RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

13. juli 1995

Sag T-44/93

Monique Saby

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — erstatningssøgsmål — formaliteten — lovmæssigheden af den forudgående administrative procedure — bistandspligt — omsorgspligt — princippet om beskyttelse af den berettigede forventning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-541

Angående:

Påstand om, at det fastslås, at Kommissionen har begået en tjenestefejl, samt erstatning af den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som hævdes at være lidt.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren indgav en ansøgning til ansættelsesmyndigheden i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori hun kritiserede karakteren af sit arbejde. Hun gjorde heri bl.a. gældende, at hun havde fået problemer med sit helbred, hvilket efter hendes opfattelse beroede på hendes arbejdsvilkår, og hun henledte Kommissionens opmærksomhed på den indsats, hun havde gjort for at videreuddanne sig. Hun nævnte, at hun havde fået afslag på at gøre midlertidig tjeneste i anden stilling, og gjorde gældende, at denne midlertidige stilling ville have givet hende mulighed for at overvinde sine vanskeligheder. Endvidere anførte hun, at hun ønskede snarest muligt at få en stilling, som svarede til hendes kategori, og som var afpasset efter hendes intellektuelle kvalifikationer og hendes fysiske helbred. Endelig anførte hun i ansøgningen, at hun ikke havde fået tilsendt sin personlige post, mens hun havde været fraværende på grund af sygdom, og erklærede udtrykkeligt, at hun indgav en klage under henvisning til vedtægtens artikel 24, stk. 1.

Ansættelsesmyndigheden traf ingen udtrykkelig afgørelse vedrørende sagsøgerens ansøgning. Derimod fik hun afslag på sin ansøgning om tilladelse til at gennemgå en faglig videreuddannelse.

Sagsøgeren indgav herefter tre klager, hvori hun henholdsvis gentog de bemærkninger, hun havde fremsat i førnævnte ansøgning (klage nr. 18648), anfægtede afslaget på tilladelse til faglig videreuddannelse (klage nr. 18649) og fremførte en ny kritik vedrørende sine arbejdsvilkår, ligesom hun fremsatte nogle bemærkninger bl.a. vedrørende den omstændighed, at hun ikke regelmæssigt havde modtaget sin personlige post (klage nr. 18650). I den sidste klage krævede hun bl.a., at hendes personlige post ikke længere blev sendt til hendes tjenesteadresse.

Formaliteten

Retten bemærkede først, at sagen udelukkende var et erstatningssøgsmål, og at der ikke var nedlagt påstand om annullation af nogen forvaltningsakt. Retten undersøgte herefter spørgsmålet om realitetsbehandlingen af erstatningspåstanden i relation til ansøgningen om faglig videreuddannelse og erstatningspåstanden, som anførtes at bero mere generelt på, at Kommissionen som helhed havde fulgt en fremgangsmåde behæftet med fejl (præmis 22 og 23).

Formaliteten med hensyn til erstatningspåstanden i relation til ansøgningen om faglig videreuddannelse

Herom bemærkede Retten, at den forudgående administrative procedure var blevet fulgt forskriftsmæssigt i modsætning til det af Kommissionen anførte. En erstatningspåstand, som først nedlægges under sagen ved Retten, kan derfor godt antages til realitetsbehandling, selv om der i klagen kun er rejst krav om annullation af den afgørelse, der hævdes at have forvoldt tabet, da et krav om annullation kan indebære et krav om erstatning af det lidte tab. Det gælder så meget mere, når den pågældende tjenestemand, som det var tilfældet i denne sag, allerede i klagen havde hævdet, at hun havde lidt et tab, selv om hun ikke har anslået dets størrelse (præmis 28).

Henvisning til: Domstolen, 26. januar 1989, sag 224/87, Koutchoumoff mod Kommissionen, Sml. s. 99; Domstolen, 10. marts 1989, sag 126/87, Del Plato mod Kommissionen, Sml. s. 643.

Formaliteten med hensyn til erstatningspåstanden, som baseredes på, at Kommissionen som helhed havde fidgt en fremgangsmåde behæftet med fejl

Herom bemærkede Retten først, at en tjenestemand som hovedregel ikke kan nedlægge andre påstande for Fællesskabets retsinstanser end dem, som er fremført i den administrative klage. Stævningen skal derfor holde sig inden for de rammer, som er fastsat i klagen, og må som hovedregel ikke indeholde andre påstande end dem, som er fremført under den forudgående administrative procedure. Selv om tjenestemanden kan nedlægge andre påstande for Fællesskabets retsinstanser end dem, som er fremsat under den forudgående administrative procedure, må søgsmålet ikke ændre klagens genstand eller årsag (præmis 30).

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303.

For det andet bemærkede Retten, at der ved bedømmelsen af, om en erstatningssag kan realitetsbehandles, må sondres mellem forskellige situationer.

— Når der ikke, som det var tilfældet i den omhandlede sag, er nedlagt nogen påstand om annullation af en bestemt retsakt, men udelukkende om erstatning af det tab, som hævdes at være forvoldt ved en række tjenestefejl eller undladelser, som ikke, så længe de ikke har nogen retsvirkning, kan betegnes som bebyrdende, skal den administrative procedure begynde med, at den pågældende indgiver en ansøgning - da et efterfølgende søgsmål i modsat fald må afvises — hvori han opfordrer ansættelsesmyndigheden til at erstatte det tab, som hævdes at være lidt, og denne ansøgning må i givet fald følges op af en klage over afslaget på ansøgningen.

Henvisning til: Retten, 6. februarl992, sag T-29/91, Castelletti m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 77; Retten, 25. februar 1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243; Retten, 15. juli 1993, sagT-27/92, Camera-Lampitelli m.fl. mod Kommissionen.Sml. II, s. 873; Retten, 28. januar 1993, sag T-53/92, Piette de Stachelski mod Kommissionen, Sml. II, s. 35.

— Når der derimod er en direkte forbindelse mellem annullations- og erstatningskravet, kan det sidstnævnte krav realitetsbehandles som et accessorium til annullationskravet, uden at der først behøver være indgivet en ansøgning, hvori ansættelsesmyndigheden opfordres til at erstatte det tab, som hævdes at være lidt, eller behøver være indgivet en klage, hvori grundlaget for det stiltiende eller udtrykkelige afslag på ansøgningen bestrides (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 24. januar 1994, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35; Piette de Stachelski mod Kommissionen, a.st.

I den foreliggende sag bemærkede Domstolen, at sagsøgeren hverken i ansøgningen eller i de to klager nr. 18648 og 18650 anførte at have lidt noget tab og dermed heller ikke, selv stiltiende, rejste noget krav om erstatning af et sådant tab. Da de påstande i sagen, som ikke havde nogen forbindelse med ansøgningen om faglig videreuddannelse, udelukkende vedrørte kravet om erstatning af det tab, som hævdedes at være forvoldt ved en række tjenestefejl eller undladelser, som ikke, så længe disse ikke havde nogen retsvirkning, kunne anses for bebyrdende, måtte de afvises, da der ikke for disses vedkommende var fulgt en korrekt forudgående administrativ procedure i form af en ansøgning fra sagsøgeren, hvori denne tilstrækkeligt klart opfordrede ansættelsesmyndigheden til at erstatte det hævdede tab, og dernæst i givet fald indgav en klage over afslaget på ansøgningen. Den omstændighed alene, at sagsøgeren, som tidligere nævnt, havde fulgt en forudgående administrativ procedure i to etaper, kunne ikke i sig selv begrunde en realitetsbehandling af sagen (præmis 36 og 37).

Retten bemærkede endvidere, at stævningen ændrede såvel sagens genstand som dens begrundelse i forhold til, hvad der var anført i ansøgningen og i klagerne nr. 18648 og 18650, som vedrørte sagsøgerens placering, hendes personlige post og hendes lægelige forhold (præmis 38).

Retten afviste derfor de af sagsøgerens erstatningskrav, som var baseret på, at Kommissionen som helhed hævdedes at have fulgt en fremgangsmåde behæftet med fejl, bortset fra de krav, som havde forbindelse med afslaget på sagsøgerens ansøgning om faglig videreuddannelse (præmis 41).

Realiteten

A - Retten fandt indledningsvis, at den principielt alene kunne træffe afgørelse vedrørende de af sagsøgerens anbringender, som var gjort gældende til støtte for hendes erstatningskrav, for så vidt disse krav havde forbindelse med afslaget på hendes ansøgning om faglig videreuddannelse (præmis 42).

Anbringendet om tilsidesættelse af omsorgs- og bistandspligten

Retten forkastede begge dele af dette anbringende. Hvad angår sagsøgerens anbringende om, at der forelå en tilsidesættelse af bistandspligten og dermed af vedtægtens artikel 24, stk. 3 og 4, bemærkede Retten, at den forpligtelse til at give de ansatte mulighed for at videreuddanne sig fagligt, som påhviler administrationen efter denne bestemmelse, skal være forenelig med kravene om tjenestegrenenes tilfredsstillende funktion og være i tjenestens og tjenestemandens interesse. Retten fandt imidlertid ikke, at der var grundlag for at fastslå, at ansættelsesmyndigheden ved bedømmelsen heraf skulle have begået en åbenbar fejl, da den vurderede, at sagsøgerens ansøgning ikke var forenelig med tjenestens tilfredsstillende funktion (præmis 46).

Vedrørende anden del af sagsøgerens anbringende, som gik ud på, at Kommissionen havde tilsidesat sin omsorgspligt ved at afslå sagsøgerens ansøgning om videreuddannelse, bemærkede Retten, at omsorgspligten afspejler ligevægten mellem de gensidige rettigheder og forpligtelser, som i medfør af vedtægten er stiftet i forholdet mellem de offentlige myndigheder og de offentligt ansatte. Omsorgspligten indebærer navnlig, at ansættelsesmyndigheden skal tage hensyn til samtlige de forhold, som kan have betydning for dens afgørelse, dvs. ikke blot tjenestens, men også den pågældende tjenestemands interesse, idet dog beskyttelsen af tjenestemændenes rettigheder og interesser begrænses af gældende regler. I øvrigt må hensynet til omsorgspligten ikke forhindre ansættelsesmyndigheden i at vedtage de foranstaltninger vedrørende placeringen af de ansatte tjenestemænd, som den finder er nødvendige i tjenestens interesse, da besættelsen af hver enkelt stilling skal ske i tjenestens interesse. Under hensyn til omfanget af den skønsbeføjelse, der tilkommer fællesskabsinstitutionerne ved vurderingen af tjenestens interesse, skal den kontrol, der udøves af Fællesskabets retsinstanser, begrænse sig til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har udnyttet sin skønsbeføjelse på en måde, der er åbenbart fejlagtig (præmis 47).

Henvisning til: Retten, 20. juni 1990, sag T-133/89, Búrban mod Parlamentet, Sml. II, s. 245; Retten, 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235; Retten, 16. marts 1993, forenede sager T-33/89 og T-74/89, Blackman mod Parlamentet, Sml. II, s. 249; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465.

Retten fandt, at denne praksis også kunne anvendes på afgørelser om faglig videreuddannelse, idet ansættelsesmyndigheden råder over et vidt skøn med hensyn til vurderingen af kravene til tjenestens tilfredsstillende funktion. Retten fandt, at sagsøgerens erklæringer på dette punkt havde karakter af rene påstande, og at hun ikke til støtte for disse påstande havde fremlagt nogen som helst dokumentation til godtgørelse hverken af, at administrationens skøn var behæftet med en åbenbar fejl, eller at den som følge heraf havde tilsidesat sin omsorgspligt (præmis 48).

Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Retten forkastede dette anbringende med den begrundelse, at enhver ganske vist kan påberåbe sig dette princip, såfremt han befinder sig i en situation, hvor en administration ved en af fællesskabsinstitutionerne har givet ham visse begrundede forhåbninger, men at det ikke fremgik af nogen dokumenter i sagen, at Kommissionen havde påtaget sig nogen forpligtelser eller afgivet nogen løfter, som kunne give sagsøgeren begrundet forventning om at få tilladelse til at gennemgå i en faglig videreuddannelse (præmis 52).

Henvisning til: Domstolen, 19. maj 1983, sag 289/91, Mavridis mod Parlamentet, Sml. s. 1731; Retten, 18. februar 1993, sag T-45/91, McAvoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83.

B - Retten fandt det rigtigst af hensyn til god retspleje i øvrigt at tage stilling til og realitetsbehandle de anbringender, som sagsøgeren havde fremført til støtte for sine påstande om, at Kommissionen som helhed havde fulgt en fremgangsmåde behæftet med fejl - bortset fra påstanden om faglig videreuddannelse, som var forkastet - selv om disse påstande i forvejen var blevet afvist (præmis 53).

For det første fremhævede Retten, at bistandspligten er en pligt, som påhviler institutionen til at beskytte institutionens tjenestemænd mod tredjemands handlinger og ikke mod institutionernes egne handlinger, idet kontrollen med disse henhører under andre vedtægtsbestemmelser (præmis 54).

Henvisning til: Retten, 30. juni 1992, sag T-24/91, Gómez Gonzales m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 1881; Retten, 30. juni 1992, sag T-25/91, Arto Hijos mod Rådet, Sml. II, s. 1907; McAvoy mod Parlamentet, a.st.

For det andet bemærkede Retten, at sagsøgerens øvrige anbringender vedrørende hendes arbejdsvilkår, hendes påstand om, at hun var overkvalificeret samt de af hende påståede mangler i organisationen ikke var dokumenteret og udtrykkeligt blev bestridt af Kommissionen (præmis 55).

For det tredje fandt Retten, hvad angår de anbringender, som sagsøgeren havde gjort gældende dels vedrørende tilsidesættelsen af bistands- og omsorgspligten, dels vedrørende tilsidesættelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, at disse anbringender under alle omstændigheder måtte forkastes af de samme grunde som de ovenfor nævnte (præmis 56).

For det fjerde bemærkede Retten endelig, at sagsøgeren ikke havde fremført nogen som helst omstændigheder, som gjorde det muligt at vurdere berettigelsen af hendes påstande om den ikke-økonomiske skade, som hun hævdede at have lidt, dels at den eneste økonomiske skade, som sagsøgeren mere præcist havde anført at have lidt, ikke kunne erstattes, som Kommissionen med rette havde gjort gældende (præmis 57).

Kommissionen havde også med rette gjort gældende, at sagsøgerens udgifter til advokathonorar samt de øvrige udgifter, som hun hævdede at have afholdt i forbindelse med den forudgående administrative procedure, beroede på hendes egen beslutning og under ingen omstændigheder lomne tilregnes Kommissionen, selv om hun havde afholdt udgifter af denne art under den forudgående administrative procedure (præmis 60).

Henvisning til: Domstolen, 9. marts 1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585; Retten, 25. oktober 1994, sag T-180/94, M. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 663, præmis 26.

Da Kommissionen ikke kunne bebrejdes at have begået noget retsstridigt forhold på grund af de af sagsøgeren hævdede handlinger eller undladelser, fandt Retten, at sagsøgeren ikke med føje kunne gøre gældende at have lidt noget tab som følge af Kommissionens adfærd, hvorfor Retten som helhed frifandt Kommissionen for sagsøgerens påstande (præmis 63 og 64).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.