket omfang er dette tilfaeldet?«

Faellesskabsbestemmelserne

9 I artikel 1 i forordning nr. 1408/71 hedder det:

»I denne forordning:

a) betyder udtrykkene 'arbejdstager' og 'selvstaendig erhvervsdrivende' henholdsvis enhver person:

i) der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgaar i en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende

ii) der inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere eller for hele den erhvervsmaessigt beskaeftigede del af befolkningen er tvungent forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, paa hvilke denne forordning finder anvendelse:

- naar det efter vedkommende sikringsordnings administrations- eller finansieringsmetode er muligt at identificere den paagaeldende som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, eller

- i mangel af saadanne kriterier, naar den paagaeldende er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en af de i bilag I opregnede risici inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende eller af en ordning omhandlet under nr. iii), eller saafremt en saadan ordning ikke findes i vedkommende medlemsstat, naar den paagaeldende svarer til definitionen i bilag I

...«

10 Forordningens afsnit II indeholder et fuldstaendigt system af kollisionsnormer, der har til formaal at afgoere, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa de personer, der falder ind under forordningens anvendelsesomraade. Hovedreglen, der findes i artikel 13, stk. 1, er, at arbejdstageren alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat. I bestemmelsen hedder det:

»1. Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit.«

11 I artikel 14a i forordning nr. 1408/71 figurerer de saerlige regler, der finder anvendelse paa personer, bortset fra soefolk, som har selvstaendig beskaeftigelse, men bestemmelsen indeholder ikke udtrykket »loennet beskaeftigelse«, som oenskes fortolket af den forelaeggende ret. Jeg antager ikke desto mindre, at den bestemmelse i denne artikel, som har interesse for den forelaeggende ret med henblik paa afgoerelsen af sagen, er bestemmelsen i artiklens stk. 2, hvori det hedder:

»2. En person, der normalt har selvstaendig beskaeftigelse paa to eller flere medlemsstaters omraade, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, hvis han udoever en del af sin virksomhed paa denne medlemsstats omraade eller, saafremt han ikke udoever virksomhed paa den medlemsstats omraade, hvor han er bosat, af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han har sin hovedbeskaeftigelse ...«

12 Artikel 14c omhandler de saerlige regler, der gaelder for personer, som samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse paa forskellige medlemsstaters omraade. I denne bestemmelse, saaledes som denne var affattet paa davaerende tidspunkt, hed det (2):

»1. En person der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse paa forskellige medlemsstaters omraade, er:

a) med forbehold af litra b) omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han har loennet beskaeftigelse

b) i de i bilag VII omhandlede tilfaelde omfattet af lovgivningen i hver af disse medlemsstater, for saa vidt angaar beskaeftigelsen paa deres omraade.

2. Gennemfoerelsesbestemmelserne til stk. 1, litra b), fastsaettes i en forordning, der skal vedtages af Raadet paa forslag af Kommissionen.«

13 I artikel 14d hed det:

»1. Den i ... artikel 14c, stk. 1, litra a), omhandlede person behandles for saa vidt angaar anvendelse af den lovgivning, der fastlaegges i overensstemmelse med disse bestemmelser, som om vedkommende havde hele sin erhvervsmaessige beskaeftigelse paa den paagaeldende medlemsstats omraade.«

14 I bilag I til forordningen, der fastlaegger definitionerne paa arbejdstager, selvstaendig erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer med henblik paa anvendelsen af forordningen i visse medlemsstater, hed det for saa vidt angaar denne sag:

»...

I. Nederlandene

Som selvstaendig erhvervsdrivende anses i henhold til forordningens artikel 1, litra a), nr. ii), enhver person, der udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse uden at vaere underordnet nogen form for arbejdsaftale ...«

15 I bilag VII hed det:

»[Anvendelse af artikel 14c, stk. 1, litra b)]

1. Selvstaendig beskaeftigelse i Belgien og loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat med undtagelse af Luxembourg ...«

16 I sagen er der afgivet skriftlige indlaeg af den nederlandske regering og Kommissionen. Den sagsoegte forvaltningsmyndighed, Staatssecretaris van Financiën, har meddelt Domstolen, at den kan henholde sig til det indlaeg, der er afgivet af den nederlandske regering. Den nederlandske regering, Raadet og Kommissionen har besvaret visse spoergsmaal fra Domstolen efter afslutningen af den skriftlige forhandling. Under den mundtlige forhandling har den nederlandske regering, Det Forenede Kongeriges regering, Raadet og Kommissionen givet moede.

Foerste praejudicielle spoergsmaal

17 Den nederlandske regering foreslaar dette spoergsmaal besvaret bekraeftende. Efter dens opfattelse er baade begrebet »en person, der har loennet beskaeftigelse« og begrebet »en person, der udoever selvstaendig beskaeftigelse« i artikel 14a og 14c i forordning nr. 1408/71 forskellige fra begreberne »arbejdstager« og begrebet »selvstaendig erhvervsdrivende« i forordningens artikel 2, der fastlaegger dens personelle anvendelsesomraade, og som er defineret i dens artikel 1, litra a).

Efter regeringens opfattelse skal begrebet »en person, der har loennet beskaeftigelse« fastlaegges under hensyntagen til den definition, som Domstolen har fastlagt af begrebet »arbejdstager« i medfoer af EF-traktatens artikel 48: »Det vaesentligste kendetegn ved arbejdsforholdet er, at en person i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger« (3), og regeringen finder det derfor vaesentligt, at Domstolen fastslaar, om udtrykket »efter en andens anvisninger« med henblik paa anvendelsen af afsnit II i forordning nr. 1408/71 kraever et faktisk underordnelsesforhold, eller om det er tilstraekkeligt, at dette forhold er rent formelt.

I denne henseende har regeringen gjort gaeldende, at baade traktaten og forordning nr. 1408/71 samt de nationale sociale sikringsordninger yder arbejdstagere stoerre beskyttelse end selvstaendige erhvervsdrivende. Som foelge heraf foreslaar regeringen Domstolen foerst og fremmest at undersoege, om denne beskyttelse kan opnaas ved anvendelse af et formelt kriterium for begrebet underordnelsesforhold, og at det alene, dersom hverken det formelle eller det materielle kriterium goer det muligt at afgoere, om der er tale om en selvstaendig erhvervsdrivende, skal undersoeges, om der er tale om en arbejdstager.

Regeringen har tilfoejet, at de Jaeck i denne sag i forhold til anpartsselskabet opfyldte de vaesentligste betingelser for at blive anset for arbejdstager, idet han arbejdede for selskabet, var undergivet dets myndighed og modtog loen for sine ydelser. Dette er tilstraekkeligt til, at man kan anse hans beskaeftigelse for »loennet«. Som foelge heraf er hans stilling ikke omfattet af forordningens artikel 14a, men af dens artikel 14c, stk. 1, litra b), sammenholdt med punkt 1 i bilag VII til forordning nr. 1408/71.

18 Domstolen har anmodet den nederlandske regering om at angive, hvilke risici der er daekket af den almindelige nederlandske sociale sikringsordning, som de Jaeck skulle bidrage til i 1984, saa vel som betingelserne for hans tilslutning. De foerstnaevnte er ifoelge regeringens svar: alderspension (Algemene Ouderdomswet), enke- og boernepension (Algemene Weduwen- en Wezenwet), forsikring mod invaliditet (Algemene Arbeidsongeschiktheidswet), boernetilskud (Algemene Kinderbijslagwet) og saerlige ydelser i tilfaelde af sygdom (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten). Betingelserne for tilslutning, der praktisk taget er identiske i alle disse love, er: enten bopael paa nederlandsk omraade eller i tilfaelde af bopael i en anden medlemsstat, at vedkommende er undergivet loven om indkomstbeskatning ved personligt arbejde paa grund af loennet beskaeftigelse i Nederlandene, i hvilken henseende et alene formelt underordnelsesforhold er tilstraekkeligt.

19 Kommissionen har i sit skriftlige indlaeg anfoert, at afsnit II i forordning nr. 1408/71 indeholder en raekke kollisionsnormer, der finder anvendelse paa personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og/eller selvstaendig beskaeftigelse i en eller flere medlemsstater, og at dette afsnit indeholder et fuldstaendigt og ensartet saet kollisionsnormer, der bygger paa det grundlaeggende princip, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, hvorefter disse personer alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, en hovedregel, fra hvilken der alene findes én undtagelse, som ikke figurerede i det forslag, der var forelagt Raadet, og som er resultatet af en aendring, der er sket i Raadet. Denne undtagelse findes i artikel 14c, stk. 1, litra b), hvori det hedder, at lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade vedkommende har loennet beskaeftigelse, og lovgivningen i den medlemsstat, hvori han udoever selvstaendig beskaeftigelse, samtidig finder anvendelse i de i bilag VII omhandlede tilfaelde.

Med henblik paa at fastslaa, hvilken lovgivning der finder anvendelse paa de Jaeck, maa man gaa ud fra det ubestridte forhold, at han i 1984 udoevede selvstaendig virksomhed i en medlemsstat, nemlig Belgien. Beskaffenheden af den beskaeftigelse, han udoevede i Nederlandene, i samme periode er ikke helt saa klar.

20 Denne situation kan loeses ved anvendelse af enten artikel 14a, stk. 2, dersom den i Nederlandene udoevede beskaeftigelse var selvstaendig, i hvilket tilfaelde de Jaeck ville vaere omfattet af belgisk lovgivning, idet han var bosat i dette land i 1984 og ligeledes udoevede selvstaendig beskaeftigelse dér, eller artikel 14c, dersom denne beskaeftigelse var loennet, i hvilket fald han ville vaere undergivet baade den belgiske og den nederlandske lovgivning om social sikring for saa vidt angik den beskaeftigelse, han udoevede i hver af disse to medlemsstater. Det er derfor vaesentligt at kunne fastslaa, om den af de Jaeck udoevede virksomhed i Nederlandene i dette aar var loennet eller selvstaendig, hvilke begreber dog ikke er fastlagt i forordningen.

21 Da de to begreber »loennet beskaeftigelse« og »selvstaendig beskaeftigelse« ikke er naermere bestemt i forordning nr. 1408/71, har Kommissionen foreslaaet at gaa ud fra definitionerne paa »arbejdstager« og »selvstaendig erhvervsdrivende« i artikel 1, hvorefter man som saadanne skal betragte personer, der er omfattet af en social sikringsordning ifoelge lovgivningen i en medlemsstat, der finder anvendelse paa henholdsvis arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende. I denne henseende vil beskaffenheden af de udoevede aktiviteter vaere uden betydning. Efter Kommissionens opfattelse fastlaegges det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 efter den sociale sikringsordning, vedkommende er tilsluttet, og ikke efter begreber, der snarere henhoerer under arbejdsretten. Da det paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin tilkommer lovgivningsmagten i hver enkelt medlemsstat at fastlaegge de retlige betingelser eller betingelserne for pligten til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en bestemt gren af en saadan, maa man henholde sig til de bestemmelser i den nationale lovgivning, der finder anvendelse i det enkelte tilfaelde.

22 Kommissionen har anfoert, at denne opfattelse kan forekomme at vaere i strid med Domstolens praksis, hvori den har defineret det personelle anvendelsesomraade for traktatens artikel 48 og forordning (EOEF) nr. 1612/68 (4) (herefter »forordning nr. 1612/68«). Ifoelge denne retspraksis har begrebet arbejdstager en faellesskabsretlig betydning og skal fastlaegges efter objektive kriterier, der er kendetegnende for arbejdsforholdet, og under hensyntagen til de beroerte parters rettigheder og forpligtelser.

Kommissionen har imidlertid tilfoejet, at der ikke er tale om en saadan modsigelse, idet baade traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68 tillaegger vandrende arbejdstagere, rettigheder, der beror paa faellesskabsretten, hvorfor der maa anvendes en faellesskabsdefinition, der goer det muligt at angive, hvem der er de berettigede. Traktatens artikel 51 foreskriver alene samordning af de nationale sociale sikringsordninger. Som foelge heraf maa man i hvert enkelt tilfaelde, for at afgoere hvem der kan paaberaabe sig bestemmelserne om samordning i forordning nr. 1408/71, undersoege, hvem der er tilsluttet disse ordninger. Afgoerende for, om de paagaeldende er omfattet af det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, er altsaa, om de er tilsluttet eller ikke tilsluttet en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende i en medlemsstat.

23 Efter Kommissionens opfattelse skal man med henblik paa at fastslaa, om en form for beskaeftigelse skal betragtes som loennet eller selvstaendig, undersoege, om den medlemsstat, paa hvis omraade den udoeves, betragter den som loennet eller selvstaendig med henblik paa tilslutningen til dens sociale sikringsordninger. I det foreliggende tilfaelde understreger Kommissionen, at Nederlandene ikke har nogen social sikringsordning, der omfatter selvstaendige erhvervsdrivende, og at det, naar en person ikke er sikret ifoelge den nationale sikringsordning for loennede arbejdstagere, men alene ved de almindelige sikringsordninger, er vanskeligere end i de oevrige lande at fastslaa, hvilken form for virksomhed der er tale om med henblik paa anvendelsen af forordningen.

Med henblik paa overvinde denne vanskelighed anbefaler Kommissionen, at man henholder sig til bestemmelsen i artikel 1, litra a), nr. ii), der omhandler sociale sikringsordninger for samtlige indbyggere eller for hele den erhvervsmaessigt beskaeftigede del af befolkningen, og undersoeger, hvorledes denne administreres eller finansieres (afsnit I), og anfoerer, at det, i mangel af saadanne kriterier, ved anvendelse af reglerne i afsnit II, der henviser til definitionen i bilag I til forordning nr. 1408/71 vil vaere muligt at fastslaa, om den paagaeldende arbejdstager er sikret som loennet arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende. Kommissionen foreslaar det foerste praejudicielle spoergsmaal besvaret saaledes, at man med henblik paa anvendelsen af artikel 14a og 14c i forordning nr. 1408/71 som »loennet beskaeftigelse« og »selvstaendig beskaeftigelse« skal betragte de former for beskaeftigelse, der kvalificeres som saadanne efter lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade de udoeves.

24 Paa baggrund heraf har Kommissionen anfoert, at man kan anvende forordningens afsnit II paa de Jaeck. Der er ingen tvivl om, at vedkommende ifoelge den belgiske lovgivning om social sikring betragtedes som udoevende selvstaendig beskaeftigelse. Med hensyn til Nederlandene, naar Kommissionen, trods svaret ikke er lige saa enkelt, til den konklusion, at han efter lovgivningen om social sikring udoevede loennet beskaeftigelse, hvorfor han var omfattet af artikel 14c, stk. 1, litra b), hvilket betyder, at lovgivningen i begge medlemsstater samtidig finder anvendelse paa ham.

25 Efter afslutningen af den skriftlige forhandling har Domstolen anmodet Kommissionen om at besvare forskellige spoergsmaal. Konkret har Domstolen anmodet om for det foerste en redegoerelse for, hvorvidt udtrykkene personer, der har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse, i forordningens afsnit I, skal fortolkes paa samme maade som begreberne »arbejdstager« og »selvstaendig erhvervsdrivende« som defineret i forordningens artikel 1, litra a). For det andet har Domstolen anmodet Kommissionen om ved eksempler at belyse sit synspunkt, hvorefter det, hvis man ved fastlaeggelsen af udtrykkene loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse, baserer sig paa arbejdsretten, ved anvendelsen af forordningens afsnit II i visse tilfaelde vil foere til, at man ikke kan anvende kollisionsnormerne paa personer, der dog er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade.

26 For saa vidt angaar det foerste spoergsmaal har Kommissionen anfoert, at besvarelsen af spoergsmaalet, om en person skal betragtes som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende eller som ikke tilhoerende nogen af disse grupper, afhaenger af besvarelsen af foelgende spoergsmaal: For det foerste, om vedkommende omfattes af det personelle anvendelsesomraade for forordningen (afsnit I), og i bekraeftende fald, hvilken lovgivning der finder anvendelse paa ham (afsnit II), idet denne kan vaere en anden end den, der har tjent til at kvalificere ham som arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende (5), og endelig, om den paagaeldende efter denne lovgivning er sikret som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende eller ikke er omfattet af nogen forsikringsordning (6).

Kort sagt er det endnu ikke ved anvendelsen af afsnit II muligt at fastslaa, om den paagaeldende med henblik paa anvendelsen af bestemmelserne i forordningen skal anses for arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende. Som foelge heraf er afsnit II ikke baseret paa disse begreber, men henviser til beskaffenheden af de udoevede former for virksomhed under hensyn til, at den lovgivning, der finder anvendelse ifoelge dette afsnit, endeligt afgoer dette spoergsmaal. Det er f.eks. muligt, at en person udoever selvstaendig virksomhed i en medlemsstat, men i medfoer af kollisionsnormerne alene er undergivet lovgivningen om social sikring i en anden medlemsstat, hvori han udoever loennet beskaeftigelse. I dette tilfaelde kan vedkommende ikke betragtes som selvstaendig erhvervsdrivende med henblik paa de oevrige bestemmelser i forordningen.

27 Med henblik paa besvarelsen af det andet spoergsmaal har Kommissionen fremfoert foelgende eksempler:

1) For det foerste at studerende efter tysk lovgivning er tilsluttet ordningen for social sikring af arbejdstagere. De anses derfor i medfoer af artikel 1, litra a), i forordningen for arbejdstagere og omfattes af forordningens personelle anvendelsesomraade. Dersom man ved anvendelsen af afsnit II skulle foelge de saerlige kriterier inden for arbejdsretten, ville det blive umuligt at afgoere, om der er tale om personer, der har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse, idet de ikke udoever nogen form for oekonomisk virksomhed. Det ville ligeledes vaere umuligt at afgoere, hvilken lovgivning de var omfattet af i medfoer af forordning nr. 1408/71 under et ophold i en anden medlemsstat.

2) For det andet har Kommissionen anfoert, at dersom man skulle foelge den definition af begrebet arbejdstager, som Domstolen har anlagt med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 48, kan en person, der har loennet beskaeftigelse i meget ringe omfang, som f.eks. i to timer to dage om ugen, saaledes som det var tilfaeldet i van Heijningen-sagen, hverken betragtes som en person, der har loennet eller selvstaendig beskaeftigelse. Men i naevnte sag (7) fandt Domstolen dog, at en person falder ind under anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, dersom han opfylder betingelserne ifoelge bestemmelserne i artikel 1, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, uafhaengigt af, hvor lang tid han benytter til udoevelse af sin virksomhed.

Kommissionen konkluderer, at det er mest hensigtsmaessigt at foelge det kriterium, der er fastlagt ved den sociale sikringsordning, idet det er bevist, at baade retslaeren og retspraksis paa det nationale anvendelsesomraade har store vanskeligheder ved at sondre mellem arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ved anvendelse af sine egne arbejdsretlige regler.

28 Af formuleringen af det praejudicielle spoergsmaal udleder jeg, at den forelaeggende ret, da begrebet »selvstaendig beskaeftigelse« ikke er defineret i forordning nr. 1408/71, anmoder Domstolen om at afhjaelpe denne mangel og give en faellesskabsretlig definition paa, hvad der skal forstaas ved en saadan virksomhed, paa samme maade som den har gjort det ved begreber som f.eks. »arbejdstager« i medfoer af traktatens artikel 48, »udoever af selvstaendig erhvervsvirksomhed« i medfoer af traktatens artikel 52 eller »arbejdstager eller hermed ligestillet person« med henblik paa anvendelsen af Faellesskabets regler om social sikring.

For saa vidt angaar det foerste begreb er Domstolens faste praksis, at »... arbejdstagerbegrebet ... er et faellesskabsretligt begreb, som ikke maa fortolkes snaevert. For at kunne betragtes som arbejdstager skal den paagaeldende udoeve en faktisk og reel beskaeftigelse, hvorved der skal ses bort fra en beskaeftigelse af saa ringe omfang, at den fremtraeder som et rent marginalt supplement. Det vaesentligste ved et arbejdsforhold er, at en person i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger« (8).

Ved en modsaetningsslutning fra denne definition har Domstolen i sin nylig afsagte dom i Asscher-sagen (9) udtalt, at den beskaeftigelse, der udoevedes af sagsoegeren i hovedsagen som direktoer i Nederlandene for et selskab, i hvilket han var eneaktionaer, hvilket minder meget om de Jaeck's situation, ikke udoevedes inden for et underordnelsesforhold, hvorfor han ikke kunne betragtes som »arbejdstager« i medfoer af traktatens artikel 48, men som en »udoever af selvstaendig erhvervsvirksomhed«, som omhandlet i traktatens artikel 52 (10).

Hvad angaar det tredje begreb har Domstolen i sin dom i Unger-sagen (11) udtalt, at udtrykket »arbejdstagere eller dermed ligestillede personer« i forordning nr. 3 (12) kun har betydning inden for rammerne af og graenserne for det i traktaten fastlagte begreb »arbejdskraft«, som denne forordning begraenser sig til at anvende, og at det naevnte udtryk, som skal klarlaegge begrebet »arbejdstager« med henblik paa forordning nr. 3, som i lighed hermed har en faellesskabsretlig betydning, samt at udtrykket »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, selv om det kunne taenkes at optraede i hver af medlemsstaternes lovgivning, ikke overalt behoever at have en sammenlignelig betydning eller rolle, hvorfor det er umuligt at fastsaette dets indhold ved henvisning til lignende udtryk, som kan findes i de nationale lovgivninger, samt at begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« saaledes har et faellesskabsretligt indhold, idet det omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benaevnelse er omfattet af de forskellige nationale sikringsordninger. Denne grundsaetning, der var baseret paa retspraksis, blev optaget i forordning nr. 1408/71 og figurerer konkret i forordningens artikel 1, litra a).

29 Jeg maa som i mit forslag til afgoerelse i Hervein-sagen (13) erkende, at da et betydeligt antal af bestemmelserne inden for systemet af kollisionsnormer i afsnit II i forordning nr. 1408/71 har til formaal at fastlaegge, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa »personer, der har loennet beskaeftigelse«, og »personer, der har selvstaendig beskaeftigelse«, alt efter om de udoever denne beskaeftigelse i en eller flere medlemsstater, ville anvendelsen af disse bestemmelser blive lettere i praksis, dersom der forelaa en definition af de to begreber, der kunne finde ensartet anvendelse i Faellesskabet.

Men lovgiver har dog endnu ikke fastlagt denne definition, fordi den som naevnt ikke findes nogetsteds i Faellesskabets forordninger om vandrende arbejdstageres sociale sikring. Hvad angaar retspraksis har Domstolen vel i Van Poucke-sagen (14) udtalt, at en virksomhed, der udoeves som tjenestemand af en person, der er omfattet af forordning nr. 1408/71, er loennet beskaeftigelse i medfoer af artikel 14c, men ikke fastlagt, hvad der almindeligvis skal forstaas ved en saadan virksomhed. Den har heller ikke gjort dette i dommen i van Roosmalen-sagen (15), hvori den fastslog, at begrebet »selvstaendig erhvervsdrivende« i medfoer af artikel 1, litra a), nr. iv), der omfatter frivillig tilslutning, finder anvendelse paa personer, som uden arbejdsaftale og uden at udoeve et erhverv eller drive en selvstaendig virksomhed, udoever eller har udoevet en erhvervsvirksomhed, for hvilken de modtager midler, hvorved de helt eller delvis kan daekke deres daglige fornoedenheder, selv om midlerne tilvejebringes af personer, som en udsendt missionaerpraest virker for.

30 Jeg er enig i Kommissionens opfattelse, naar den haevder, at afgoerende for, om en person kan falde ind under forordningens anvendelsesomraade, er vedkommendes tilslutning til en social sikringsordning i en medlemsstat for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, og at man, naar man med henblik paa forordningen skal afgoere, om en beskaeftigelse skal betragtes som loennet eller som selvstaendig, i alle tilfaelde skal henholde sig til, hvorledes den paagaeldende medlemsstat betragter denne beskaeftigelse ved anvendelsen af sin lovgivning om social sikring.

31 Efter fast retspraksis, »... tilkommer [det] hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning eller en bestemt gren af en saadan sikringsordning, forudsat der herved ikke diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere« (16).

32 Ikke desto mindre skal jeg erindre om, at medlemsstaterne, selv om de vel principielt kan fastsaette betingelserne for tilslutning til deres nationale sociale sikringsordninger, ikke kan fastlaegge deres egen lovgivnings territoriale anvendelsesomraade, idet dette i sin helhed hoerer under faellesskabsretten. I sin dom i Ten Holder-sagen (17) fastslog Domstolen, at afsnit II indeholder et saet udtoemmende kollisionsnormer, der er karakteriseret ved at unddrage lovgiver i hver enkelt medlemsstat befoejelsen til at fastsaette raekkevidden og anvendelsesbetingelserne for national lovgivning for saa vidt angaar de omfattede personer samt det omraade, inden for hvilket de nationale forskrifter finder anvendelse.

33 Paa baggrund af disse betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare det foerste praejudicielle spoergsmaal saaledes, at der ved udtrykket »loennet beskaeftigelse« i afsnit II i forordning nr. 1408/71 skal forstaas den form for beskaeftigelse, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.

34 Paa grundlag af dette svar skal den forelaeggende ret under hensyntagen til artikel 1, litra a), stk. 1 og stk. 2, nr. ii), i forordning nr. 1408/71 afgoere, om de Jaeck i Nederlandene skulle tilslutte sig og bidrage til en ordning for social sikring af arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende. I det foerstnaevnte tilfaelde reguleres hans stilling af artikel 14a, stk. 2, hvorved han alene har vaeret undergivet belgisk lovgivning, som om han havde udfoert hele sin virksomhed i Belgien, mens det i det sidstnaevnte tilfaelde er artikel 14c, stk. 1, litra b), der finder anvendelse, hvorfor han samtidig har vaeret undergivet lovgivningen om social sikring i begge medlemsstaterne for saa vidt angaar den virksomhed, han har udoevet i hver isaer af disse.

Naar den forelaeggende ret skal afgoere, om de Jaeck var forpligtet til at tilslutte sig og betale bidrag til en ordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende i Nederlandene, skal den ligeledes tage hensyn til Domstolens dom i Asscher-sagen (18) hvori de faktiske forhold i hoej grad lignede de i denne sag foreliggende. Ifoelge praemisserne i denne dom arbejdede Asscher, der var nederlandsk statsborger, i Nederlandene som direktoer for et selskab, i hvilket han var eneanpartshaver og udoevede tillige erhvervsvirksomhed i Belgien som direktoer for et andet selskab, for hvilket han alene var beskaeftiget i denne medlemsstat. Asscher var tilsluttet den almindelige sociale sikringsordning i Nederlandene, indtil han flyttede til Belgien i maj 1986. Fra dette tidspunkt var han ikke laengere forpligtet til at betale bidrag til den almindelige sociale sikring i Nederlandene, men alene til den belgiske sociale sikringsordning, naermere betegnet ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende.

Andet praejudicielle spoergsmaal

35 Jeg forstaar dette spoergsmaal saaledes, at den forelaeggende ret hermed oensker oplyst, om faellesskabsretten, i tilfaelde af at nederlandsk lovgivning finder anvendelse i medfoer af artikel 14c i forordning nr. 1408/71, hvilket vil vaere tilfaeldet, dersom den af de Jaeck i Nederlandene udoevede virksomhed betragtes som loennet beskaeftigelse i medfoer af nederlandsk lovgivning om social sikring, tillader, at en person i denne situation alene sikres mod en del af de risici, der er daekket af den sociale sikringsordning i denne medlemsstat, dvs. de risici, der er daekket af den almindelige sociale sikringsordning, men ikke mod samtlige de risici, der indgaar i den ordning, som gaelder for arbejdstagere.

36 Den nederlandske regering foreslaar dette spoergsmaal besvaret bekraeftende. Den har anfoert, at den sociale sikring, der gaelder for en direktoer i et selskab, hvori han samtidig er hovedaktionaer, siden 1985 ifoelge en dom afsagt af Centrale Raad van Beroep ikke laengere omfatter visse risici, for hvilke der skal betales ydelser, hvis beloeb beregnes i forhold til den tidligere oppebaarne loen. Der er tale om sygdom, invaliditet og arbejdsloeshed, saaledes at alene foelgende grene er daekket: alderspension, doedsfald, invalidepension (ret til minimumsydelsen), sygdom (saerlige former for laegebehandling) og boernetilskud.

Regeringen har tilfoejet, at det ifoelge Domstolens praksis tilkommer medlemsstaternes lovgivere at fastlaegge betingelserne for tilslutning til en tvungen eller frivillig social sikringsordning, under forudsaetning af at disse anvendes uden forskelsbehandling af statsborgere fra de oevrige medlemsstater i forhold til landets egne borgere, og at kollisionsnormerne i afsnit II alene har til formaal at fastlaegge, hvilken lovgivning der finder anvendelse, men at de ikke kan have til foelge, at en person sikres mod visse risici, naar dette ikke er foreskrevet i denne lovgivning.

37 Kommissionen har anfoert, at forordning nr. 1408/71 har til formaal at samordne, men ikke harmonisere de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne, idet disse, naar de skal fastlaegge betingelserne for tilslutning, er frit stillet, naar blot de overholder forbuddet mod forskelsbehandling. Heraf foelger, at de betingelser, som en medlemsstat fastsaetter for tilslutning til en ordning eller en bestemt forsikringsgren, finder anvendelse, dersom dens lovgivning finder anvendelse i medfoer af afsnit II.

Kommissionen foreslaar ligeledes det andet spoergsmaal besvaret bekraeftende som foelger: I de tilfaelde, hvor artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, gaelder de regler vedroerende ret eller pligt til tilslutning til en social sikringsordning eller en bestemt gren inden for denne, som er fastsat i hver enkelt af disse lovgivninger, naar der ikke herved sker nogen forskelsbehandling mellem statsborgere i denne stat og statsborgere i andre medlemsstater.

38 Jeg er enig i den opfattelse, som baade den nederlandske regering og Kommissionen har givet udtryk for paa dette punkt, og i deres argumentation.

Jeg mener, at grunden til, at den forelaeggende ret har stillet dette spoergsmaal, er, at det forekommer den ejendommeligt, at faellesskabsretten, dersom den beskaeftigelse, de Jaeck har udoevet i Nederlandene, maa anses for loennet, tillader, at han ikke beskyttes mod saa typiske risici inden for de sociale sikringsordninger for arbejdstagere, som f.eks. arbejdsloeshed.

Som den nederlandske regering og Kommissionen bestemt har haevdet, maa man imidlertid tage hensyn til dels, at bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 hvori artikel 14c indgaar, udgoer et fuldstaendigt og indbyrdes sammenhaengende system af kollisionsnormer, der har til formaal at fastlaegge, hvilken lovgivning der gaelder for de personer, paa hvilke forordningen finder anvendelse, men ikke at fastlaegge betingelserne for eksistensen af ret eller pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en hvilken som helst gren af en saadan ordning, og dels, at det paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin tilkommer lovgiver i hver enkelt medlemsstat at fastsaette baade retten og pligten til at tilslutte sig dens sociale sikringsordninger og betingelserne herfor, naar der ikke herved sker nogen forskelsbehandling mellem statsborgere i denne stat og statsborgere i andre medlemsstater.

39 Jeg slutter heraf, at de Jaeck, dersom han var omfattet af artikel 14c, stk. 1, litra b), i 1984, samtidig var undergivet lovgivningen om social sikring i to medlemsstater og saaledes disses saerlige betingelser for tilslutning og daekning i hvert enkelt tilfaelde.

40 Paa baggrund af de anfoerte argumenter foreslaar jeg det andet praejudicielle spoergsmaal besvaret saaledes: Saafremt artikel 14c i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en person, der er stillet som de Jaeck, alene er sikret mod en del af de risici, der daekkes af den sociale sikringsordning i Nederlandene, nemlig dem, der er omhandlet i den almindelige sociale sikringsordning, men ikke mod de oevrige risici i denne ordning, nemlig dem, der er omhandlet i den tvungne forsikringsordning for arbejdstagere.

Tredje praejudicielle spoergsmaal

41 Jeg antager, at den forelaeggende ret, dersom artikel 14c, stk. 1, litra b), finder anvendelse, oensker oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at en af de paagaeldende medlemsstater beregner bidraget for en sikret, der alene arbejder paa dens omraade i et begraenset antal timer om ugen, uden at tage hensyn til de bidrag, som vedkommende allerede betaler i en anden medlemsstat i anledning af den virksomhed, han udoever dér i de oevrige af ugens dage, dvs. om det forhold, at en person i medfoer af forordning nr. 1408/71 samtidig er undergivet lovgivningen i to medlemsstater, paavirker beregningen af de bidrag, han skal betale i begge medlemsstater.

42 Den nederlandske regering foreslaar dette spoergsmaal besvaret benaegtende. Den har understreget, at en person, der befinder sig i en situation som de Jaeck, ikke alternativt, men samtidig er undergivet lovgivningen om social sikring i to medlemsstater. Herved adskiller situationen i denne sag sig fra situationen i Perenboom-sagen (19), hvori Domstolen for saa vidt angaar en arbejdstager, der i en del af aaret var undergivet tysk lovgivning, og i en anden del af aaret undergivet nederlandsk lovgivning, fandt, at en medlemsstat ikke kunne kraeve bidrag af loennen i en anden medlemsstat i det tidsrum, i hvilket lovgivningen i den sidstnaevnte medlemsstat fandt anvendelse.

Af reglen i artikel 14c, stk. 1, litra b), fremgaar det ifoelge regeringen derimod, at den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse paa den udoevede loennede beskaeftigelse, efter de regler, som fastsaettes i dennes lovgivning, opkraever bidrag af den oppebaarne loen, men ikke i noget tilfaelde kan kraeve bidrag af indkomster, der oppebaeres i samme periode ved selvstaendig virksomhed, der udoeves i en anden medlemsstat.

Endelig har den nederlandske regering anfoert, at de Jaeck er undergivet nederlandsk lovgivning i hele ugen, og at de sociale sikringsbidrag skal opkraeves paa grundlag af samtlige de arbejdsindkomster, han har haft i Nederlandene, og at disse kan beregnes, som om han havde vaeret fuldtids- og ikke deltidsbeskaeftiget.

43 Kommissionen har foreslaaet ogsaa dette spoergsmaal besvaret benaegtende. Den har for det foerste anfoert, at opkraevningen af bidragene i de tilfaelde, hvor artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, alene kan beregnes af de indkomster, der er oppebaaret i den paagaeldende medlemsstat, og ikke i noget tilfaelde af dem, der er oppebaaret i en anden medlemsstat, hvilket er den eneste acceptable loesning paa baggrund af de saedvanlige bestemmelser i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.

For det andet tager Kommissionen stilling til det argument, de Jaeck subsidiaert har fremfoert, og hvorefter bidragssatsen til den almindelige sociale sikringsordning i Nederlandene (der i denne periode var paa 62 850 HFL) boer nedsaettes i forhold til det antal dage, han var beskaeftiget, og at nedsaettelsen af satsen boer ske til 2/7 af dette beloeb, da han kun arbejdede i to dage om ugen. Kommissionen har afvist dette argument og anfoert, at der ikke findes nogen bestemmelse i forordning nr. 1408/71, der forpligter myndighederne i en medlemsstat til at anvende saerlige regler for beregningen af bidragene, naar den paagaeldende tillige betaler bidrag i en anden medlemsstat, og at den nationale lovgivning, der gaelder for beregningen af bidraget for den virksomhed, der udoeves paa dens omraade, finder ubegraenset anvendelse, idet faellesskabsretten overhovedet ikke regulerer dette spoergsmaal.

44 Jeg er enig i baade den nederlandske regerings og Kommissionens argumenter for besvarelsen af dette spoergsmaal. Jeg finder det utvivlsomt, at hvis artikel 14c, stk. 1, litra b), finder anvendelse, er arbejdstageren samtidig og ikke vekselvis undergivet lovgivningen i begge medlemsstater for saa vidt angaar den virksomhed, han udfoerer paa deres omraader, og at man, da der ikke findes nogen faellesskabsretlig regel, der forpligter myndighederne i en medlemsstat til at anvende saerregler for beregningen af bidragene, naar den paagaeldende er forpligtet til samtidig at betale bidrag i en anden medlemsstat, uindskraenket maa anvende den nationale lovgivning i henholdsvis den ene og den anden medlemsstat paa dette omraade.

45 Som foelge heraf foreslaar jeg det tredje praejudicielle spoergsmaal besvaret saaledes, at medlemsstaterne ved anvendelsen af artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 ikke ifoelge faellesskabsretten ved beregningen af de bidrag, som den paagaeldende skal betale paa det omraade, hvor han udoever loennet beskaeftigelse, er forpligtede til at tage hensyn til, at den paagaeldende ligeledes skal betale bidrag i anledning af en selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, men at faellesskabsretten er til hinder for, at der i den foerstnaevnte medlemsstat opkraeves bidrag af de indkomster, den paagaeldende har oppebaaret i den anden medlemsstat og omvendt.

46 Efter at jeg har besvaret de tre praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af Hoge Raad, skal jeg, paa samme maade som i mit forslag til afgoerelse i Hervein-sagen (20), i betragtning af det resultat, der fremkommer ved anvendelsen af artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med bilag VII til denne, give udtryk for en vis tvivl.

47 For det foerste havde Domstolen nemlig paa det tidspunkt, hvor den faellesskabslovgivning, der gjaldt for vandrende arbejdstageres sociale sikring, indeholdtes i forordning nr. 3, allerede i Nonnenmacher-sagen (21), rejst spoergsmaalet om, hvorvidt den tvungne forsikringsordning ifoelge lovgivningen i en medlemsstat, hvor arbejdstageren udoevede erhvervsvirksomhed, udelukkede anvendelsen af lovgivningen i alle andre medlemsstater, og udtalt, at artikel 12 i ovennaevnte forordning, der figurerede i dennes afsnit II, som i lighed med afsnit II i forordning nr. 1408/71 indeholdt kollisionsnormer, der gjorde det muligt at afgoere, hvilken lovgivning der skulle finde anvendelse paa personer, der faldt ind under dens anvendelsesomraade, kun var til hinder for anvendelse af lovgivningen i en anden medlemsstat end beskaeftigelsesmedlemsstaten, saafremt denne lovgivning forpligtede arbejdstageren til at bidrage til en social sikringsinstitution, som ikke over for samme risiko og i samme tidsrum sikrede ham en yderligere social beskyttelse. Ligeledes har Domstolen i sin dom i van der Vecht-sagen (22) fastslaaet, at artikel 12 i forordning nr. 3 havde til formaal at hindre enhver form for kumulativ anvendelse af nationale lovgivninger, der kunne belaste baade arbejdstageren og arbejdsgiveren, og at artikel 12 forboed andre medlemsstater end beskaeftigelsesmedlemsstaten at anvende deres lovgivning om social sikring paa arbejdstageren, naar denne indebar en oeget social byrde for arbejdstagerne eller arbejdsgiverne uden en tilsvarende foroegelse af den sociale sikring.

48 For det andet var der, saa laenge forordning nr. 1408/71 alene gjaldt arbejdstagere og deres familiemedlemmer, ikke tale om, at en og samme person kunne underkastes lovgivningen om social sikring i to medlemsstater. Bestemmelsen herom blev indfoert ved forordning nr. 1390/81 (23), der udvidede forordning nr. 1408/71 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, og som traadte i kraft den 1. juli 1982 (herefter »forordning nr. 1390/81«), og som ikke fandtes i det forslag, Kommissionen havde forelagt Raadet. Den bebudede regulering af gennemfoerelsesreglerne for ovennaevnte litra b), der efter det i artikel 14c, stk. 2, anfoerte, skulle fastsaettes ved en raadsforordning paa forslag af Kommissionen, blev gennemfoert ved forordning (EOEF) nr. 3811/86 (herefter »forordning nr. 3811/86«), der traadte i kraft den 1. januar 1987 (24).

49 Jeg er i tvivl om, hvorvidt denne regulering kan betragtes som forenelig med de principper, som gaelder for arbejdskraftens frie bevaegelighed og etableringsretten ifoelge traktatens artikel 48 og 52, saaledes som disse bestemmelser er blevet fortolket af Domstolen, der ved forskellige lejligheder har maattet tage stilling til deres anvendelse paa sagsforhold, der meget ligner dem, jeg behandler i dag, men med den forskel, at de paa davaerende tidspunkt paadoemte forhold havde foreligget foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81.

50 I Stanton-sagen (25) var sagsoegeren en britisk statsborger, der havde loennet beskaeftigelse i Det Forenede Kongerige og derfor bidrog til den britiske sociale sikring for arbejdstagere, men samtidig var han administrator af et belgisk forsikringsselskab, der var datterselskab af det britiske selskab, hvori han var ansat. Som foelge af udoevelsen af denne beskaeftigelse tilsluttede de belgiske myndigheder ham af egen drift til deres eget system for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende. INASTI afkraevede Stanton og forsikringsselskabet som solidarisk haeftende betaling af bidrag hertil.

Wolf-sagen (26) vedroerte en kemisk ingenioer, der var tysk statsborger og samtidig udoevede loennet beskaeftigelse i Forbundsrepublikken Tyskland og var bestyrelsesmedlem i et selskab med hjemsted i Belgien. INASTI afkraevede baade ham og den belgiske virksomhed betaling af bidrag til social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende i anledning af hans udoevelse af dette hverv.

51 De beroerte parter gjorde gaeldende, at de var fritaget fra betaling af disse bidrag i medfoer af bestemmelserne i artikel 12, stk. 2, i kongelig anordning nr. 38 om selvstaendige erhvervsdrivendes sociale sikring, hvorefter selvstaendige erhvervsdrivende ikke er forpligtet til at betale noget bidrag, naar deres indkomster herved ikke overstiger et bestemt beloeb, og de foruden denne erhvervsvirksomhed saedvanligvis har en anden hovedbeskaeftigelse. Inasti bestred dette, idet institutionen anfoerte, at den »anden erhvervsmaessige beskaeftigelse«, der er omtalt i denne bestemmelse, alene angik arbejdstagere, der var omfattet af en belgisk social sikringsordning.

52 I disse to domme understregede Domstolen, at ifoelge traktatens artikel 52, stk. 1, skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, ophaeves, og at der ifoelge Domstolens faste praksis er tale om en umiddelbart anvendelig faellesskabsregel, samt at etableringsfriheden ikke er begraenset til oprettelse af en enkelt virksomhed inden for Faellesskabet, men ogsaa omfatter retten til under iagttagelse af de faglige regler at oprette og opretholde mere end ét centrum for erhvervsudoevelse paa Faellesskabets omraade, og at »disse betragtninger ligeledes finder anvendelse paa en loenmodtager, der er bosat i en medlemsstat, og som desuden oensker at udoeve selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat« (27).

I disse to domme udtalte Domstolen: »Alle traktatens bestemmelser vedroerende den frie bevaegelighed for personer skal saaledes goere det lettere for EF-borgerne at udoeve erhvervsmaessig virksomhed af enhver art paa hele Faellesskabets omraade; yderligere indeholder de et forbud mod en national ordning, som kan skade disse borgere, saafremt de oensker at udvide deres aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade«. Domstolen tilfoejede: »En medlemsstats regler, hvorefter personer, der som hovedbeskaeftigelse arbejder som loenmodtagere i denne medlemsstat, fritages for bidrag til en socialsikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende - hvorimod personer, der som hovedbeskaeftigelse arbejder som loenmodtagere i en anden medlemsstat, naegtes fritagelse - begraenser muligheden for at udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse uden for denne medlemsstats omraade. Saadanne regler er derfor i strid med traktatens artikel 48 og 52«. Under hensyn til, at denne nationale bestemmelse endvidere ikke gav personer, som var tilsluttet socialsikrings- og pensionsordningen i den medlemsstat, hvori de udoevede deres hovedbeskaeftigelse som loenmodtagere, nogen yderligere social beskyttelse, fandt Domstolen, at »begraensningen af udoevelsen af erhvervsmaessige aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade saaledes under ingen omstaendigheder [kunne] begrundes« (28).

53 Yderligere har Domstolen senere i sin dom i Kemmler-sagen (29) besvaret et praejudicielt spoergsmaal fra en belgisk ret. I denne sag havde Inasti afkraevet Kemmler betaling af bidrag til den belgiske socialsikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende for 1981 og foerste kvartal af 1982. Der var paa samme maade som i sagerne Stanton og Wolf tale om bidrag for perioder foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81. Kemmler drev advokatvirksomhed i Frankfurt og Bruxelles og naegtede at betale disse bidrag, idet han anfoerte, at han allerede var tilsluttet den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende i Tyskland, og at tilslutningen til den belgiske sociale sikringsordning ikke ville give ham nogen yderligere social beskyttelse. Han var bosat i Tyskland og havde vaeret bosat i Belgien i en del af den periode, for hvilken han afkraevedes betaling af bidrag.

54 Da heller ikke forordning nr. 1390/81 var anvendelig i sagen, maatte det forelagte spoergsmaal loeses alene paa grundlag af traktatens artikel 52 om etableringsretten, idet Kemmler havde et fast forretningssted i begge de to medlemsstater.

55 Efter det samme raesonnement som i dommene i Stanton- og Wolf-sagerne naaede Domstolen i Kemmler-sagen til samme konklusion, nemlig: »En medlemsstats regler, som forpligter personer, der allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat - hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning - til at betale bidrag til ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, skader udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed uden for denne medlemsstats omraade. Saadanne regler er derfor i strid med traktatens artikel 52, medmindre de er behoerigt begrundet.« I denne henseende gav de paagaeldende regler, hvorefter Kemmler skulle tilslutte sig og betale bidrag til den belgiske ordning for selvstaendige erhvervsdrivende, paa samme maade som i Stanton- og Wolf-sagerne ikke de beroerte personer nogen yderligere social beskyttelse. Foelgelig tilfoejede Domstolen: »Begraensningen af udoevelsen af erhvervsmaessige aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade kan saaledes under ingen omstaendigheder begrundes« og besvarede herefter det af Tribunal du travail de Tournai forelagte spoergsmaal saaledes: »... traktatens artikel 52 er til hinder for, at en medlemsstat paalaegger personer, som allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning, en forpligtelse til at betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, naar denne forpligtelse ikke medfoerer nogen yderligere social beskyttelse for dem« (30).

56 Baade Raadet og Kommissionen er blevet opfordret til at indgive skriftlige indlaeg vedroerende foreneligheden af artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 med artikel 48 til 52 i traktaten paa baggrund af Domstolens praksis og saerlig dommen i Kemmler-sagen (31).

57 Raadet bemaerker for det foerste, at det har vide skoensmaessige befoejelser i overensstemmelse med det politiske ansvar, der er tillagt det ved traktatens artikel 51, ifoelge hvilken den kontrol, som Domstolen udoever med Raadets politiske beslutninger inden for sit eget ansvarsomraade, er begraenset til en kontrol af almindelig karakter med formaalet (32), og for det andet, at Domstolen i sin dom i Triches-sagen (33) har fundet, at ingen bestemmelse i traktaten indskraenker den frihed, som ved artikel 51 er indroemmet Raadet til at vaelge enhver objektivt begrundet foranstaltning, endog selv om de trufne bestemmelser ikke udelukker enhver risiko for ulige behandling af arbejdstagere paa grund af forskelle i de paagaeldende nationale ordninger. Raadet har tilfoejet, at en undtagelsesbestemmelse som den i artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 fra princippet i forordningens artikel 13, hvorefter de personer, forordningen omfatter, alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, ikke kan vaere i strid med artikel 48 til 52. For at dette skulle vaere tilfaeldet, maatte anvendelsen af denne bestemmelse medfoere utilsigtede bivirkninger eller praktiske problemer, der var til skade for vandrende arbejdstagere i forhold til deres nationale konkurrenter, hvortil kommer, at det ikke er paavist, at anvendelsen af denne bestemmelse har skabt problemer for Kommissionen med hensyn til den sociale sikring af vandrende arbejdstagere.

Raadet fremfoerer herefter, at Domstolen i sin dom i Kemmler-sagen (34) har godkendt undtagelserne fra arbejdskraftens frie bevaegelighed, dersom de er »behoerigt begrundet«, eller de giver en »yderligere social beskyttelse«. Vedroerende begrundelsen anfoerer Raadet, at artikel 14c, stk. 1, litra b), har til formaal at undgaa, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i to medlemsstater skal betale lavere bidrag end personer, der udoever begge former for virksomhed i én medlemsstat. Dersom dette var muligt, ville foelgen blive, at de ikke blot ville opnaa en uberettiget fordel i forhold til de af deres konkurrenter, hvis virke ikke er delt mellem to medlemsstater, men tillige, at baade svigagtig og lovlig udoevelse af loennet virksomhed uden for den beroerte medlemsstat ville medfoere et ikke-tilsigtet princip om indirekte harmonisering af de ordninger for social sikring i medlemsstaterne, som er omhandlet i bilag VII til forordningen, hvilket ville vaere i strid med traktaten og i det hele taget vaere til skade for disse medlemsstaters sociale sikringsordninger ved at forvaerre deres underskud. For saa vidt angaar den yderligere sociale beskyttelse bemaerker Raadet, at den dobbelte bidragspligt, som fastsaettes paa grundlag af de indkomster, der opnaas i den beroerte medlemsstat, i visse tilfaelde kan indebaere en yderligere beskyttelse i henseende til pensionsrettigheder eller boernetilskud.

58 Kommissionen anfoerer i sit svar paa dette spoergsmaal fra Domstolen, at bestemmelsen i artikel 14c, stk. 1, litra b), ikke fandtes i det forslag, den i sin tid havde forelagt Raadet (den er resultatet af et aendringsforslag, der blev fremsat i selve Raadet), og understreger, at grunden til forslagets vedtagelse var, at man ville opnaa, at personer, der har loennet beskaeftigelse i en medlemsstat (f.eks. Frankrig) og selvstaendig beskaeftigelse i en af de i bilag VII opregnede medlemsstater (f.eks. Belgien) ikke undgik betaling af de bidrag til socialsikring, som de skulle betale i den medlemsstat, hvori de udoever den anden virksomhed, dersom de udoevede begge disse former for virksomhed i denne medlemsstat, hvilket ville give dem en fordelagtigere stilling end deres konkurrenter, der udoever begge former for beskaeftigelse i denne medlemsstat. Kommissionen overlader det til Domstolen at afgoere, om den undtagelse, der er indfoert ved den naevnte bestemmelse, fra princippet om, at en arbejdstager kun kan vaere undergivet lovgivningen i én medlemsstat, er forenelig med traktatens artikel 48-52.

59 Jeg kan ikke godtage Raadets argumenter paa grund af betragtningerne til forordning nr. 1390/81, naermere betegnet anden betragtning, hvorefter »... den frie bevaegelighed for personer, som er et af Faellesskabets grundlag, er ikke kun begraenset til arbejdstagere, men vedroerer ligeledes selvstaendige erhvervsdrivende inden for rammerne af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser«, tredje betragtning, hvorefter »koordinering af de sociale sikringsordninger for selvstaendige erhvervsdrivende er noedvendig for virkeliggoerelsen af et af Faellesskabets maal ...«, og femte betragtning, hvori det hedder »med hensyn til social sikring aabner anvendelsen af de nationale lovgivninger alene ikke mulighed for at sikre de selvstaendige erhvervsdrivende, der flytter inden for Faellesskabet, en tilstraekkelig beskyttelse; for at etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser kan faa fuld virkning, boer der foretages en koordinering af de sociale sikringsordninger for selvstaendige erhvervsdrivende«.

60 Jeg kan dog let fastslaa, at situationen for personer, der har selvstaendig beskaeftigelse i Belgien og loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat - med undtagelse af Luxembourg - for at give et eksempel paa de forskellige situationer, der kan opstaa efter bilag VII til forordning nr. 1408/71, ved ikrafttraedelsen af faellesskabsreglerne om samordning af de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne, der finder anvendelse paa selvstaendige erhvervsdrivende, er blevet forringet i forhold til tidligere, hvor man alene kunne anvende traktatens bestemmelser om den frie bevaegelighed for personer. Stanton, Wolf og Kemmler, skulle nemlig alene tilslutte sig og betale bidrag til én social sikringsordning, mens de Jaeck i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), var forpligtet til at tilslutte sig og betale bidrag til baade den franske ordning for arbejdstagere og den belgiske ordning for selvstaendige erhvervsdrivende for saa vidt angik den beskaeftigelse han udoevede paa hver af disse staters omraade.

61 Forskellen mellem paa den ene side Stanton's, Wolf's og Kemmler's situation og paa den anden side de Jaeck's situation bestaar i, at de foerstnaevntes pligt til at tilslutte sig endnu en social sikringsordning i en medlemsstat, selv om de allerede var tilsluttet ordningen i en anden medlemsstat, var en foelge af anvendelsen af en national lovgivning, i det foreliggende tilfaelde belgisk lovgivning, mens samme pligt for de Jaeck fulgte af faellesskabsreglerne.

62 Naar Domstolen har fundet, at traktatens artikel 48 og 52 er til hinder for, at reglerne i en medlemsstat kan forpligte personer, som allerede har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse i en anden medlemsstat, hvori de er bosat og tilsluttet en national social sikringsordning, til at bidrage til ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, idet dette har skadelige virkninger for udoevelsen af erhvervsaktiviteter uden for den paagaeldende medlemsstats omraade, mener jeg, at man saa meget mere maa slutte, at artikel 48 og 52 er til hinder for, at disse virkninger kan opstaa ved anvendelsen af en raadsforordning.

63 Jeg skal i denne henseende tilfoeje, at Domstolen i dommene i Stanton-, Wolf- og Kemmler-sagerne tilsyneladende lader staa aabent, at det kunne begrundes, at man gjorde udoevelsen af erhvervsvirksomhed uden for én og samme medlemsstat mere byrdefuld, dersom den nationale ordning medfoerte en yderligere social beskyttelse. I medfoer af princippet om lovreglers hierarki og paa baggrund af bestemmelserne i traktatens artikel 48 og 52, der har til formaal at lette udoevelsen af erhvervsaktiviteter paa samtlige medlemsstaters omraade, kan det ikke paa nogen maade begrundes, at Raadet ved brug af sin lovgivningsmyndighed har bragt statsborgere inden for Faellesskabet i en ugunstig situation, dersom de oensker at udstraekke deres virke til andre medlemsstaters omraade.

64 Jeg finder, at dette er det mest tungtvejende argument, naar man skal bedoemme denne bestemmelses forenelighed med traktatens artikel 48 og 52. Men det er dog ikke det eneste. Paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede forhold forelaa, var der i bilag VII til forordning nr. 1408/71 angivet seks medlemmer af et Faellesskab med ti medlemmer (35). For saa vidt angik Belgien, Danmark (for bosattes vedkommende), Frankrig, Graekenland og Italien var selvstaendige erhvervsdrivende i én af disse stater undergivet lovgivningen i to medlemsstater, naar de havde selvstaendig beskaeftigelse i én af disse og loennet beskaeftigelse i en anden. Hvad angik Tyskland var der kun tale om udoevelse af selvstaendig landbrugsvirksomhed. Raadet bekraefter, at denne regulering har til formaal at undgaa, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i to medlemsstater kommer til at betale lavere bidrag end personer, der har begge former for beskaeftigelse i én medlemsstat, hvilket ville goere det muligt for dem at opnaa en uberettiget fordel i forhold til deres konkurrenter, hvis virke ikke er delt mellem to medlemsstater. Jeg skal derfor med udgangspunkt i de Jaeck's situation undersoege, om artikel 14c, stk. 1, litra b), opfylder dette maal.

65 Som jeg har naevnt i indledningen til dette forslag udoevede de Jaeck i 1984 i to dage om ugen hvervet som direktoer i et anpartsselskab i Nederlandene, i hvilket han tillige var eneanpartshaver, og selvstaendig virksomhed i Belgien i de oevrige af ugens dage. Der er tale om en person, der er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, idet han ubestridt var tilsluttet den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende i Belgien, men afkraeves bidrag til den sociale sikringsordning i Nederlandene for samme periode.

Hvis den forelaeggende ret, som den skal, anvender forordningens afsnit II med henblik paa at afgoere, hvilken lovgivning de Jaeck er undergivet, vil denne fastslaa, at hans situation kan hoere under artikel 14c. Dersom bestemmelsen i stk. 1, litra b), i denne artikel og ovennaevnte bilag VII ikke fandtes, ville de Jaeck alene have vaeret undergivet lovgivningen om social sikring i én af de to medlemsstater, hvorefter han ville vaere blevet betragtet, som om han udfoerte hele sin virksomhed paa dennes omraade. Den samme loesning ville man naa til, dersom han i stedet for at have selvstaendig beskaeftigelse i Belgien udoevede denne i Tyskland, medmindre der var tale om landbrugsvirksomhed, eller i Danmark, medmindre han var bosat i dette land, eller i Det Forenede Kongerige eller Irland, for blot at anfoere nogle yderligere eksempler. Derimod er hans retsstilling forholdsvis ringere, dersom han oensker at udfoere denne virksomhed som selvstaendig erhvervsdrivende i Belgien, saaledes som jeg har paavist, i Frankrig eller i Graekenland, idet han da samtidig vil vaere undergivet lovgivningen i to medlemsstater, hvilket medfoerer pligt til at tilslutte sig og bidrage til to ordninger, selv om tilslutningen alene gaelder hans virksomhed paa hvert enkelt lands omraade.

66 Raadets argument om, at personer i de Jaeck's situation, dersom den omtalte regel ikke fandtes, ville opnaa en privilegeret stilling i forhold til deres konkurrenter, der udoever hele deres virksomhed i samme medlemsstat, fordi de skal betale lavere bidrag, kan jeg af forskellige grunde ikke godtage. For det foerste, fordi jeg finder, at det netop er for at undgaa dette resultat, at det i artikel 14d, stk. 1, hedder, at den, der samtidig har loennet beskaeftigelse i en medlemsstat og anden selvstaendig beskaeftigelse i en anden medlemsstat, og som er undergivet lovgivningen i den foerste medlemsstat, skal betragtes, som om vedkommende havde hele sin erhvervsmaessige beskaeftigelse paa den paagaeldende medlemsstats omraade, og for det andet, fordi beregningen af bidragene er meget forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, hvorfor det ikke uden videre kan haevdes, at tilslutning i én medlemsstat skulle have til foelge, at bidraget blev mindre.

Endnu mindre overbevisende forekommer dette argument fra Raadets side mig paa baggrund af de aendringer, der blev indfoert i forordning nr. 1408/71 ved forordning nr. 3811/86. Fra dennes ikrafttraedelse den 1. januar 1987 er personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse i én medlemsstat og selvstaendig beskaeftigelse i en af de stater, der er omhandlet i bilag VII, ganske vist stadig undergivet lovgivningen i begge lande, men det fremgaar ikke paa nogen maade klart, om dette alene er tilfaeldet for saa vidt angaar den beskaeftigelse, han har paa hvert af omraaderne, idet denne passage er bortfaldet i de to led i artikel 14c, litra b). Yderligere behandles en person, der er i denne situation, ifoelge det nye stk. 2 i artikel 14d med henblik paa fastsaettelse af satsen for bidrag for selvstaendige erhvervsdrivende i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade den paagaeldende har selvstaendig beskaeftigelse, som om vedkommende havde sin loennede beskaeftigelse paa samme medlemsstats omraade. En bestemmelse med denne ordlyd kan ved anvendelsen af national lovgivning have saavel en nedsaettelse som en forhoejelse af bidragssatsen til foelge.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694C0340.1

67 Raadet har ligeledes haevdet, at grunden er, at man oensker at undgaa, at personer blot ved at overskride en graense, naar de soeger loennet beskaeftigelse, unddrager sig pligt til at bidrage til en ordning for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende, f.eks. den belgiske. Jeg er tilboejelig til at mene, at dette faktisk var grunden til, at Raadet i sin tid indfoerte aendringsforslaget i kommissionsforslaget. Men som jeg allerede har paavist ovenfor, udgoer denne bestemmelse en hindring for udoevelse af erhvervsvirksomhed uden for en medlemsstats omraade.

Jeg skal hertil foeje, at en person, der er bosat i Belgien, hvor han har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse, maaske vil vaere i en lignende situation, dersom han forbliver i denne stat, eller i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), hvis han flytter til Frankrig for at tage loennet beskaeftigelse, men fortsat har selvstaendig beskaeftigelse i Belgien. Men denne situation vil derimod vaere meget forskellig fra situationen for en person, der f.eks. er bosat i Tyskland, hvor han har loennet beskaeftigelse, og samtidig har selvstaendig beskaeftigelse i Danmark eller en hvilken som helst af de andre medlemsstater, der ikke figurerer paa listen i bilag VII.

68 Jeg maa foelgelig konkludere, at selv om denne bestemmelse i visse tilfaelde kan bevirke, at den paagaeldende opnaar en yderligere social beskyttelse i henseende til pensionsrettigheder eller bevarer retten til ydelser i anledning af doedsfald, han har erhvervet ifoelge lovgivningen i hver af medlemsstaterne, skaber den ligeledes hindringer for udoevelse af erhvervsvirksomhed i forskellige medlemsstater og skaerper de uligheder, som allerede foelger af de nationale lovgivninger og medfoerer forskelsbehandling af medlemsstaternes borgere, alt efter hvor de oensker at udoeve disse former for virksomhed.

69 Af det ovenfor anfoerte foelger, at artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning nr. 1408/71 boer kendes ugyldige, for saa vidt som det heri hedder, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og selvstaendig beskaeftigelse paa en af de medlemsstaters omraade, der findes i ovennaevnte bilag, er undergivet lovgivningen i begge disse medlemsstater.

70 At den nationale ret i denne sag har forelagt et fortolkningsspoergsmaal, er ikke til hinder for, at Domstolen behandler spoergsmaalet om gyldigheden af en faellesskabsbestemmelse. Jeg skal herved henvise til det vigtige princip, som er fastslaaet af Domstolen i Schwarze-sagen (36), hvori den udtalte foelgende: »Det maa udledes af spoergsmaalenes affattelse, at det for den ... [forelaeggende ret] mindre drejer sig om fortolkningen af traktaten eller en af faellesskabsinstitutionernes retsakt end om en praejudiciel afgoerelse om gyldigheden af en saadan akt i henhold til artikel 177, stk. 1, litra b)«, og i saadanne tilfaelde »er Domstolen berettiget til uden videre at udtale sig om disse spoergsmaal, i stedet for at binde den forelaeggende ret til en formalisme, som kun ville forsinke proceduren i henhold til artikel 177 og vaere uforenelig med dennes vaesen. En saadan formalisme kan forsvares i sager, som foeres af parterne, hvis gensidige rettigheder skal bestemmes efter strenge regler, men ville derimod vaere uhensigtsmaessigt paa det meget specielle omraade for judicielt samvirke i henhold til artikel 177, som er kendetegnet ved, at den nationale ret og Domstolen ... i faellesskab og umiddelbart skal bidrage til retsfastlaeggelsen« (37).

71 Ogsaa generaladvokat Darmon har udtalt sig i denne retning i sit forslag til afgoerelse i Weiser-sagen, hvori han anfoerte: »... tilkommer Domstolen at proeve gyldigheden af en forordningsbestemmelse, selv om det praejudicielle spoergsmaal ikke naevner spoergsmaalet herom, saafremt Domstolen fortolker bestemmelsen paa en maade, der kan foere til at kende den ugyldig« (38).

72 Og dette er netop, hvad Domstolen fortsat har gjort i aarenes loeb. F.eks. i Strehl-sagen (39), hvor en belgisk ret havde anmodet om fortolkning af artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 og af Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikrings afgoerelse nr. 91, undersoegte Domstolen indledningsvis lovligheden af disse bestemmelser og kendte dem uforenelige med traktatens artikel 51. I Roquette Frères-sagen (40) fastslog Domstolen, at seks af de praejudicielle fortolkningsspoergsmaal, der var forelagt af den nationale ret, tillige indebar en vurdering af gyldigheden af visse bestemmelser i en forordning, som den behandlede senere, og som Domstolen erklaerede ugyldige. I Roviello-sagen (41), hvori den nationale ret havde forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af bilag VI, afdeling C, nr. 15, i forordning nr. 1408/71, fortolkede Domstolen foerst denne bestemmelse, hvorefter den erklaerede den ugyldig. I Weiser-sagen (42), hvori den franske ret havde forelagt et praejudicielt spoergsmaal om fortolkning af artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, kendte Domstolen denne bestemmelse ugyldig i sin dom.

Det samme skete i sagerne Lenoir (43), Paris (44) og Trend Moden Textilhandels (45), hvori Domstolen af egen drift tog stilling til gyldigheden af de faellesskabsbestemmelser, den var anmodet om at fortolke af den forelaeggende ret, uden at finde noget, der kunne anfaegte gyldigheden af de i sagerne omhandlede bestemmelser.

73 For saa vidt angaar foelgerne af ugyldighed af artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning nr. 1408/71 har Domstolen allerede udtalt, at »artikel 174, stk. 2, naar det er begrundet i vaesentlige hensyn, giver Domstolen mulighed for i hvert enkelt tilfaelde konkret at afgoere, hvilke af en ugyldig forordnings retsvirkninger der skal opretholdes« (46).

Naar henses til, at dommene i Stanton-, Wolf- og Kemmler-sagerne (47), hvori Domstolen fortolkede traktatens artikel 48 og 52, der danner grundlaget for denne ugyldighedserklaering, for de foerste to dommes vedkommende blev afsagt i 1988 og for den sidstes vedkommende i 1996, og at de faktiske forhold i hovedsagerne i alle tilfaelde vedroerte perioder, der gik forud for ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81 - hvorved baade artikel 14c og bilag VII blev indsat i forordning nr. 1408/71 - maa der i denne sag undtagelsesvis tages hensyn til, at medlemsstater, der indtil denne bestemmelses ikrafttraedelse den 1. juli 1982 forpligtede personer, der allerede var tilsluttet en ordning for arbejdstagere i en anden medlemsstat, til at tilslutte sig deres ordninger for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende, har kunnet vaere i tvivl om det noejagtige omfang af deres forpligtelser med hensyn til personernes frie bevaegelighed.

74 Under disse omstaendigheder foreslaar jeg Domstolen paa samme maade som i dommen i Pinna-sagen (48) at fastslaa, at tvingende retssikkerhedshensyn til alle beroerte interesser, offentlige saavel som private, principielt er til hinder for at anfaegte tilslutningen og de bidrag, der er betalt, i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), i perioder foer afsigelsen af den dom, hvorved bestemmelsen erklaeres ugyldig, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede paaroerende foer denne dato har anlagt retssag eller fremsat et tilsvarende krav i medfoer af gaeldende national ret.

Forslag til afgoerelse

Paa baggrund af de ovenfor anfoerte betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Nederlandenes Hoge Raad forelagte spoergsmaal saaledes:

»1) Ved begrebet 'loennet beskaeftigelse' i afsnit II i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 forstaas virksomhed, der kvalificeres som saadan ved anvendelse af ordningen om den sociale sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.

2) Saafremt artikel 14c i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en person, der befinder sig i en situation som de Jaeck, alene er sikret mod en del af de risici, der daekkes af den sociale sikringsordning i Nederlandene, nemlig dem, der er omhandlet i den almindelige sociale sikringsordning, men ikke mod de oevrige risici i denne ordning, nemlig dem, der er omhandlet i den tvungne forsikringsordning for arbejdstagere.

3) Ved anvendelsen af artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 er medlemsstaterne ikke ifoelge faellesskabsretten med henblik paa beregningen af de bidrag, den paagaeldende skal betale paa det omraade, hvor han udoever loennet beskaeftigelse, forpligtede til at tage hensyn til, at den paagaeldende ligeledes skal betale bidrag i anledning af udoevelse af selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, men faellesskabsretten er til hinder for, at der i den foerstnaevnte medlemsstat opkraeves bidrag af de indkomster, den paagaeldende har oppebaaret i den anden medlemsstat og omvendt.«

Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg ligeledes Domstolen at kende for ret:

»1) Artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, er ugyldig, for saa vidt det deri bestemmes, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og udoever selvstaendig beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, er undergivet lovgivningen i begge disse medlemsstater.

2) Denne ugyldighed kan ikke paaberaabes med henblik paa anfaegtelse af tilslutningen og de bidrag, der er betalt i medfoer af den bestemmelse, der er erklaeret ugyldig, i perioder foer afsigelsen af den dom, hvorved ugyldigheden erklaeres, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede paaroerende foer denne dato har anlagt retssag eller fremsat et tilsvarende krav i medfoer af gaeldende nationale retsregler.«

(1) - Forordning om aendring og ajourfoering af forordning (EOEF) nr. 1408/71 og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 230, s. 6).

(2) - Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3811/86 af 11.12.1986 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 355, s. 5), der traadte i kraft den 1.1.1987, fik denne artikel en ny ordlyd med henblik paa at udvide dens anvendelsesomraade til ligeledes at omfatte udoevelse af to eller flere former for loennet og selvstaendig virksomhed paa to eller flere medlemsstaters omraade.

(3) - Dom af 3.7.1986, sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml. s. 2121, praemis 17.

(4) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467).

(5) - Dette var tilfaeldet i dommen af 13.10.1993, sag C-121/92, Zinnecker, Sml. I, s. 5023. Den paagaeldende var tysk statsborger, bosat i Tyskland, havde selvstaendig beskaeftigelse i ca. halvdelen af tiden i denne stat og den anden halvdel af tiden i Nederlandene og skulle i medfoer af nederlandsk lovgivning betragtes som omfattet af det personlige anvendelsesomraade for forordningen (afsnit I), mens den lovgivning, der fandt anvendelse paa ham, var lovgivningen i den medlemsstat, hvori han var bosat (artikel 14a i afsnit II).

(6) - Det resultat, Domstolen naaede frem til i dommen i Zinnecker-sagen, jf. fodnote 5, var, at den paagaeldende ikke var sikret i nogen af de to medlemsstater, idet den tyske lovgivning alene indeholdt bestemmelser om en frivillig forsikring for personer, der havde denne stilling, og Zinnecker havde valgt ikke at tegne nogen saadan forsikring.

(7) - Dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755.

(8) - Dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, praemis 14, og af 21.6.1988, sag 197/86, Brown, Sml. s. 3205, praemis 21.

(9) - Dom af 27.6.1996, sag C-107/94, Sml. I, s. 3089, praemis 26.

(10) - Min fremhaevelse.

(11) - Dom af 19.3.1964, sag 75/63, Sml. 1954-1964, s. 471, paa s. 474 og 475, org. ref.: Rec. s. 347, isaer s. 363.

(12) - Raadets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere (JO 1958 30, s. 561).

(13) - Forslag til afgoerelse fremsat den 11.7.1996 i Hervein-sagen (dom af 30.1.1997, sag C-221/95, trykt i dette bind af Samling af Afgoerelser).

(14) - Dom af 24.3.1994, sag C-71/93, Van Poucke, Sml. I, s. 1101. Van Poucke udoevede to former for erhvervsvirksomhed, idet han var militaerlaege i Belgien og selvstaendigt praktiserende laege i Nederlandene og blev paalagt at betale bidrag til den belgiske institution for social sikring af selvstaendige arbejdstagere. I medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra a), og artikel 14d, stk. 1, var han paa grund af sit samtidige virke som arbejdstager i Belgien og som selvstaendigt beskaeftiget i Nederlandene, i sidstnaevnte egenskab undergivet belgisk lovgivning efter samme regler, som hvis han havde udoevet selvstaendig virksomhed i Belgien.

(15) - Dom af 23.10.1986, sag 300/84, Sml. s. 3097. Der var ogsaa her tale om anvendelse af nederlandsk lovgivning.

(16) - Dom af 25.2.1986, sag 254/84, De Jong, Sml. s. 671, praemis 13. Se tillige dom af 12.7.1979, sag 266/78, Brunori, Sml. s. 2705, praemis 6, af 24.4.1980, sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, praemis 12, af 23.9.1982, sag 275/81, Koks, Sml. s. 3013, praemis 9, af 23.9.1982, sag 276/81, Kuijpers, Sml. s. 3027, praemis 14, af 24.9.1987, sag 43/86, De Rijke, Sml. s. 3611, praemis 12, af 18.5.1989, sag 368/87, Hartmann Troiani, Sml. s. 1333, praemis 21, og af 20.10.1993, sag C-297/92, Baglieri, Sml. I, s. 5211, praemis 13.

(17) - Dom af 12.6.1986, sag 302/84, Sml. s. 1821, praemis 21.

(18) - Jf. fodnote 9, praemis 2, 10, 11 og 17.

(19) - Dom af 5.5.1977, sag 102/76, Sml. s. 815.

(20) - Jf. fodnote 13. I denne sag vedroerte anvendelsen af artikel 14c, stk. 1, litra b), en fransk statsborger, som i en aarraekke havde udfoert naesten samme virksomhed i Frankrig og Belgien. Naermere betegnet var han administrerende direktoer og ledende medarbejder i forskellige aktieselskaber. I Frankrig var han tilknyttet den sociale sikringsordning for arbejdstagere, og den kompetente belgiske institution afkraevede ham ligeledes betaling af bidrag til den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende.

(21) - Dom af 9.6.1964, sag 92/63, Sml. 1954-1964, s. 491, org. ref.: Rec. s. 557, isaer s. 574.

(22) - Dom af 5.12.1967, sag 19/67, Sml. 1965-1968, s. 411, paa s. 413, org. ref.: Rec. s. 445, isaer s. 457.

(23) - Raadets forordning (EOEF) af 12.5.1981 om udvidelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, til at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (EFT L 143, s. 1).

(24) - Jf. fodnote 2. Fra datoen for ikrafttraedelsen har artikel 14c haft en ny ordlyd, og stk. 2 er udgaaet.

(25) - Dom af 7.7.1988, sag 143/87, Sml. s. 3877.

(26) - Dom af 7.7.1988, forenede sager 154/87 og 155/87, Wolf m.fl., Sml. s. 3897.

(27) - Samme domme, praemis 10, 11 og 12.

(28) - Samme domme, praemis 13, 14 og 15.

(29) - Dom af 15.2.1996, sag C-53/95, Sml. I, s. 703.

(30) - Samme domme, praemis 12, 13 og 14.

(31) - Jf. fodnote 29.

(32) - Raadet henviser i denne forbindelse til dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 89, 90 og 91, paa den faelles landbrugspolitiks omraade.

(33) - Dom af 13.7.1976, sag 19/76, Sml. s. 1243, praemis 18.

(34) - Jf. fodnote 29.

(35) - Med Spaniens og Portugals tiltraedelse bidrog begge disse stater til en forlaengelse af denne liste. Det samme skete ved OEstrigs, Finlands og Sveriges tiltraedelse.

(36) - Dom af 1.12.1965, sag 16/65, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081.

(37) - Citeret fra generaladvokat Mancini's forslag til afgoerelse af 22.1.1987 i Roviello-sagen (dom af 7.6.1988, sag 20/85, Sml. s. 2805 ff., paa s. 2826).

(38) - Dom af 14.6.1990, sag C-37/89, Sml. I, s. 2395, paa s. 2411.

(39) - Dom af 3.2.1977, sag 62/76, Sml. s. 211, praemis 10.

(40) - Dom af 15.10.1980, sag 145/79, Sml. s. 2917, praemis 6.

(41) - Jf. fodnote 37.

(42) - Jf. fodnote 38.

(43) - Dom af 27.9.1988, sag 313/86, Sml. s. 5391.

(44) - Dom af 13.12.1989, sag C-204/88, Sml. s. 4361.

(45) - Dom af 7.3.1990, sag C-117/88, Sml. I, s. 631.

(46) - Dom af 27.2.1985, sag 112/83, Société des Produits de maïs, Sml. s. 719, praemis 18, og af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 26.

(47) - Jf. fodnote 25, 26 og 29.

(48) - Jf. fodnote 46.