ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-542/07 P

Imagination Technologies Ltd

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel — EF-varemærker — afslag på registrering — forordning (EF) nr. 40/94 — artikel 7, stk. 3 — fornødent særpræg opnået ved brug — brug efter datoen for indgivelsen af registreringsansøgningen«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 11. juni 2009 I ‐ 4939

Sammendrag af dom

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – undtagelse – fornødent særpræg opnået ved brug

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 3)

Det følger af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at »[s]tk. 1, litra b), c) og d), [ikke] finder […] anvendelse, hvis mærket som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det søges registreret«.

Det følger således af selve ordlyden af denne bestemmelse, og nærmere bestemt af verbernes brug i førnutid i udtrykkene »mærket […] har fået« og »som følge af den brug, der er gjort deraf«, at varemærket allerede på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen skal have fået fornødent særpræg ved en tidligere brug.

Denne konstatering, som vedrører den franske version, støttes ved gennemgangen af forskellige andre sprogversioner, såsom bl.a. den engelske, den tyske, den italienske og den nederlandske version.

Udviklingen i lovgivningen på området afspejler desuden klart fællesskabslovgivers hensigt om kun at give varemærker, der har fået fornødent særpræg ved en brug, der ligger før registreringsansøgningen, beskyttelse som EF-varemærke.

Desuden er en ordlydsfortolkning af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94 den eneste, der er forenelig med sammenhængen i ordningen med absolutte og relative hindringer for registrering af EF-varemærker, hvoraf følger, at tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen er afgørende for, hvilket varemærke der har prioritet.

Derudover ville et varemærke, der på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen mangler fornødent særpræg, kunne danne grundlag for i forbindelse med en indsigelse eller en ugyldighedsbegæring at anvende en relativ registreringshindring over for et andet varemærke, hvis ansøgningsdato ligger efter ansøgningsdatoen for det første varemærke. Denne situation er så meget desto mindre acceptabel, når det andet varemærke allerede på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen har fornødent særpræg, uanset at det første varemærke endnu ikke har fået et sådant særpræg ved brug.

(jf. præmis 41-44, 51 og 52)
Sag C-241/07

JK Otsa Talu OÜ

mod

Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus)

»EUGFL — forordning (EF) nr. 1257/1999 — fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne — støtte til miljøvenlige produktionsmetoder inden for landbruget«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 23. oktober 2008 I ‐ 4325

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. juni 2009 I ‐ 4346

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL – støtte til udvikling af landdistrikterne – støtte til miljøvenlige produktionsmetoder inden for landbruget

(Rådets forordning nr. 1257/1999, som ændret ved forordning nr. 2223/2004, art. 24, stk. 1, art. 37, stk. 4, og art. 39, stk. 3)

Bestemmelserne i artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), som ændret ved forordning nr. 2223/2004, sammenholdt med forordningens artikel 37, stk. 4, og artikel 39, er ikke til hinder for, at en medlemsstat på grund af utilstrækkelige budgetmidler begrænser kategorien af modtagere af støtte til udvikling af landdistrikterne til kun at omfatte de landbrugere, der allerede var berørt af en beslutning om tildeling af en sådan støtte vedrørende det foregående budgetår.

Med hensyn til formålet med forordning nr. 1257/1999, der omfatter fremme af udviklingen af miljøvenligt landbrug og landdistrikterne i almindelighed, bør medlemsstaterne bestræbe sig på at forvalte deres finansielle ressourcer på en forsvarlig måde, således at enhver ansøger, der opfylder betingelserne for støtteberettigelse i henhold til samme forordning, kan få del i støtten til udvikling af landdistrikterne. Medlemsstaterne kan dog i medfør af artikel 37, stk. 4, og artikel 39, stk. 3, i denne forordning fastsætte yderligere eller mere restriktive betingelser for ydelse af fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne, forudsat at der er sammenhæng mellem disse betingelser og de mål og krav, der er fastsat i nævnte forordning, og at støtteforanstaltningerne, hvis det er nødvendigt for at sikre forenelighed og sammenhæng, efterfølgende kan revideres af medlemsstaterne. Da planlægningen af en ordning for støtte til at drive miljøvenligt landbrug således kan udvikle sig, bør tilpasning af nævnte ordning foretages under iagttagelse af denne forordning.

Henset til den situation, der var forbundet med, at det i den pågældende medlemsstat blev konstateret, at der forelå utilstrækkelige budgetmidler, lå det valg, som den estiske lovgiver foretog med henblik på at indskrænke den kategori af landbrugere, der var berettigede til støtte til udvikling af landdistrikterne, til alene at omfatte de landbrugere, der allerede i løbet af det foregående budgetår havde påtaget sig forpligtelser vedrørende miljøvenligt landbrug, inden for det råderum, som medlemsstaterne har i henhold til forordning nr. 1257/1999.

(jf. præmis 38-40, 48 og 54 samt domskonkl.)
For at sikre opfyldelse hurtigst muligt af den dom, som tidligere har fastslået et traktatbrud, og at forebygge gentagelse af tilsvarende tilsidesættelser af fællesskabsretten bør den eventuelle pålæggelse af et fast beløb i det enkelte tilfælde ske på grundlag af samtlige relevante forhold, som vedrører såvel særegenhederne ved det fastslåede traktatbrud som den holdning, der blev indtaget af den pågældende medlemsstat, efter at proceduren ifølge artikel 228 EF var blevet indledt.

Såfremt Domstolen beslutter at pålægge betaling af et fast beløb, tilkommer det den under udøvelsen af sin skønsbeføjelse at fastsætte det pågældende beløb således, at det dels er afpasset efter omstændighederne, dels er proportionalt med det fastslåede traktatbrud samt den pågældende medlemsstats betalingsevne.

Med henblik på at træffe afgørelse om påstanden om pålæggelse af et fast beløb er det følgelig nødvendigt at tage hensyn til samtlige omstændigheder i sagen, herunder navnlig den omhandlede medlemsstats holdning, varigheden og grovheden af overtrædelsen.

Med henblik på at fastsætte størrelsen af det faste beløb anser Domstolen det for hensigtsmæssigt, i tillæg til de ovennævnte forhold, også at tage hensyn til yderligere omstændigheder, såsom den omstændighed, at den omhandlede medlemsstat har bragt det traktatbrud, som konstateredes ved dommen, til ophør, og at den helt har opfyldt kravene i denne dom.

(jf. præmis 44, 46-48 og 58-60)
Sag C-538/07

Assitur Srl

mod

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia)

»Direktiv 92/50/EØF — artikel 29, stk. 1 — offentlige tjenesteydelsesaftaler — national lovgivning, som udelukker selskaber, mellem hvilke der består et kontrolforhold, eller hvoraf det ene udøver en væsentlig indflydelse på det andet, fra at deltage som konkurrenter i den samme udbudsprocedure«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 10. februar 2009 I ‐ 4221

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 19. maj 2009 I ‐ 4236

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler – direktiv 92/50 – tildeling af kontrakter

(Rådets direktiv 92/50, art. 29, stk. 1)

Artikel 29, stk. 1, i Rådets direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat ud over de udelukkelsesgrunde, som er angivet i bestemmelsen, fastsætter andre udelukkelsesgrunde, som har til formål at sikre overholdelsen af principperne om ligebehandling og gennemsigtighed, dog på den betingelse, at sådanne foranstaltninger ikke går videre end nødvendigt for at opfylde dette formål.

Fællesskabsretten er imidlertid til hinder for en national retsforskrift, der, skønt den forfølger et lovligt formål om ligebehandling af de bydende og gennemsigtighed i fremgangsmåderne for indgåelse af offentlige aftaler, dog indebærer et ubetinget forbud for virksomheder, mellem hvilke der består et kontrolforhold, eller som har en indbyrdes tilknytning, mod at deltage samtidigt som konkurrenter i den samme udbudsprocedure, uden at give dem mulighed for at godtgøre, at dette kontrolforhold ikke har haft indvirkning på deres respektive handlemåde under udbudsproceduren.

Det vil nemlig være i strid med en effektiv anvendelse af fællesskabsretten, såfremt man systematisk udelukker de virksomheder, mellem hvilke der består en indbyrdes tilknytning, fra retten til at deltage i samme procedure om indgåelse af en offentlig kontrakt. En sådan løsning ville i væsentlig grad begrænse konkurrencen på fællesskabsplan. Det følger heraf, at en national lovgivning går videre end nødvendigt for at opfylde formålet om at sikre overholdelsen af ligebehandlings- og gennemsigtighedsprincippet, når forbuddet mod at deltage i samme udbudsprocedure derved udstrækkes til at omfatte situationer, hvori kontrolforholdet mellem de pågældende virksomheder ikke har nogen indflydelse på deres handlemåde under sådanne procedurer. En sådan lovgivning, som er baseret på en uafkræftelig formodning for, at de bud, som de tilknyttede virksomheder afgiver vedrørende den samme kontrakt, uvægerligt påvirker hinanden, er i strid med proportionalitetsprincippet, da den ikke giver virksomhederne nogen mulighed for at godtgøre, at der ikke i deres situation foreligger nogen reel risiko for, at der følges en praksis, som kan true gennemsigtigheden og fordreje konkurrencen mellem de bydende.

(jf. præmis 23 og 28-30 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, som ændret ved forordning nr. 2796/2000, skal fortolkes således, at et levnedsmiddels betegnelse, der indeholder geografiske henvisninger, og som er genstand for en ansøgning om registrering som beskyttet oprindelsesbetegnelse eller beskyttet geografisk betegnelse i henhold til forordning nr. 2081/92, ikke kan anses for en artsbetegnelse i tiden indtil de nationale myndigheders eventuelle oversendelse af ansøgningen om registrering til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. En betegnelse kan ikke formodes at være en artsbetegnelse i henhold til forordning nr. 2081/92, som ændret, når Kommissionen ikke har taget stilling til ansøgningen om registrering af betegnelsen, i givet fald ved at afvise den, netop fordi denne betegnelse er blevet til en artsbetegnelse.

En vares opnåelse af artsbetegnelse er nemlig resultatet af en objektiv proces, hvorefter denne betegnelse er blevet det fælles navn for denne vare, selv om den indeholder en henvisning til det geografiske sted, hvor den pågældende vare oprindeligt blev fremstillet eller markedsført.

Under disse omstændigheder skal det forhold, at den i hovedsagen omhandlede betegnelse er genstand for en ansøgning om registrering, i sig selv anses for at være uden betydning for en sådan objektiv proces med popularisering eller afkobling mellem betegnelsen og området.

(jf. præmis 50, 51 og 54 samt domskonkl. 1)
Helhedsvurderingen af risikoen for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker skal for så vidt angår den visuelle, lydlige og begrebsmæssige lighed af de omhandlede varemærker være støttet på det helhedsindtryk, disse giver, idet der navnlig skal tages hensyn til deres særprægede og dominerende bestanddele.

Vurderingen af ligheden mellem to varemærker i forbindelse med efterprøvelsen af, om der foreligger risiko for forveksling, kan navnlig ikke begrænses til, at der alene tages hensyn til én bestanddel i et sammensat varemærke, og til at sammenligne denne bestanddel med et andet varemærke. Sammenligningen skal tværtimod foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed.

I denne forbindelse kan helhedsindtrykket, som et sammensat varemærke fremkalder i erindringen hos den relevante kundekreds, under visse omstændigheder være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele. Det er imidlertid kun, når alle andre varemærkebestanddele er uden betydning, at bedømmelsen af ligheden alene kan afhænge af den dominerende bestanddel.

(jf. præmis 60-62)
Sag C-482/07

AHP Manufacturing BV

mod

Bureau voor de Industriële Eigendom

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank ’s-Gravenhage)

»Patentret — medicinske specialiteter — forordning (EØF) nr. 1768/92 og (EF) nr. 1610/96 — supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler — betingelser for udstedelse af certifikater til to eller flere indehavere af grundpatenter vedrørende samme produkt — præcisering vedrørende ansøgninger til behandling«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 3. september 2009 I ‐ 7297

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – industriel og kommerciel ejendomsret – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler

[Europa-Parlamentet og Rådets forordning nr. 1610/96, art. 3, stk. 2; Rådets forordning nr. 1768/92, art. 3, litra c)]

Artikel 3, litra c), i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, hvorefter der udstedes et certifikat, når der ikke tidligere er udstedt et certifikat for produktet på ansøgningstidspunktet i den medlemsstat, hvor ansøgningen indleveres, sammenholdt med artikel 3, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 1610/96 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler — hvorefter der i tilfælde, hvor to eller flere ansøgninger, som vedrører samme produkt og er indleveret af to eller flere indehavere af forskellige patenter, er til behandling, kan udstedes et certifikat for dette produkt til hver af disse indehavere — skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat til indehaveren af et grundpatent på et produkt, for hvilket der på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om certifikat allerede var udstedt et eller flere certifikater til en eller flere indehavere af et eller flere andre grundpatenter.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Retten til forsvar i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, der skal overholdes, selv om der er tale om en procedure af administrativ karakter. Det følger navnlig af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den.

Et sådant princip udelukker, at en beslutning, hvorved Kommissionen har pålagt en virksomhed en bøde inden for konkurrenceretten uden forudgående at have meddelt den de klagepunkter, den foreholdes, kan anses for lovlig.

Klagepunktsmeddelelsen skal endvidere, henset til dens betydning, utvetydigt fastslå den juridiske person, der kan pålægges en bøde, og den skal sendes til denne. Det er ligeledes vigtigt, at klagepunktsmeddelelsen angiver, hvorfor en virksomhed tilregnes de påståede faktiske forhold.

En kommissionsbeslutning, hvorved et moderselskab holdes ansvarligt dels på grund af sin direkte medvirken i et kartels aktiviteter, dels på grund af et af dets datterselskabers medvirken i kartellet, skønt moderselskabet hverken kunne udlede klagepunktet om sin direkte medvirken i overtrædelsen af klagepunktsmeddelelsen eller af de faktiske omstændigheder, der endeligt er lagt til grund for dette klagepunkt, skal annulleres. Den omstændighed, at den endelige beslutning har fastslået ovennævnte selskabs ansvar for dets medvirken som moderselskab ud over dette moderselskabs personlige medvirken, udelukker ikke, at beslutningen er støttet på en adfærd, med hensyn til hvilken det nævnte selskab ikke har haft mulighed for at fremføre sit forsvar. Retten foretager i en sådan situation en urigtig retsanvendelse ved ikke at drage retlige konsekvenser af sin konstatering af, at moderselskabets ret til forsvar er blevet tilsidesat.

(jf. præmis 34, 36-39, 41, 44, 45 og 48)
Sag C-489/07

Pia Messner

mod

Firma Stefan Krüger

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Lahr)

»Direktiv 97/7/EF — forbrugerbeskyttelse — fjernsalg — forbrugerens brug af sin fortrydelsesret — erstatning for værdiforringelse til sælger«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 18. februar 2009 I ‐ 7317

Domstolens dom (Første Afdeling) af 3. september 2009 I ‐ 7356

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg – direktiv 97/7

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7, art. 6, stk. 1, andet punktum, og art. 6, stk. 2)

Bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, andet punktum, og artikel 6, stk. 2, i direktiv 97/7 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter sælgeren kan forlange, at forbrugeren betaler erstatning for værdiforringelsen ved brug af et gode, der er erhvervet i henhold til en aftale om fjernsalg, i et tilfælde, hvor sidstnævnte rettidigt har udøvet sin fortrydelsesret. Forbrugeren ville nemlig i tilfælde af, at han skulle betale en sådan erstatning for værdiforringelse af den årsag alene, at han har haft mulighed for at bruge godet i det tidsrum, hvor det var i hans besiddelse, kun kunne udøve sin fortrydelsesret mod betaling af denne erstatning. En sådan konsekvens ville være i klar modstrid med ordlyden af og formålet med artikel 6, stk. 1, andet punktum, og artikel 6, stk. 2, i direktiv 97/7 og ville navnlig fratage forbrugeren muligheden for frit og uden pres at udnytte den betænkningstid, han er indrømmet ved direktivet. Fortrydelsesretten ville endvidere fungere dårligere og mindre effektivt, hvis forbrugeren blev pålagt at betale erstatning for værdiforringelsen alene som følge af det forhold, at han har undersøgt og afprøvet godet. For så vidt som fortrydelsesretten netop har til formål at give forbrugeren denne mulighed, kan den omstændighed, at han har udnyttet muligheden, ikke have som konsekvens, at forbrugeren kun kan udøve denne ret mod betaling af en erstatning.

Bestemmelsen er imidlertid ikke til hinder for, at forbrugeren pålægges at betale erstatning for værdiforringelse ved brug af godet i tilfælde af, at den pågældende har gjort brug af godet på en måde, der er uforenelig med civilretlige principper, såsom princippet om god tro eller forbuddet mod uberettiget vinding, på den betingelse, at direktivets formål og navnlig virkningen og effektiviteten af fortrydelsesretten ikke bringes i fare, hvilket det påhviler den nationale ret at afgøre.

(jf. præmis 23, 24 og 29 samt domskonkl.)
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 9 og 13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet denne medlemsstat i den nationale lovgivning ikke har fastsat nogen almindelig bestemmelse, hvorefter økonomisk virksomhed, som udøves af offentligretlige organer, men ikke i deres egenskab af offentlig myndighed, er undergivet merværdiafgift hverken har fastsat en almindelig bestemmelse, hvorefter offentligretlige organer, der handler i deres egenskab af offentlig myndighed, er merværdiafgiftspligtige, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning, eller noget andet kriterium, hvorved der opstilles grænser for finansministerens skønsbeføjelse i denne henseende, og ikke har fastsat nogen almindelig bestemmelse, hvorefter offentligretlige organer er merværdiafgiftspligtige, for så vidt som de udøver de i bilag I til nævnte direktiv anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.
En medlemsstat kan inddrage krav vedrørende vedligeholdelse af synlige offentlige veje i normerne for god landbrugs- og miljømæssig stand som omhandlet i artikel 5 og bilag IV til forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugeren, for så vidt som de omtalte krav bidrager til bevarelse af disse veje i egenskab af landskabstræk eller om nødvendigt til formålet med at undgå forringelsen af levesteder.

En forpligtelse til at vedligeholde synlige offentlige veje kan nemlig, selv om den ikke forfølger noget landbrugsformål, men har miljøkarakter, udgøre et minimumskrav med hensyn til god landbrugs- og miljømæssig stand, for så vidt som den indgår i de rammer, der er opstillet i bilag IV i forordning nr. 1782/2003.

(jf. præmis 32 og 46)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. juli 2009 — SELEX Sistemi Integrati mod Kommissionen

(Sag C-481/07 P)

»Appel — Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold — Kommissionens beslutning, der ikke gav medhold i en klage over Eurocontrol — faktisk og reelt tab«

1. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — årsagsforbindelse — skade, som udgøres af omkostningerne i forbindelse med den administrative procedure (art. 288, stk. 2, EF; Rettens procesreglement, art. 87) (jf. præmis 20-23)

2. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — skade — årsagsforbindelse [art. 288, stk. 2, EF; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra e)] (jf. præmis 36-43)

Angående

Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 29. august 2007, SELEX Sistemi Integrati mod Kommissionen (sag T-186/05), hvorved Retten som delvist åbenbart uegnet til realitetsbehandling og delvist åbenbart ugrundet afviste påstanden om erstatning for det tab, appellanten angiveligt har lidt som følge af Kommissionens beslutning af om afslag på appellantens klage over, at Eurocontrol angiveligt tilsidesatte EF-traktatens konkurrencebestemmelser.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) SELEX Sistemi Integrati SpA betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. juli 2009 — SELEX Sistemi Integrati mod Kommissionen

(Sag C-481/07 P)

»Appel — Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold — Kommissionens beslutning, der ikke gav medhold i en klage over Eurocontrol — faktisk og reelt tab«

1. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — årsagsforbindelse — skade, som udgøres af omkostningerne i forbindelse med den administrative procedure (art. 288, stk. 2, EF; Rettens procesreglement, art. 87) (jf. præmis 20-23)

2. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — skade — årsagsforbindelse [art. 288, stk. 2, EF; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra e)] (jf. præmis 36-43)

Angående

Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 29. august 2007, SELEX Sistemi Integrati mod Kommissionen (sag T-186/05), hvorved Retten som delvist åbenbart uegnet til realitetsbehandling og delvist åbenbart ugrundet afviste påstanden om erstatning for det tab, appellanten angiveligt har lidt som følge af Kommissionens beslutning af om afslag på appellantens klage over, at Eurocontrol angiveligt tilsidesatte EF-traktatens konkurrencebestemmelser.

Konklusion

1) Appellen forkastes.