RETTENS DOM (Femte Afdeling)

29. maj 1997

Sag T-6/96

Themistokles Kontargiris

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd — afslag på ansøgning — artikel 19, stk. 1, i Rådets forretningsorden — vedtægtens artikel 45 — Rådets generalsekretærs kompetence til at afslå en ansøgning og afvise en klage — meddelelse om ledig stilling — åbenbart fejlskøn — vedtægtens artikel 7 og 27 — begrundelsespligt — magtfordrejning«

Fuldstændig gengivelse pä fransk II-357

Angående:

Påstand om aimullation af afslaget af 3. maj 1995 fra Rådets generalsekretær på sagsøgerens ansøgning til en Al-stilling i Generaldirektoratet for Økonomisk og Social Samhørighed -Regionalpolitik — Socialpolitik — Beskæftigelse — Social Dialog — Uddannelse og Ungdom — Kultur — Det Audiovisuelle Område (GD J) og af afgørelsen fra Rådets generalsekretær af 7. november 1995 om afvisning af sagsøgerens klage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, Themistokles Kontargiris, som er græsk statsborger, blev ansat ved Rådets Generalsekretariat den 1. september 1982 i afdelingen »Fiskeri«. I 1984 blev han forfremmet til direktør for Direktorat I »Regional- og Socialpolitik, Sundhed, Uddannelse, Kultur og Audiovisuelle Spørgsmål, Ungdom« i Generaldirektorat G (GD G).

Den 9. februar 1990 bekendtgjorde Rådets generalsekretær meddelelser om fem ledige stillinger i lønklasse Al, heriblandt en stilling, der kunne blive ledig i Generaldirektoratet for Økonomisk og Social Samhørighed — Regionalpolitik — Socialpolitik — Beskæftigelse — Social Dialog — Uddannelse og Ungdom — Kultur — Det Audiovisuelle Område (GD J).

Den 16. februar 1995 indgav sagsøgeren ansøgning til ovennævnte stilling.

To andre tjenestemænd i Rådet, A., portugisisk statsborger, og L., belgisk statsborger, indgav også ansøgninger til stillingen.

Rådets generalsekretær nedsatte med henblik på en sammenligning af ansøgningerne en udvælgelseskomite, der bestod af tre generaldirektører ved Rådet.

Den 20. marts 1995 blev sagsøgeren indkaldt til en samtale den 31. marts 1995 med udvælgelseskomiteen. Samtalen fandt sted på den fastsatte dato.

Under et møde, som fandt sted den 28. marts 1995, havde sagsøgeren en samtale med generalsekretæren vedrørende den omtvistede stilling.

I sin rapport af 3. april 1995 til generalsekretæren vedrørende gennemgangen af ansøgningerne anbefalede udvælgelseskomiteen bl.a. ikke at efterkomme sagsøgerens ansøgning og indstillede ansøgeren L. til stillingen i GD J.

Ved note af 4. april 1995 forelagde generalsekretæren De Faste Repræsentanters Komité (2. Afdeling) (Coreper) et forslag til afgørelse fra Rådet om at udnævne L. i lønklasse Al, og foreslog Coreper, at Rådet traf denne afgørelse under punkt A på dagsordenen.

Uddraget af forslaget til det kortfattede referat af 10. oktober 1995 af det 1649. møde i Coreper, afholdt den 5. april 1995 i Bruxelles, lød således:

»Coreper

— bestemmer enstemmigt at tilføje dagsordenen fem yderligere punkter vedrørende udnævnelsen af tjenestemænd i lønklasse Al ved Rådets Generalsekretariat

— bestemmer enstemmigt at tilføje fem yderligere tilsvarende punkter til den foreløbige dagsorden for Rådets 1844. møde den 10. og 11. april 1995

— bestemmer at foreslå Rådet at efterkomme de forslag til udnævnelse, som generalsekretæren har forelagt.«

Forslagene til afgørelserne blev opført under punkt A på dagsorden af 7. april 1995 for Rådets 1844. møde, som blev afholdt i Luxembourg den 10. april 1995. Rådet traf herefter afgørelse om at udnævne L. i lønklasse Al med virkning fra den 1. juni 1995.

Ved note af 3. maj 1995 meddelte generalsekretæren sagsøgeren, at hans ansøgning ikke var blevet efterkommet.

Ved note af 12. juli 1995 indgav sagsøgeren klage over afslaget på hans ansøgning til stillingen i lønklasse Al i GD J og over »alle de efterfølgende afgørelser, som førte til udnævnelsen af L. i denne stilling«.

Ved afgørelse af 7. november 1995 afslog generalsekretæren sagsøgerens klage.

Ved afgørelse af 10. oktober 1996 blev sagsøgeren pensioneret med virkning fra den 31. december 1996.

Formaliteten

Retten udtalte, at en pensioneret tjenestemand bevarer en personlig interesse i at anlægge søgsmål til annullation af en afgørelse om ikke at forfremme ham, idet vedkommende, såfremt en afgørelse annulleres, kan anlægge sag om erstatning főidet tab, han har lidt som følge af nævnte afslag (præmis 32).

Henvisning til: Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 54; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 24, 25 og 26.

Retten fastslog herefter, at modsat den af Rådet fremsatte indsigelse, var søgsmålets antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som det tilsigtede annullation af såvel generalsekretærens afgørelse om ikke at efterkomme sagsøgerens ansøgning som klageafslaget, ikke afhængig af, at der samtidig blev anlagt sag med henblik på erstatning for det tab, som sagsøgeren kunne have lidt som følge af vedtagelsen af de to afgørelser (præmis 33).

Realiteten

Sagsøgeren fremførte hovedsagelig følgende anbringender: tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, i Rådets afgørelse 93/662/EF af 6. december 1993 om vedtagelse af dets forretningsorden (EFT L 304, s. 1, Rådets forretningsorden), sammenholdt med punkt b) i artikel 1 i Rådets afgørelse 63/9/EØF af 14. maj 1962 om fastsættelse af Rådets Generalsekretariats ansættelsesmyndighed (JO 1963, 5, s. 34, Rådets afgørelse af 14.5.1962); tilsidesættelse af artikel 4 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten); tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45. Endvidere at Rådets generalsekretær ikke var kompetent til at træffe afgørelserne om ikke at efterkomme sagsøgerens ansøgning og klage og heller ikke til at træffe afgørelse om at ansætte L. i stillingen som generaldirektør i GD J; at stillingsopslaget var retsstridigt; udøvelse af åbenbart fejlskøn; tilsidesættelse af vedtægtens artikel 7 og 27; tilsidesættelse af begrundelsespligten; magtfordrejning (præmis 35).

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, i Rådets forretningsorden, sammenholdt med punkt b) i artikel 1 i Rådets afgørelse af 14. maj 1962

De beføjelser, der tilkommer ansættelsesmyndigheden, udøves med hensyn til tjenestemænd i lønklasse Al af Rådet på forslag af generalsekretæren. Coreper er derfor ifølge sagsøgeren forpligtet til at foretage en forudgående gennemgang af ansøgningerne og af generalsekretærens forslag til udnævnelse i lønklasse Al af den ansøger, der er indstillet til den ledige stilling, bortset fra de tilfælde, hvor Rådet påberåber sig, at der er tale om en særlig situation, eller enstemmigt bestemmer at træffe afgørelse, uden at forslaget til afgørelse forudgående er blevet undersøgt af Coreper (præmis 37 og 38).

Retten fastslog, at det måtte anses for at være tilstrækkelig godtgjort, at Coreper har foretaget en sådan gennemgang inden Rådets møde, når formanden for Coreper har erklæret, at Coreper har behandlet spørgsmålet om udnævnelsen af den foretrukne ansøger til den ledige stilling på grundlag af de af generalsekretæren forelagte oplysninger vedrørende navnene på og kvalifikationerne hos ansøgerne til den ledige stilling, samt på grundlag af udvælgelseskomiteens rapport og Coreper's egen gennemgang af ansøgernes fortjenester (præmis 53 og 54).

Andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45

Vedtægtens artikel 45, som omhandler forfremmelsesproceduren for tjenestemænd, bestemmer, at dels skal ansættelsesmyndigheden omhyggeligt overholde udnævnelsesproceduren, således som den er fastsat i punkt b) i artikel 1 i Rådets afgørelse af 14. maj 1962, sammenholdt med traktatens artikel 151 og 19 samt artikel 2, stk. 6 og 7, i Rådets forretningsorden, dels skal de kompetente myndigheder reelt overholde forpligtelsen til at foretage en sammenligning af de fortjenester, som ansøgerne til en ledig stilling besidder (præmis 69).

For så vidt angår Rådet bestemmer punkt b) i artikel 1 i Rådets afgørelse af 14. maj 1962, at de beføjelser, der ifølge vedtægten tilkommer ansættelsesmyndigheden for så vidt angår tjenestemænd i lønklasse Al, udøves af Rådet efter forslag fra generalsekretæren (præmis 70).

Det tilkommer altså generalsekretæren først at foretage en sammenligning af fortjenesterne hos ansøgere til en ledig stilling. Generalsekretærens opgave, som består i at forelægge Rådet forslag til udnævnelse, indebærer nødvendigvis, at han foretager en forudgående udvælgelse af ansøgerne på grundlag af en gennemgang af deres fortjenester (præmis 71).

Retten bemærkede, at Rådet under udøvelsen af sit skøn ikke systematisk i alle procedurer med henblik på udnævnelse af tjenestemænd i lønklasse Al skal udnytte sin ret til at behandle disse forslag og foretage en nøje gennemgang under deres møder. Retten udtalte, at et sådant krav ville ophæve muligheden for i henhold til traktatens artikel 151, således som denne er fastslået i artikel 2, stk. 6, og artikel 19, stk. 1, i Rådets forretningsorden, at træffe afgørelser uden debat, når Coreper allerede har godkendt generalsekretærens forslag og besluttet ikke at gøre det til genstand for debat i Rådet og derfor har opført nævnte forslag under punkt A på dagsordenen for et efterfølgende rådsmøde (præmis 81).

Tredje anbringende om Rådets generalsekretærs inkompetence til at træffe afgørelser om afslag på sagsøgerens ansøgning og klage

Det fremgår af punkt b) og c) i artikel 1 i Rådets afgørelse af 14. maj 1962, at i klagesager udøves de beføjelser, der ifølge vedtægten tilkommer ansættelsesmyndigheden, med henblik på anvendelsen af artikel 90 på ansatte i lønklasse 1 i kategori A af Rådet efter forslag af generalsekretæren, og i alle andre tilfælde af generalsekretæren (præmis 87).

Heraf fremgår, at fastsættelsen af den myndighed, der er kompetent til at udøve de beføjelser, som ifølge vedtægten tilkommer ansættelsesmyndigheden, afhænger af indplaceringen af den tjenestemand, som er adressat for den anfægtede administrative retsakt. For så vidt angår en tjenestemand, der er indplaceret i lønklasse 2 i kategori A, påhviler det altså generalsekretæren at træffe afgørelsen om afslag på en forudgående administrativ klage, som den pågældende har indgivet. Den omstændighed, at klagen vedrører udnævnelse af en tjenestemand i lønklasse Al, og altså alene omfattes af Rådets beføjelse, kan ikke ændre dette resultat, når henses til den klare og ubetingede formulering af punkt b) og c) i artikel 1 i Rådets afgørelse af 14. maj 1962, som ikke indeholder nogen undtagelse med hensyn til beføjelser, der tilkommer generalsekretæren ved afslag på en klage (præmis 88).

Fjerde anbringende om stillingsopslagets retsstridighed

Hensigten med meddelelsen om ledig stilling er dels at informere interesserede så nøjagtig som muligt om betingelserne for at kunne bestride den stilling, der skal besættes, for at gøre det muligt for dem at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning, dels at fastlægge den retlige ramme, inden for hvilken institutionen har til hensigt at gennemføre sammenligningen af ansøgernes fortjenester (punkt 97).

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet. Sml. s. 1099, præmis 40; Domstolen. 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. 1, s. 225, præmis 19; Retten, 11. december 1991, sag T-169/89, Frederiksen mod Parlamentet, Sml. II, s. 1403, præmis 69; Retten, 18. februar 1993, sag T-45/91, Mc Avoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 48; Retten, 18. april 1996, sagT-13/95, Kyrpitsismod ØSU, Sml. Pers. II, s. 503, præmis 34.

Ansættelsesmyndigheden overholder ikke denne retlige ramme, hvis den først giver meddelelse om de særlige betingelser for at kunne udfylde den stilling, der skal besættes, efter offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling, når den har konstateret, hvilke ansøgninger der er indkommet, eller hvis den i forbindelse med bedømmelsen af ansøgningerne tager hensyn til andre betingelser end dem, der er anført i meddelelsen om ledig stilling. En sådan fremgangsmåde ville reelt berøve meddelelsen om ledig stilling den væsentlige rolle, den bør spille i ansættelsesproceduren, nemlig at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde for at kunne besætte den pågældende stilling (præmis 98).

Henvisning til: Retten, 3. marts 1993, sagT-58/91, Boossog Fischer mod Kommissionen, Sml II, s. 147, præmis 67; Kyrpitsis mod ØSU, a.st., præmis 34 og 35.

Retten udtalte endvidere, at da der var tale om en stilling i Rådet, som indebar betydeligt politisk ansvar, var det ikke uomgængeligt nødvendigt at kræve flere specifikke kvalifikationer eller tekniske kvalifikationer end dem, som var angivet i meddelelsen om ledig stilling. Som Rådet har anført, er det med hensyn til stillingen som generaldirektør mindre vigtigt at have en specifik erfaring inden for direktoratets område, idet det er mere nødvendigt at besidde særdeles gode lederegenskaber, dømmekraft og kritisk sans, da den tekniske erfaring altid kan findes inden for selve generaldirektoratet (præmis 100).

Henvisning til: Booss og Fischer mod Kommissionen, a.st., præmis 69.

Retten udtalte, at selv om meddelelsen om ledig stilling var formuleret således, at alle de eventuelle ansøgere principielt opfyldte stillingskravene, ville dette ikke i sig selv påvirke meddelelsens lovlighed. Den omstændighed, at alle eventuelle ansøgere principielt opfylder alle betingelserne i en meddelelse om ledig stilling, indebærer ikke, at den ene eller den anden er mere egnet til at udføre de med den pågældende stilling forbundne opgaver. Da formålet med meddelelsen om ledig stilling er at angive de nødvendige betingelser for at besætte stillingen, er det ikke unormalt, at alle eller hovedparten af de tjenestemænd, der indgiver ansøgning, opfylder disse betingelser. Det tilkommer ansættelsesmyndigheden under udøvelse af dens skøn at udvælge den ansøger, der i tjenestens interesse er bedst egnet til at bestride stillingen (punkt 106).

Femte anbringende om åbenbart fejlskøn

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden i forbindelse med en beslutning om forfremmelse råder over et vidt skøn ved afgørelsen af, hvad der er i tjenestens interesse, samt ved bedømmelsen af, hvilke kvalifikationer der skal tages i betragtning. Kontrollen ved Fællesskabets retsinstanser er i den henseende begrænset til spørgsmålet, om administrationen på baggrund af de forhold, den kan have lagt til grand for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Retten kan bl.a. ikke sætte sin egen bedømmelse af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer i stedet for ansættelsesmyndighedens, når der ikke foreligger nogen omstændigheder i sagen til godtgørelse af, at ansættelsesmyndigheden ved bedømmelsen af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer har anlagt et åbenbart fejlskøn (præmis 120).

Henvisning til: Domstolen, 21. april 1983, sag 282/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1245, præmis 9 og 13; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 39 og 46; Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 739, præmis 66 og 138.

Vedtægten indrømmer ingen automatisk ret til forfremmelse, heller ikke med hensyn til tjenestemænd, som opfylder alle forfremmelsesbetingelserne, eller foren ansøger, idet hverken den omstændighed, at vedkommende midlertidigt har udøvet den pågældende stilling, eller at han har lang tjenestetid i den underliggende lønklasse, udgør forhold, der ved bedømmelsen vejer tungere end tjenestens interesse, som er det afgørende kriterium for udvælgelsen af, hvilken ansøger der skal forfremmes (præmis 121).

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1987, sag 306/85, Huybrechts mod Kommissionen, Sml. s. 629, præmis 10, 11 og 13; Baiwir mod Kommissionen, a.st., præmis 67.

Retten udtalte, at det i denne sag — bortset fra det af sagsøgeren anførte, som ikke støttes på noget bevis, og hvorefter L. ikke besidder nogen almindelig faglig erfaring inden for visse dele af det nye Generaldirektorat J's kompetenceområde -fremgik af de forklaringer, som Rådet havde givet i sit svarskrift og i sin duplik, og som sagsøgeren ikke har bestridt, at den af ansættelsesmyndigheden foretrukne ansøger opfyldte betingelserne i meddelelsen om ledig stilling, bl.a. betingelsen om grundigt kendskab til De Europæiske Fællesskabers almindelige politik og til internationale forhold. Med hensyn til sagsøgerens argument, hvorefter Rådet har anlagt et åbenbart fejlskøn, for så vidt som ansættelsesmyndigheden, henset til sagsøgerens specifikke erfaring med hensyn til den ledige stilling og hans generelle kvalifikationer, burde have efterkommet hans ansøgning i stedet for L.'s, fastslog Retten, at meddelelsen om ledig stilling ikke indeholdt nogen betingelse om en specifik erfaring med hensyn til de med den omtvistede stilling forbundne opgaver, hvorfor denne erfaring er irrelevant for spørgsmålet om, hvorvidt den anfægtede afgørelse var behæftet med et åbenbart fejlskøn. Selv om sagsøgeren desuden opfyldte alle betingelserne i meddelelsen om ledig stilling, var der ifølge Retten intet til hinder for, at ansættelsesmyndigheden i tilfælde, hvor ansøgerne er lige kvalificerede, under udøvelse af sit skøn foretrækker en ansøger frem for en anden af grunde, som vedrører tjenestens interesse. Sagsøgeren havde imidlertid ikke fremført noget argument, der kunne godtgøre, at afgørelsen om udnævnelsen var blevet truffet af grunde, som ikke var forenelige med valget af den ansøger, som bedst opfyldte hensynet til tjenestens interesse og betingelserne i forbindelse med den ledige stilling (præmis 123, 124 og 126).

Henvisning til: Domstolen, 17. december 1981, sag 151/80, De Hoe mod Kommissionen, Sml. s. 3161, præmis 16; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 835, præmis 75.

Sjette anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 7 og 27

Reglen i vedtægtens artikel 27, stk. 3, hvorefter ingen stilling kan forbeholdes borgere fra en bestemt medlemsstat, skal overholdes i forbindelse med alle ansættelsesprocedurer efter vedtægtens artikel 29, også i forbindelse med ansættelse af tjenestemænd i lønklasse Al eller A2 (præmis 134).

Henvisning til: Booss og Fischer mod Kommissionen, a.st., præmis 85.

Vedtægtens artikel 27, stk. 1, fastsætter, at ansøgerne skal udvælges på et så bredt geografisk grundlagt som muligt blandt statsborgere i medlemsstaterne. Denne bestemmelse bevirker dog ikke, at ansættelsesmyndigheden kan forbeholde bestemte statsborgere en stilling, uden at dette er begrundet i tjenestens interesse (præmis 135).

Henvisning til: Domstolen, 4. marts 1964, sag 15/63, Lasalle mod Parlamentet, Sml. 1954-1964, s. 459, org. ref. : Rec. s. 57, på s. 73; Domstolen, 30. juni 1983, sag 85/82, Schloh mod Rådet, Sml. s. 2105, præmis 37.

Syvende anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Retten bemærkede herom, at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet, og at det samme gælder med hensyn til ansættelsesmyndighedens afgørelser om ikke at efterkomme en ansøgning. Ansættelsesmyndigheden er dog forpligtet til at begrunde et afslag på en klage, der i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, er indgivet af en forbigået ansøger, hvilken begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod (præmis 147).

Henvisning til: Grassi mod Rådet, a.st., præmis 12; Domstolen, 13. april 1978, sag 101/77, Ganzini mod Kommissionen, Sml. s. 915, præmis 10; Culin mod Kommissionen, a.st., præmis 13; Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussios mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 171, præmis 69-74; Kyrpitsis mod ØSU, a.st., præmis 67 og 68.

Retten udtalte videre, at da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 foretages på grundlag af »en udvælgelse«, kan begrundelsen alene vedrøre spørgsmålet, om de retlige betingelser, vedtægten stiller for forfremmelsens lovlighed, er opfyldt. Ansættelsesmyndigheden er navnlig ikke forpligtet til at give en forbigået ansøger nogen redegørelse for den sammenligning, den har anlagt af vedkommende og den til forfremmelse udvalgte ansøger, eller til detaljeret at angive, hvorfor den fandt, at den udvalgte ansøger opfyldte betingelserne i meddelelsen om ledig stilling (præmis 148).

Henvisning til: Grassi mod Rådet, a.st., præmis II-15; Domstolen, 17. december 1981, sag 151/80, De Hoe mod Kommissionen, Sml. s. 3161, præmis 13; Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU, Sml. II, s. 63, præmis 21; Retten, 25. februar 1992, sag T-11/91, Schloh mod Rådet, Sml. II, s. 203, præmis 73.

Retten udtalte, at når henses til de forklaringer, som generalsekretæren gav i klagebesvarelsen, og det vide skøn, som ansættelsesmyndigheden rådede over, fordi det drejede sig om en stilling forbundet med betydeligt politisk ansvar, samt den nødvendigvis brede formulering af meddelelsen om ledig stilling, måtte det fastslås, at afgørelsen af 7. november 1995 om afslag på den af sagsøgeren indgivne klage, opfyldte de krav, der i retspraksis stilles til begrundelsespligten. Med hensyn til sagsøgerens argument, hvorefter generalsekretærens afslag på at meddele ham de kriterier, som udvælgelseskomiteen skulle have fastsat, efter offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling, måtte anses for tilsidesættelse af begrundelsespligten, bemærkede Retten alene dels, at udvælgelseskomiteen som angivet i præmis 73 ff. ikke havde baseret sig på andre udvælgelseskriterier end dem, der var fastsat i meddelelsen om ledig stilling, sådan som den var blevet offentliggjort, dels, at i henhold til Domstolens praksis foreligger der ingen begrundelsespligt med hensyn til forslag fra et administrativt internt organ, som udelukkende har rådgivende beføjelse (præmis 150 og 151).

Henvisning til: Domstolen, 8. juli 1965, forenede sager 27/64 og 30/64, Fonzi mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 97, org. réf.: Rec. s. 615, på s. 638.

Ottende anbringende om magtfordrejning

Retten bemærkede, at begrebet magtfordrejning har et helt præcist indhold og sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået dem tillagt. En afgørelse er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 156).

Henvisning til: Retten, 11. juni 1996, sag T-l 18/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 835, præmis 25.

Sagsøgeren fandtes ikke at have fremlagt sådanne indicier (præmis 159).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.