ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44.

Dernæst, og under alle omstændigheder, tvivler jeg på, at en sådan ordning er i overensstemmelse med Domstolens afgørelse i dommen i sagen Robinson-Steele m.fl. I denne dom satte Domstolen spørgsmålstegn ved den praksis, der bestod i at lade feriegodtgørelsen indgå i arbejdstagernes time- eller dagløn (såkaldt »rolled-up holiday pay«). Domstolen kendte nærmere bestemt for ret, at artikel 7 i direktiv 93/104 er til hinder for, at betaling for den minimale årlige ferieperiode i bestemmelsens forstand sker i delvise udbetalinger, der er spredt ud over det pågældende arbejdsår og udbetales sammen med lønnen for udført arbejde, og ikke som en udbetaling for en bestemt periode, hvor arbejdstageren reelt holder ferie ( 22 ). Denne løsning var baseret på den regel, som jeg har nævnt ovenfor, hvorefter den minimale årlige betalte ferieperiode ikke kan erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører. Dette forbud tilsigter ifølge Domstolen, at en arbejdstager normalt har ret til en reel hviletid med henblik på en effektiv beskyttelse af hans sikkerhed og sundhed ( 23 ). Med andre ord skal et sådant forbud sikre, at arbejdstagerne rent faktisk holder deres årlige betalte ferie.
Når kunden vælger »Basic«-prisen for hele sin rejse, vises udgifterne for hele denne reservation til højre på internetsiden under overskriften »Your travel plan«. Disse udgifter omfatter, ud over »Basic«-prisen for flyrejsen, afgifter, et beløb til administrationsomkostninger samt tilknyttede udgifter, i givet fald i forbindelse med betaling med kreditkort. Disse samlede omkostninger udgør »all-inclusive final price«. For at kunne fortsætte reservationen skal kunden herefter give sine personlige oplysninger. Efterfølgende skal kunden acceptere »Travel conditions« og »Terms of use of the website«. Punkt 8.4 i »Travel conditions« vedrørende bagage præciserer følgende:

»Ved »Basic«-prisen er indtjekning af 1 stk. bagage med en vægt på op til 23 kg pr. passager underlagt betaling af et variabelt gebyr, der fastsættes i overensstemmelse med de særlige karakteristika for hver flyvning. »Optima«- og »Excellence«-priserne omfatter 1 stk. bagage med en vægt på op til 23 kg uden beregning.

For alle priser kan passagerer tjekke mere end 1 stk. bagage med en vægt på op til 23 kg ind, forudsat at der for hver stk. bagage betales et gebyr. Det er muligt at tjekke tungere bagage op til 32 kg pr. stk. ind mod betaling af et gebyr.

[…]«
85.

Generaladvokaten fandt således, at argumentet om, at kapitaltilførslen til Hytasa var berettiget for at beskytte Patrimonio de Estados omdømme, var uden relevans. Generaladvokaten konkluderede på dette grundlag, at »[d]et [var] svært at godtage, at et statsejet holdingselskab skulle være så betænkeligt ved de skadelige virkninger for selskabets generelle image som følge af, at en af dets virksomheder går konkurs, at det alene af denne grund var villigt til at tilbyde enorme pengebeløb til et privat selskab for at få det til at overtage virksomheden« ( 48 ).
66.

I retspraksis er denne bestemmelse ganske vist blevet fortolket bredt, således at det har været anset for tilstrækkeligt, at der blev fremlagt et ikke underskrevet kontraktudkast samt korrespondance, der henviste hertil ( 25 ), eller at parterne henviste til dokumenter, der ikke indgik i kontrakten ( 26 ). Nævnte procesreglements artikel 44, stk. 5a, ville imidlertid blive tømt for indhold, såfremt man fuldstændig ser bort fra bestemmelsens centrale element, nemlig at der skal fremlægges et skriftligt eksemplar af den pågældende bestemmelse, hvoraf det umiddelbart skal fremgå, hvilke parter der har aftalt, at Unionens retsinstanser skal have kompetence, og for hvilken kontrakt. En fremlæggelse af dokumenter, hvoraf der blot kan drages konklusioner om mulige mundtlige eller konkludente aftaler, uden at indholdet heraf er affattet skriftligt, er ikke tilstrækkelig i så henseende, fordi omstændigheder, der ligger uden for dokumentet, vanskeligt kan anses for et »eksemplar« af en kontrakt ( 27 ). Artikel 44, stk. 5a, i Rettens procesreglement skal ses i tæt sammenhæng med den undtagelsesstilling, som artikel 272 TEUF indtager som eksorbitant kompetenceregel, og skal derfor inden for sit centrale område fortolkes strengt og kan ikke udlægges således, at der kan ses bort fra en fremlæggelse af et dokument, der entydigt og udtrykkeligt indeholder den pågældende voldgiftsbestemmelse.
56.

Det kunne ikke desto mindre fortsat være muligt for en medlemsstat at modvirke en eventuel fare for konkurrencefordrejning ved at udnytte muligheden for at fastsætte betingelser »for at […] forhindre enhver mulig form for […] svig« i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, eller i henhold til artikel 13, punkt A, stk. 2, litra b), at afslå at omfatte leveringer, som ellers ville være fritaget på grundlag af artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), af fritagelser, hvis de hovedsageligt tog »sigte på […] yderligere indtægter ved udførelse af transaktioner i direkte konkurrence med handelsforetagender, som skal svare merværdiafgift«. Enhver sådan foranstaltning vil imidlertid medføre en begrænsning af fritagelsen for transaktioner i nær tilknytning til hospitalsbehandling og pleje som omhandlet i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), og ikke udvide den til transaktioner i nær tilknytning til behandling af personer som et led i udøvelse af lægegerning og dertil knyttede erhverv som omhandlet i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra c). Det vil med andre ord medføre, at der pålægges afgift, hvor der ikke for øjeblikket opkræves afgift, i stedet for at udvide anvendelsesområdet for, hvad der er momsfritaget.
42.

Når et moderselskab ejer et datterselskab, som overtræder konkurrencereglerne, 100%, anser Domstolen dette moderselskab for i princippet at kunne udøve bestemmende indflydelse på dets datterselskabs adfærd, og der foreligger en simpel formodning om, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en sådan indflydelse. Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at det kan formodes, at moderselskabet faktisk udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Det bemærkes, at formodningen anses for at være afkræftelig ( 24 ), og at bevisbyrden herfor påhviler moderselskabet.
65.

Jeg finder ikke dette argument overbevisende. Forbrugere anvender ganske vist ofte varemærker som generisk betegnelse, men de er i reglen vidende om, at der er tale om et varemærke, hvilket ikke er tilstrækkeligt til at opfylde det objektive kriterium for fortabelse. Tilfælde, hvor forbrugeren har mistet enhver form for bevidsthed om, at der er tale om et varemærke, er relativt sjældne. Hvis der imidlertid foreligger en sådan situation, opfylder varemærket ikke længere sin funktion som angivelse af oprindelse. Det kan ikke ses, hvorfor der i et sådant tilfælde skal lægges kunstige forhindringer i vejen for, at udviklingen af et varemærke til generisk betegnelse er indtrådt, dvs. det objektive kriterium for fortabelse, ved at der inddrages en særligt varemærkebevidst sammenligningsgruppe som relevant publikum. Heller ikke beskyttelsen af den grundlæggende rettighed, som varemærkeindehaverens ejendomsret udgør, begrunder et sådant krav. Der tages allerede hensyn til denne, derved at det objektive kriteriums indtræden ikke i sig selv medfører fortabelse af varemærket.
47.

For det tredje er det vigtigt ikke kun at sondre mellem civilretlige og administrative sanktioner på den ene side og strafferetlige sanktioner på den anden, men også at tage stilling til, hvad kernen i sagen ved den nationale ret, der har givet anledning til den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, virkelig er. I denne sag har Alfred Hirmann rejst krav om, at tiden skrues tilbage til den situation, som han ville have befundet sig i, hvis ikke han havde erhvervet aktierne, dvs. at erhvervelsen ophæves, og at han får sine penge tilbagebetalt med tillæg af renter fra den dato, hvor købsprisen blev betalt (den 7.1.2005), til datoen for afsigelse af den nationale rets dom. Man kan indledningsvis undre sig over, om et sådant krav overhovedet skal betegnes som et krav om pålæggelse af en »sanktion« – det synes mere at være et krav om tilbagebetaling eller et krav om, at selskabet skal holdes ansvarligt i henhold til civilretten for sin tilsidesættelse. I det omfang rettens afgørelse, dvs. om sagsøgeren gives medhold eller ej, afhænger af, om der forelå en pligt til at afgive korrekte oplysninger til en potentiel aktionær, og om denne forpligtelse ikke blev opfyldt, kan man måske sige, at den civilretlige sanktion for manglende opfyldelse (såfremt en sådan konstateres), som den nationale ret foreskriver, består i, at selskabet er forpligtet til at ophæve købet og tilbagebetale købsprisen. Forelå der ingen sådan forpligtelse, ville der heller ingen sanktion være for ikke at opfylde den (og endnu mindre en sanktion, der var »effektiv, stod i et rimeligt forhold til overtrædelsen og havde afskrækkende virkning«).
75.

Der er ligeledes blevet lagt stor vægt på muligheden for at anvende kriteriet »politiske elementer« som en generel kategori til vurderingen af lovgivers valg på området. Det er korrekt, at Domstolen har anvendt begrebet »grundlæggende retningslinjer for fællesskabspolitikken« som reference for afgrænsningen af gennemførelsesbeføjelserne ( 31 ). Jeg mener imidlertid, at man, når de to retsakter skal afgrænses, bør relativere de »politiske elementer« stillet over for de »tekniske elementer« som egnet kriterium. Dette er henset til – i tilfældet artikel 290 TEUF – at summen af de krav, hvorefter den lovgivningsmæssige retsakt skal præcisere den delegerede retsakts »formål«, »omfang« og »indhold«, medfører, at alle de »politiske elementer« er indeholdt i den lovgivningsmæssige retsakt. Sagt på en anden måde afgrænser artikel 290 TEUF delegationen tilstrækkeligt snævert til, at det kan fastslås, at der næsten ikke er noget råderum tilbage til udøvelse af et egentligt ansvar. De »ikke-væsentlige bestemmelser«, som den delegerede retsakt skal begrænses til, er dem, hvor der ikke er mulighed for at vende tilbage til de grundlæggende valg, der er truffet ansvarligt af lovgiver. For så vidt angår det »ikke-væsentlige« kan margenen for vedtagelse af afgørelser, der indebærer et egentligt lovgivningsmæssigt ansvar, reduceres væsentligt på grund af de betingelser, hvorpå delegationen tildeles.
75.

Dette gælder navnlig hvad angår den ret til at blive hørt, som den forelæggende ret har anført. For det første medførte retten til at blive hørt ikke i sig selv en ret til at deltage i en vidneafhøring. Denne ret har nemlig ikke til formål at kontrollere administrationens undersøgelser, men derimod at give den berørte mulighed for at gøre rede for sit standpunkt. For det andet har en skattepligtig person heller ikke nogen ret til at blive hørt for så vidt angår de oplysninger, som den anmodede medlemsstat har givet. For så vidt henviser jeg til min redegørelse vedrørende anmodningen om oplysninger ( 41 ), der så meget desto mere også gælder for selve oplysningen.
60.

Den forelæggende ret anfører i sin forelæggelsesafgørelse, at bevillingshaveres markedsføringspolitik ikke er blevet begrænset til kontrolleret udvidelse med begrænset reklame. Den anfører, at bevillingshavere tværtimod har foretaget »kolossale investeringer« i, hvad der kan betegnes som en »aggressiv« reklameindsats, som fremfører et positivt billede af hasardspil og tilskynder til aktiv deltagelse. Selv om Domstolen har anerkendt, at afgrænset reklamering kan være i overensstemmelse med en politik om at beskytte forbrugere, er det kun, hvor reklameringen er strengt begrænset til, hvad der er nødvendigt for således at kanalisere forbrugerne mod kontrollerede spillenetværk ( 31 ). Reklame, som tilskynder til spil ved at banalisere det, give et positivt indtryk eller øge tiltrækningskraften, tilsigter at forøge det samlede marked for spilleaktiviteter, snarere end at tildele det eksisterende marked til bestemte udbydere. En sådan udvidende markedspolitik er helt klart i strid med et mål om at opnå et højt niveau af forbrugerbeskyttelse. Domstolen udtalte i dommen i sagen Dickinger og Ömer: »En medlemsstat kan […] ikke gøre gældende, at hensynet til den offentlige orden gør det nødvendigt at reducere spillemulighederne, i det omfang denne stats offentlige myndigheder ansporer og opmuntrer forbrugerne til at deltage i hasardspil med henblik på, at statskassen kan drage fordel heraf« ( 32 ).
75.

De modargumenter, der er blevet fremsat for Domstolen, er – igen ganske kort: Der er ikke behov for en national »one-stop shop«, eftersom en »platform«, som dækker hele EU, kunne indføres, således at alle nødvendige oplysninger er til rådighed for alle potentielle brugere; i de medlemsstater (såsom Sverige og Det Forenede Kongerige), hvor der ikke er noget territorialt monopol, er der ingen åbenbar fragmentering af repertoirer, og brugerne har ingen vanskeligheder ved at identificere og opnå de licenser, de ønsker; et frit valg af rettighedsselskab for både rettighedshavere og brugere fører til effektiv konkurrence og dermed til rimeligere takster og mere effektiv opkrævning til gavn for alle involverede; der er ikke behov for et lovbestemt monopol med henblik på at give medlemsstaterne mulighed for effektivt at regulere rettighedshaverselskaber; opkrævningsomkostninger (som er blevet fastslået til at udgøre mellem 15%-20% af afgiften) øges faktisk i forbindelse med gensidig repræsentation, mens et rettighedshaverselskab med hjemsted i en medlemsstat ikke har vanskeligt ved at overvåge brug i andre medlemsstater, enten ved at bruge egne ressourcer eller ressourcer hos et rettighedshaverselskab med hjemsted i denne anden medlemsstat; muligheden for at give multiterritoriale licenser vil ikke kun gavne brugerne (såsom kurbadet, der har anført, at det er en del af en koncern, som driver virksomhed i flere medlemsstater), men også rettighedshaverne.
27.

Retten fremhævede i sin argumentation i dommens præmis 95-114, at for at en foranstaltning kan klassificeres som statsstøtte, skal den bl.a. give den begunstigede virksomhed en økonomisk fordel, som virksomheden ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår. I forbindelse med et kapitalindskud skal det undersøges, om en privat investor af en størrelse, der kan sammenlignes med en offentlig myndighed, under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt kapital af samme størrelse. Såfremt staten efter at have besluttet at tegne et kapitalindskud, der er udstedt af en virksomhed, der er underlagt bestemte betingelser for tilbagebetaling, accepterer at ændre disse betingelser, kan både kapitalindskuddet og ændringen af betingelserne for tilbagebetaling udgøre statsstøtte, hvis staten ikke har handlet i hver af disse situationer, som en privat investor ville have gjort i samme situation. Kommissionen kunne ikke undlade at undersøge ændringen af betingelserne for tilbagebetaling på grundlag af kriteriet om den private investor, blot fordi kapitalindskuddet i sig selv udgjorde statsstøtte. Først efter en sådan undersøgelse kunne Kommissionen fastslå, om der var blevet tildelt en yderligere fordel.
48.

Det bestemmes ganske vist i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, at der også kan »indgive[s] ansøgninger efter udløbet af den ovenfor fastsatte frist, hvis [virksomhederne] konstaterer, at forudsætningerne i artikel 4, stk. 1, er opfyldte«, dvs. hvis forpligtelsen medfører økonomiske ulemper for dem. Det er imidlertid ikke ensbetydende med, at virksomheder, som er blevet pålagt forpligtelser efter den 1. juni 1969, kan indgive sådanne ansøgninger, men blot at de virksomheder, som ikke inden for fristen på et år havde anmodet om ophævelse af en forpligtelse, der eksisterede på tidspunktet for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1191/69, kunne gøre det efterfølgende, vel at mærke i det tilfælde, at omstændighederne i artikel 4, stk. 1, først indtraf på et senere tidspunkt. Artikel 1 i forordning nr. 1191/69 i sin oprindelige affattelse og samme forordnings artikel 4 og 6 omhandler med andre ord alene de forpligtelser til offentlig tjeneste, som allerede eksisterede den 1. juli 1969.
34.

Endelig anmoder den franske regering Domstolen om at gøre brug af sin ret til at udsætte de tidsmæssige virkninger af dommen, i det tilfælde at Domstolen godtager Octapharmas argumenter. Den har gjort gældende, at det er fornødent at foretage vigtige lovgivningsmæssige ændringer og forenklingsforanstaltninger for at undgå risiko for folkesundheden, navnlig patientsikkerheden, som følge af den umiddelbare anvendelse af direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27, på plasma, der er fremstillet under anvendelse af en industriel proces, og som i Frankrig er bestemt til patienttransfusion. Disse produkter skal administreres gennem et system, der adskiller sig fra det, der anvendes til humant blodplasma, der ikke er fremstillet under anvendelse af en industriel proces.
71.

I en situation som den her omtvistede påhviler det Harmoniseringskontoret at undersøge, om betingelserne for anvendelse af den pågældende ugyldighedsgrund er opfyldt i forbindelse med ugyldighedssagen. Hvis denne grund er forbundet med, at der foreligger en ældre rettighed beskyttet i national ret, kan Unionens institutioner efter min opfattelse ikke begrænse sig til en kontrol af det fremlagte bevismateriales værdi og rækkevidde. Det kan ligeledes blive nødvendigt at fortolke og anvende denne ret, således som den foreliggende sag er et åbenbart eksempel på. Harmoniseringskontoret, appelkammeret og Retten stod i forbindelse med en anfægtelse af bevisværdien af kontrakten af 1986, hvoraf Mediatek Italia fremlagde en fotokopi, over for nødvendigheden af at skulle fortolke og anvende de påberåbte bevisregler. Kontrollen af, om den påberåbte ældre rettighed er fastslået og bevist i medfør af den gældende nationale lovgivning, udgør et forudgående spørgsmål, som skal besvares, inden den EU-retlige regel, som rammer EF-varemærket med ugyldighed, kan anvendes. Selv hvis adage jura novit curia ikke udstrækker sig til national ret, som Unionens retsinstanser ikke antages at kende, og hvis denne rets indhold processuelt opfattes som et faktisk forhold, som partnerne skal nedlægge påstand om og bevise, gælder det ikke desto mindre, at denne rettighed indtager den samme stilling i den intellektuelle begrundelse, der fører til tvistens løsning, som enhver retsregel, uanset dennes oprindelse, ud fra synspunktet hos den person, der skal anvende den.
81.

Spørgsmålet er dernæst, om det er korrekt at antage, at pristilsagnene i sig selv lader formode, at der er sket en ændring af omstændigheder som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9. Det ser imidlertid ud til, at forordning nr. 1279/2007 indeholder en lang forklaring herom ( 69 ), idet der redegøres detaljeret for, at SSM’s eksportpriser ved salg til Fællesskabet hverken var pålidelige eller bæredygtige netop på grund af disse pristilsagn. Årsagerne til, at omstændighederne vedrørende dumpingen ikke havde ændret sig som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 3, er med andre ord de samme som begrundelserne for, at det er nødvendigt at gå bort fra den metode til fastsættelse af eksportpriserne, der oprindelig blev anvendt i henhold til forordningens artikel 11, stk. 9. Udtrykt på en enklere måde er den oprindeligt anvendte metode ophørt med at være pålidelig i forbindelse med den fornyede undersøgelse. I en sådan situation er det ikke muligt at nå frem til nogen anden konklusion, end at institutionerne ikke længere er forpligtede til at anvende reglen i grundforordningens artikel 11, stk. 9, der pålægger dem at anvende den samme metode.
122.

Det er korrekt, at kendelsen afsagt af Rettens præsident (herefter »kendelsen«) er uklart formuleret, idet den tilsyneladende tilkendegiver, at MB System – for at opnå foreløbig beskyttelse ved Retten – skulle have godtgjort, at der i den tyske retsorden ikke fandtes effektive retsmidler ( 66 ). Dette ræsonnement blander for det første reglen sammen med undtagelsen. Når en part har søgsmålskompetence ved Unionens retsinstanser og har udøvet sin ret ved at anlægge en sag med påstand om annullation af en kommissionsafgørelse, må Unionens retsinstanser med kompetence til at høre hovedsagen efter min vurdering være den »naturlige dommer«, når det skal afgøres, om gennemførelsen af den pågældende afgørelse skal udsættes. En foreløbig beskyttelse, som de nationale domstole har indrømmet i medfør af retspraksis fra Zuckerfabrik-sagen, bør derfor betragtes som undtagelsen og ikke reglen. Ræsonnementet i kendelsen synes for det andet at pålægge sagsøgerne en umulig bevisbyrde, da den omhandler opfyldelsen af betingelsen om uopsættelighed.
38.

Kommissionen finder, at de omstridte foranstaltninger er selektive. Den finske og tyske regering er ikke enige heri og har gjort gældende, at der ikke er tale om statsstøtte. P Oy har anført, at de pågældende foranstaltninger skal fortolkes af den forelæggende ret, således at det sikres, at de ikke anvendes selektivt. Den har anført, at såfremt en sådan fremgangsmåde følges, opstår der ingen spørgsmål om ulovlig støtte (og den vil således have mulighed for at fremføre tab og fradrage det i fremtidigt overskud).
Dette direktivs artikel 2, der har overskriften »Udveksling af oplysninger efter anmodning«, bestemmer:

»1. En medlemsstats kompetente myndighed kan anmode en anden medlemsstats kompetente myndighed om at meddele de i artikel 1, stk. 1, omhandlede oplysninger vedrørende enkeltsager. Den kompetente myndighed i den stat, til hvilken anmodningen er rettet, er ikke forpligtet til at efterkomme denne anmodning, hvis det viser sig, at den kompetente myndighed i den stat, der har fremsat anmodningen, ikke har udtømt sine egne sædvanlige oplysningsmuligheder, som den efter omstændighederne kunne have udnyttet for at fremskaffe de ønskede oplysninger uden risiko for ikke at opnå det tilstræbte resultat.

2. Med henblik på meddelelse af de i stk. 1 omhandlede oplysninger lader den kompetente myndighed i den stat, der er anmodet om oplysningerne, foretage de nødvendige undersøgelser for at tilvejebringe disse oplysninger, for så vidt det skønnes påkrævet.«