ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat udøver den i denne bestemmelse fastsatte mulighed for at afvise en ansøgning om tildeling af flygtningestatus med den begrundelse, at en anden medlemsstat allerede har indrømmet ansøgeren subsidiær beskyttelse, når de forventelige levevilkår, som nævnte person vil leve under i sin egenskab af person med subsidiær beskyttelsesstatus i denne anden medlemsstat, ikke udsætter den pågældende for en alvorlig risiko for at blive underkastet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den omstændighed, at personer med en sådan subsidiær beskyttelse ikke i den nævnte medlemsstat modtager nogen form for eksistenssikrende ydelser eller alene modtager sådanne ydelser i væsentligt begrænset omfang i forhold til andre medlemsstater, uden at de imidlertid behandles anderledes end denne medlemsstats statsborgere, kan ikke føre til den konklusion, at ansøgeren i denne medlemsstat vil blive udsat for en sådan risiko, medmindre denne omstændighed vil bevirke, at den pågældende ansøger som følge af sin særlige sårbarhed og af grunde, der er uafhængige af den pågældendes vilje og personlige valg, vil befinde sig i en situation med alvorlige materielle afsavn.

Artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat udøver den nævnte mulighed, hvor asylproceduren i den anden medlemsstat, der har indrømmet ansøgeren subsidiær beskyttelse, systematisk medfører afslag på tildeling af flygtningestatus til ansøgere om international beskyttelse, der opfylder betingelserne i kapitel II og III i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, uden at der reelt er foretaget en vurdering.
3)

Såfremt de erstatningspligtige bestemmes i henhold til medlemsstatens nationale bestemmelser: Er en national bestemmelse […], hvorefter et selskab, der efter at have erhvervet samtlige aktier i et selskab, som deltager i et kartel i strid med artikel 101 TEUF, har opløst det pågældende selskab og videreført dets aktiviteter, ikke hæfter for at erstatte den skade, der er forvoldt ved det opløste selskabs konkurrencebegrænsende adfærd, selv om det i praksis er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at opnå erstatning fra det opløste selskab, [i strid med EU-rettens effektivitetsprincip]? Er effektivitetsprincippet til hinder for en fortolkning af en medlemsstats nationale ret, hvorefter det som betingelse for et erstatningsansvar kræves, at en virksomhedsomdannelse af den beskrevne art skal være sket ulovligt eller kunstigt med det formål at omgå den konkurrenceretlige erstatningspligt eller på anden illoyal måde, eller i det mindste at selskabet ved gennemførelsen af virksomhedsomdannelsen havde eller burde have haft kendskab til overtrædelsen af konkurrencereglerne?«
43

Det følger af ordlyden af denne bestemmelse, at medlemsstaterne i princippet kan inddrage opholdstilladelsen, så snart der er fremlagt forfalskede dokumenter, eller der er begået svig med det formål at opnå den pågældende tilladelse. Nævnte bestemmelse fastlægger ikke, hvilken person der skal have fremlagt eller anvendt disse dokumenter eller begået denne svig, og kræver heller ikke, at det berørte familiemedlem har haft kendskab hertil. Det fremgår tillige af denne ordlyd, at blot anvendelsen af ukorrekte oplysninger eller falske dokumenter med dette formål for øje, bl.a. for at bibringe myndighederne den opfattelse, at referencepersonen rådede over faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 1, litra c), er tilstrækkelig til at begrunde en afgørelse om inddragelse af familiemedlemmers opholdstilladelse, uden at artikel 16, stk. 2, litra a), i direktiv 2003/86 kræver, at det påvises, at familiemedlemmerne havde til hensigt at begå svig eller havde kendskab til, at disse oplysninger eller dokumenter var falske.
56

Henset til ovenstående betragtninger skal de tre første spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at: – den ikke er til hinder for en national lovgivning, der forhindrer den domstol, som sagen indbringes for, i at give medhold i en påstand om annullation af en aftale om lån, der er baseret på den urimelige karakter af et kontraktvilkår vedrørende kursforskellen, som det i hovedsagen omhandlede vilkår, forudsat at konstateringen af den urimelige karakter af et sådant vilkår gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, såfremt det urimelige vilkår ikke havde eksisteret – at den er til hinder for en national lovgivning, der under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede forhindrer den domstol, som sagen indbringes for, i at give medhold i en påstand om annullation af en aftale om lån, der er baseret på den urimelige karakter af et kontraktvilkår vedrørende kursrisikoen, når det fastslås, at dette vilkår er urimeligt, og at aftalen ikke kan opretholdes uden det nævnte vilkår.
28

I den foreliggende sag har sagsøgeren i hovedsagen gjort gældende, at den køreundervisning, som sagsøgeren varetager, omfatter overførslen af både praktisk og teoretisk viden, som er nødvendig for at opnå kørekort til køretøjerne i såvel kategori B som C1, og at formålet med en sådan undervisning ikke udelukkende er rekreativt, idet besiddelsen af et sådant kørekort bl.a. kan opfylde erhvervsmæssige behov. Den undervisning, der gives til dette formål, er således omfattet af begrebet »skole- og universitetsundervisning« i artikel 132, stk. 1, litra i) og j), i direktiv 2006/112.
44

Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 13, stk. 1, og artikel 14, stk. 2, i direktiv 2010/24 skal fortolkes således dels, at de finder anvendelse på en sag, hvor der er nedlagt påstand om omstødelse af betalingen af fordringer, der har været genstand for inddrivelse efter anmodning fra den bistandssøgende medlemsstat, til fordel for konkursmassen for et selskab, der har hjemsted i den bistandssøgte medlemsstat, når denne sag er baseret på en indsigelse mod eksekutionsforanstaltninger som omhandlet i nævnte artikel 14, stk. 2, dels, at den bistandssøgte medlemsstat som omhandlet i disse bestemmelser skal anses for at være den sagsøgte part i nævnte sag, uden at det herved har betydning, om beløbet for disse fordringer er adskilt fra denne medlemsstats aktiver eller er sammenblandet med disse.
74

For det femte har Kommissionen fremhævet sammensætningen af den omhandlede blanding og den fare, som den udgør for miljøet og menneskers sundhed. Det skal i denne forbindelse først og fremmest bemærkes, at de analyser af denne blanding, som Kommissionen har henvist til, men som den ikke har fremlagt, blev gennemført af de polske myndigheder ex parte, og at Den Tjekkiske Republik ingen mulighed har for at indhente en kontraekspertise, eftersom blandingen befinder sig i Polen. Som det fremgår af definitionen på affald, betragtes et stof ikke som affald på grund af sin art, men fordi dets indehaver agter eller er forpligtet til at skille sig af med det, dvs. på grund af indehaverens eller lovgivers hensigt. Heraf følger, at et stofs kemiske sammensætning kan være tegn på, at det er affald (jf. i denne retning dom af 7.9.2004, Van de Walle m.fl., C-1/03, EU:C:2004:490, præmis 42). Endelig er de farer, som et stof udgør for miljøet eller menneskers sundhed, uden betydning for, om det skal anses for affald (jf. i denne retning dom af 15.6.2000, Arco Chemie Nederland m.fl., C-418/97 og C-419/97, EU:C:2000:318, præmis 66).
Direktivets artikel 4 bestemmer følgende:

»1. Medlemsstaterne begrænser som minimum deres årlige menneskeskabte emissioner af svovldioxid, nitrogenoxider, andre flygtige organiske forbindelser end metan, ammoniak og fine partikler i overensstemmelse med de nationale emissionsreduktionstilsagn, der gælder fra 2020 til 2029 og fra 2030 og frem, jf. bilag II.

2. Uanset stk. 1 træffer medlemsstaterne de fornødne foranstaltninger med henblik på at begrænse deres […] emissioner […] for 2025. De vejledende niveauer for disse emissioner fastsættes ved et lineært reduktionsforløb mellem de emissionsniveauer, der svarer til emissionsreduktionstilsagnene for 2020, og de emissionsniveauer, der svarer til emissionsreduktionstilsagnene for 2030.

Medlemsstaterne kan følge et ikkelineært reduktionsforløb, hvis det økonomisk eller teknisk set er mere effektivt, og forudsat at det fra 2025 gradvis nærmer sig det lineære reduktionsforløb, og at det ikke påvirker noget emissionsreduktionstilsagn for 2030. Medlemsstaterne angiver det nævnte ikkelineære reduktionsforløb og årsagerne til, at det følges, i de nationale programmer for bekæmpelse af luftforurening, som skal forelægges for Kommissionen, jf. artikel 10, stk. 1.

Hvis emissionerne i 2025 ikke kan begrænses i overensstemmelse med det fastsatte reduktionsforløb, gør medlemsstaterne rede for årsagerne til denne afvigelse og for de foranstaltninger, der vil kunne bringe medlemsstaterne tilbage på deres forløb, i de efterfølgende orienterende opgørelsesrapporter, der skal indgives til Kommissionen i henhold til artikel 10, stk. 2.

[…]«
46

Hvad derudover angår det af den forelæggende ret rejste spørgsmål om, hvorvidt der eventuelt består en pligt for afgiftsmyndigheden til at efterprøve, om det i henhold til loven er muligt at berigtige de pågældende fakturaer og muligt for udstederne af disse fakturaer at tilbagesøge den afgift, der urigtigt er indbetalt til statskassen, bemærkes, at tvisten i hovedsagen vedrører afgiftsmyndighedens nægtelse af at imødekomme den anmodning om momsfradrag, der er indgivet af disse fakturaers modtager. Muligheden for, at udstederne af disse fakturaer kan foretage en berigtigelse heraf eller kan tilbagesøge den afgift, der urigtigt er indbetalt til statskassen, er ganske vist, således som det fremgår af nærværende doms præmis 42-45, et aspekt, som bør efterprøves med henblik på at fastslå, om modtageren af de omhandlede fakturaer skal kunne rette et krav om tilbagebetaling direkte mod afgiftsmyndigheden. Dette aspekt er derimod ikke relevant med henblik på at efterprøve, om nægtelsen af at imødekomme den anmodning om momsfradrag, der er indgivet af de omhandlede fakturaers modtager, i en situation som den i hovedsagen omhandlede er i overensstemmelse med EU-retten.
33

Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse forekommer Dr. Liebes anbringelse af det tegn, som påstås at være identisk med ÖKO-TEST-varemærkerne, således hverken at have til formål eller til følge at udøve en form for erhvervsvirksomhed, der svarer til den virksomhed, der udøves af ÖKO-Test Verlag eller udøves for sidstnævntes regning, og som består i forbrugeroplysning og forbrugerrådgivning. Der er heller ikke noget holdepunkt for at antage, at Dr. Liebe med anbringelsen af tegnet forsøger at præsentere sig over for offentligheden som specialist inden for varetestområdet, eller at der er en særlig og uadskillelig forbindelse mellem Dr. Liebes økonomiske virksomhed, der består i fremstilling og markedsføring af tandpasta, og ÖKO-Test Verlags virksomhed. Det fremstår tværtimod således, at det tegn, der er identisk med, eller som ligner disse varemærker, udelukkende er anbragt på emballagen af den af Dr. Liebe markedsførte tandpasta med henblik på at henlede forbrugerens opmærksomhed på denne tandpastas kvalitet og dermed med henblik på at fremme salget af Dr. Liebes varer. Situationen i hovedsagen adskiller sig derfor fra den særlige situation, der er omtalt i denne doms præmis 31 og 32.
15

Sagsøgeren i hovedsagen anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved High Court (ret i første instans, Irland), som den 20. april 2016 forkastede søgsmålet med den begrundelse, at han ikke opfyldte betingelserne i Regulation 6(2)(c)(iii) i bekendtgørelsen af 2006. High Court (ret i første instans) fandt, at sagsøgeren i hovedsagen ikke kunne anses for »arbejdstager« og følgelig ikke kunne antages at have sædvanlig bopæl i Irland med henblik på at kunne påberåbe sig sociale ydelser på dette grundlag. Den fandt således, at denne bestemmelse udelukkende omfatter personer, der har haft beskæftigelse i henhold til en tidsbegrænset ansættelseskontrakt af mindre end et års varighed. High Court (ret i første instans) fandt ligeledes, at den beskæftigelse, som sagsøgeren i hovedsagen havde haft fra den 8. til den 22. juli 2014, ikke kunne anses for at være udøvet i medfør af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt som omhandlet i nævnte bestemmelse, og at han var omfattet af bestemmelserne i Regulation 6(2)(c)(ii) i bekendtgørelsen af 2006. Den konkluderede derfor, at sagsøgeren i hovedsagen ikke havde været i stand til at godtgøre, at han havde haft et års uafbrudt beskæftigelse, inden han indgav ansøgning om sociale ydelser, således at socialministeren med rette havde givet afslag på nævnte ansøgning.
42

Indledningsvis skal det nævnes, at selv om ottende betragtning til direktiv 2011/64, for så vidt som den fastsætter, at en cigartype, som på mange punkter ligner en cigaret, skal behandles som en cigaret, er medvirkende til at præcisere kriterierne i direktivets artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, med henblik på at adskille cigaretter fra cigarer eller cigarillos, kan denne betragtning ikke danne grundlag for at fravige de af EU-lovgiver fastsatte definitioner for tarifering af produkter som de i hovedsagen omhandlede.
33. tillægsbestemmelse til lov nr. 34/1998, som ændret ved kongeligt lovdekret nr. 8/2014, bestemmer følgende:

»1. Brugere, der har kontrakt på levering af flydende petroleumsgas på flaske i beholdere med et indhold på mindst 8 kg og under 20 kg, med undtagelse af beholdere til blandinger af flydende petroleumsgas, der anvendes som brændstof, har krav på levering til husstandene.

På fastlandet og i alle øområderne og de spanske enklaver påhviler der den engrosforhandler af flydende petroleumsgas, der har den største markedsandel i sektoren for salg af flydende petroleumsgas på flaske i beholdere med et indhold på mindst 8 kg og under 20 kg, med undtagelse af beholdere til blandinger af flydende petroleumsgas, der anvendes som brændstof, en forpligtelse til at foretage husstandslevering af flydende petroleumsgas til alle de personer inden for det pågældende område, som kræver det.

2. Listen over engrosforhandlere af flydende petroleumsgas med forpligtelse til at foretage levering [til husstandene] fastlægges ved beslutning fra generaldirektøren for energipolitik og miner for tre år ad gangen. Denne beslutning bliver offentliggjort i statstidende.

Når markedsudviklingen og forretningsstrukturen i sektoren kræver det, og under alle omstændigheder hvert femte år, gennemgår regeringen betingelserne for udøvelsen af den forpligtelse, der pålægges i nærværende bestemmelse, eller træffer afgørelse om ophævelse af denne forpligtelse.

3. Uanset bestemmelserne i denne lovs artikel 38 fastsætter ministeren for industri, energi og turisme efter aftale med regeringsudvalget for økonomiske anliggender, så længe konkurrencebetingelserne på dette marked ikke anses for at være tilstrækkelige, de maksimale detailsalgspriser for flydende petroleumsgas på flaske i beholdere med et indhold på mindst 8 kg og under 20 kg og en taravægt på mere end 9 kg, med undtagelse af beholdere til blandinger af flydende petroleumsgas, der anvendes som brændstof, idet der fastsættes specifikke værdier for de anførte priser eller etableres en ordning for fastlæggelse og automatisk aktualisering heraf. Maksimumsprisen omfatter omkostningerne til husstandslevering.

4. Såfremt en engrosforhandler af flydende petroleumsgas med forpligtelse til at foretage levering til husstandene ikke har beholdere med et indhold på mindst 8 kg og under 20 kg og en taravægt på mere end 9 kg, omfatter denne forhandlers forpligtelse til at foretage levering til husstandene i det pågældende område til den maksimumspris, der er omtalt i stk. 3, ligeledes beholdere med en taravægt på under 9 kg, uden at dette berører de foranstående bestemmelser.

5. Engrosforhandlere af flydende petroleumsgas skal til generaldirektoratet for energipolitik og miner videregive de oplysninger, der er nødvendige, for at direktoratet kan varetage sine opgaver, navnlig med henblik på anvendelse, analyse og overvågning af forpligtelsen til at foretage husstandslevering, om de foretagne leveringer af flydende petroleumsgas og om maksimumspriserne over for offentligheden som omhandlet i de foregående bestemmelser.«
62

Det er således vigtigt, at reglerne vedrørende tildelingsproceduren anvendes på en gennemsigtig måde i forhold til samtlige tilbudsgivere. Denne gennemsigtighedsforpligtelse, som følger af ligebehandlingsprincippet, har nemlig særligt til formål at sikre, at enhver interesseret erhvervsdrivende kan beslutte at afgive bud på grundlag af samtlige relevante oplysninger, og at der ikke er risiko for favorisering og vilkårlighed fra den ordregivende myndigheds side. Forpligtelsen indebærer, at alle betingelser og fremgangsmåder i forbindelse med tildelingsproceduren skal formuleres klart, præcist og utvetydigt dels således, at alle rimeligt oplyste og sædvanligt påpasselige bydende kan forstå deres nøjagtige rækkevidde og fortolke dem på samme måde, dels således, at der opstilles rammer for den ordregivende myndigheds skønsbeføjelse, og denne myndighed effektivt kan kontrollere, om de bydendes bud opfylder kriterierne for den pågældende procedure (jf. i denne retning dom af 4.2.2016, Ince, C-336/14, EU:C:2016:72, præmis 87, og af 22.6.2017, Unibet International, C-49/16, EU:C:2017:491, præmis 46).
34

Under disse omstændigheder skal spørgsmålet besvares således, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med 14. betragtning hertil, skal fortolkes således, at beskadigelsen af et dæk på et luftfartøj forårsaget af en fremmed genstand, såsom en løs genstand, der ligger på en lufthavns start- og landingsbane, er omfattet af begrebet »usædvanlig omstændighed« som omhandlet i denne bestemmelse. For at blive fritaget fra sin pligt til at udbetale kompensation til passagererne, jf. artikel 7 i forordning nr. 261/2004, har det transporterende luftfartsselskab, hvis flyafgang er blevet væsentligt forsinket som følge af en sådan »usædvanlig omstændighed«, imidlertid pligt til at godtgøre, at det har anvendt alt det personale og materiel og de økonomiske midler, som selskabet rådede over, med henblik på at undgå, at udskiftningen af det dæk, der er blevet beskadiget af en fremmed genstand, såsom en løs genstand, der ligger på en lufthavns start- og landingsbane, ikke fører til lang forsinkelse af den pågældende flyafgang.
39

Henset til det foregående skal de præjudicielle spørgsmål besvares med, at princippet ne bis in idem i chartrets artikel 50 skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en national konkurrencemyndighed inden for samme beslutning kan pålægge en virksomhed en bøde for overtrædelse af national konkurrenceret og en bøde for overtrædelse af artikel 82 EF. I en sådan situation skal den nationale konkurrencemyndighed dog sikre sig, at bøderne samlet set står i et rimeligt forhold til overtrædelsen.
Forordningens artikel 18 bestemmer:

»1. Den medlemsstat, der efter denne forordning er ansvarlig, er forpligtet til:

a) på de betingelser, der er fastsat i artikel 21, 22 og 29, at overtage en ansøger, der har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat

b) på de betingelser, der er fastsat i artikel 23, 24, 25 og 29, at tilbagetage en ansøger, hvis ansøgning er under behandling, og som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, eller som opholder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse

c) på de betingelser, der er fastsat i artikel 23, 24, 25 og 29, at tilbagetage en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der har trukket sin ansøgning tilbage under behandlingen, og som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, eller som opholder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse

d) på de betingelser, der er fastsat i artikel 23, 24, 25 og 29, at tilbagetage en tredjelandsstatsborger eller statsløs, hvis ansøgning der er meddelt afslag på, og som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, eller som opholder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse.

2. I de tilfælde, der er omfattet af anvendelsesområdet for stk. 1, litra a) og b), skal den ansvarlige medlemsstat behandle eller afslutte behandlingen af den ansøgning om international beskyttelse, som ansøgeren har indgivet.

Når den ansvarlige medlemsstat har indstillet behandlingen af en ansøgning, efter at ansøgeren har trukket den tilbage, inden der er truffet en substansafgørelse i første instans, sikrer den pågældende medlemsstat i de tilfælde, der er omfattet af anvendelsesområdet for stk. 1, litra c), at ansøgeren har ret til at anmode om, at behandlingen af vedkommendes ansøgning afsluttes, eller til at indgive en ny ansøgning om international beskyttelse […]

Når der kun er givet afslag på ansøgningen i første instans, skal den ansvarlige medlemsstat i de tilfælde, der er omfattet af anvendelsesområdet for stk. 1, litra d), sikre, at den pågældende har eller har haft mulighed for at anvende effektive retsmidler som omhandlet i artikel 46 i direktiv 2013/32/EU.«
Nævnte direktivs artikel 7 med overskriften »Affaldsliste« fastsætter:

»1. De foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i dette direktiv, og som vedrører ajourføringen af den affaldsliste, der er opstillet ved beslutning 2000/532/EF, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 39, stk. 2. Affaldslisten skal omfatte farligt affald og skal tage hensyn til affaldets oprindelse og sammensætning og, når det er relevant, koncentrationsgrænseværdier for farlige stoffer. Affaldslisten er bindende med hensyn til fastlæggelse af, hvilket affald der skal betragtes som farligt affald. Selv om et stof eller en genstand er medtaget på listen, betyder det ikke, at stoffet eller genstanden er affald under alle omstændigheder. Et stof eller en genstand betragtes kun som affald, hvis definitionen i artikel 3, nr. 1), er opfyldt.

2. En medlemsstat kan betragte affald som farligt affald, selv om det ikke optræder på affaldslisten, hvis det udviser en eller flere af de egenskaber, der er opført i bilag III. Medlemsstaten meddeler straks Kommissionen sådanne tilfælde. Den indfører dem i den i artikel 37, stk. 1, nævnte rapport og giver Kommissionen alle relevante oplysninger. Listen gennemgås på grundlag af de modtagne meddelelser, og det afgøres, om den skal tilpasses.

3. Hvis en medlemsstat kan dokumentere, at en given affaldstype, der er optaget på listen som farligt affald, ikke udviser nogen af egenskaberne i bilag III, kan den betragte det pågældende affald som ikke-farligt affald. Medlemsstaten meddeler straks Kommissionen sådanne tilfælde og giver Kommissionen den fornødne dokumentation. Listen gennemgås på grundlag af de modtagne meddelelser, og det afgøres, om den skal tilpasses.

4. Omklassificering af farligt affald som ikke-farligt affald må ikke ske ved fortyndinger eller blandinger, der har til formål at nedsætte den oprindelige koncentration af det forurenende stof, så det kommer ned under grænseværdien for, hvornår affald betragtes som farligt.

[…]

6. Medlemsstaterne kan betragte affald som ikke-farligt affald i henhold til den liste, der henvises til i stk. 1.

[…]«