ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-421/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

mod

Polfarmex Spółka Akcyjna w Kutnie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 2, stk. 1, litra a) – anvendelsesområde – afgiftspligtige transaktioner – levering af varer mod vederlag – et aktieselskabs overdragelse af en fast ejendom til en aktionær som modydelse for tilbagekøb af dennes aktier«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 13. juni 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – levering af varer mod vederlag – begreb – et aktieselskabs overdragelse af en fast ejendom til en aktionær som modydelse for tilbagekøb af dennes aktier – omfattet – betingelse – fast ejendom anvendt til aktieselskabets økonomiske virksomhed

[Rådets direktiv 2006/112, art. 2, stk. 1, litra a)]

Artikel 2, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at et aktieselskabs overdragelse af ejendomsretten til fast ejendom til en af dets aktionærer, der ligesom den i hovedsagen omhandlede overdragelse foretages inden for rammerne af en ordning for inddragelse af aktier fastsat i den nationale lovgivning som en modydelse for det nævnte aktieselskabs tilbagekøb af de aktier i dets selskabskapital, som er ejet af denne aktionær, udgør en levering af varer mod vederlag, der er merværdiafgiftspligtig, for så vidt som den nævnte faste ejendom anvendes til dette aktieselskabs økonomiske virksomhed.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
1)

Kongeriget Spanien tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 1 og 2, og artikel 5, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF, idet det har krævet af virksomhederne, at disse råder over mindst tre køretøjer for at opnå en offentlig transporttilladelse.
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn–betingelser–bedømmelse vedrørende kriterier fastsat i den nationale ret, der regulerer det påberåbte tegn (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 34)
Sag C-229/17

Evonik Degussa GmbH

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Den Europæiske Union – gratistildeling – direktiv 2003/87/EF – artikel 10a – bilag I – afgørelse 2011/278/EU – punkt 2 i bilag I – fastsættelse af produktbenchmark – produktion af hydrogen – systemgrænser for produktbenchmarket for hydrogen – proces til separation af hydrogen fra en højkaloriegasstrøm, der allerede indeholder hydrogen«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. maj 2018

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – gratistildeling af emissionskvoter i forbindelse med produktion af hydrogen – aktiviteter omfattet af produktbenchmarket for hydrogen – omfattet – isolation af hydrogen, som allerede er indeholdt i en gasblanding – ikke omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, stk. 1, Kommissionens afgørelse 2011/278, bilag I)

Punkt 2 i bilag I til i Kommissionens afgørelse 2011/278/EU af 27. april 2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF skal fortolkes således, at en proces som den i hovedsagen omhandlede, der ikke producerer hydrogen ved kemisk syntese, men udelukkende isolerer dette stof, som allerede er indeholdt i en gasblanding, ikke falder inden for systemgrænserne for produktbenchmarket for hydrogen. Det ville kun være anderledes, hvis denne proces for det første vedrørte »produktion af hydrogen« som omhandlet i bilag I til Europa Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/29/EF af 23. april 2009, og hvis den for det andet var teknisk forbundet hermed.

(jf. præmis 47 og domskonkl.)
Sag C-81/17

Zabrus Siret SRL

mod

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi – Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Suceava)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – direktiv 2006/112/EF – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – fradrag for indgående afgift – ret til tilbagebetaling af moms – transaktioner omfattet af en afgiftsperiode, der allerede har været genstand for en afsluttet afgiftskontrol – national lovgivning – den afgiftspligtige persons mulighed for at berigtige afgiftsangivelser, der allerede har været genstand for en afgiftskontrol – udelukket – effektivitetsprincippet – afgiftsneutralitet – retssikkerhed«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 26. april 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – betingelser for udøvelse af fradragsretten – berigtigelse af angivelser af merværdiafgift – forældelsesfrist på fem år – undtagelse – betingelser – overholdelse af effektivitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet – national lovgivning, som udelukker berigtigelser for en periode, som allerede har været genstand for en afgiftskontrol – ikke tilladt

(Rådets direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, art. 167, 168, 179, 180 og 182)

Artikel 167, 168, 179, 180 og 182 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, og effektivitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet samt proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der som en undtagelse fra forældelsesfristen på fem år, som er indført i national ret for berigtigelse af angivelser af merværdi (moms), under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede nægter en afgiftspligtig person at foretage en sådan berigtigelse med henblik på at gøre sin ret til fradrag gældende alene af den grund, at berigtigelsen vedrører en periode, som allerede har været genstand for en afgiftskontrol.

(jf. præmis 56 og domskonkl.)
Sag C-110/17

Europa-Kommissionen

mod

Kongeriget Belgien

»Traktatbrud – frie kapitalbevægelser – artikel 63 TEUF – EØS-aftalens artikel 40 – indkomstskat for personer, som er hjemmehørende i Belgien – fastlæggelsen af indkomst af fast ejendom – anvendelse af to forskellige beregningsmetoder afhængigt af den faste ejendoms beliggenhed – beregning på grundlag af matrikelværdien for ejendom beliggende i Belgien – beregning på grundlag af den faktiske udlejningsværdi for ejendom beliggende i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) – forskellig behandling – begrænsning af de frie kapitalbevægelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. april 2018

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat – beregning af indkomst af fast ejendom – national lovgivning, som anvender to forskellige beregningsmetoder afhængigt af den faste ejendoms beliggenhed – beregning på grundlag af matrikelværdien for ejendom beliggende i den pågældende medlemsstat – beregning på grundlag af den faktiske udlejningsværdi for ejendom beliggende i en anden medlemsstat – traktatbrud

(Art. 63 TEUF; EØS-aftalen, art. 40)

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, hvis den opretholder bestemmelser, hvorefter beskatningsgrundlaget ved ansættelse af indtægt af ejendom, der ikke er udlejet, eller ejendom, der enten er udlejet til fysiske personer, som ikke anvender ejendommen erhvervsmæssigt, eller til juridiske personer, som stiller ejendommen til rådighed for fysiske personer til private formål, beregnes på grundlag af matrikelværdien for så vidt angår ejendom beliggende på det nationale område, men på grundlag af den faktiske udlejningsværdi for så vidt angår ejendom beliggende i udlandet.

(jf. præmis 65 og domskonkl.)
Artikel 25, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal, med forbehold for den kontrol, som det påhviler den forelæggende ret at udføre, fortolkes således, at en værnetingsaftale som den i hovedsagen omhandlede, som er fastsat i de almindelige forretningsbetingelser, der er nævnt i de fakturaer, der udstedes af den ene af de kontraherende parter, ikke opfylder denne bestemmelses krav.

Artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at den ret, der i henhold til denne bestemmelse er kompetent til at påkende et krav om erstatning vedrørende opsigelsen af en koncessionskontrakt, der er indgået mellem to selskaber, som har hjemsted og driver virksomhed i hver sin medlemsstat, og som vedrører markedsføring af varer på en tredje medlemsstats marked, på et område, hvor ingen af disse selskaber har filial eller virksomhed, er retten i den medlemsstat, hvor leveringen af tjenesteydelser hovedsageligt finder sted, således som dette kan udledes af kontraktens bestemmelser, samt, hvis der ikke findes sådanne bestemmelser, det sted, hvor kontrakten reelt gennemføres, og, hvis det er umuligt at fastlægge stedet på dette grundlag, det sted, hvor leverandøren har sin bopæl.

Det fremgår af Domstolens praksis, at i tilfælde af en flerhed af opfyldelsessteder for den karakteristiske forpligtelse for en aftale om levering af tjenesteydelser skal opfyldelsesstedet som omhandlet i artikel 7, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 1215/2012 defineres som det sted, der sikrer det tætteste tilknytningsled mellem kontrakten og den kompetente ret, hvilket tilknytningsled i almindelighed vil være hovedleveringsstedet for tjenesteydelserne (jf. i denne retning dom af 11.3.2010, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C-19/09, EU:C:2010:137, præmis 33 og 34).

Den ret, der i henhold til denne bestemmelse er kompetent til at påkende krav baseret på en aftale om levering af tjenesteydelser, når tjenesteydelserne leveres i flere medlemsstater, er derfor retten i den medlemsstat, hvor leveringen af tjenesteydelser hovedsageligt finder sted, således som dette kan udledes af aftalens bestemmelser, samt, hvis der ikke findes sådanne bestemmelser, det sted, hvor aftalen reelt gennemføres, og, hvis det er umuligt at fastlægge stedet på dette grundlag, det sted, hvor leverandøren har sin bopæl (jf. i denne retning dom af 11.3.2010, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C-19/09, EU:C:2010:137, præmis 43).

(jf. præmis 44, 45 og 47 samt domskonkl. 2)
Sag C-159/17

Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

mod

Ministerul Finanţelor Publice – A.N.A.F. – D.G.R.F.P. Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii

og

A.N.A.F – D.G.R.F.P. Galaţi – A.J.F.P. Constanţa – Serviciul Inspecţie Fiscală Persoane Fizice 2 Constanţa

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Constanţa)

»Præjudiciel forelæggelse – fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – inddragelse af momsregistreringsnummer – forpligtelse til at indbetale moms opkrævet i den periode, hvor momsregistreringsnummeret er inddraget – manglende anerkendelse af retten til fradrag af moms for køb foretaget i løbet af denne periode«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 7. marts 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – ret til fradrag – betingelser – materielle betingelser – formelle betingelser – afgiftspligtig person har ikke opfyldt betingelserne og således forhindret skattemyndigheden i at fastslå, at de materielle betingelser er opfyldt, eller at der foreligger svig – sanktion – tab af fradragsret – lovlighed

(Rådets direktiv 2006/112, artikel 167-169, 179, 213, § 1, 214, § 1 og 273, som ændret ved direktiv 2010/45)

Artikel 167-169 og 179, artikel 213, stk. 1, artikel 214, stk. 1, og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der giver skattemyndighederne mulighed for at nægte en afgiftspligtig person ret til at fradrage merværdiafgiften, når det er godtgjort, at skattemyndigheden på grund af den afgiftspligtige persons manglende opfyldelse af sin forpligtelse ikke var i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at fastslå, at de materielle betingelser, som giver nævnte afgiftspligtige person ret til at fradrage den indgående merværdiafgift, er opfyldt, eller sidstnævnte har handlet svigagtigt for at kunne drage fordel af denne ret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Navnlig kan den manglende indgivelse af momsangivelsen, som gør det muligt for skattemyndigheden at anvende momsen og kontrollere denne, være til hinder for en korrekt opkrævning af afgiften og dermed være til fare for det fælles momssystems rette virkemåde. EU-retten er derfor ikke til hinder for at kvalificere sådanne undladelser som afgiftssvig og i så fald at nægte, at der gøres brug af fradragsretten (jf. i denne retning dom af 28.7.2016, Astone, C-332/15, EU:C:2016:614, præmis 56).

(jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl.)
Sag C-8/17

Biosafe – Indústria de Reciclagens SA

mod

Flexipiso – Pavimentos SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 63, 167, 168, 178-180, 182 og 219 – princippet om afgiftsneutralitet – ret til fradrag af moms – frist fastsat i den nationale lovgivning for udøvelse af denne ret – fradrag af supplerende moms, der er betalt til staten og er genstand for dokumenter, der efter en efteropkrævning berigtiger de oprindelige fakturaer – det tidspunkt, hvor fristen begynder at løbe«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 12. april 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – betingelser for udøvelse af fradragsretten – tidsmæssige virkninger af berigtigelsen af en faktura – national lovgivning, hvorefter der fastsættes en frist for udøvelse af nævnte fradragsret, der begynder at løbe fra datoen for udstedelse af den oprindelige faktura – nægtelse af retten til fradrag efter udløbet af nævnte frist – ikke tilladt

(Rådets direktiv 2006/112, art. 63, 167, 168, 178-180, 182 og 219)

Artikel 63, 167, 168, 178-180, 182 og 219 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem samt princippet om afgiftsneutralitet skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter retten til fradrag af merværdiafgift (moms) under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor supplerende moms efter en efteropkrævning er blevet betalt til staten og har været genstand for dokumenter til berigtigelse af de oprindelige fakturaer flere år efter leveringen af de pågældende varer, nægtes indrømmet med den begrundelse, at den frist, der er fastsat i nævnte lovgivning, for udøvelse af denne ret, begyndte at løbe fra datoen for udstedelse af de nævnte oprindelige fakturaer og var udløbet.

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
Begrebet »skoleudgifter« er et selvstændigt begreb i EU-retten. Der skal med henblik på at fortolke dette begreb bl.a. tages hensyn til ordlyden heraf og til de formål, der forfølges med denne ordning. Af ordlyden af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten fremgår klart, at de udgifter, der afholdes, skal muliggøre modtagelse af undervisning i en skole mod betaling. Formålet med vedtagelsen af denne bestemmelse er, at uddannelsestillægget skal tilpasses nøjere til de faktiske udgifter, som tjenestemændene afholder. Artikel 3 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedtaget af Parlamentet vedrørende tildeling af uddannelsestillæg, fortolket i lyset af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, bestemmer således, at uddannelsestillægget dækker udgifter til indskrivning ved og undervisning på skoler mod betaling og transportudgifter, med udelukkelse af alle andre udgifter. Henset til den selvstændige karakter af begrebet »skoleudgifter« afhænger kvalifikationen af dette begreb af selve karakteren af og de elementer, som indgår i den udgift, der skal godtgøres.

De bidrag, der betales til de pågældende sammenslutninger, som drives uden gevinst for øje, kan ikke kvalificeres som »skoleudgifter«. Bidragene udgør nemlig udgifter, der følger af de krav og aktiviteter, der er forbundet med de pågældende skolers specifikke undervisningsprojekt, der ikke er offentligt støttet, og skal anses for »andre udgifter vedrørende gennemførelsen af skoleprogrammet på den skole, som eleven går på« som omhandlet i artikel 3, andet afsnit, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende tildeling af uddannelsestillæg.

(jf. præmis 17-20 og 24)
Sag C-185/17

Mitnitsa Varna

mod

»SAKSA« OOD

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad - Varna)

»Præjudiciel forelæggelse – den fælles toldtarif – klassificering af varer – den europæiske harmoniserede standard EN 590:2013 – underposition 08061010 i den kombinerede nomenklatur – relevante kriterier ved tariferingen af en vare som gasolie«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 22. februar 2018

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – mineralolie efter ISO 3405 op til 250 °C, der overdestillerer mere end 65 rumfangsprocent – tarifering i underposition 90271010 i den kombinerede nomenklatur – ikke omfattet – olie, der opfylder kravene i den harmoniserede standard EN 590:2013 – ingen betydning

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I, underposition 27101943)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1101/2014 af 16. oktober 2014, skal fortolkes således, at en mineralolie som den i hovedsagen omhandlede som følge af sine destillationskarakteristika ikke kan tariferes som gasolie i underposition 27101943 i denne nomenklatur, heller ikke når denne olie opfylder kravene i den harmoniserede standard EN 590, i sin affattelse af september 2013, vedrørende gasolie til arktisk klima eller til klima med hårde vintre.

I nærværende sag skal det bemærkes, at underposition 27101943 i KN, hvis ordlyd omhandler gasolie med et svovlindhold på ikke over 0,001%, er omfattet af pos. 2710 i KN, der omhandler jordolier og olier hidrørende fra bituminøse mineraler, undtagen råolie. Med henblik på anvendelsen af denne position definerer den supplerende bestemmelse 2, litra e), til kapitel 27 i KN begrebet »gasolier«.

I denne henseende fremgår det af ordlyden af dette litra e), sammenholdt med den supplerende bestemmelses litra d), at bl.a. olier og præparater, af hvilke der ved destillation efter ISO 3405 op til 250 °C overdestilleres mindre end 65 rumfangsprocent og op til 350°C mindst 85 rumfangsprocent (herunder tab ved destillationen), betragtes som »gasolier«.

Det fremgår således af selve ordlyden af disse litraer, at med henblik på tarifering af en vare som gasolie inden for rammerne af pos. 2710 i KN er alene destillationsniveauet inden for et angivet temperaturområde efter ISO 3405 afgørende.

Eftersom det i nærværende sag ikke er bestridt mellem parterne i hovedsagen, at den pågældende mineralolie efter ISO 3405 op til 250 °C overdestillerer mere end 65 rumfangsprocent, er denne følgelig ikke omfattet af definitionen af »gasolie« i overensstemmelse med den supplerende bestemmelse 2, litra e), til kapitel 27 i KN og kan ikke tariferes i underpositionerne for varer omfattet af denne definition.

(jf. præmis 32-35 og 43 samt domskonkl.)
Sag C-58/17

INEOS Köln GmbH

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – Den Europæiske Unions ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – direktiv 2003/87/EF – artikel 10a – midlertidige regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter – perioden 2013-2020 – afgørelse 2011/278/EU – artikel 3, litra h) – begrebet »procesemissionsdelinstallation« – emissioner fra forbrænding af ufuldstændigt oxideret kulstof – flydende restprodukter – ikke omfattet«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 18. januar 2018

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – begrebet »procesemissionsdelinstallation« – national lovgivning, som fra dette begreb udelukker emissioner, der genereres ved forbrænding af ufuldstændigt oxideret kulstof i flydende form – lovlighed

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a; Kommissionens afgørelse 2011/278, art. 3, litra h)]

Artikel 3, litra h), i Kommissionens afgørelse 2011/278/EU af 27. april 2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som udelukker drivhusgasemissioner, der stammer fra forbrænding af ufuldstændigt oxideret kulstof i flydende form, fra begrebet »procesemissionsdelinstallation«.

Som det fremgår af de skriftlige indlæg for Domstolen, kan spildgasser fra industriel produktion nemlig ikke lagres, hvorfor de, hvis de ikke brændes, slipper ud i atmosfæren, hvor de nødvendigvis frit afgiver de drivhusgasser, som de indeholder. Det står fast, at forbrænding af spildgasser i reglen fører til en reduktion af drivhusgasemissioner. Det anfægtes derimod ikke, at flydende restprodukter i sig selv ikke genererer drivhusgasser, og at det i givet fald er i meget små mængder. Under disse omstændigheder er det ganske vist fuldt ud foreneligt med de formål, der forfølges med direktiv 2003/87 og afgørelse 2011/278, at tage hensyn til drivhusgasemissioner, der genereres ved forbrænding af spildgasser, der indeholder ufuldstændigt oxideret kulstof, da disse emissioner er uundgåelige, og forbrændingen af disse spildgasser almindeligvis fører til reduktion af drivhusgasemissioner, men det ville derimod være i strid med disse formål at tage hensyn til de drivhusgasemissioner, som genereres ved forbrænding af flydende restprodukter, der indeholder ufuldstændigt oxideret kulstof, idet en sådan hensyntagen ville føre til en stigning i disse emissioner, selv om de kan undgås.

(jf. præmis 46, 47, 49 og 51 samt domskonkl.)