1.

I sin første påstand anfægter sagsøgeren afgørelsen af 20. juni 1977, hvorved det blev pålagt sektionslederen at fordele oversættelsesarbejdet i den tyske oversættelsesgruppe, hvilket indtil da havde været sagsøgerens opgave. Kommissionen mener, at denne påstand ikke kan behandles i realiteten, allerede fordi fristen for sagsanlæg ikke er overholdt. Den anfører herved, at sagsøgeren ved sin skrivelse af 21. juni, der indgik den 22. juni, indbragte en klage for Kommissionen som ansættelsesmyndighed i den i artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd forudsatte betydning. Da denne klage ikke blev besvaret inden for den i artikel 90, stk. 2, fastsatte frist på fire måneder, må den anses for stiltiende afvist den 22. oktober. Sagen skulle altså i henhold til artikel 91, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd have været anlagt den 22. januar 1978. Sagsøgte hævder endvidere, at påstanden ikke kan antages til realitetsbehandling som følge af den anfægtede foranstaltnings retlige beskaffenhed. Afgørelsen af 20. juni 1977 er nemlig blot et udslag af institutionens beføjelser med hensyn til intern organisering, som ikke berører sagsøgerens stilling i henhold til vedtægten og derfor ikke udgør en i medfør af artikel 91 i vedtægten for tjenestemænd anfægtelig foranstaltning. Sagsøgeren mener derimod ikke, at skrivelsen af 21. juni indeholdt en klage i den i artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd forudsatte betydning, men blot en ansøgning som angivet i artiklens stk. 1. Det er herved tilstrækkeligt at henvise til formuleringen »jeg ansøger«, men det samme bekræftes af generaldirektør Baichère's skrivelse af 27. juli, hvori der også tales om »ansøgningen af 21. juni 1977«. Desuden er det for en person uden juridisk uddannelse ikke altid let at afgøre, hvad der er en ansøgning, og hvad der er en klage, og hvilken betydning det har. Kommissionen skulle efter sagsøgerens opfattelse have gjort ham opmærksom på, at hans skrivelse måtte anses for en klage, og at sag ved Domstolen skulle anlægges inden for en bestemt frist. Endvidere er den pågældende foranstaltning, der uanset de i notatet anvendte ord ikke har haft en blot foreløbig karakter, faktisk til skade for hans tjenstlige stilling, bl.a. fordi den forringer hans karriere. I hierarkisk henseende kan det ikke bestrides, at han, selv om han ikke er blevet overordnet sine kolleger, i forhold til de øvrige sprogrevisorer har bestridt en ledelsesfunktion, der i høj grad har haft indflydelse på hans tjenstlige stilling. Der lægges særlig vægt på hvervet som koordinator både i bedømmelsen af sagsøgeren og i »Guide pratique du traducteur«. Hvad angår kvalificeringen af sagsøgerens skrivelse af 21. juni 1977 til Kommissionens formand er — ifølge Domstolens faste praksis vedrørende den nærmere fastlæggelse af en retsakts art — alene dennes objektive indhold og virkelige betydning, og ikke dens ydre form eller den betegnelse, forfatteren eller en tredjemand har anvendt, af betydning. Allerede af denne grund kan der ikke lægges vægt på de ord, sagsøgeren har anvendt i overskriften til skrivelsen eller på den betegnelse, Baichère har givet denne skrivelse. Langt vigtigere er det derimod, at sagsøgeren i skrivelsen bl.a. anmoder om, at Kommissionen snarest »ophæver de foranstaltninger, Pignot (chef for afdeling IX/D/3) har truffet over for mig«. Efter denne udtryksmåde kan det efter min mening anses for givet, at sagsøgeren ikke havde til hensigt at ansøge om, at der blev truffet en beslutning vedrørende ham i den i artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd forudsatte betydning, men simpelthen ville anmode ansættelsesmyndigheden om at ophæve den foranstaltning, der indeholdt et klagepunkt imod ham, og således indbragte en klage i den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, forudsatte betydning. Fristerne i vedtægtens artikler 90 og 91 begyndte altså at løbe ved modtagelsen af denne klage, dvs. den 22. juni 1977. Klagen måtte i al fald fra og med den 22. oktober 1977 anses for stiltiende afvist, og sagsøgeren skulle altså i henhold til artikel 91, stk. 3, i vedtægten have anlagt sag senest den 22. januar 1978. De nævnte frister er præklusive, og Domstolen påser ex officio, og uden anvendelse af noget rimelighedskriterium, at de overholdes. Der er ingen grund til særligt at fremhæve, at Kommissionens afvisning af 8. februar 1978, altså efter fristernes udløb, ikke kunne medføre, at disse atter begyndte at løbe. Da det yderligere klart og utvetydigt fremgår af skrivelsen af 21. juni, at sagsøgeren havde til hensigt at klage, havde Kommissionen heller ikke grund til i medfør af et godtrosprincip at oplyse sagsøgeren om, at fristen var begyndt at løbe. Jeg er i øvrigt enig med Kommissionen i, at afgørelsen om at fratage sagsøgeren fordelingen af arbejdet i dette konkrete tilfælde har været en foranstaltning henhørende under den interne organisationsbeføjelse og ikke en anfægtelig akt af den i vedtægtens artikel 91 omhandlede art. I Macevicius-dommen (sag 66/75, dom af 20. maj 1976, Sml. 1976, s. 593) fastslog Domstolen, at en retsakt henhørende under institutionens interne organisationsbeføjelse kun kan efterprøves gennem et sagsanlæg efter tjenestemandsvedtægtens artikel 91, hvis den har krænket de rettigheder, som den pågældende tjenestemand har i henhold til vedtægtens artikler 5 og 7, navnlig ved at han forpligtes til at udøve funktioner, som ikke svarer til hans stilling og lønklasse. For at dette er tilfældet, er det ikke tilstrækkeligt, at nævnte retsakt ændrer eller endog indskrænker den pågældendes opgaver, men det må kræves, at de tiloversblevne opgaver ligger klart under det niveau, som svarer til tjenestemandens lønklasse og stilling, når henses til deres natur, betydning og omfang (se hertil endvidere sag 16/67, Henri Labeyrie mod Kommissionen, dom af 11. juli 1968, Sml. 1965-1968, s. 519, og sag 129/75, Nemirovsky-Hirschberg mod Kommissionen, dom af 14. juli 1976, Sml. 1976, s. 1259). Som det fremgår af fremstillingen af sagens faktiske omstændigheder, blev det i løbet af 1975 pålagt sagsøgeren, der som sprogrevisor er indplaceret i lønklasse LA 4, at koordinere det arbejde, som udførtes af de fem andre tyske oversættere i gruppen inden for CASSTM. Herved skal det først fremhæves, at stillingen som koordinator ikke er anført i oversigten i bilag I, A, til vedtægten over sammenhængen mellem stillingsbetegnelserne og stillingsgrupperingerne. Derimod fremhæves det i den af generaldirektoratet for Personale og administration i 1975 udsendte »Guide pratique du traducteur«, at arbejdet som koordinator alene har en rent teknisk karakter. Det nævnes dér udtrykkeligt, at kontorchefen fortsat besidder alle overordnelsesbeføjelser og således alene er ansvarlig for fordelingen af arbejdet. Stillingen som koordinator er således ikke sat i sammenhæng med tjenestemandens tjenstlige stilling og vedtægtsmæssige rettigheder. Sagsøgerens fratræden som koordinator medførte ganske vist en begrænsning af hans arbejdsområde, men gjorde intet skår i hans retsstilling i henhold til vedtægten. Afgørelsen om at fratage ham denne opgave vedrørte således alene interne administrative forhold, som de pågældende overordnede må kunne tilrettelægge og ændre efter tjenestens behov. Foranstaltningens foreløbige eller endelige karakter bliver herved uden betydning. Det må naturligvis medgives sagsøgeren, at en angivelse i den tjenstlige bedømmelse af koordinatorhvervet kan få karrieremæssig betydning og påvirke mulighederne for forfremmelse. Det kan dog ikke i sig selv medføre nogen ret for en tjenestemand til fortsat at varetage et hverv, der er uden sammenhæng med hans tjenstlige stilling og tildelt ham alene af interne tjenesten vedrørende grunde. Sammenfattende skal jeg derfor foreslå, at sagsøgerens første påstand afvises, såvel fordi sagen for dennes vedkommende er for sent anlagt, som fordi den ikke angår nogen retligt beskyttet interesse.