ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Det skal præciseres, at artikel 15, stk. 1, andet afsnit, litra a), i forordning nr. 207/2009 vedrører den situation, hvor et registreret nationalt varemærke eller EU-varemærke bruges erhvervsmæssigt i en form, der kun afviger ganske lidt fra den form, hvori registreringen blev gennemført. Formålet med denne bestemmelse – hvorved det undgås at kræve en nøje overensstemmelse mellem den benyttede form af varemærket og den form, hvorunder mærket er blevet registreret – er at gøre det muligt for varemærkeindehaveren at foretage de variationer af tegnet i forbindelse med dettes erhvervsmæssige udnyttelse, som uden at ændre dets særpræg muliggør en bedre tilpasning til kravene til markedsføring af og reklame for de varer eller tjenesteydelser, der er tale om. I overensstemmelse med bestemmelsens formål må dens materielle anvendelsesområde anses for at være begrænset til de situationer, hvor det tegn, som indehaveren af et varemærke konkret har benyttet til at betegne de varer eller de tjenesteydelser, for hvilke det er blevet registreret, udgør den form, hvorunder dette samme varemærke udnyttes erhvervsmæssigt. I sådanne situationer, hvor det i handelen benyttede tegn kun på ubetydelige punkter afviger fra den form, hvori det er blevet registreret, således at de to tegn kan betragtes som i det store og hele ens, bestemmer den ovennævnte bestemmelse, at forpligtelsen til at bruge det registrerede varemærke kan opfyldes ved at fremlægge bevis for brugen af det tegn, der udgør den i handelen benyttede form af varemærket (dom af 23.2.2006, Il Ponte Finanziaria mod KHIM – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T-194/03, EU:T:2006:65, præmis 50, af 10.6.2010, ATLAS TRANSPORT, T-482/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2010:229, præmis 30, og af 5.12.2013, Olive Line International mod KHIM – Carapelli Firenze (Maestro de Oliva), T-4/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:628, præmis 23, jf. endvidere i denne retning dom af 18.7.2013, Specsavers International Healthcare m.fl., C-252/12, EU:C:2013:497, præmis 29, jf. ligeledes analogt dom af 25.10.2012, Rintisch, C-553/11, EU:C:2012:671, præmis 21 og 22).
56

Sagsøgeren har yderligere gjort gældende, at appelkammeret – for så vidt som det fremgår af partituret, at der er tale om et nodesystem i g-nøgle i et tempo på 147 fjerdedelsnoder pr. minut, der består af gentagelsen af to g-kryds – dvs. en første betonet fjerdelsnode i g (én takt), efterfulgt af endnu en g-node (trefjerdedelsnode) (tre takter), forlænget på helnoden (fire takter) – ikke kunne finde, at disse nuancer risikerede at undslippe den tilsigtede forbrugers opmærksomhed. Det må dog konstateres, at det ansøgte varemærke på trods af denne beskrivelse, som det endnu engang er blevet præsenteret ved Retten ved at blive afspillet under retsmødet, kan opsummeres med gentagelsen af to identiske noder, uden at nogen som helst nuance – i modsætning til det, sagsøgeren har påstået – kan udskilles auditivt.
30

For det første er det ubestridt, således som appelkammeret bemærkede i den anfægtede afgørelses punkt 34, sammenholdt med denne afgørelses punkt 27-29, at intervenienten og sagsøgeren den 31. juli 2003 indgik en aftale, i henhold til hvilken sidstnævnte fik tilladelse til at bruge intervenientens billede, kaldenavn og ord- og figurmærker med henblik på at fremme markedsføringen af energidrikke, hvis emballage var påført bl.a. tegnet Tiger. Under retsmødet har sagsøgeren som svar på et spørgsmål fra Retten præciseret, at denne aftale oprindeligt blev indgået for en periode på halvtreds år. Begrundelsen for den indgåede aftale mellem sagsøgeren og intervenienten, således som parterne er enige om at anerkende den, beror på det billede, der formidles af intervenienten, som er en tidligere professionel bokser, kendt under pseudonymet »Tiger«. Den 1. juli 2005 blev der indgået endnu en aftale af samme type mellem intervenienten og sagsøgeren. Det er derfor muligt at antage, at de nævnte aftaler er udtryk for sagsøgerens hensigt om at udvikle sin kommercielle aktivitet bl.a. med støtte i det billede, som intervenienten formidler, og dettes renommé.
26

For det andet, selv om sagsøgeren har gjort gældende, at det ikke er tilladt for Kommissionen med henblik på at afvise, at der foreligger EU-interesse, at gøre gældende, at den nationale konkurrencemyndighed allerede havde behandlet sagen, alt i mens det i øvrigt anerkendes, at artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag, bemærkes, at denne bestemmelse i lighed med forordningens øvrige bestemmelser omhandler de situationer, der gennemfører artikel 101 TEUF og 102 TEUF (dom af 21.1.2015, easyJet Airline mod Kommissionen, T-355/13, EU:T:2015:36, præmis 43).
19

Hvad angår en fuldmagt skal det for det første bemærkes, at procesreglementets artikel 51, stk. 3, som finder anvendelse på den foreliggende sag, til forskel fra artikel 44, stk. 5, litra b), i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 ikke længere kræver bevis for, at advokatens fuldmagt er behørigt udstedt af den, der på den juridiske persons vegne er beføjet hertil. Det skal for det andet konstateres, at i modsætning til det, intervenienten har gjort gældende, angives den person, som har understreget stævningen som advokat med navns nævnelse, dvs. I. Speciac. For det tredje hvad angår den omstændighed, at sagsøgeren ikke opdaterede bilagsfortegnelsen med henblik på at påføre fuldmagten, er det tilstrækkeligt at bemærke, at en eventuel tilsidesættelse af punkt 97 i de praktiske gennemførelsesbestemmelser til Rettens procesreglement af 20. maj 2015 (EUT 2015, L 152, s. 1) ikke indebærer, at sagen skal afvises. For det fjerde og i modsætning til det, intervenienten har gjort gældende, fremgår det ikke af procesreglementet, at beviset for, at den advokat, der har underskrevet stævningen, er i besiddelse af en fuldmagt, skal være godtgjort inden indgivelsen af stævningen. Eftersom denne uregelmæssighed i henhold til procesreglementets artikel 51, stk. 4, kan afhjælpes, er der ikke noget til hinder for, at det dokument, som godtgør fuldmagten, henføres til en senere dato end datoen for indgivelsen af stævningen (jf. i denne retning dom af 4.2.2015, KSR mod KHIM – Lampenwelt (Moon), T-374/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:69, præmis 11-13).
98

Som det i det foreliggende tilfælde fremgår af brevet af 19. december 2014, besluttede Rådet at opføre sagsøgernes navne på de omtvistede lister igen ud fra kriteriet om deres tilknytning til det syriske regime og navnlig deres økonomiske og politiske forbindelser til lederne af det eksisterende regime samt den gavn, som de kunne drage af denne nærhed. Dette kriterium følger af artikel 28, stk. 1, i afgørelse 2013/255 og artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 36/2012. I øvrigt består Rådets begrundelse for det første af tre elementer for så vidt angår Mohamad Hamcho: 1) at Mohamad Hamcho er en fremtrædende syrisk forretningsmand og ejer af Hamcho International, 2) at han er tæt på centrale figurer i det syriske regime, herunder præsident Bashar al-Assad og Maher al-Assad, og 3) at han er formand for Kina i de bilaterale syriske erhvervsråd. Det følger heraf, at han nyder gavn af og støtter regimet, da han også er forbundet med personer, der nyder gavn af og støtter regimet. For det andet har Rådet angivet Hamcho Internationals navn med den begrundelse, at det er et stort syrisk holdingselskab, der ejes af Mohamad Hamcho, og at det således nyder gavn af og støtter det syriske regime, da det er forbundet med en person, der nyder gavn af og støtter regimet.
6

Ved afgørelse af 4. december 2014 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav Fjerde Appelkammer ved EUIPO afslag på klagen. Appelkammeret fastslog for det første, at eftersom det ansøgte varemærke var sammensat af tyske ord, bestod den relevante kundekreds af de endelige forbrugere og af tyske og østrigske erhvervsdrivende. Det konstaterede for det andet, at det ansøgte varemærke betyder »ølfremstillingens verden« eller »en verden med ølfremstilling«, og at det for den tysksprogede forbruger betød et salgssted eller et stort udbud af varer og tjenesteydelser i forbindelse med brygning. Appelkammeret fastslog for det tredje, at afhængigt af hvilke varer eller tjenesteydelser der er tale om, betegner det ansøgte varemærke disse varer eller tjenesteydelsers formål eller tematiske fokus eller deres salgs- eller leveringssted. Appelkammeret fastslog, at alle de varer og tjenesteydelser, som er omhandlet af det ansøgte varemærke, kunne indgå i et stort udbud af information og ydelser vedrørende brygning. Appelkammeret udledte deraf, at det ansøgte varemærke var beskrivende med hensyn til arten af og formålet med varerne eller tjenesteydelserne som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009. For det fjerde fandt appelkammeret, at for så vidt som det ansøgte varemærke var beskrivende, manglede det fornødent særpræg i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. For det femte fandt appelkammeret, at de af sagsøgeren fremlagte beviser ikke var tilstrækkelige med henblik på at bevise, at der var opnået fornødent særpræg ved brug som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
51

Det skal endvidere bemærkes, at Kommissionen i 88. og 89. betragtning til den anfægtede afgørelse i det væsentlige dels har anført, at hovedparten af de berørte virksomheder havde haft deres afsætning på et enkelt marked, hvorfor alle bøderne i praksis kunne nå loftet på 10% i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, at anvendelsen af dette loft snarere var reglen end undtagelsen, og at enhver differentiering på grundlag af overtrædelsens grovhed eller formildende omstændigheder ikke længere kunne påvirke bødernes størrelse (jf. i denne retning dom af 16.6.2011, Putters International mod Kommissionen, T-211/08, EU:T:2011:289, præmis 75). Dels har Kommissionen i 90.-92. betragtning til den anfægtede afgørelse begrundet anvendelsen af retningslinjernes punkt 37 samt tilpasningen af grundbeløbene til fordel for »alle parter«, idet den bl.a. har henvist til »værdien af afsætningen af det kartelomfattede produkt i forhold til den samlede omsætning og [til], i hvilket omfang de enkelte parter deltog i overtrædelsen«, og til den omstændighed, »at alle parterne i forskelligt, men betydeligt omfang var aktive inden for salg af for konvolutter«. Kommissionen har således, henset til de specifikke omstændigheder i denne sag og henset til, at »alle parterne i forskelligt, men betydeligt omfang var aktive inden for salg af for standard-katalogkonvolutter og specialtrykte konvolutter, [foreslået] at nedsætte den bøde, der skal pålægges for den overtrædelse, som er begået af GPV med [fortrolig]%, med [fortrolig]% for [sagsøgerne], [fortrolig]% for Bong og Mayer-Kuvert og med [fortrolig]% for Hamelin«.
55

En sådan vurdering er ikke behæftet med fejl. Som appelkammeret har anført, er udtrykket »start up« blevet en del af den almindelige sprogbrug – i Italien som i andre medlemslande – i tilstrækkelig grad til, at det kan fastslås, at en del af kundekredsen – selv den ikke-engelsktalende – ville forstå det. Bortset fra det forhold, at sagsøgeren har gjort eksempler gældende, der er baseret på meget specifikke kategorier af personer, har selskabet ikke fremlagt nogen beviser, som i tilstrækkeligt omfang gør det muligt at fastslå, at en stor del af den relevante kundekreds ikke kender til udtrykket »start up« og ikke kunne have en korrekt forståelse heraf, eller at denne kundekreds ikke kunne kende til termen »initiative«. Sagsøgeren har heller ikke påvist, at den kundekreds, der kendte til termerne »start up« og »initiative«, udgjorde en ubetydelig del af den relevante kundekreds. Det skal i denne henseende bemærkes, at det er tilstrækkeligt, for at et tegn udelukkes fra registrering i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, at der foreligger en registreringshindring i forhold til en ikke uanselig del af målgruppen, og at det ikke er nødvendigt at undersøge, om de øvrige forbrugere, der henhører under den relevante kundekreds, ligeledes kender tegnet (jf. i denne retning dom af 25.11.2015, bd breyton-design mod KHIM (RACE GTP), T-520/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:884, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis). Det skal i øvrigt tilføjes, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 ifølge samme artikels stk. 2 finder anvendelse, selv om den relevante registreringshindring kun er til stede i en del af Unionen.
45

I denne forbindelse bemærkes, at olivencreme på den ene side og olivenolie på den anden side har en væsentlig egenskab til fælles, nemlig levnedsmidler, der er baseret på oliven. Deres vigtigste ingrediens er således identisk. Sagsøgerens påstand, som er åbenbart grundløs, om, at olivencremer i det væsentlige er »kosmetiske produkter«, skal endvidere forkastes. Ud over den omstændighed, at denne påstand ikke er understøttet, er den i modstrid med overskriften til de forklarende bemærkninger til produkter i klasse 29 i Niceklassifikationen, som i det væsentlige omfatter spiselige produkter. Endvidere fandt appelkammeret med rette, og uden at sagsøgeren har anført udførlige oplysninger i den henseende, at begrebet »olivencreme« var tilstrækkeligt vagt til at inkludere cremer, der er fremstillet af olivenolie, og at der følgelig foreligger et sikkert slægtskab mellem olivencreme og olivenolie. Det skal i øvrigt i denne forbindelse bemærkes, at de oplysninger, som intervenienten har fremlagt for EUIPO, navnlig i forbindelse med sine bemærkninger af 5. juli 2013, viser, at visse kulinariske tilberedninger i beholdere, der er fremstillet af oliven, som ingrediens indeholder oliveolie, som i givet fald kan være beskyttet af den omhandlede BGB. Appelkammeret anlagde derfor ikke noget urigtigt skøn ved at finde, at cremer af oliven var produkter af samme type som den olivenolie, der er beskyttet af den omhandlede BGB.
68

Det er korrekt, hvad Kommissionen påpegede under retsmødet, at de væsentlige sikkerheds- og sundhedskrav i direktiv 2006/42 på flere områder er mere vidtgående end dem i direktiv 98/37, men det påhviler derfor i givet fald Kommissionen for så vidt angår visse typer af maskiner og andet udstyr, der er omfattet af det nye direktiv, at fremme en hurtig vedtagelse af en ny harmoniseret standard, der gør det muligt at opfylde disse nye krav, og om nødvendigt i særlige tilfælde at oplyse, at en harmoniseret standard, der er offentliggjort i henhold til direktiv 98/37, ikke kan danne grundlag for en formodning om overensstemmelse med disse nye krav. Artikel 10 i direktiv 2006/42 fastsætter i øvrigt en »[i]ndsigelsesprocedure vedrørende harmoniserede standarder«, som Kommissionen eller en medlemsstat kan indlede, og som bl.a. kan medføre, at en harmoniseret standard opretholdes med begrænsninger, eller at henvisningerne til den pågældende harmoniserede standard i EU-Tidende tilbagetrækkes. Kommissionen skulle imidlertid i disse tilfælde i kolonnen med overskriften »Formodning om overensstemmelse ved efterlevelse af den erstattede standard ophører den (dato)« i den offentliggjorte tabel over titler og referencer for harmoniserede standarder i henhold til direktiv 2006/42 have oplyst en anden dato end datoen for tilbagetrækning, såfremt den omhandlede harmoniserede standard faktisk blev erstattet, eller i EU-Tidende på passende vis oplyse om ophævelsen af offentliggørelsen af referencerne for den omhandlede harmoniserede standard i tilfælde, hvor denne standard endnu ikke var blevet erstattet. Som anført ovenfor i præmis 64 indikeres det modsætningsvis ved den manglende særlige oplysning i den offentliggjorte tabel over titler og referencer for harmoniserede standarder i henhold til direktiv 2006/42, eller i anden form, i overensstemmelse med anmærkning 1 til kolonnen med overskriften »Formodning om overensstemmelse ved efterlevelse af den erstattede standard ophører den (dato)«, at denne dato svarer til den dato for tilbagetrækning, der er fastsat af standardiseringsorganisationen. Det bemærkes desuden, at udviklingerne af »maskindirektivet«, hvoraf den første version var Rådets direktiv 89/392/EØF af 14. juni 1989 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om maskiner (EFT 1989, L 183, s. 9), herunder når de har givet anledning til ophævelse af de tidligere versioner eller af væsentlige tillæg, ikke har ført til en generel ophævelse af offentliggørelserne af de harmoniserede standarder, der blev udarbejdet under de tidligere versioner (jf. f.eks. EFT 2000, C 252, s. 5).
16

Ved skrivelse af 19. januar 2015 meddelte Kommissionen den anfægtede afgørelse, bilagt den sammenfattende rapport, til Rumænien. For det første gennemgik Kommissionen i denne rapport de forskellige konstaterede mangler og forkastede de rumænske myndigheders individuelle vurdering af den økonomiske påvirkning af Unionens budget af hver af de mangler, som den havde identificeret under punkt »A«, »E«, »F«, »G« og »I«. For det andet konkluderede Kommissionen i denne rapport først, at det, eftersom de rumænske myndigheder ikke havde fremlagt supplerende oplysninger, ikke var muligt at beregne risikoen for et økonomisk tab for Unionen, hvilket begrundede anvendelsen af en fast sats. Kommissionen støttede sig i denne forbindelse på indholdet af rapporterne fra certificeringsorganet vedrørende ansøgningsårene 2009 og 2010. Kommissionen anførte i det væsentlige, at dette organ havde givet udtryk for en mening uden forbehold hvad angår den befolkning, der er dækket af IFKS, men at det alligevel havde fremhævet den mulige eksistens af en betydelig fejl i statistikkerne vedrørende denne befolkning med en øvre fejlmargen på 2,7% hvad angår ansøgningsåret 2009 og 4,24% hvad angår ansøgningsåret 2010. For det sidstnævnte år gjorde Kommissionen desuden gældende, at de af det rumænske certificeringsorgan beregnede fejlsatser var utroværdige, hvorved den støttede sig på Revisionsretten for Den Europæiske Unions revisionsrapport vedrørende dette certificeringsorgans godkendelse af kontrolstatistikkerne for EGFL’s udgifter, der er dækket af IFKS (procedure for styrket sikkerhed) hvad angår regnskabsåret 2011, som svarer til ansøgningsåret 2010. Dernæst vurderede Kommissionen for at fastsætte den faste korrektionssats, der finder anvendelse, at svaghederne ved LPIS-GIS’ funktion og de administrative krydskontroller begrundede, at der anvendes en korrektionssats på 10% for ansøgningsåret 2009. Hvad angår ansøgningsåret 2010 fandt Kommissionen, at disse mangler begrundede en anvendelse af en sats på 5%, henset til bl.a. ajourføringen af billederne i LPIS-GIS og til forbedringen af de administrative krydskontroller.
90

Den Europæiske Unions Domstol har subsidiært anført, at den metode, som sagsøgerne har anvendt til at beregne deres angivelige økonomiske skade, ikke er korrekt og ikke gør det muligt at opgøre denne skade. For det første giver en forholdsberegning som den, sagsøgerne har foretaget, ikke mulighed for at beregne den andel af omkostningerne, der vedrører den periode, der omfatter en ubegrundet forsinkelse. For det andet gør de elementer, som sagsøgerne har anvendt til at opgøre deres skade, det ikke muligt at beregne den hypotetiske skade, der følger af den hævdede forsinkelse i proceduren i sag T-76/06 og sag T-78/06. Det er nemlig for at kunne vurdere, om den hypotetiske skade, som de hævder at have lidt som følge af den ubegrundede forsinkelse i sagen, er indtrådt, nødvendigt at sammenligne de omkostninger, som de faktisk har afholdt for at betale bøden, og de hypotetiske omkostninger, som de ville have afholdt, såfremt sagen ikke var blevet ramt af forsinkelse, og såfremt de havde betalt bøden på et tidligere tidspunkt. Det er imidlertid meget muligt, at det er mere fordelagtigt for en virksomhed at udsætte betalingen af bøden, selv om denne udsatte betaling medfører en forpligtelse for virksomheden til at betale yderligere renter til en fast rentesats, såsom den af Kommissionen fastsatte sats på 3,56%. Den Europæiske Unions Domstol har i duplikken tilføjet, at den udsatte betaling pr. definition medfører en fordel, og at den nævnte fordel foreligger i dette tilfælde.
91

Hvad for det tredje angår sagsøgerens argumentation om, at Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 burde have foretaget en ny undersøgelse af den oprindelige afgørelse og have oplyst grundene til, at undtagelsen i artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 ikke fandt anvendelse, bemærkes, at artikel 7, stk. 2, for så vidt angår behandlingen af oprindelige begæringer fastsætter, at såfremt institutionen giver den, der har fremsat begæringen, helt eller delvist afslag, kan vedkommende inden 15 arbejdsdage fra modtagelsen af institutionens svar genfremsætte begæringen over for institutionen med henblik på at få denne til at tage begæringen op til fornyet behandling.
79

I denne forbindelse har Republikken Estland i det væsentlige bemærket, at det ud fra en læsning af dom af 12. juli 2012, Pimix (C-146/11, EU:C:2012:450), sammenholdt med dom af 29. marts 2012, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (T-248/07, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:170), og af 29. marts 2012, Litauen mod Kommissionen (T-262/07, EU:T:2012:171), kan udledes, at sukkerbeslutningen var i strid med tiltrædelsesaktens bilag IV, punkt 4, stk. 2, og artikel 58. Republikken Estland har først gjort gældende, at formålet med den ordning for afvikling af overskudsmængder af sukker, som blev vedtaget med henblik på tiltrædelsen, var at undgå forstyrrelser af de mekanismer, der er fastsat ved den fælles markedsordning for sukker. Det er med henblik på at virkeliggøre dette formål, at forordning nr. 60/2004 pålagde de nye medlemsstater en forpligtelse til dels pr. 1. maj 2004 at indføre et system til identificering af overskudslagre hos branchens hovedaktører, dels at tvinge aktørerne til inden den 30. november 2005 at fremlægge bevis for, at de har fjernet disse lagre, eller til at betale et beløb for den ikke fjernede mængde. Republikken Estland har opfyldt denne forpligtelse ved at vedtage ÜLTS. Endvidere fremgår det af dom af 12. juli 2012, Pimix (C-146/11, EU:C:2012:450), at en forordning, der ikke er offentliggjort på estisk, i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 58 ikke kan gøres gældende over for de estiske aktører, heller ikke selv om aktørerne er blevet oplyst om de forpligtelser, der følger af forordningen, og har opfyldt disse. Eftersom ÜLTS henviser til bestemmelserne i forordning nr. 60/2004 og KN-koden for sukker i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT 1992, L 302, s. 1), som blev offentliggjort på estisk henholdsvis den 6. august og den 4. juli 2005, kan derfor ikke gøres gældende over for de estiske aktører. Republikken Estland har anført, at den som følge heraf, efter afsigelsen af dom af 12. juli 2012, Pimix (C-146/11, EU:C:2012:450), tilbagebetalte de pågældende estiske aktører de beløb, som de havde betalt i overensstemmelse med ÜLTS. Deres forpligtelse til i henhold til forordning nr. 60/2004 at afvikle overskudsmængder er således i praksis blevet reduceret til betaling af et enkelt beløb til EU-budgettet. I overensstemmelse med dom af 29. marts 2012, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (T-248/07, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:170), og af 29. marts 2012, Litauen mod Kommissionen (T-262/07, EU:T:2012:171), er dette foreneligt med tiltrædelsesaktens bilag IV, punkt 4, stk. 2.