ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49

Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af dom af 23. april 2015, Franzen m.fl. (C-382/13, EU:C:2015:261), som Kommissionen og den forelæggende ret har henvist til. I denne doms præmis 50 og 51 fastslog Domstolen nemlig, at beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning fortsat finder anvendelse, så længe den pågældende person udøver sin erhvervsmæssige beskæftigelse på denne medlemsstats område, men at personer, som definitivt eller midlertidigt er ophørt med deres erhvervsmæssige beskæftigelse, derimod er undergivet lovgivningen i deres bopælsmedlemsstat. Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 82 og 84 i forslaget til afgørelse, at det med henblik på anvendelsen af beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning altid er nødvendigt, at der består et kontinuerligt ansættelsesforhold. De konkrete betingelser for udøvelse af beskæftigelse, såsom den omstændighed, at beskæftigelsen udøves på deltid eller lejlighedsvis, eller at de konkrete forpligtelser, der følger heraf, suspenderes, er uden relevans, eftersom de ikke påvirker et ansættelsesforholds kontinuerlige karakter.
37

Hvad angår en strukturanalogi for et eksisterende stof ville en sådan risiko for omgåelse imidlertid ikke opstå, hvis graden af analogi er så høj, at den på grundlag af en objektiv og videnskabeligt begrundet analyse gør det muligt at antage, at et stof i et produkt med en given koncentration har de samme egenskaber som et eksisterende stof, for hvilket de krævede undersøgelser foreligger. I et sådant tilfælde kan en national myndighed således basere sig på den pågældende strukturanalogi med henblik på at fastlægge det omhandlede produkts farmakologiske egenskaber under hensyntagen til dets anvendelsesmåde, omfanget af dets udbredelse, forbrugernes kendskab hertil og de risici, som dets anvendelse kan medføre, med henblik på at kvalificere det omhandlede produkt som et »lægemiddel efter funktion« som omhandlet i artikel 1, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/83.
7

5.-7., 10. og 16. betragtning til direktiv 2016/97 har følgende ordlyd: »(5) Forskellige former for personer og institutioner […] kan distribuere tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv. (6) Forbrugerne bør være omfattet af det samme beskyttelsesniveau på trods af forskellene mellem distributionskanaler. Med henblik på at garantere, at det samme beskyttelsesniveau finder anvendelse, og at forbrugeren kan være omfattet af sammenlignelige standarder, særlig hvad angår videregivelse af oplysninger, er det væsentligt, at der er lige vilkår mellem distributører. (7) Anvendelsen af direktiv [2002/92] har vist, at det er nødvendigt at uddybe en række bestemmelser for at lette forsikringsdistribution, og at det af hensyn til forbrugerbeskyttelsen er nødvendigt at udvide nævnte direktivs anvendelsesområde til at omfatte alle former for salg af forsikringsprodukter. […] […] (10) […] Kundernes tillid bør […] styrkes, og reglerne vedrørende distribution af forsikringsprodukter bør gøres mere ensartede for at sikre tilstrækkelig kundebeskyttelse i hele [Den Europæiske Union]. Forbrugerbeskyttelsesniveauet bør øges i forbindelse med direktiv [2002/92] med henblik på at mindske behovet for forskellige nationale foranstaltninger. […] […] (16) Dette direktiv bør sikre, at den samme grad af forbrugerbeskyttelse finder anvendelse, og at alle forbrugere kan drage fordel af sammenlignelige standarder. Dette direktiv bør fremme lige vilkår og konkurrence på lige fod mellem formidlere, uanset om de er tilknyttet et forsikringsselskab eller ej. Det er en fordel for forbrugerne, hvis forsikringsprodukterne distribueres gennem forskellige kanaler og gennem formidlere med forskellige former for samarbejde med forsikringsselskaber, forudsat at det kræves, at de anvender tilsvarende regler om forbrugerbeskyttelse. Medlemsstaterne bør tage højde for sådanne hensyn i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv.«
Artikel 16 i forordning nr. 261/2004 med overskriften »Overtrædelse« har følgende ordlyd:

»1. Hver medlemsstat udpeger et organ, der har ansvaret for håndhævelse af denne forordning for så vidt angår flyafgange fra lufthavne beliggende på medlemsstatens område og flyafgange fra et tredjeland til sådanne lufthavne. I givet fald træffer dette organ de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at passagerernes rettigheder overholdes. Medlemsstaterne informerer Kommissionen om, hvilket organ der er udpeget i henhold til dette stykke.

2. Med forbehold af artikel 12 kan den enkelte passager over for et hvilket som helst af de organer, der er udpeget under stk. 1, eller ethvert andet kompetent organ, som medlemsstaterne måtte udpege, indbringe en klage, når den pågældende finder, at der er sket en overtrædelse af denne forordning i en hvilken som helst lufthavn beliggende på en medlemsstats område eller vedrørende enhver flyafgang fra en tredjelandslufthavn til en lufthavn beliggende på medlemsstatens område.

3. De sanktioner, som medlemsstaterne fastlægger for overtrædelse af denne forordning, skal være effektive, stå i forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.«
27

Den 25. april 2014 fremsendte generaldirektøren for internationalt samarbejde og udvikling en skrivelse til IMG (herefter »skrivelsen af 25. april 2014«), hvori generaldirektøren underrettede denne organisation om tre nye forhold i Kommissionens sagsakter vedrørende for det første den omstændighed, at fem EU-medlemsstater, som IMG havde præsenteret som værende sine medlemmer, ikke anså sig for at være medlem af IMG, for det andet den omstændighed, at generalsekretæren for De Forenede Nationer (FN) havde anført, at IMG ikke udgjorde et særligt FN-agentur, og for det tredje den omstændighed, at der var usikkerhed om beføjelserne for de personer, der havde repræsenteret visse stater, der var til stede ved undertegnelsen af stiftelsesdokumentet for IMG. Den samme generaldirektør angav ligeledes, at han i betragtning af den tvivl, som disse forhold havde rejst vedrørende IMG’s status, havde givet sine tjenestegrene instruks om – i forhold til IMG – midlertidigt at suspendere anvendelsen af de procedurer, der er indført ved de finansielle bestemmelser fra 2002 og 2012 med henblik på at give Kommissionen mulighed for at overdrage budgetgennemførelsesopgaver til internationale organisationer inden for rammerne af indirekte eller fælles forvaltning af EU-budgettet.
36

Under de særlige omstændigheder, som en arbejdstager, der er uarbejdsdygtig i flere på hinanden følgende referenceperioder, befinder sig i, har Domstolen således udtalt, at dette direktivs artikel 7, henset til ikke bare beskyttelsen af arbejdstageren, som direktiv 2003/88 tilsigter, men også til beskyttelsen af arbejdsgiveren, der står over for risikoen for en for omfattende kumulation af perioder, hvor arbejdstageren er fraværende, og de vanskeligheder, som disse fraværsperioder kunne give anledning til i relation til tilrettelæggelsen af arbejdet, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, der ved hjælp af en overførselsperiode på 15 måneder, efter hvis udløb retten til årlig betalt ferie bortfalder, begrænser kumulation af sådanne ferierettigheder for en arbejdstager, der har været uarbejdsdygtig i flere på hinanden følgende referenceperioder (dom af 22.11.2011, KHS, C-214/10, EU:C:2011:761, præmis 29 og 30, og dom af 29.11.2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, præmis 55).
12

På denne baggrund har Bundesfinanzhof (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen: »1) Skal artikel 43 EF, sammenholdt med artikel 48 EF (nu artikel 49 TEUF, sammenholdt med artikel 54 TEUF), fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der [ikke gør muligt for] et hjemmehørende selskab i sit skattepligtige [resultat] at fradrage underskud, der er oparbejdet af et fast driftssted i en anden medlemsstat, når selskabet dels har udtømt alle muligheder for at fradrage disse underskud, som [er fastsat i] lovgivningen i den medlemsstat, i hvilken dette faste driftssted er beliggende, dels ikke længere modtager indtægter [gennem] dette faste driftssted, således at der ikke længere kan tages hensyn til underskuddene i denne medlemsstat (»endelige« underskud), når der for så vidt angår den pågældende lovgivning er tale om fritagelse af overskud og underskud som følge af en bilateralt indgået aftale mellem de to medlemsstater med henblik på undgåelse af dobbeltbeskatning? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 43 EF, sammenholdt med artikel 48 EF (nu artikel 49 TEUF, sammenholdt med artikel 54 TEUF), fortolkes således, at de også er til hinder for [bestemmelserne i lov om erhvervsskat], hvorefter et hjemmehørende selskab [ikke har mulighed for] i det skattepligtige [resultat] af sin erhvervsmæssige virksomhed at fradrage »endelige« underskud af den art, der er nævnt i det første spørgsmål, og som er oparbejdet af et fast driftssted, der er beliggende i en anden medlemsstat? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Kan der i tilfælde af lukning af det faste driftssted, der er beliggende i en anden medlemsstat, foreligge »endelige« underskud af den art, der er nævnt i det første spørgsmål, når der er en i det mindste teoretisk mulighed for, at selskabet på ny etablerer et fast driftssted i den pågældende medlemsstat, i hvis overskud de tidligere underskud i givet fald kan modregnes? 4) Såfremt det første og det tredje spørgsmål besvares bekræftende: Kan [underskud oparbejdet i det faste driftssted, der – i henhold til lovgivningen i den stat i hvilken det faste driftssted er beliggende – mindst én gang kan fremføres til et senere skatteår, også anses for at udgøre »endelige« underskud som omhandlet i det første spørgsmål, som moderselskabets hjemstedsstat skal tage hensyn til?] 5) Såfremt det første og det tredje spørgsmål besvares bekræftende: Er forpligtelsen til at tage hensyn til de grænseoverskridende »endelige« underskud størrelsesmæssigt begrænset af de underskud, som selskabet ville have kunnet gøre gældende i den pågældende stat, hvori det faste driftssted er beliggende, hvis ikke [denne stats hensyntagen til underskuddet var udelukket]?«
113

Det skal bemærkes, at den begrundelsespligt, der påhviler Retten i medfør af artikel 296, stk. 2, TEUF og artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, indebærer, at den klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, den har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (jf. i denne retning dom af 5.5.2022, Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano, C-54/20 P, EU:C:2022:349, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis). Denne pligt indebærer ikke, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af sagens parter. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til den begrundelse, som Retten støtter sig på, og således at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret inden for rammerne af en appel (dom af 14.9.2016, Trafilerie Meridionali mod Kommissionen, C-519/15 P, EU:C:2016:682, præmis 41).
54

Under alle omstændigheder medfører fremlæggelsen under bevisførelsen, der kan godtgøre, at der ikke kan skabes restriktive virkninger, at den nævnte konkurrencemyndighed er forpligtet til at undersøge dem. I henhold til retten til at blive hørt, der ifølge fast retspraksis udgør et almindeligt EU-retligt princip, har konkurrencemyndighederne nemlig en forpligtelse til at høre virksomheden med en dominerende stilling, hvilket indebærer, at disse myndigheder skal udvise al den påkrævede opmærksomhed over for de af den pågældende fremsatte bemærkninger, og at de med omhu og upartiskhed skal undersøge alle de relevante elementer i den konkrete sag og især de beviser, som den pågældende virksomhed har fremlagt (jf. i denne retning dom af 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale m.fl.., C-377/20, EU:C:2022:379, præmis 52).
19

Et af disse tiltag bestod i at inddrage Vestbalkan i de regulerende organer eller i de eksisterende ekspertgrupper, såsom BEREC. Det fremgår således af punkt 8.3.1 i Kommissionens arbejdsdokument af 22. juni 2018 med titlen »Measures in support of a Digital Agenda for the Western Balkans« (SWD(2018) 360 final), at »[a] closer relationship between EU and Western Balkans NRAs [national regulatory authorities (nationale tilsynsmyndigheder)] will help bring regulatory practice in the region closer to the Union, […] While four out of six Western Balkan economies are currently observers of BEREC, the BEREC Board agreed to work more closely with all six NRAs of the region. This will still be possible under the revised BEREC Regulation [(forordning nr. 1211/2009)]«.
56

Med det andet og det tredje spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt for det første oplyst, om artikel 87, stk. 3, og artikel 90 i direktiv 2001/83 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national bestemmelse, der indfører begrænsninger, som ikke er fastsat i artikel 90, ved at forbyde, at der i reklame over for offentligheden for lægemidler medtages oplysninger, der tilskynder til køb af lægemidler ved at begrunde behovet for køb med disse lægemidlers pris, ved at annoncere en særlig rabat eller ved at angive, at lægemidlerne sælges sammen med andre lægemidler, herunder til en nedsat pris, eller sammen med andre produkter. Den forelæggende ret ønsker for det andet oplyst, om en sådan national bestemmelse kan anses for at fremme den rationelle brug af lægemidler som omhandlet i dette direktivs artikel 87, stk. 3.
23

På denne baggrund har Riigikohus (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal EU-lovgivningen om statsstøtte, bl.a. det krav om en tilskyndelsesvirkning, som fremgår af punkt 50 i [retningslinjerne af 2014], fortolkes således, at en støtteordning, som giver en producent af vedvarende energi mulighed for at anmode om udbetaling af statsstøtte, efter at arbejdet på et projekt er påbegyndt, er i overensstemmelse med disse regler, hvis en national bestemmelse giver enhver producent, som opfylder de i lovgivningen fastsatte betingelser, et krav på støtte og ikke giver den kompetente myndighed nogen skønsmæssige beføjelser i denne henseende? 2) Er tilskyndelsesvirkningen af statsstøtten under alle omstændigheder udelukket, hvis den investering, som har givet anledning til støtten, blev foretaget som følge af en ændring i betingelserne for en miljøtilladelse – også hvis ansøgeren, som i den foreliggende sag, sandsynligvis ville have indstillet sin aktivitet som følge af de skærpede betingelser for tilladelsen, hvis selskabet ikke havde modtaget statsstøtten? 3) Er der – bl.a. under hensyntagen til de betragtninger, som Den Europæiske Domstol har anlagt i [dom af 26. oktober 2016, DEI og Kommissionen mod Alouminion tis Ellados (C-590/14 P, EU:C:2016:797, præmis 49 og 50] – i en situation, hvor Kommissionen som i den foreliggende sag både har kendt en eksisterende støtteordning og planlagte ændringer ved en støtteafgørelse forenelig med det indre marked, og staten bl.a. har oplyst, at den kun vil anvende den eksisterende støtteordning indtil en bestemt skæringsdato, tale om ny støtte som omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning [2015/1589], hvis den eksisterende støtteordning, som er baseret på de gældende retsforskrifter, fortsat anvendes ud over den skæringsdato, som staten har angivet? 4) Er personer, som har krav på driftsstøtte, i en situation, hvor Kommissionen efterfølgende har besluttet ikke at gøre indsigelse [i forhold til] en støtteordning, som er anvendt i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF, berettigede til at ansøge om udbetaling af støtte også for tiden før Kommissionens afgørelse – forudsat at de nationale processuelle regler tillader dette? 5) Har en ansøger, som har ansøgt om driftsstøtte inden for rammerne af en støtteordning og har påbegyndt gennemførelsen af et projekt, som opfylder betingelser, som anses for at være forenelige med det indre marked, på et tidspunkt, hvor støtteordningen blev anvendt lovligt, men som har ansøgt om statsstøtte på et tidspunkt, hvor støtteordningen var blevet forlænget, uden at Kommissionen blev underrettet herom, uanset bestemmelsen i artikel 108, stk. 3, TEUF krav på støtte?«
68

Hvad for det første angår de forpligtelser, der påhviler den person, der anmoder om at få fjernet links som følge af, at et indhold, der er linket til, er urigtigt, påhviler det denne person at godtgøre, at de oplysninger, der fremgår af det nævnte indhold, eller i det mindste en del af disse oplysninger, som ikke er uvæsentlig i forhold til indholdet som helhed, er åbenbart urigtige. For at undgå at pålægge denne person en urimelig byrde, der kan skade den effektive virkning af retten til at få fjernet links, påhviler det imidlertid alene denne person at fremlægge beviser, som det, henset til omstændighederne i den konkrete sag, med rimelighed kan kræves af denne person at finde frem til med henblik på at godtgøre denne åbenbare urigtighed. I denne henseende er denne person i princippet ikke forpligtet til allerede under den administrative procedure til støtte for sin anmodning til søgemaskineudbyderen om fjernelse af links at fremlægge en retsafgørelse, der er truffet over for udgiveren af det omhandlede websted, selv i form af en afgørelse om foreløbige forholdsregler. At pålægge den nævnte person en sådan forpligtelse ville nemlig have den virkning, at den pågældende ville blive pålagt en urimelig byrde.
Direktivets artikel 4 fastsatte:

»1. Som afgiftspligtig person anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.

[…]

4. Ved udtrykket »selvstændigt«, som er anvendt i stk. 1, undtages fra beskatningen lønmodtagere og andre personer, for så vidt de er forpligtede over for deres arbejdsgiver ved en arbejdskontrakt eller ved et andet retligt forhold, som skaber et arbejdstager-arbejdsgiverforhold med hensyn til arbejds- og aflønningsvilkår og arbejdsgiverens ansvar.

Med forbehold af det i artikel 29 nævnte samråd har de enkelte medlemsstater mulighed for at betragte personer, som er etableret i indlandet, og som i retlig forstand er selvstændige, men som finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, som én enkelt afgiftspligtig person.

5. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

Medlemsstaterne kan anse den virksomhed, som udøves af ovennævnte organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 13 eller 28, som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
61

Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 4, stk. 4, andet afsnit, sammenholdt med direktivets artikel 21, stk. 1, litra a), og artikel 21, stk. 3, kan anses for at have direkte virkning, der gør det muligt for afgiftspligtige personer over for deres medlemsstat at påberåbe sig bestemmelsen i tilfælde, hvor lovgivningen i denne medlemsstat ikke er i overensstemmelse med disse bestemmelser og ikke kan fortolkes i overensstemmelse med bestemmelserne. Det andet spørgsmål er kun stillet af den forelæggende ret for det tilfælde, at det første spørgsmål besvares således, at sjette direktivs artikel 4, stk. 4, andet afsnit, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat ikke udpeger momsgruppen selv som én enkelt afgiftspligtig person i momsmæssig henseende, men derimod et medlem af denne gruppe, nemlig det beherskende selskab heri.
37

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tildeling af uddannelsesstøtte til studier i værtsmedlemsstaten til et barn af en person, som har forladt værtsmedlemsstaten, hvor vedkommende har arbejdet, for at vende tilbage til og bo i den første medlemsstat, hvor denne person er statsborger, er betinget af, at barnet har en tilknytning til oprindelsesmedlemsstaten, i en situation, hvor barnet for det første har boet i værtsmedlemsstatens siden sin fødsel, og hvor oprindelsesmedlemsstaten for det andet underlægger andre statsborgere, som ikke opfylder bopælskravet, og som ansøger om en sådan uddannelsesstøtte til studier i en anden medlemsstat, kravet om, at der foreligger en tilknytning.
60

Kommissionen har for det første gjort gældende, at den ikke har foreslået eller i noget tilfælde accepteret at bemyndige medlemsstaterne til at ratificere eller tiltræde Genèveaftalen, men at den blot har foreslået, at Unionen skulle tiltræde denne aftale. Selv om Rådet i henhold til artikel 293, stk. 1, TEUF kan ændre et forslag fra Kommissionen med enstemmighed, har der i det foreliggende tilfælde ikke været noget forslag med henblik på at bemyndige medlemsstaterne til at ratificere eller tiltræde Genèveaftalen, og et sådant forslag har derfor ikke kunnet ændres. At hævde det modsatte ville indebære, at Rådet med enstemmighed kunne foretage en hvilken som helst tilføjelse til et forslag fra Kommissionen, uafhængigt af forslagets genstand. Retspraksis kræver imidlertid, at enhver ændring af et forslag fra Kommissionen analyseres med hensyn til dette forslags »genstand« og »formål«. Ved at tilføje en generel bemyndigelse til medlemsstaternes tiltrædelse til Unionens tiltrædelse har Rådet reelt i den samme »formelle« retsakt vedtaget en anden særskilt afgørelse, som ikke findes i Kommissionens forslag.