Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – bestemmelser om sagsbehandlingen – indsigelsessag – faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist – hensyntagen – appelkammerets skønsbeføjelse – andet ikke fastsat

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 74, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 2)

2. EF-varemærker – bestemmelser om sagsbehandlingen – indsigelsessag – faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist – hensyntagen – betingelser – ny omstændighed

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 74, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 2)

3. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – behandling af indsigelsen – bevis for brug af det ældre varemærke – reel brug – begreb – bedømmelseskriterier

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2 og 3)

Sammendrag

1. Det følger af ordlyden af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i den pågældende forordning, og at det på ingen måde er forbudt for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent.

Til gengæld fremgår det lige så sikkert af nævnte ordlyd, at en part, som efter fristens udløb påberåber sig eller fremfører kendsgerninger og beviser, ikke har en ubetinget ret til, at Harmoniseringskontoret tager hensyn til sådanne kendsgerninger eller beviser. En sådan hensyntagen fra Harmoniseringskontorets side, når det skal træffe afgørelse i forbindelse med en indsigelsessag, kan navnlig være berettiget, når Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at de for sent fremførte elementer for en umiddelbar betragtning kan have en afgørende betydning for udfaldet af indsigelsen, og tidspunktet for proceduren, hvorpå denne sene fremsættelse sker, og omstændighederne omkring den ikke er til hinder for en sådan hensyntagen.

Den mulighed, parterne i sagen for Harmoniseringskontoret har for at fremlægge kendsgerninger og beviser efter udløbet af de frister, der er fastsat i denne henseende, er underlagt den betingelse, at andet ikke er fastsat. Det er kun, såfremt denne betingelse er opfyldt, at Harmoniseringskontoret råder over den skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der kan tages hensyn til kendsgerninger og beviser, der er fremlagt for sent, som Domstolen har overladt det ved dens fortolkning af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.

Ved at anvende udtrykket »medmindre andet er fastsat« med hensyn til de bestemmelser, der kan begrænse det skøn, som Harmoniseringskontoret er tildelt i medfør af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, angav Domstolen i dommen af 13. marts 2007 i sag C-29/05 P, KHIM mod Kaul, imidlertid ikke udtrykkeligt, hvilke bestemmelser i forordning nr. 40/94 der var omfattet. Domstolen præciserede heller ikke, om dette udtryk ligeledes omfattede forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, og navnlig regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95.

Det skal imidlertid bemærkes, at idet forordning nr. 2868/95 af Kommissionen blev vedtaget i overensstemmelse med artikel 140 i forordning nr. 40/94, skal dens bestemmelser fortolkes i overensstemmelse med bestemmelserne i sidstnævnte forordning.

Følgelig vil en påstand om, at appelkammeret på grundlag af regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 er forpligtet til at afvise dokumenter, der fremlægges for sent uden at kunne anvende artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, indebære en fortolkning af en regel i gennemførelsesforordningen, der er i strid med grundforordningens klare ordlyd.

Endvidere er en bevarelse af muligheden for at tillade supplerende beviser i overensstemmelse med ånden i dommen i sagen KHIM mod Kaul. I den sag, der lå til grund for denne dom, fandt Domstolen en tilladelse af for sent fremlagte beviser for berettiget på grundlag af retssikkerhedsprincippet og princippet om god retspleje, i medfør af hvilke undersøgelsen af realiteten af en indsigelse må være den mest muligt fuldstændige med henblik på at undgå registrering af varemærker, som efterfølgende ville kunne erklæres for ugyldige. Disse principper må derfor have forrang for det processuelle effektivitetsprincip, der ligger til grund for nødvendigheden af at overholde fristerne, såfremt omstændighederne fra sag til sag begrunder dette.

Det følger heraf, at regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 ikke kan anses for at være eksempel på, at »andet er fastsat« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dommen i sagen KHIM mod Kaul.

(jf. præmis 22-24 og 31-36)

2. Det er ganske vist korrekt, at Retten allerede har fastslået, at artikel 43, stk. 2 og 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som gennemført ved regel 22, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 i den affattelse, der fandt anvendelse før dens ændring ved forordning nr. 1041/2005, nu samme forordnings regel 22, stk. 2, efter denne ændring, bestemmer, at en fremlæggelse af beviser for, at der er gjort brug af det ældre varemærke, efter udløbet af den frist, der er fastsat herfor, i princippet medfører, at indsigelsen forkastes, uden at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) har en skønsmargen i denne henseende.

Det forholder sig ikke desto mindre således, at Retten også har fastslået, at regel 22, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 2868/95 ikke kan fortolkes således, at den er til hinder for, at der tages hensyn til yderligere beviser, når der foreligger nye oplysninger, selv om de fremlægges efter fristens udløb.

Selv om en tilladelse til beviser for brug, der fremlægges for sent, skal underlægges betingelsen om fremkomst af en »ny oplysning«, foreligger der imidlertid gyldige grunde, der taler for at tillade disse beviser, når den nye oplysning« som omhandlet i dom af 12. december 2007, sag T-86/05, CORPO livre, udgøres af indsigelsesafdelingens afgørelse. I det tilfælde, at indsigeren inden for fristen fremlægger relevante oprindelige beviser, og som i god tro anser disse for tilstrækkelige til at understøtte sine påstande og udelukkende gennem indsigelsesafdelingens afgørelse erfarer, at disse beviser ikke anses for tilstrækkelige, foreligger der ingen gyldig grund til at hindre, at indholdet af de oprindelige beviser tydeliggøres eller afklares ved at fremlægge supplerende beviser, når denne anmoder appelkammeret om at foretage en fornyet fuldstændig undersøgelse af sagen.

Argumentet om, at de indsigere, der har bevisbyrden og må løfte denne, generelt har mulighed for sammen med deres argumenter at fremlægge fuldstændige beviser fra sagens indledning, er ikke overbevisende. Der foreligger i alle de tilfælde, hvor beviser fremlægges for sent, pr. definition en manglende iagttagelse af den oprindelige frist. Såfremt den blotte omstændighed, at fristen ikke iagttages, var tilstrækkelig til at afvise muligheden for at fremlægge supplerende beviser, ville artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 aldrig finde anvendelse og ville følgelig være uden nogen betydning.

(jf. præmis 37-41)

3. Der er gjort reel brug af et varemærke, når dette er anvendt i overensstemmelse med varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, som det er blevet registreret for, med henblik på at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for disse varer og tjenesteydelser, bortset fra en rent symbolsk brug, der alene gøres med henblik på at bevare de til varemærket knyttede rettigheder. I denne forbindelse er betingelsen om reel brug af varemærket kun opfyldt, når varemærket med den beskyttelse, det har inden for det relevante geografiske område, bruges offentligt og i forhold til omverdenen.

Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at den handelsmæssige brug af varemærket virkelig finder sted i erhvervsmæssigt øjemed, navnlig om der er tale om brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særlige forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket.

Med hensyn til omfanget af den brug, der er gjort af det ældre varemærke, bør der bl.a. tages hensyn til dels det handelsmæssige omfang af brugen, dels varigheden og hyppigheden af brugen.

Spørgsmålet, om en brug er kvantitativt tilstrækkelig til at fastholde eller erhverve markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der er beskyttet af varemærket, afhænger således af flere forhold og af en vurdering af hvert enkelt tilfælde. Varernes eller tjenesteydelsernes egenskaber, hyppigheden eller regelmæssigheden af brugen af varemærket, hvorvidt varemærket anvendes til at markedsføre samtlige identiske varer eller tjenesteydelser fra varemærkeindehaverens virksomhed eller udelukkende enkelte af disse, samt de beviser, som varemærkeindehaveren er i stand til at fremlægge vedrørende brug af varemærket, er blandt de faktorer, der kan tages i betragtning.

For i en konkret sag at undersøge, om der er tale om reel brug af et ældre varemærke, skal der anlægges en helhedsvurdering under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfælde. Denne vurdering indebærer en vis indbyrdes afhængighed mellem de faktorer, der kommer i betragtning. Et mindre antal varer, der markedsføres under det omhandlede varemærke, kan således kompenseres ved, at det pågældende varemærke tidligere er anvendt meget intensivt eller meget regelmæssigt og omvendt. Den faktiske omsætning og det kvantitative salg af varer under det ældre varemærke kan således ikke bedømmes isoleret, men skal vurderes i forhold til andre relevante faktorer, såsom omfanget af den handelsmæssige virksomhed, den produktionsmæssige eller handelsmæssige kapacitet, spredningsgraden hos den virksomhed, der bruger varemærket, samt de pågældende varers eller tjenesteydelsers egenskaber på det relevante marked. Det kræves derfor ikke, at brugen af det ældre varemærke altid har et betydeligt kvantitativt omfang, for at den kan betegnes som reel.

I øvrigt kan en reel brug af et varemærke ikke bevises ved hjælp af sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal hvile på konkrete og objektive omstændigheder, der godtgør en faktisk og tilstrækkelig brug af varemærket på det pågældende marked.

(jf. præmis 47-52)