ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Det Forenede Kongerige) den 24. marts 2017 — Swedish Match AB mod Secretary of State for Health

(Sag C-151/17)

(2017/C 161/19)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Swedish Match AB

Sagsøgt: Secretary of State for Health

Præjudicielle spørgsmål

Er artikel 1, litra c), og artikel 17 i direktiv 2014/40/EU (1) ugyldige på grund af:

I. tilsidesættelse af det almindelige EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling

II. tilsidesættelse af det almindelige EU-retlige proportionalitetsprincip

III. tilsidesættelse af artikel 5, stk. 3, TEU og det EU-retlige subsidiaritetsprincip

IV. tilsidesættelse af artikel 296, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«)

V. tilsidesættelse af artikel 34 og 35 TEUF og

VI. tilsidesættelse af artikel 1, 7 og 35 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/40/EU af 3.4.2014 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fremstilling, præsentation og salg af tobak og relaterede produkter og om ophævelse af direktiv 2001/37/EF (EUT L 127, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 202/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Szczecinie (Polen) den 28. februar 2017 — Paweł Hofsoe mod LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster a.G.

(Sag C-106/17)

(2017/C 202/13)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Szczecinie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Paweł Hofsoe

Sagsøgt: LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster a.G.

Præjudicielt spørgsmål

Skal henvisningen i artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område til samme forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), fortolkes således, at en fysisk person, som bl.a. driver virksomhed med at gøre erstatningskrav gældende over for forsikringsgivere, under påberåbelse af ved aftale at have erhvervet den direkte skadelidtes krav kan anlægge sag om dette krav mod det forsikringsselskab, hvor skadevolderen i en trafikulykke har sin ansvarsforsikring, ved en domstol i skadelidtes bopælsmedlemsstat i tilfælde, hvor forsikringsgiveren har hjemsted i en anden medlemsstat end skadelidte?

(1) EUT L 351, s. 1.
4)

Er bestemmelserne i direktiv 89/105/EØF (3), med senere ændringer, og navnlig artikel 1, stk. 3, til hinder for anvendelsen af en national lov, ifølge hvilken en medlemsstat som et led i medlemsstatens egne beslutninger på området for refusion af sundhedsudgifter afholdt af de sikrede kan fastsætte tilskud til et lægemiddel, der anvendes uden for de terapeutiske indikationsområder, som er angivet i den markedsføringstilladelse, som Europa-Kommissionen eller et europæisk specialagentur har udstedt på baggrund af en centraliseret vurdering, uden at de i artikel 3 og 5 i direktiv 2001/83/EF fastsatte krav er opfyldt?
4)

Såfremt spørgsmål 2) besvares bekræftende, skal det da anses for uforeneligt med nævnte forordnings artikel 53, stk. 3, litra d), at tillægget på 20 % til pensionen ved varigt fuldstændigt tab af erhvervsevne for så vidt angår det sædvanlige erhverv også stilles i bero for så vidt angår den del, der overstiger det beløb, der udgøres af den pension, som er optjent i den anden medlemsstat?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF, idet det ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde dom af 14. april 2011, Kommissionen mod Spanien (C-343/10, ECLI:EU:C:2011:260).
1)

Skal artikel 325, stk. 1 og 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at straffedomstolene skal undlade at anvende nationale bestemmelser om forældelse, som i et betragteligt antal tilfælde forhindrer bekæmpelse af grov svig, der skader Unionens finansielle interesser, eller der fastsætter kortere forældelsesfrister for svig, der skader Unionens finansielle interesser, end for svig, der skader den pågældende medlemsstats interesser, selv om denne manglende anvendelse savner en tilstrækkeligt præcis lovhjemmel?
Skal artikel 3, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2008/120 af 18. december 2008 om fastsættelse af mindstekrav med hensyn til beskyttelse af svin (1), sammenholdt med direktivets artikel 12, fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 8, stk. 1, i kongeligt dekret 4/2014 af 10. januar 2014 om godkendelse af en kvalitetsstandard for iberisk kød, skinke, bov og kam, som undergiver anvendelsen af udtrykket »ibérico« på varer, som forarbejdes eller markedsføres i Spanien, den betingelse, at opdrættere af svin af den iberiske race i intensive »de cebo«-bedrifter udvider det samlede minimumsgulvareal for hvert dyr på mere end 110 kilo i levende vægt til 2 m2, selv om formålet med den nationale bestemmelse er at forbedre kvaliteten af varerne og ikke specifikt at forbedre beskyttelsen af svin?

Såfremt det ovenstående spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 12 i direktiv [2008/120/EF], sammenholdt med artikel 34 og 35 i Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, da fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 8, stk. 1, i kongeligt dekret 4/201[4], der kræver af producenter i andre medlemsstater — med det formål at forbedre kvaliteten af varer, der forarbejdes og markedsføres i Spanien, og ikke at forbedre beskyttelsen af svin — at de opfylder de samme betingelser for dyreopdræt, som kræves af spanske producenter, for at de varer, som hidrører fra de førstnævnte producenters svin, kan forsynes med de varebetegnelser, der er fastsat i nævnte kongelige dekret?
1)

Skal artikel 311, stk. 1, nr. 1), i Rådets direktiv nr. 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at en af en erhvervsdrivende erhvervet brugt genstand, der (som i den foreliggende sag) indeholder ædle metaller eller ædle stene, og som hovedsagligt videresælges med henblik på at udtrække de ædle metaller eller ædle stene, som genstanden indeholder, kan anses for at være en brugt genstand?
—

Det fastslås i overensstemmelse med artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og artikel 5, litra b), i forordning (EF) nr. 1071/2009 om betingelser for udøvelse af transporterhvervet, idet det har fastsat et mindsteantal af køretøjer, for at der kan opnås tilladelse til offentlig transport.
1)

Skal artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, tilbagesendelsesdirektivet), sammenholdt med artikel 4, 18, 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at EU-retten bindende foreskriver, at retsmidlet appel, såfremt dette efter national ret kan anvendes i sager til anfægtelse af en afgørelse om tilbagesendelse som omhandlet i artikel 3, stk. 4, i direktiv 2008/115/EF, automatisk har opsættende virkning, når tredjelandsstatsborgeren gør gældende, at gennemførelsen af afgørelsen om tilbagesendelse vil føre til en alvorlig risiko for krænkelse af princippet om non-refoulement? Med andre ord, skal udvisningen af den pågældende tredjelandsstatsborger i et sådant tilfælde stilles i bero, så længe appelfristen løber, eller, såfremt der er iværksat appel, indtil appelsagen er afgjort, uden at tredjelandsstatsborgeren skal indgive en særskilt begæring herom?
2)

I tilfælde af, at spørgsmål 1.a) besvares benægtende: Skal artikel 57, stk. 6, andet afsnit, i direktiv 2014/24/EU i sammenhængen da fortolkes således, at den pågældende økonomiske aktør for at vise sin pålidelighed i det mindste er forpligtet til at opklare sagen over for den ordregivende myndighed i et sådant omfang, at denne kan bedømme, om de trufne konkrete foranstaltninger til at vise aktørens pålidelighed (tekniske, organisatoriske og personalemæssige foranstaltninger samt skadeskompensation) er egnede og tilstrækkelige?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 178/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 27. marts 2017 — Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs mod Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(Sag C-153/17)

(2017/C 178/11)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Sagsøgt: Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

Præjudicielle spørgsmål

1) Hvis de overordnede generalomkostninger, der kan henføres til afbetalingskøbstransaktioner (som består af afgiftsfritagede finansieringsydelser og afgiftspligtige leveringer af biler), kun er blevet indregnet i prisen på den afgiftspligtiges afgiftsfritagede finansieringsydelser, har den afgiftspligtige da ret til at fradrage noget af den indgående afgift på disse omkostninger?

2) Hvad er den korrekte fortolkning af præmis 31 i sag C-98/98, Midland Bank, og nærmere bestemt udtalelsen om, at omkostningerne ved disse tjenesteydelser »indgår i den afgiftspligtiges generalomkostninger og er dermed elementer i prisen for en virksomheds produkter«? Herunder: a) Skal denne passage fortolkes således, at en medlemsstat altid skal henføre en vis indgående afgift til hver levering ved en særlig metode vedtaget i henhold til direktivets artikel 173, stk. 2, litra c) (1)? b) Er dette tilfældet, selv hvis det fremgår af de faktiske omstændigheder, at generalomkostningerne ikke er indregnet i prisen på de afgiftspligtige leveringer foretaget af virksomheden?

3) Indebærer det forhold, at generalomkostningerne faktisk er blevet lagt til grund, i det mindste i et vist omfang, i forbindelse med den afgiftspligtige levering af biler, a) at en vis del af den indgående afgift på disse omkostninger er fradragsberettiget? b) Er dette tilfældet, selv hvis det fremgår af de faktiske omstændigheder, at generalomkostningerne ikke er indregnet i prisen på de afgiftspligtige leveringer af biler?

4) Kan det i princippet være lovligt at se bort fra de afgiftspligtige leveringer af biler (eller værdien af dem) med henblik på at opnå en særlig metode i henhold til direktivets artikel 173, stk. 2, litra c)?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
2)

Har en national domstol, som har skønsbeføjelser med hensyn til at tilpligte en tabende part til at betale sagens omkostninger, hvis den pågældende medlemsstat ikke har vedtaget en specifik retsakt til gennemførelse af artikel 10a i direktivet om offentlig deltagelse, når den træffer en afgørelse om at pålægge sagsomkostninger i sager, der er omfattet af denne bestemmelse, pligt til at sikre, at den pågældende afgørelse ikke gør sagen »uoverkommeligt dyr«, enten fordi de omhandlede bestemmelser har direkte virkning, eller fordi den berørte medlemsstats domstol har pligt til at fortolke det nationale procesreglement på en sådan måde, at det i videst muligt omfang er i overensstemmelse med formålene med artikel 10a
DA Den Europæiske Unions Tidende C 178/4

Appel iværksat den 15. februar 2017 af Société des produits Nestlé SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 15. december 2016 i sag T-112/13 — Mondelez UK Holdings & Services Ltd mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-84/17 P)

(2017/C 178/04)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Société des produits Nestlé SA (ved advocaat G.S.P. Vos)

De andre parter i appelsagen: Mondelez UK Holdings & Services Ltd og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt den 15. december 2016 af Den Europæiske Unions Ret i sag T-112/13 ophæves med den begrundelse, at Retten tilsidesatte artikel 7, stk. 3, og artikel 52, stk. 2, i EU-varemærkeforordningen (1).

— Indstævnte og sagsøger ved Retten, Mondelez UK Holdings & Services Ltd, tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Nestlé har appelleret Rettens dom, henset til, at Retten tilsidesatte artikel 7, stk. 3, og artikel 52, stk. 2, i forordning (EF) nr. 207/2009, som ændret ved forordning (EU) nr. 2015/2424 (2), også benævnt EU-varemærkeforordningen.

Nestlés appel er nærmere bestemt rettet mod Rettens afgørelse om, at det særpræg, der er opnået ved brug af varemærket, for så vidt angår udstrækningen af det område, i hvilket det kan fastslås, at der foreligger et sådant særpræg opnået ved brug af varemærket, skal kunne ses inden for hele Den Europæiske Unions område, dvs. i alle de berørte medlemsstater.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16.12.2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (EUT 2015, L 341, s. 21).
2)

Er princippet om de frie varebevægelser for så vidt angår pyrotekniske artikler som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/23/EF (2) af 23. maj 2007om markedsføring af pyrotekniske artikler (nu artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/29/EU af 12. juni 2013 om harmonisering af medlemsstaternes love om tilgængeliggørelse af pyrotekniske artikler på markedet), efter omstændighederne sammenholdt med artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked, til hinder for en national ordning, der hvad angår oplagssteder for pyrotekniske artikler, der er i overensstemmelse med direktivet, opstiller det dobbelte krav til detailhandelen, at den pågældende handlende skal have dels en tilladelse i henhold til lovgivningen om fremstilling, oplagring, besiddelse af, salg, transport og brug af sprængstoffer, dels en tilladelse i henhold til miljølovgivningens regler om forstyrrende anlæg, selv om begge tilladelsesordninger i det væsentlige tjener samme formål (forebyggelse af sikkerhedsrisici), og en af disse to tilladelsesordninger (in casu ordningen vedrørende sprængstoffer) fastsætter en (meget) lav øvre grænse for oplagring af festfyrværkeri (50 kg pyrotekniske tændladninger, dvs. i det aktive stof)?
(c)

der som en del af et foreslået byggeri skal udarbejdes en forvaltningsplan for lokaliteten som helhed (herunder ændringer i forvaltningen af de dele af lokaliteten, som ikke påvirkes direkte af selve byggeriet), som er udarbejdet for på ethvert tidspunkt at sikre, at den del af lokaliteten, der er egnet som levested, ikke begrænses eller endog kan øges, men
1)

Skal artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 93/[1]3/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med »in dubio pro consumer«-princippet, der følger af artikel 5, stk. 1, andet punktum, i samme direktiv og Domstolens praksis, fortolkes således, at kontraktvilkårene i en banklåneaftale, hvorefter låntageren er blevet bevilget et beløb udtrykt i en (udenlandsk) valuta og således har pligt til at tilbagebetale det i samme (udenlandske) valuta, men det fremgår af omstændighederne ved indgåelse og gennemførelsen af aftalen, at lånet reelt er blevet udbetalt i en helt anden valuta, og at kontopengene kun anvendes virtuelt og for beregningen; hele risikoen for opskrivningen af den ydre og/eller indre værdi i de virtuelt anvendte kontopenge (udenlandsk valuta) overføres til låntageren (forbrugeren), selv om vedkommende har fået udbetalt lånet i andre betalingspenge, nemlig i den valuta, som reelt er blevet brugt; den konkrete mekanisme til veksling af de virtuelt anvendte kontopenge ikke er klart beskrevet, så en oplyst forbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier kan forudse, hvilke økonomiske følger aftalens indgåelse kan få for ham; forbrugeren har pligt til i forbindelse med afdragene at betale beløb, som følger af differencen mellem afdrag beregnet i de kontopenge, som virtuelt er blevet tilbudt låntageren, og afdrag beregnet i de reelt brugte betalingspenge; kan risikere at være urimelige?
4)

Retten begik en retlig fejl i forbindelse med dens begrundelse vedrørende den fjerde del af det første anbringende i præmis 144-169 og den del af præmis 177, der lyder således: »Selv om det er godtgjort, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug i Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Italien, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige«. Den fjerde del vedrører manglende bevis for opnåelse af fornødent særpræg ved brug af varemærket i Den Europæiske Union. Retten fandt med føje, at Nestlé ikke havde godtgjort, at varemærket havde opnået fornødent særpræg ved brug i hele Den Europæiske Union og Mondelez ønsker ikke at anfægte denne afgørelse. Imidlertid kan Mondelez ikke acceptere, at Nestlé på noget tidspunkt har godtgjort opnåelse af fornødent særpræg for varer i 10 medlemsstater i Den Europæiske Union eller overhovedet. Retten begik en retlig fejl ved at anvende de forkerte retlige kriterier vedrørende hver af de pågældende medlemsstater, eftersom hverken genkendelse, tilskrivelse eller association er det samme som de relevante forbrugeres opfattelse af varemærket som angivelse af oprindelse som krævet i de kriterier, der er fastsat af Domstolen i sag C-215/14.
1)

Er EU-retten (nærmere bestemt direktiv 2011/92/EU (1) i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af de anfægtede bestemmelser) principielt til hinder for en lovgivning eller en national administrativ praksis, som gør det muligt at gennemføre en screening af, om det er nødvendigt at foretage en vurdering af indvirkningerne på miljøet, eller at gennemføre en VVM-undersøgelse, for så vidt angår projekter vedrørende anlæg, der allerede er opført på tidspunktet, hvor screeningen bliver gennemført, eller i modsat fald om EU-retten gør det muligt at tage hensyn til ekstraordinære omstændigheder, som gør det muligt at fravige det almindelige princip om, at en VVM-undersøgelse efter sin art er forudgående?
1)

Udgør fravær af en væsentlig del af det for gennemførelsen af flyvninger nødvendige personale hos det transporterende luftfartsselskab på grund af sygemeldinger en usædvanlig omstændighed som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1)? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Hvor høj skal fraværsandelen være, for at det kan lægges til grund, at der foreligger en sådan omstændighed?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 2. maj 2017, Erdem Deha Altiner og Isabel Hanna Ravn mod Udlændingestyrelsen

(Sag C-230/17)

(2017/C 213/30)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter

Sagsøger: Erdem Deha Altiner og Isabel Hanna Ravn

Sagsøgte: Udlændingestyrelsen

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 21 i Traktaten om den Europæiske Unions Funktionsmåde, jf. opholdsdirektivet (1) analogt, til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en unionsborger, som er statsborger i denne medlemsstat, og som er vendt tilbage til medlemsstaten efter at have udøvet sin ret til fri bevægelighed, en afledt opholdsret, hvis familiemedlemmet ikke indrejser eller indgiver ansøgning om opholdsret i naturlig forlængelse af unionsborgerens tilbagevenden?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT L 158, s. 77)
DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale Calabria (Italien) den 22. marts 2017 — Lloyd’s of London mod Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

(Sag C-144/17)

(2017/C 213/23)

Processprog: italien

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale Calabria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Lloyd’s of London

Sagsøgt: Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

Præjudicielt spørgsmål

Er de i EU-konkurrenceretten fastsatte principper som omhandlet i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) samt de deraf afledte principper, såsom princippet om buddenes selvstændighed og hemmelighed, til hinder for nationale bestemmelser, som fortolket i retspraksis, der tillader forskellige syndacates’ samtidige deltagelse i det samme udbud, som er iværksat af en ordregivende myndighed, når disse syndacates tilhører Lloyd’s of London, og deres bud underskrives af en og samme person, der er generalagent for landet?
2)

Er direktiv 2004/17 (såfremt det antages, at udelukkelsen af prisrevision i alle kontrakter, som indgås og gennemføres i de såkaldte specielle sektorer, direkte følger af direktivet) foreneligt med de EU-retlige principper (i særdeleshed artikel 3, stk. 1, TEU, artikel 26 TEUF, artikel 56-58 TEUF, artikel 101 TEUF samt artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder) »henset til uretmæssighed, urimelighed samt påvirkning af den kontraktmæssige balance og således af reglerne for et effektivt marked«?
1)

Skal artikel 8, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29/EF (1) fortolkes således, at der stadig er tale om »effektive og afskrækkende sanktioner ved overtrædelser af retten til tilrådighedsstillelse af et værk for almenheden«, når et erstatningsansvar for indehaveren af den internetforbindelse, ved hjælp af hvilken der er begået overtrædelser af ophavsretten ved fildeling, bortfalder, såfremt forbindelsesindehaveren nævner mindst et familiemedlem, som foruden den pågældende selv havde adgang til denne internetforbindelse, uden at have undersøgt og meddelt nærmere detaljer vedrørende tidspunktet for og arten af dette familiemedlems brug af internettet?
1)

Såfremt de udgifter, der er afholdt af en filial, som er beliggende i én medlemsstat, udelukkende er anvendt til transaktioner udført af selskabets hovedsæde, som er beliggende i en anden medlemsstat, skal bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, 3 og 5, og artikel 19, stk. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF (1), gentaget i artikel 168, 169 og 173-175 i Rådets direktiv 2006/112/EF (2), da fortolkes således, at de indebærer, at filialens medlemsstat på disse udgifter anvender filialens pro rata-sats for momsfradraget som fastslået ud fra de transaktioner, den udfører i sin registreringsmedlemsstat, og på baggrund af de gældende regler i denne stat, selskabets hovedsædes pro rata-sats for momsfradraget, eller en specifik pro rata-sats for momsfradraget, hvor den kombinerer de gældende regler i de medlemsstater, hvor filialen og selskabets hovedsæde er beliggende, især under hensyntagen til eventuel valgfrihed med hensyn til at pålægge transaktioner moms?
—

Redwell Manufaktur GmbH tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået for appellanten i sagen for indsigelsesafdelingen og for appelkammeret ved EUIPO.