FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

G. HOGAN

fremsat den 19. marts 2020 ( 1 )

Sag C-517/17

Milkiyas Addis

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland))

»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – asylpolitik – direktiv 2013/32/EU – fælles procedurer for tildeling af og afslag på international beskyttelse – artikel 33 – ansøgninger, der kan afvises – artikel 33, stk. 2, litra a) – afslag på anmodning om asyl efter tildeling af international beskyttelse i en anden medlemsstat – artikel 14 og 34 – manglende personlig samtale – konsekvenser – klageprocedurer – artikel 46 – retten til effektive retsmidler – fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse – spørgsmålet, om det er muligt for retsinstansen at afhjælpe den besluttende myndigheds manglende afholdelse af en personlig samtale«

I. Indledning

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører i sin nuværende form fortolkningen af artikel 14, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse ( 2 ) og den bestemmelse, der gik forud herfor, nemlig artikel 12, stk. 1, i Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne ( 3 ). I henhold til artikel 14, stk. 1, i direktiv 2013/32 skal en ansøger om international beskyttelse eller flygtningestatus tilbydes en personlig samtale, inden den besluttende myndighed træffer afgørelse.

2. Baggrunden for anmodningen er en sag for Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland) mellem Milkiyas Addis og Bundesrepublik Deutschland (Forbundsrepublikken Tyskland) vedrørende bl.a. en afgørelse truffet af Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (forbundsstyrelsen for migration og flygtninge, Tyskland) (herefter »forbundsstyrelsen«) i februar 2013, hvorved Milkiyas Addis’ ansøgning om flygtningestatus blev afvist.

3. Milkiyas Addis’ anmodning om flygtningestatus i Tyskland blev afvist af forbundsstyrelsen, fordi han allerede var blevet tildelt flygtningestatus i Italien. Det står imidlertid fast, at denne afgørelse blev truffet under tilsidesættelse af Milkiyas Addis’ ret i henhold til både national ret og EU-retten til, at den besluttende myndighed – i det foreliggende tilfælde forbundsstyrelsen – afholder en personlig samtale om spørgsmålet om, hvorvidt hans anmodning kunne antages til behandling. Som det vil fremgå af det følgende, vedrører den grundlæggende problemstilling i forbindelse med denne anmodning konsekvenserne af denne tilsidesættelse af en udtrykkelig, præceptiv bestemmelse i proceduredirektivet.

4. Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om de undtagelser, der er fastsat i proceduredirektivet med hensyn til kravet om at afholde en personlig samtale, er udtømmende, og navnlig om den manglende afholdelse af denne samtale bør føre til annullation af afgørelsen om afvisning af Milkiyas Addis’ ansøgning om flygtningestatus. Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om forbundsstyrelsens manglende afholdelse af en personlig samtale kan, og i givet fald på hvilke betingelser, afhjælpes under en retssag anlagt af Milkiyas Addis til anfægtelse af lovligheden af afgørelsen om afvisning af hans ansøgning om flygtningestatus.

5. Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) ønsker ligeledes oplyst, om forbundsstyrelsens afgørelse om afvisning skal annulleres, når en ansøger om flygtningestatus under en senere retssag har haft mulighed for at fremsætte eventuelle anbringender og argumenter, der kunne tale mod denne afvisning, og der – selv hvis alle disse anbringender og argumenter blev taget i betragtning – ikke ville blive vedtaget en anden afgørelse.

6. Inden jeg redegør for de gældende retsforskrifter og de faktiske omstændigheder i denne sag, vil jeg kort gennemgå det noget komplicerede sagsforløb i forbindelse med den foreliggende sag for Domstolen. Baggrunden herfor var, at de spørgsmål, som Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) har forelagt i den foreliggende sag, i et vist omfang – om end ikke fuldstændigt – var sammenfaldende med spørgsmålene i de sager, der gav anledning til dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 4 ).

II. Retsforhandlingerne for Domstolen

7. Anmodningen om præjudiciel afgørelse i den foreliggende sag C-517/17, der oprindeligt indeholdt tre spørgsmål, blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 28. august 2017. Ved beslutning af 29. september 2017 har Domstolens præsident besluttet at forene sagerne C-517/17 (den foreliggende sag), C-540/17 og C-541/17. Den 4. april 2018 blev det besluttet at udsætte de forenede sager C-517/17, C-540/17 og C-541/17, indtil der var truffet afgørelse i de forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17.

8. Den forelæggende ret blev den 26. marts 2019 underrettet om dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 5 ). Den 26. april 2019 trak den forelæggende ret delvist sine spørgsmål i de forenede sager C-517/17, C-540/17 og C-541/17 tilbage.

9. Hvad mere specifikt angår sag C-517/17 trak den forelæggende ret de to første spørgsmål, som den oprindeligt havde forelagt Domstolen, tilbage. Disse spørgsmål vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt der er noget til hinder for, at en medlemsstat afviser en ansøgning om international beskyttelse, fordi ansøgeren allerede er blevet tildelt flygtningestatus af en anden medlemsstat, såfremt levevilkårene i denne anden medlemsstat ikke opfylder bestemmelserne i artikel 20 ff. i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse ( 6 ), uden imidlertid at tilsidesætte artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

10. Den forelæggende ret var af den opfattelse, at de første to oprindelige spørgsmål var blevet afklaret gennem dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 7 ).

11. I skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. maj 2019 var Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) imidlertid af den opfattelse, at det tredje spørgsmål i sag C-517/17 ikke var blevet behandlet i den pågældende dom.

12. Ved beslutning truffet af Domstolens præsident den 16. maj 2019 blev sag C-517/17 adskilt fra de forenede sager C-540/17 og C-541/17, og udsættelsen i alle disse sager blev ophævet. De forenede sager C-540/17 og C-541/17 blev afgjort ved kendelse af 13. november 2019, Hamed og Omar ( 8 ).

13. Hvad angår den foreliggende sag C-517/17 blev der på grundlag af en afgørelse fra Domstolen af 1. oktober 2019 den 4. oktober 2019 fremsendt en anmodning til den forelæggende ret om at fremkomme med uddybende oplysninger. Domstolen modtog et svar på denne anmodning den 6. november 2019 ( 9 ).

14. Inden udsættelsen af sag C-517/17 havde den tyske, den franske, den ungarske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen indgivet skriftlige indlæg vedrørende det tredje spørgsmål, som Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) har forelagt. Den tyske, den ungarske og den nederlandske regering og Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2013/32 ikke er til hinder for anvendelse af en national bestemmelse, hvorefter en manglende personlig samtale med ansøgeren i forbindelse med asylmyndighedens afvisning af en asylansøgning i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 ikke fører til annullation af denne afvisning på grund af den manglende høring, såfremt ansøgeren ved en anfægtelse for domstolene har lejlighed til at gøre alle omstændigheder, der taler mod en afvisning, gældende, og ansøgningen heller ikke under hensyntagen til disse omstændigheder kan afgøres anderledes i materiel henseende.

15. I modsætning hertil er den franske regering i det væsentlige af den opfattelse, at artikel 14 i direktiv 2013/32, sammenholdt med det almindelige princip om retten til at blive hørt, som udgør en integrerende del af retten til forsvar, er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en tilsidesættelse – i første instans for den besluttende myndighed – af retten til at blive hørt, inden der træffes en afgørelse om afvisning i henhold til dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra a), ikke fører til annullation af denne afgørelse, forudsat at ansøgeren har mulighed for at fremsætte sine bemærkninger under en retssag.

16. Milkiyas Addis, forbundsstyrelsen, den tyske regering og Kommissionen deltog i retsmødet for Domstolen den 15. januar 2020.

III. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Direktiv 2013/32

17. 18. og 22. betragtning til direktiv 2013/32 har følgende ordlyd: »(18) Både medlemsstaterne og ansøgerne om international beskyttelse har interesse i, at der træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling. […] (22) Det er endvidere i både medlemsstaternes og ansøgernes interesse at sikre en korrekt anerkendelse af behovet for international beskyttelse allerede i første instans[…]«

18. I henhold til artikel 1 i direktiv 2013/32 er formålet med direktivet at fastsætte fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95 (herefter »kvalifikationsdirektivet«).

19. I artikel 2, litra b), i direktiv 2013/32 defineres begrebet »ansøgning om international beskyttelse« som en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, hvor der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, og vedkommende ikke udtrykkeligt anmoder om anden form for beskyttelse, der ikke er omfattet af [kvalifikationsdirektivet], og som kan søges særskilt.

20. Artikel 14 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Personlig samtale«, bestemmer følgende: »1. Inden den besluttende myndighed træffer afgørelse, skal ansøgeren tilbydes en personlig samtale om sin ansøgning om international beskyttelse med en person, der i henhold til national ret er kompetent til at forestå en sådan samtale. Personlige samtaler om substansen i en ansøgning om international beskyttelse forestås af den besluttende myndigheds personale […] Såfremt et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse samtidigt søger om international beskyttelse, og det derfor i praksis er umuligt for den besluttende myndighed at afholde samtaler om substansen i hver ansøgning i rette tid, kan medlemsstaterne beslutte, at en anden myndigheds personale midlertidigt inddrages i afholdelsen af sådanne samtaler. I så fald skal den pågældende anden myndigheds personale modtage relevant uddannelse på forhånd, herunder i de elementer, der er opført i artikel 6, stk. 4, litra a)-e), i [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EU) nr. 439/2010 [af 19. maj 2010 om oprettelse af et europæisk asylstøttekontor (EUT 2010, L 132, s. 11)]. Personer, der forestår personlige samtaler med ansøgere i henhold til dette direktiv, skal også have erhvervet generelt kendskab til problemer, der kan have negativ indvirkning på en ansøgers evne til at deltage i samtalen som f.eks. tegn på, at ansøgeren tidligere kan have været udsat for tortur. […] 2. En personlig samtale om substansen i ansøgningen kan undlades, når: a) den besluttende myndighed kan træffe en positiv afgørelse med hensyn til flygtningestatus på grundlag af de foreliggende bevismidler, eller b) den besluttende myndighed mener, at ansøgeren er uegnet eller ude af stand til at deltage i en samtale på grund af omstændigheder, som vedkommende ikke selv er herre over. I tvivlstilfælde konsulterer den besluttende myndighed en sundhedsperson for at fastslå, om den tilstand, der medfører, at ansøgeren er uegnet eller ude af stand til at deltage i samtalen, er forbigående eller af varig karakter. Hvis der ikke afholdes nogen personlig samtale i henhold til litra b) eller eventuelt med den person, over for hvem der består forsørgerpligt, skal der gøres en rimelig indsats for at give ansøgeren eller den person, over for hvem der består forsørgerpligt, mulighed for at fremlægge yderligere oplysninger. 3. Det forhold, at der ikke finder en personlig samtale sted i henhold til denne artikel, forhindrer ikke, at den besluttende myndighed træffer afgørelse om en ansøgning om international beskyttelse. 4. Det forhold, at der ikke finder en personlig samtale sted i henhold til stk. 2, litra b), har ikke negativ indvirkning på den besluttende myndigheds afgørelse. […]«

21. Artikel 15 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Krav til en personlig samtale«, bestemmer følgende: »[…] 2. En personlig samtale skal finde sted under forhold, der sikrer passende fortrolighed. 3. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at personlige samtaler finder sted under forhold, som giver ansøgerne mulighed for at give en fyldestgørende redegørelse for grundene til deres ansøgning. Til det formål skal medlemsstaterne: […] b) så vidt muligt lade samtalen med ansøgeren forestå af en person af samme køn, hvis ansøgeren anmoder herom, medmindre den besluttende myndighed har grund til at tro, at en sådan anmodning skyldes grunde, der ikke har at gøre med ansøgerens vanskelighed ved at fremlægge grundene for sin ansøgning udførligt […]«

22. Artikel 25 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Garantier for uledsagede mindreårige«, bestemmer følgende: »1. Med forbehold af artikel 14-17 skal medlemsstaterne i forbindelse med alle de procedurer, der er omhandlet i dette direktiv: […] b) sikre, at repræsentanten får mulighed for at oplyse den uledsagede mindreårige om betydningen og de mulige følger af den personlige samtale og om nødvendigt om, hvordan vedkommende kan forberede sig på den personlige samtale. Medlemsstaterne sikrer, at en repræsentant og/eller en juridisk rådgiver eller anden rådgiver, der i henhold til national ret er godkendt eller har tilladelse som sådan, er til stede under den personlige samtale og har lejlighed til at stille spørgsmål eller fremsætte bemærkninger inden for de rammer, der fastlægges af den person, der forestår samtalen. […] 3. Medlemsstaterne sikrer: a) at når en uledsaget mindreårig deltager i en personlig samtale om sin ansøgning om international beskyttelse i overensstemmelse med artikel 14-17 og artikel 34, forestås denne samtale af en person, der har det nødvendige kendskab til mindreåriges særlige behov […]«

23. Artikel 33 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Ansøgninger, der kan afvises«, bestemmer følgende: »1. Ud over tilfælde, hvor en ansøgning i overensstemmelse med [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EU) nr. 604/2013 [af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31)] ikke behandles, behøver medlemsstaterne ikke at tage stilling til, hvorvidt ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til [kvalifikationsdirektivet], hvis en ansøgning i henhold til denne artikel afvises. 2. Medlemsstaterne kan udelukkende afvise en ansøgning om international beskyttelse, hvis: a) en anden medlemsstat har indrømmet international beskyttelse […]«

24. Artikel 34 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Særlige regler for samtalen om ansøgningens antagelse til behandling«, bestemmer følgende: »1. Medlemsstaterne tillader, at ansøgerne fremsætter deres synspunkter til anvendelsen af de i artikel 33 anførte begrundelser i deres særlige situation, inden den besluttende myndighed træffer afgørelse om antagelse af ansøgningen om international beskyttelse til behandling. Med henblik herpå afholder medlemsstaterne en personlig samtale om ansøgningens antagelse til behandling. Medlemsstaterne må kun gøre en undtagelse i henhold til artikel 42 i tilfælde af en fornyet ansøgning. Dette stykke berører ikke artikel 4, stk. 2, litra a), i dette direktiv og artikel 5 i forordning (EU) nr. 604/2013. […]«

25. Artikel 51, stk. 1, i direktiv 2013/32 bestemmer: »Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 1-30, artikel 31, stk. 1 og 2, og stk. 6-9, artikel 32-46, artikel 49 og 50 og bilag I senest den 20. juli 2015. De underretter straks Kommissionen herom.«

26. Artikel 52, stk. 1, i direktiv 2013/32 har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne anvender de i artikel 51, stk. 1, omhandlede love og administrative bestemmelser i forbindelse med ansøgninger om international beskyttelse, der er indgivet, og i forbindelse med procedurer for fratagelse af international beskyttelse, der er indledt efter den 20. juli 2015 eller en tidligere dato. Ansøgninger, der er indgivet inden den 20. juli 2015, og procedurer for fratagelse af flygtningestatus, der er indledt inden denne dato, er omfattet af love og administrative bestemmelser, der er vedtaget i henhold til direktiv 2005/85/EF.«

27. I henhold til artikel 53, stk. 1, i direktiv 2013/32 ophæves direktiv 2005/85 for de medlemsstater, der er bundet af det pågældende direktiv, med virkning fra den 21. juli 2015, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de frister for gennemførelse i national ret af direktiv 2005/85, der er angivet i del B i bilag II til direktiv 2013/32.

28. Artikel 54 i direktiv 2013/32 bestemmer, at dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende, den 29. juni 2013.

B. National ret

29. Ifølge den forelæggende ret er de faktiske omstændigheder i hovedsagen omfattet af bestemmelserne i Asylgesetz (asylloven, herefter »AsylG«) i den affattelse, der blev offentliggjort den 2. september 2008 ( 10 ) og ændret ved Fünfzigstes Gesetz zur Änderung des Strafgesetzbuches – Verbesserung des Schutzes der sexuellen Selbstbestimmung (50. lov om ændring af straffeloven – forbedring af beskyttelsen af den seksuelle selvbestemmelsesret, herefter »StrÄndG 50«) af 4. november 2016 ( 11 ).

30. AsylG’s § 24 bestemmer: »(1) Forbundsstyrelsen klarlægger sagens faktiske omstændigheder og indsamler de nødvendige beviser. […] Styrelsen forestår en personlig samtale med udlændingen. Samtalen kan undlades, hvis forbundsstyrelsen har til hensigt at anerkende udlændingen som asylberettiget, eller hvis udlændingen ifølge egne oplysninger er indrejst fra et sikkert tredjeland […] […]«

31. AsylG’s § 29, som ændret ved § 6 i Integrationsgesetz (integrationsloven) af 31. juli 2016, har med virkning fra den 6. august 2016 ( 12 ) følgende ordlyd: »(1) En asylansøgning afvises, hvis: […] 2. en anden medlemsstat af Den Europæiske Union allerede har indrømmet udlændingen international beskyttelse […] […]«

32. AsylG’s § 36, der har overskriften »Procedure i tilfælde, hvor asylansøgninger må afvises i henhold til § 29, stk. 1, nr. 2) og 4), eller er åbenbart grundløse«, bestemmer: »(1) I tilfælde, hvor asylansøgningen må afvises i henhold til § 29, stk. 1, nr. 2) og 4), eller er åbenbart grundløs, gives udlændingen en uge til at forlade landet. (2) Forbundsstyrelsen sender sammen med afgørelsen de pågældende en kopi af indholdet af asylsagen. Den administrative sagsakt fremsendes sammen med bevis for forkyndelsen straks til den kompetente forvaltningsdomstol. (3) Anmodninger i henhold til § 80, stk. 5, i Verwaltungsgerichtsordnung (lov om forvaltningsretspleje) rettet mod en udvisningsforanstaltning skal fremsættes senest en uge efter meddelelsen herom; forbundsstyrelsens afgørelse vedlægges anmodningen. Udlændingen underrettes herom. Verwaltungsgerichtsordnungs § 58 anvendes i overensstemmelse hermed. Afgørelsen træffes under en skriftlig forhandling; en mundtlig forhandling, hvor sagen samtidig behandles, er ikke tilladt. Afgørelsen træffes inden for en uge efter udløbet af den i stk. 1 fastsatte frist. Forvaltningsdomstolens afdeling kan forlænge den i femte punktum omhandlede frist med én uge ad gangen. Den anden forlængelse og yderligere forlængelser af tidsfristen er kun tilladt, når tungtvejende hensyn taler herfor, navnlig hvis retten ikke er i stand til at træffe en tidligere afgørelse på grund af en usædvanlig stor arbejdsbyrde. Når anmodningen er indgivet rettidigt, kan udvisningen ikke ske før rettens afgørelse. En afgørelse er truffet, når afgørelsens konklusion er blevet underskrevet af dommeren eller dommerne og forelagt for afdelingens justitskontor. Begæringer om foreløbige forholdsregler mod forbundsstyrelsens afgørelser om at fastsætte frister for forbuddet mod indrejse eller ophold i henhold til Aufenthaltsgesetz’ (lov om ophold) § 11, stk. 2, og påbuddet og fristerne i henhold til Aufenthaltsgesetz’ § 11, stk. 7, skal ligeledes indgives senest en uge efter meddelelsen herom. Dette berører ikke eksigibiliteten af udvisningsforanstaltningen. (4) Der kan kun træffes afgørelse om udsættelse af udvisningen, hvis der er alvorlig tvivl med hensyn til lovligheden af den anfægtede forvaltningsakt. Faktiske forhold og beviser, som ikke er anført af de berørte personer, tages ikke i betragtning, medmindre de er åbenbare eller kendt for retten. Retten kan – hvis afgørelsen i modsat fald ville blive forsinket – undlade at behandle faktiske forhold og beviser, som ikke er blevet behandlet under den administrative procedure i henhold til § 25, stk. 3, samt faktiske forhold og omstændigheder som omhandlet i § 25, stk. 2, som udlændingen ikke har fremlagt under den administrative procedure.«

33. AsylG’s § 77, stk. 1, bestemmer: »I sager, der er omfattet af denne lov, skal retten foretage sin bedømmelse på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på tidspunktet for det sidste retsmøde; træffes afgørelsen uden mundtlig forhandling, er tidspunktet, hvor afgørelsen træffes, afgørende […]«

34. § 46 i Verwaltungsverfahrensgesetz (lov om almindelig forvaltningsproces, herefter »VwVfG«) af 25. maj 1976, i den senest offentliggjorte affattelse af 23. januar 2003 ( 13 ), som ændret ved § 1 i Viertes Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften (fjerde lov om ændring af visse forvaltningsprocesretlige forskrifter) af 11. december 2008 ( 14 ), bestemmer: »En forvaltningsafgørelse, der ikke er ugyldig […], kan ikke kræves annulleret alene med den begrundelse, at den er blevet vedtaget i strid med bestemmelser om procedure, form eller stedlig kompetence, når det er åbenbart, at tilsidesættelsen ikke har haft indvirkning på afgørelsens indhold.«

35. § 80 i Verwaltungsgerichtsordnung (lov om forvaltningsretspleje, herefter »VwGo«) i den senest offentliggjorte affattelse af 19. marts 1991 ( 15 ), senest ændret ved § 9 i Gesetz zur Umsetzung der Dienstleistungsrichtlinie in der Justiz und zur Änderung weiterer Vorschriften (lov om gennemførelse af tjenesteydelsesdirektivet i retsvæsenet og om ændring af andre retsforskrifter) af 22. december 2010 ( 16 ), bestemmer: »(1) En indsigelse og et annullationssøgsmål har opsættende virkning. Dette gælder ligeledes for retsstiftende og deklaratoriske retsakter samt for forvaltningsakter med dobbelt virkning (§ 80a). […] (5) Den ret, der skal tage stilling til sagens realitet, kan på begæring helt eller delvist anordne den opsættende virkning i de tilfælde, der er fastsat i stk. 2, nr. 1)-3), og helt eller delvist genoprette den i de tilfælde, der er fastsat i stk. 2, nr. 4). Begæringen kan allerede antages inden anlæggelsen af annullationssøgsmålet. Hvis forvaltningsakten allerede er blevet gennemført på tidspunktet for afgørelsen, kan retten træffe afgørelse om at ophæve gennemførelsen. Genoprettelsen af den opsættende virkning kan gøres betinget af, at der stilles en sikkerhed, eller af andre betingelser. Den kan også tidsbegrænses. […]«

36. VwGo’s § 86 bestemmer: »(1) Retten undersøger de faktiske omstændigheder ex officio; parterne konsulteres i denne forbindelse. Den er ikke bundet af parternes argumenter og anmodninger om beviser. […]«

IV. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og den præjudicielle forelæggelse

37. Milkiyas Addis hævder at være eritreisk statsborger ( 17 ). I 2009 indgav han imidlertid en ansøgning om asyl til de italienske myndigheder, hvori han med henblik herpå opgav en anden identitet og fødselsdato og blev registreret som etiopisk statsborger. Denne ansøgning blev imødekommet: Han fik udleveret et identitetskort og fik opholdstilladelse indtil 5. februar 2015. Ansøgeren opholdt sig i Italien indtil september 2011, hvor han rejste til Tyskland og ansøgte om flygtningestatus dér.

38. Selv om han tidligere havde nægtet at være indrejst i et andet europæisk land, dukkede oplysningerne i den oprindelige italienske ansøgning op i forbindelse med en analyse af fingeraftryk. På baggrund af disse oplysninger afviste forbundsstyrelsen den 18. februar 2013 Milkiyas Addis’ asylansøgning med den begrundelse, at han var indrejst på Forbundsrepublikken Tysklands område fra et sikkert tredjeland, og traf bestemmelse om, at han skulle udvises til Italien.

39. Inden vedtagelsen af denne afgørelse var Milkiyas Addis imidlertid ikke blevet tilbudt en personlig samtale, i strid med bl.a. den gældende nationale asyllovgivning. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at han ikke blev hørt om »grundene til, at han var blevet forfulgt, og heller ikke om sit ophold i Italien eller sin flygtningestatus, der var anerkendt dér«.

40. Milkiyas Addis’ søgsmål til prøvelse af denne afgørelse blev forkastet af Verwaltungsgericht Minden (forvaltningsdomstolen i Minden, Tyskland) den 15. april 2013. Han appellerede denne dom til Oberverwaltungsgericht Münster (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Münster, Tyskland). Oberverwaltungsgericht Münster (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Münster) annullerede den 19. maj 2016 udvisningsafgørelsen med den begrundelse, at det var uklart, om Italien ville overtage Milkiyas Addis. Denne domstol var imidlertid af den opfattelse, at søgsmålet til prøvelse af afgørelsen om afslag på Milkiyas Addis’ ansøgning om flygtningestatus skulle forkastes.

41. Milkiyas Addis har iværksat appel til prøvelse af den af Oberverwaltungsgericht Münster (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Münster) afsagte dom ved Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland). For denne domstol har han bl.a. gjort gældende, at forbundsstyrelsen ikke havde ret til at undlade at afholde en personlig samtale, inden den traf afgørelsen af 18. februar 2013.

42. Forbundsrepublikken Tyskland har for Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) gjort gældende, at Milkiyas Addis’ ansøgning om flygtningestatus under alle omstændigheder måtte afvises i henhold til AsylG’s § 29, stk. 1, nr. 2), da han allerede var blevet tildelt flygtningestatus i Italien. Medlemsstaten finder, at den manglende personlige samtale ikke burde være til hinder for, at den besluttende myndighed kunne træffe afgørelse om en asylansøgning.

43. Den forelæggende ret – dvs. Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) – er af den opfattelse, at det er nødvendigt at fastslå, hvilke konsekvenser en tilsidesættelse af forpligtelsen til at afholde en personlig samtale vil medføre for gyldigheden af en afgørelse om afvisning af en ansøgning om flygtningestatus. I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at det er nødvendigt at afklare dette spørgsmål, navnlig når ansøgeren i en klageprocedure har mulighed for at redegøre for alle de retlige og faktiske omstændigheder til prøvelse af den anfægtede afgørelse, og at disse omstændigheder til trods herfor ikke ville føre til en annullation af den pågældende afgørelse.

44. I betragtning af forbundsstyrelsens manglende overholdelse af forpligtelsen til at afholde en personlig samtale i henhold til artikel 12, stk. 1, i direktiv 2005/85 og artikel 14, stk. 1, og artikel 34 i direktiv 2013/32 har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet Domstolen om at fortolke anvendelsesområdet for undtagelserne i artikel 12, stk. 2 og 3, i direktiv 2005/85 samt undtagelserne i artikel 14, stk. 2, i direktiv 2013/32 og at angive, om disse undtagelser er udtømmende, eller om EU-retten under hensyntagen til medlemsstaternes procesautonomi giver mulighed for andre undtagelser, der udtrykkeligt er fastsat i national ret.

45. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at i henhold til national ret behandler VwVfG’s § 46 en manglende personlig samtale som en mindre uregelmæssighed, når det er åbenbart, at en sådan manglende samtale ikke havde nogen indvirkning på indholdet af den trufne afgørelse. Den forelæggende ret har endvidere anført, at en afgørelse om afvisning, der er vedtaget på grundlag af AsylG’s § 29, stk. 1, nr. 2), er en afgørelse, hvor der ikke er noget skøn. I sådanne tilfælde har den manglende personlige samtale ingen betydning, da forbundsstyrelsen og også forvaltningsdomstolene er forpligtet til at undersøge alle betingelserne for anvendelse af den pågældende retsregel. Den forelæggende ret har imidlertid henvist til praksis fra én afdeling i Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager, Tyskland) ( 18 ), hvorefter anvendelsesområdet for VwVfG’s § 46 kan begrænses af, at artikel 14, stk. 2, og artikel 34, stk. 1, i direktiv 2013/32 fastsætter undtagelser fra retten til en personlig samtale og således udgør en særlig procedureregel, der er udtømmende på området.

46. Hvad angår Milkiyas Addis’ særlige situation har den forelæggende ret anført, at forbundsstyrelsen og også forvaltningsdomstolene er forpligtet til at undersøge, om levevilkårene for en person, der er tildelt flygtningestatus i Italien, overholder bl.a. chartrets artikel 4.

47. Den forelæggende ret har således udførligt redegjort for, hvordan de lavere retsinstanser havde forkastet Milkiyas Addis’ påstand om annullation af forbundsstyrelsens afgørelse af 18. februar 2013 efter ex officio at have undersøgt spørgsmålet og indlæggene fra både Milkiyas Addis og forbundsstyrelsen ( 19 ) om de levevilkår, som han ville opleve i Italien.

48. Under disse omstændigheder har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen tre præjudicielle spørgsmål.

49. Det tredje spørgsmål, som er det eneste, som Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) ikke har trukket tilbage i lyset af dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 20 ), har følgende ordlyd: »Er artikel 14, stk. 1, i direktiv [2013/32] henholdsvis den foregående ordning i artikel 12, stk. 1, første punktum, i direktiv [2005/85] til hinder for anvendelse af en national bestemmelse, hvorefter en manglende personlig samtale med ansøgeren i forbindelse med asylmyndighedens afslag på en asylansøgning i henhold til hjemmelen i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, henholdsvis den foregående ordning i artikel 25, stk. 2, litra a), i direktiv [2005/85], ikke fører til ophævelse af dette afslag på grund af den manglende høring, såfremt ansøgeren ved en anfægtelse for domstolene har lejlighed til at gøre alle omstændigheder, der taler mod et afslag, gældende, og ansøgningen heller ikke under hensyntagen til disse omstændigheder kan afgøres anderledes i materiel henseende?«

50. Jeg vil nu behandle denne problemstilling.

V. Anvendelse ratione temporis

51. Det bemærkes, at Milkiyas Addis i september 2011 ansøgte om flygtningestatus i Tyskland, og at denne ansøgning blev afvist ved en afgørelse truffet af forbundsstyrelsen i februar 2013. Lovligheden af denne afgørelse anfægtes for øjeblikket ved den forelæggende ret.

52. Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) har i sin anmodning om præjudiciel afgørelse henvist til både direktiv 2005/85 og direktiv 2013/32.

53. Med hensyn til anvendelsen ratione temporis af de relevante nationale bestemmelser i den sag, der skal påkendes, har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) anført, at det følger af dens faste praksis, at den under visse omstændigheder skal tage den retlige udvikling efter afsigelsen af en dom i en appelsag i betragtning. I forbindelse med den foreliggende asylprocedure har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) bekræftet, at den i henhold til AsylG’s § 77, stk. 1, første punktum, skal støtte sig på de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på tidspunktet for det sidste retsmøde i maj 2016.

54. I denne henseende har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) anført, at AsylG’s § 29, som ændret med virkning fra den 6. august 2016 ved Integrationsgesetz’ § 6, der har overskriften »Ansøgninger, der kan afvises«, finder anvendelse i den sag, som den skal pådømme ( 21 ). Endvidere fremgår det, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen er omfattet af bestemmelserne i AsylG i den affattelse, der blev offentliggjort den 2. september 2008 og ændret den 4. november 2016 ( 22 ).

55. I henhold til artikel 51, stk. 1, i direktiv 2013/32 skal medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 1-30, artikel 31, stk. 1 og 2 og stk. 6-9, artikel 32-46, artikel 49 og 50 i og bilag I til dette direktiv senest den 20. juli 2015. I henhold til artikel 52, stk. 1, første punktum, i direktiv 2013/32 skal medlemsstaterne imidlertid anvende de i artikel 51, stk. 1, omhandlede love og administrative bestemmelser i forbindelse med ansøgninger om international beskyttelse, der er indgivet »efter den 20. juli 2015 eller en tidligere dato«. Det følger af fast retspraksis, at EU-lovgiver ved at tilføje ordene »eller en tidligere dato« i nævnte artikel 52, stk. 1, første punktum, havde til hensigt at gøre det muligt for medlemsstaterne straks at anvende deres bestemmelser til gennemførelse af direktivet i forbindelse med ansøgninger om international beskyttelse indgivet inden den 20. juli 2015 ( 23 ).

56. Eftersom Milkiyas Addis ansøgte om flygtningestatus i Tyskland i september 2011, blev hans ansøgning om international beskyttelse indgivet inden ikrafttrædelsen af direktiv 2013/32 den 19. juli 2013 og derfor lang tid inden den seneste dato, hvor dette direktiv skulle være gennemført i national ret, nemlig den 20. juli 2015.

57. Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse fremgår det imidlertid, at i henhold til AsylG’s § 77, stk. 1, første punktum, er det de nationale bestemmelser, der har til formål at gennemføre eller kan sikre gennemførelsen ( 24 ) af bestemmelserne i direktiv 2013/32, som finder anvendelse på hovedsagen ( 25 ).

58. I denne henseende bemærkes, at i præmis 74 i dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 26 ), fastslog Domstolen bl.a., at artikel 52, stk. 1, i direktiv 2013/32, som indeholder overgangsbestemmelser vedrørende anvendelsen af bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, skal fortolkes således, at det tillader en medlemsstat at fastsætte, at den nationale bestemmelse til gennemførelse af dette direktiv straks skal finde anvendelse på asylansøgninger, som endnu ikke er blevet endeligt afgjort, og som er indgivet inden den 20. juli 2015 og inden ikrafttrædelsen af denne nationale bestemmelse ( 27 ). Selv om Domstolen ikke var blevet anmodet om at præcisere den nøjagtige betydning af henvisningen til en »endelig afgørelse« i denne forbindelse, vil jeg fortolke dette udtryk således, at det henviser til en endelig afgørelse truffet af de relevante administrative myndigheder (i den foreliggende sag forbundsstyrelsen) vedrørende ansøgningen om international beskyttelse til forskel fra en eventuel senere retssag, hvor afgørelsen om at tildele eller ikke tildele beskyttelse blev anfægtet.

59. Hvad angår den foreliggende sag bemærkes, at den endelige afgørelse med hensyn til Milkiyas Addis’ asylansøgning blev truffet af forbundsstyrelsen allerede i februar 2013. Dette var flere måneder inden offentliggørelsen af direktiv 2013/32 i Den Europæiske Unions Tidende i juni 2013 og dets ikrafttræden i den følgende måned ( 28 ). Under disse omstændigheder er det min opfattelse, at den fremskyndede anvendelse af direktiv 2013/32, som tilladt i dette direktivs artikel 52 (og som fortolket af Domstolen i dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl.) ( 29 ), ganske enkelt ikke finder anvendelse på den foreliggende sag. Selv om denne dom gav mulighed for en fremskyndet anvendelse af dette direktiv på afgørelser, som stadig verserede, endog inden den seneste gennemførelsesdato, nemlig den 20. juli 2015 ( 30 ), såfremt dette var muligt i henhold til den relevante nationale ret, finder dette princip ikke anvendelse, såfremt den endelige administrative afgørelse blev truffet allerede inden offentliggørelsen af dette direktiv. Jeg er derfor at den opfattelse, at den tidligere udgave af proceduredirektivet, nemlig direktiv 2005/85, er det direktiv, der finder anvendelse ratione temporis på den foreliggende sag.

60. Det skal imidlertid bemærkes, at alle parterne, herunder Milkiyas Addis, i retsmødet har givet udtryk for en anden opfattelse af anvendelsen ratione temporis af de omhandlede direktiver og gjort gældende, at det senere direktiv, nemlig direktiv 2013/32, faktisk regulerede den foreliggende sag. Selv om jeg tillader mig at fastholde min opfattelse, hvorefter det ikke finder anvendelse, vil jeg – i betragtning af parternes enstemmige holdning og den forelæggende rets tilgang – derfor i den resterende del af dette forslag til afgørelse tage udgangspunkt i, at den foreliggende sag faktisk er reguleret af direktiv 2013/32. Jeg vil derfor lægge til grund, at bestemmelserne i artikel 1-30, artikel 31, stk. 1 og 2 og stk. 6-9, artikel 32-46, artikel 49 og 50 i og bilag I til direktiv 2013/32 finder anvendelse i hovedsagen.

VI. Bedømmelse

A. Indledende bemærkninger

61. Retten til en personlig samtale består ikke kun, når den besluttende myndighed har til hensigt at træffe en afgørelse om realiteten af en ansøgning om international beskyttelse, men ligeledes når den – som i Milkiyas Addis’ tilfælde – har til hensigt at træffe en afgørelse i henhold til artikel 33 i direktiv 2013/32 om, hvorvidt en sådan ansøgning kan antages til behandling. I denne henseende pålægger både artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32 ( 31 ) specifikt den besluttende myndighed ( 32 ) at forestå en personlig samtale med en ansøger om international beskyttelse, inden vedtagelsen af en afgørelse om realiteten eller om antagelse af en ansøgning til behandling.

62. Det fremgår af definitionen af »besluttende myndighed« i artikel 2, litra f), i direktiv 2013/32, at en sådan samtale skal forestås af en domstolslignende eller administrativ instans udpeget af en medlemsstat i overensstemmelse med direktivets artikel 4, stk. 1 ( 33 ). Direktiv 2013/32 indeholder ikke selv nogen bestemmelse om en domstols eller et domstolslignende organs afholdelse af en personlig samtale. Det bemærkes, at Domstolen i præmis 103 i dom af 25. juli 2018, Alheto ( 34 ), foretog en klar sondring mellem den »besluttende myndighed«, der er defineret i artikel 2, litra f), i direktiv 2013/32, og den »domstol eller [d]et domstolslignende organ«, der er omhandlet i artikel 46. Proceduren ved en besluttende myndighed er således reguleret af bestemmelserne i direktivets kapitel III med overskriften »Procedurer i første instans«, mens proceduren ved en domstol eller et domstolslignende organ er omfattet af de regler, som er fastsat i direktivets kapitel V, der har overskriften »Klageadgang«, som er fastsat i artikel 46.

63. Det er ubestridt, at Milkiyas Addis’ ret til en personlig samtale forestået af den besluttende myndighed i overensstemmelse med direktiv 2013/32 derved blev tilsidesat ( 35 ).

64. Det fremgår imidlertid af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at selv om forbundsstyrelsen ikke afholdt en personlig samtale med Milkiyas Addis, bl.a. med hensyn til de vilkår, som han ville opleve i Italien, hvis han blev tilbagesendt dertil, er den forelæggende ret alligevel af den opfattelse, at denne fejl blev fuldt ud afhjulpet eller opvejet af det nationale søgsmål, som blev gennemført i overensstemmelse med kapitel V i direktiv 2013/32.

65. Ifølge den forelæggende ret gav Milkiyas Addis således i forbindelse med dette annullationssøgsmål til anfægtelse af formalitetsafgørelsen i forbindelse med sit søgsmål en udførlig redegørelse for de vanskeligheder, som han ville stå over for i Italien. Verwaltungsgericht Minden (forvaltningsdomstolen i Minden) fastslog, at udvisningsafgørelsen, der var udstedt over for ham, ikke kunne gennemføres. I overensstemmelse med dens kompetence i henhold til VwGO’s § 86, stk. 1, besluttede den ex officio at indhente oplysninger om de rettigheder, som en anerkendt flygtning har i Italien med hensyn til ophold, bevægelighed, adgang til arbejde og sundhedsydelser. Den forelæggende ret har anført, at forvaltningsdomstolen forkastede Milkiyas Addis’ søgsmål på grundlag af sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne. Forvaltningsdomstolen konkluderede efter at have undersøgt Milkiyas Addis’ argumenter og generelle situation, at han som ung ugift person gradvist kunne opnå fodfæste i Italien, og at det også var muligt for ham – i hvert fald i begyndelsen – at få hjælp fra velgørende organisationer. Forvaltningsdomstolen anførte, at mange flygtninge – navnlig unge mænd – ofte finder sæsonarbejde i landbrugssektoren.

66. Ifølge den forelæggende ret undersøgte forvaltningsdomstolen ligeledes ex officio, om Milkiyas Addis i tilfælde af udvisning til den italienske grænse kunne blive udsat for en behandling, der er i strid med artikel 3 i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«). Efter at have konsulteret de relevante oplysninger om oprindelsesland fra det tyske udenrigsministerium og den schweiziske flygtningehjælp samt NGO-kilder såsom Associazione per gli Studi Giuridici sull’Immigrazione (sammenslutning for studier af lovgivning vedrørende immigration) konkluderede denne ret, at selv om flygtninges muligheder for at få adgang til både offentlig og privat hjælp var mere begrænsede end italieneres, var disse begrænsede muligheder ikke på et niveau, som ellers ville udgøre en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 3 ved f.eks. at gøre ham fuldstændig subsistensløs.

67. I forbindelse med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse skal Domstolen undersøge, om undtagelserne fra retten til en personlig samtale i henhold til artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32 er udtømmende, og hvad konsekvenserne af den besluttende myndigheds tilsidesættelse af Milkiyas Addis’ processuelle rettigheder i givet fald rent faktisk er. Domstolen anmodes navnlig om at vurdere, om den manglende personlige samtale bør føre til annullation af afgørelsen om afvisning af Milkiyas Addis’ ansøgning om flygtningestatus, eller om den besluttende myndigheds manglende høring kan, og i givet fald på hvilke betingelser, afhjælpes under en retssag i henhold til kapitel V i direktiv 2013/32.

B. Er undtagelserne fra retten til en personlig samtale i overensstemmelse med artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32 udtømmende?

68. Artikel 14, stk. 2, i direktiv 2013/32 opregner de omstændigheder, hvorunder en personlig samtale kan undlades af den besluttende myndighed i en medlemsstat. Endvidere bestemmer artikel 14, stk. 3, i direktiv 2013/32 følgende: »Det forhold, at der ikke finder en personlig samtale sted i henhold til denne artikel, forhindrer ikke, at den besluttende myndighed træffer afgørelse om en ansøgning om international beskyttelse« ( 36 ). Det følger af selve ordlyden af artikel 14, stk. 3, i direktiv 2013/32 og anvendelsen af udtrykket »[d]et forhold, at der ikke finder en personlig samtale sted i henhold til denne artikel«, at en besluttende myndighed ikke kan træffe en afgørelse om realiteten af en ansøgning om international beskyttelse, hvis der ikke finder en personlig samtale sted, medmindre én af de to specifikke undtagelser i artikel 14 også finder anvendelse. Det er ikke gjort gældende, at den foreliggende sag henhører under nogen af disse undtagelser.

69. Det fremgår af selve ordlyden af denne bestemmelse, at undtagelserne i artikel 14, stk. 2, i direktiv 2013/32 er udtømmende. Det følger heraf, at medlemsstaterne ikke kan vedtage yderligere undtagelser i henhold til deres egen nationale lovgivning.

70. Med hensyn til en afgørelse om antagelse af en ansøgning om international beskyttelse til behandling bestemmes det i artikel 34, stk. 1, i direktiv 2013/32, at den besluttende myndighed ( 37 ) i en medlemsstat skal afholde en personlig samtale om antagelse af en ansøgning om international beskyttelse til behandling, inden vedtagelsen af en afgørelse herom. Det bestemmes endvidere, at medlemsstaterne kun må gøre en undtagelse fra denne ret i henhold til dette direktivs artikel 42 i tilfælde af en fornyet ansøgning. Det fremgår således af selve ordlyden af artikel 34, stk. 1, i direktiv 2013/32, at undtagelsen med hensyn til en fornyet ansøgning er udtømmende.

71. Efter min opfattelse har medlemsstaterne ikke beføjelse til at indføre yderligere undtagelser fra retten til en personlig samtale end dem, som EU-lovgiver specifikt har fastsat i artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32.

72. Det fremgår således klart af det udtrykkelige indhold af artikel 14, stk. 3, i direktiv 2013/32, at en besluttende myndighed ikke kan træffe en afgørelse om realiteten af en ansøgning om international beskyttelse uden at afholde en personlig samtale, medmindre én af undtagelserne i direktivets artikel 14, stk. 2, finder anvendelse. Det samme gælder efter min opfattelse for en afgørelse om antagelse af en ansøgning om international beskyttelse til behandling i henhold til artikel 33 i direktiv 2013/32, der er truffet, uden at der er afholdt en personlig samtale i henhold til direktivets artikel 34.

73. Som jeg allerede har anført, fremgår det af sagsakterne for Domstolen, at ingen af de undtagelser fra retten til en personlig samtale, der er fastsat i direktiv 2013/32, finder anvendelse i Milkiyas Addis’ tilfælde. Det er kun rimeligt at tilføje, at ingen af parterne har hævdet andet.

C. Konsekvenserne af en tilsidesættelse af en forpligtelse til at afholde en personlig samtale – kan en sådan tilsidesættelse afhjælpes under en retssag?

74. Dette er det spørgsmål, der er kernen i den foreliggende tvist mellem parterne. Det skal bemærkes, at – som det fremgår af både 11. og 12. betragtning til og artikel 1 i direktiv 2013/32 – rammen for tildeling af international beskyttelse er baseret på princippet om en ensartet procedure og en række fælles minimumsstandarder ( 38 ). Selv om direktiv 2013/32 ikke selv indeholder noget om konsekvenserne af, at en besluttende myndighed ikke afholder en personlig samtale med en ansøger om international beskyttelse på den måde, der kræves i henhold til loven, synes det ikke desto mindre at være uløseligt forbundet med den lovgivningsmæssige opbygning af direktivet, at det udtrykkelige krav om en personlig samtale er en integrerende og væsentlig del af hele asylprocessen ( 39 ).

75. Under disse omstændigheder er Domstolen nærmere bestemt blevet anmodet om at oplyse, om den domstol eller det domstolslignende organ, der i henhold til artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 efterfølgende foretager en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, i tilfælde af den besluttende myndigheds manglende afholdelse af en personlig samtale i princippet kan afhjælpe tilsidesættelsen ved selv at afholde denne personlige samtale og derefter stadfæste den besluttende myndigheds afgørelse. Skal den subsidiært ikke desto mindre annullere den besluttende myndigheds afgørelse og sende sagen tilbage til denne myndighed, således at den kan afholde en sådan samtale og træffe en – potentielt ny – afgørelse?

76. Den forelæggende rets spørgsmål er nyt og er trods visse lighedspunkter ikke tidligere blevet afgjort ved dom af 26. juli 2017, Sacko ( 40 ), af 25. juli 2018, Alheto ( 41 ), eller af 29. juli 2019, Torubarov ( 42 ), som ganske vist berører beslægtede spørgsmål. Disse sager giver ikke desto mindre en nyttig vejledning med hensyn til forholdet mellem »Procedurer i første instans« i kapitel III i direktiv 2013/32 og »Klageadgang« i direktivets kapitel V. Jeg vil derfor kort undersøge denne retspraksis i forbindelse med denne sag.

1. Domstolens tidligere praksis – direktiv 2013/32

a) Dom af 26. juli 2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591)

77. I præmis 33-35 i dom af 26. juli 2017, Sacko ( 43 ), gentog Domstolen sin faste praksis hvad angår de i kapitel III i direktiv 2013/32 foreskrevne procedurer i første instans. Den bemærkede, at pligten til at respektere retten til forsvar for adressaterne for afgørelser, som i væsentlig grad påvirker deres interesser, således principielt hviler på medlemsstaternes administrative myndigheder, når de vedtager foranstaltninger, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde. Domstolen har nærmere bestemt fastslået, at retten til at blive hørt, som udgør en integrerende del af retten til forsvar, der er et almindeligt EU-retligt princip, garanterer enhver muligheden for på en hensigtsmæssig og effektiv måde at tilkendegive sit synspunkt under den administrative procedure, og inden der træffes nogen afgørelse, som kan berøre vedkommendes interesser negativt. I denne forbindelse har reglen om, at en adressat for en bebyrdende afgørelse skal have lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger, før afgørelsen træffes, bl.a. til formål, at den pågældende kan rette en fejl eller gøre sådanne forhold vedrørende sin personlige situation gældende, som taler for, at afgørelsen træffes, ikke træffes eller træffes med et nærmere bestemt indhold.

78. I præmis 49 i dom af 26. juli 2017, Sacko ( 44 ), fastslog Domstolen, at direktiv 2013/32, og navnlig dets artikel 12, 14, 31 og 46, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at den nationale ret, for hvilken der verserer et søgsmål til prøvelse af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse, der er åbenbart grundløs, frifinder den administrative myndighed uden at foretage en høring af ansøgeren, når de faktiske omstændigheder ikke efterlader nogen tvivl om, at dette afslag er materielt korrekt. Denne konklusion var imidlertid undergivet følgende betingelser: Under proceduren i første instans skal der have været tilbudt ansøgeren en personlig samtale om vedkommendes ansøgning om international beskyttelse i overensstemmelse med direktivets artikel 14, og rapporten eller afskriften fra denne samtale, hvis denne har fundet sted, er blevet tilført sagsakterne i overensstemmelse med direktivets artikel 17, stk. 2, og forudsat at den ret, for hvilken søgsmålet verserer, kan beslutte at foretage en sådan høring, hvis den finder det nødvendigt med henblik på den fuldstændige ex nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, der er omhandlet i direktivets artikel 46, stk. 3.

79. I den sag, der gav anledning til Sacko-dommen, havde den besluttende myndighed således faktisk afholdt en personlig samtale ( 45 ), og det, der stod på spil, var, om og i hvilket omfang en national ret, for hvilken der verserede et søgsmål til prøvelse af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse, der var åbenbart grundløs, kunne støtte sig på en afskrift fra den pågældende samtale.

80. Efter min opfattelse fremhæver dom af 26. juli 2017, Sacko, klart betydningen af en personlig samtale afholdt af den besluttende myndighed i forbindelse med direktiv 2013/32. Domstolen fastslog endvidere, at denne pligt »udelukkende retter sig til den myndighed, som har til opgave at behandle ansøgningerne om international beskyttelse og har kompetence til at afgøre disse ansøgninger i første instans, hvorfor den følgelig ikke gælder i klageprocedurerne« ( 46 ).

81. De faktiske omstændigheder i dom af 26. juli 2017, Sacko ( 47 ), er ligeledes relevante i denne sammenhæng. I denne sag var ansøgeren blevet hørt i første instans af den territoriale kommission for tildeling af international beskyttelse. Den pågældende kommission konkluderede, at han var økonomisk migrant, og at han derfor ikke var asylberettiget. Denne konstatering blev efterfølgende anfægtet ved de italienske domstole, som derefter forelagde Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt de var forpligtet til personligt at høre ansøgeren i forbindelse med »den fuldstændige ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder«, som nationale retsinstanser er forpligtet til at foretage i henhold til artikel 46, stk. 2 ( 48 ).

82. Som jeg netop har bemærket, besvarede Domstolen dette spørgsmål benægtende (på visse betingelser), idet generaladvokat Sanchez Bordona udtalte følgende: »Eftersom det i direktiv 2013/32 kræves, at samtalen afholdes i den administrative fase af behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, er det efter min opfattelse alene nødvendigt at gentage denne i den retslige fase, såfremt den første samtale viser sig ikke at kaste tilstrækkeligt lys over sagen for den ret, der behandler klagen, og som er i tvivl om udfaldet heraf« ( 49 ).

83. Sagens kerne er imidlertid, at dom af 26. juli 2017, Sacko ( 50 ), ikke direkte omhandlede den foreliggende situation, dvs. hvor samtalen ikke blev afholdt i første instans af den besluttende myndighed, der var ansvarlig for behandlingen af Milkiyas Addis’ asylansøgning.

b) Dom af 25. juli 2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584)

84. I dom af 25. juli 2018, Alheto ( 51 ), fastslog Domstolen, at i overensstemmelse med chartrets artikel 47 indebærer kravet om en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse ( 52 ) i henhold til artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32, at den retsinstans, for hvilken der verserer en sag, skal foretage en høring af ansøgeren, medmindre den finder, at den kan foretage undersøgelsen alene på grundlag af sagsakterne, herunder eventuelt rapporten eller afskriften fra den personlige samtale ved den nævnte myndighed ( 53 ). I tilfælde af nye forhold, der er fremkommet efter vedtagelsen af den afgørelse, som er genstand for et søgsmål, er retsinstansen i henhold til chartrets artikel 47 imidlertid forpligtet til at give ansøgeren mulighed for at blive hørt, når disse forhold kan berøre den pågældende negativt ( 54 ).

85. Har den besluttende myndighed ikke behandlet en afvisningsgrund og følgelig ikke afholdt den personlige samtale, der er omhandlet i artikel 34 i direktiv 2013/32, påhviler det retsinstansen, såfremt denne er af den opfattelse, at den nævnte grund skulle have været behandlet af myndigheden eller nu skal efterprøves som følge af fremkomsten af nye forhold, foretage en sådan høring ( 55 ). Som Domstolen bemærkede i Alheto-dommen: »For det tilfælde, at den retsinstans, for hvilken en sag er indbragt, påtænker at efterprøve en afvisningsgrund, der ikke er blevet behandlet af den besluttende myndighed, skal retsinstansen foretage en høring af ansøgeren med henblik på at gøre det muligt for denne personligt og på et sprog, som den pågældende behersker, at fremsætte sine synspunkter til anvendelsen af den nævnte grund i den pågældendes særlige situation« ( 56 ).

86. Det fremgår således af de faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til dom af 25. juli 2018, Alheto ( 57 ), at den besluttende myndighed i den pågældende sag ikke traf en afgørelse om afvisning. Den var således ikke forpligtet til at afholde en personlig samtale i henhold til artikel 34 i direktiv 2013/32. Da spørgsmålet om afvisning blev rejst for første gang af en retsinstans inden for rammerne af en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder i henhold til artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32, fastslog Domstolen, at det påhvilede denne retsinstans selv at afholde en personlig samtale med ansøgeren med henblik på at beskytte de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 47 ( 58 ). Det følger heraf, at når en ret under en sag og ex officio rejser et formalitetsspørgsmål, som ikke tidligere var undersøgt af den besluttende myndighed, skal denne ret selv afholde en personlig samtale.

87. Endvidere fastslog Domstolen i Alheto-dommen, at artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 alene vedrører »undersøgelse[n]« af sagen og derfor ikke vedrører følgerne af en eventuel annullation af den afgørelse, der er genstand for den nævnte sag ( 59 ). Domstolen fastslog i det væsentlige, at en ret, ved hvilken en sag er anlagt i første instans, og som annullerer en afgørelse, ikke er forpligtet til selv at træffe afgørelse om ansøgningen om international beskyttelse ( 60 ), da EU-lovgiver ikke har haft til hensigt at indføre en tilfældig fælles regel, hvorefter den i direktivets artikel 2, litra f), omhandlede domstolslignende eller administrative instans skulle fortabe sin kompetence efter annullationen af den pågældendes oprindelige afgørelse vedrørende en ansøgning om international beskyttelse. Medlemsstaterne kan derfor fastsætte, at sagen efter en sådan annullation skal sendes tilbage til denne instans, således at denne kan træffe en ny afgørelse. Denne instans skal imidlertid inden for kort tid træffe en ny afgørelse, der er i overensstemmelse med den bedømmelse, som er indeholdt i den dom, hvorved den oprindelige afgørelse blev annulleret ( 61 ).

88. Det fremgår derfor af denne retspraksis, at den ret, ved hvilken en sag er anlagt i første instans, under visse omstændigheder skal afholde en personlig samtale, når den ex officio rejser spørgsmål, som ikke tidligere var undersøgt af den besluttende myndighed. Endvidere kan den ret, ved hvilken en sag er anlagt i første instans, og som annullerer en afgørelse om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af, at ansøgerens ret til en personlig samtale er blevet tilsidesat af den besluttende myndighed, sende sagen tilbage til den i artikel 2, litra f), i direktiv 2013/32 omhandlede domstolslignende eller administrative instans – i det foreliggende tilfælde forbundsstyrelsen – således at denne kan træffe en ny afgørelse.

89. Det kan ikke desto mindre konstateres, at den sag, der gav anledning til dom af 25. juli 2018, Alheto ( 62 ), er forskellig fra den foreliggende sag i mindst to vigtige henseender. I den foreliggende sag rejste den besluttende myndighed for det første faktisk formalitetsspørgsmålet i første instans, men afholdt ikke en personlig samtale. For det andet har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) bekræftet, at selv når det er gjort gældende, at den prøvende ret bør afholde en samtale, kan en personlig samtale af den i artikel 15 i direktiv 2013/32 omhandlede art ikke garanteres.

2. Konsekvenser, der skal fastlægges i national ret – ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet

90. Det, som denne retspraksis hidtil ikke har behandlet, er, om en ret, ved hvilken der er anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af, at ansøgerens ret til en personlig samtale er blevet tilsidesat af den besluttende myndighed, er forpligtet til at annullere den pågældende afgørelse og sende sagen tilbage til denne myndighed, således at denne kan træffe en ny afgørelse. Subsidiært opstår spørgsmålet, om retsinstansen selv kan afholde den personlige samtale og – efter at have hørt alle ansøgerens argumenter mod en afgørelse om afvisning – stadfæste den besluttende myndigheds afgørelse.

91. Efter min opfattelse følger det analogt af Domstolens faste praksis vedrørende retten til at blive hørt ( 63 ), at når – som det er tilfældet i hovedsagen – konsekvenserne af tilsidesættelsen af retten til en personlig samtale ikke er fastsat i direktiv 2013/32 eller enhver anden EU-retlig bestemmelse, er disse konsekvenser generelt omfattet af national ret. Dette er imidlertid undergivet det forbehold, at de foranstaltninger, der træffes i den forbindelse, er af samme karakter som dem, som borgerne i lignende situationer nyder godt af i henhold til national ret (ækvivalensprincippet), og disse foranstaltninger ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU’s retsorden (effektivitetsprincippet) ( 64 ).

92. I denne forbindelse er det også nødvendigt at holde sig for øje, at direktiv 2013/32 har til formål at sikre, at ansøgninger om international beskyttelse behandles »hurtig[t] […], dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling« ( 65 ).

93. Endvidere bemærkes, at Domstolen i dom af 9. februar 2017, M ( 66 ), fastslog, at formålet med en personlig samtale er at sikre, at den besluttende myndighed objektivt er i stand til med fuldt kendskab til sagen at afgøre, om en anmodning om international beskyttelse bør imødekommes eller ikke. Såfremt en ansøger har særlige sårbarheder, bliver en personlig samtale så meget desto mere påkrævet.

94. I præmis 38 ff. i dom af 10. september 2013, G. og R. ( 67 ), fastslog Domstolen, at en tilsidesættelse af retten til forsvar, herunder navnlig retten til at blive hørt, ifølge EU-retten kun kan medføre, at den afgørelse, der er truffet i slutningen af den administrative procedure, annulleres, hvis det må antages, at proceduren kunne føre til et andet resultat, såfremt den pågældende fejl ikke havde foreligget. Heraf følger, at ikke enhver fejl ved udøvelsen af retten til forsvar i forbindelse med den administrative procedure vil medføre, at den afgørelse, der er blevet anfægtet, annulleres eller ophæves.

95. Det fremgår af sagsakterne for Domstolen, at de relevante nationale bestemmelser, der finder anvendelse, bl.a. er VwVfG’s § 46 og AsylG’s § 29, stk. 1, nr. 2). Ifølge den forelæggende ret behandler VwVfG’s § 46 en manglende personlig samtale som en mindre uregelmæssighed, når det er åbenbart, at en sådan manglende samtale ikke havde nogen indvirkning på indholdet af den trufne afgørelse. Den forelæggende ret har endvidere anført, at en afgørelse om afvisning, der er vedtaget på grundlag af AsylG’s § 29, stk. 1, nr. 2), er en afgørelse, hvor der ikke er noget skøn. I sådanne tilfælde har den manglende personlige samtale ingen betydning, da forbundsstyrelsen og også forvaltningsdomstolene er forpligtet til at undersøge alle betingelserne for anvendelse af den pågældende retsregel.

96. Da der ikke er noget i sagsakterne for Domstolen, der indikerer, at den nationale procedure for retterne ikke overholder ækvivalensprincippet, skal denne procedure undersøges i lyset af effektivitetsprincippet.

97. Det afgørende spørgsmål, som nu skal stilles, er, om den nationale ret, for hvilken et søgsmål er indbragt, er i stand til at eftergøre en personlig samtale og samtidig sikre, at alle de relevante ufravigelige krav og garantier, der er omhandlet i direktiv 2013/32, overholdes.

98. I denne henseende er det nødvendigt for det første at undersøge, om en personlig samtale med en retsinstans i alle tilfælde faktisk er sikret i henhold til national ret, når den besluttende myndighed ikke har afholdt en sådan samtale, og for det andet, i tilfælde af, at en personlig samtale er garanteret, om den overholder de relevante specifikke ufravigelige krav i direktiv 2013/32 med hensyn til, hvordan en sådan samtale skal afholdes.

a) Er en personlig samtale garanteret i henhold til national ret?

99. Artikel 46, stk. 1, i direktiv 2013/32 garanterer, at ansøgere om international beskyttelse har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med afgørelser, der er truffet om deres ansøgning. I denne henseende fastsætter artikel 46, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 således, at medlemsstaterne skal sikre, at en ansøger har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ, hvis dennes ansøgning om international beskyttelse er blevet afvist ( 68 ). Domstolen eller det domstolslignende organ skal foretage en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder.

100. Det bemærkes imidlertid, at én af konsekvenserne for den person, hvis ansøgning er blevet afslået på grundlag af, at den må afvises i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 ( 69 ), er, at vedkommende – i modsætning til, hvad der er fastsat med hensyn til en simpel afvisning – ikke gives tilladelse til at forblive i den medlemsstat, hvor ansøgningen er indgivet, indtil ansøgerens sag afsluttes. Dette følger af artikel 46, stk. 5 og 6, i direktiv 2013/32 ( 70 ).

101. Domstolen fastslog imidlertid i præmis 53 i kendelse af 5. juli 2018, C m.fl. ( 71 ), at i henhold til artikel 46, stk. 6, sidste afsnit, i direktiv 2013/32 skal den omhandlede person imidlertid kunne indbringe sagen for en domstol, der træffer afgørelse om, hvorvidt han kan forblive på statens område, indtil sagens realitet er afgjort. Samme direktivs artikel 46, stk. 8, bestemmer, at den pågældende medlemsstat skal tillade, at han forbliver på dens område, indtil den procedure, hvorunder det skal afgøres, om han kan forblive, er afsluttet.

102. Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse fremgår det i denne henseende, at et søgsmål til prøvelse af en afgørelse, hvorved forbundsstyrelsen i henhold til AsylG’s § 29 afviste en ansøgning om international beskyttelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, ikke har opsættende virkning ( 72 ). Endvidere har den forelæggende ret i sit svar, der blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. november 2019, på et spørgsmål fra Domstolen ( 73 ) oplyst, at hvis en anmodning om foreløbig retsbeskyttelse mod forbundsstyrelsens udvisningsafgørelse ikke indgives i henhold til VwGO’s § 80, stk. 5, kan udvisningsafgørelsen fuldbyrdes, inden den bliver retligt bindende ( 74 ). Det samme gælder, hvis en anmodning i henhold til VwGO’s § 80, stk. 5, indgives rettidigt, men ikke imødekommes. Den forelæggende ret har endvidere anført, at det følger af AsylG’s § 36, stk. 3, fjerde punktum, at i tilfælde, hvor en asylansøgning må afvises i henhold til AsylG’s § 29 med den begrundelse, at ansøgeren havde fået international beskyttelse i en anden medlemsstat, er proceduren normalt skriftlig, og der afholdes i hvert fald normalt ingen mundtlig høring, og der er i praksis heller ikke mulighed for, at ansøgeren kan blive hørt personligt i form af en personlig samtale.

103. Det synes derfor at fremgå af den forelæggende rets svar, at i tilfælde af, at den besluttende myndighed – i det foreliggende tilfælde forbundsstyrelsen – ikke afholder en personlig samtale i henhold til artikel 33 i direktiv 2013/32 og afviser at antage en ansøgning til behandling, er det ikke garanteret, at en ret, for hvilken et søgsmål er indbragt, afholder en personlig samtale. Det følger nødvendigvis heraf, at effektivitetsprincippet ikke er overholdt alene af denne grund, da ansøgerens rettigheder ikke er blevet sikret på noget tidspunkt under proceduren, hverken den administrative eller den retslige procedure. En anden konklusion ville i realiteten svare til en retslig kvasiophævelse af ansøgerens ret til en personlig samtale, som klart er fastsat i direktiv 2013/23, og tilsidesætte en garanti, som EU-lovgiver anser for at være grundlæggende.

104. I tilfælde af, at en ret, for hvilken et søgsmål er indbragt, afholder en personlig samtale, når den besluttende myndighed tidligere ikke havde afholdt en personlig samtale på grundlag af, at ansøgningen skulle afvises fra behandling, er det nødvendigt at undersøge, om den måde, hvorpå en sådan samtale finder sted, overholder effektivitetsprincippet.

105. Inden dette spørgsmål besvares, kan det være hensigtsmæssigt først at se nærmere på de regler for en administrativ eller domstolslignende myndigheds afholdelse af en personlig samtale, der er fastsat i direktiv 2013/32.

b) Regler for afholdelse af en personlig samtale, der er fastsat i direktiv 2013/32

106. Det bemærkes, at EU-lovgiver ikke blot fastsatte i artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32, at en personlig samtale med en ansøger om international beskyttelse skal forestås af den besluttende myndighed, og så udelukkende overlod det til medlemsstaterne at fastsætte betingelserne herfor. Tværtimod: EU-lovgiver fastsatte specifikke, detaljerede og ufravigelige regler for afholdelsen af disse samtaler. Dette fremgår af den gentagne anvendelse i artikel 15 i direktiv 2013/32 af udtryk såsom »En personlig samtale skal […]« og »Medlemsstaterne træffer […]« ( 75 ).

107. Artikel 15 i direktiv 2013/32 fastsætter således navnlig en række krav eller garantier med hensyn til afholdelsen af en personlig samtale. Jeg vil navnlig fremhæve kravet om, at en personlig samtale i henhold til artikel 15, stk. 2, i direktiv 2013/32 skal finde sted under forhold, der sikrer passende fortrolighed ( 76 ). Artikel 15, stk. 4, i direktiv 2013/32 bestemmer imidlertid, at medlemsstaterne kan fastsætte regler om tredjeparters tilstedeværelse under den personlige samtale.

108. I henhold til artikel 15, stk. 3, litra a), i direktiv 2013/32 skal medlemsstaterne sikre, at den person, som skal forestå samtalen, er kompetent til at tage hensyn til de personlige og generelle omstændigheder i forbindelse med ansøgningen, herunder ansøgerens kulturelle oprindelse, køn, seksuelle orientering, kønsidentitet eller sårbarhed ( 77 ).

c) Bedømmelse

109. På denne baggrund kan det oprigtig talt være tvivlsomt, om en domstol eller et domstolslignende organ i de tilfælde, hvor der er sket en tilsidesættelse af artikel 14 og 34, er kompetent i alle tilfælde til derpå i praksis at indtræde i en besluttende myndigheds sted og forestå en personlig samtale i henhold til artikel 15 i direktiv 2013/32 ( 78 ). Det var således klart EU-lovgivers hensigt, at en detaljeret personlig samtale skulle forestås i første instans i fortrolige omgivelser af særligt uddannede administratorer til forskel fra en afhøring foretaget af dommere (som måske ikke har denne uddannelse) i judiciel form i et offentligt retsmøde. I henhold til effektivitetsprincippet i chartrets artikel 47 kan der ikke uden videre ses bort fra disse ufravigelige krav, da det klart var EU-lovgivers hensigt, at overholdelse af denne udtrykkelige bestemmelse skulle være en forudsætning for gyldigheden af en eventuel efterfølgende negativ asylafgørelse.

110. I denne henseende bestemmer artikel 4, stk. 3 og 4, i direktiv 2013/32, at medlemsstaterne skal sikre, at den besluttende myndigheds personale er behørigt uddannet ( 79 ). Artikel 4, stk. 3 og 4, i direktiv 2013/32, sammenholdt med artikel 6, stk. 4, litra c), i forordning nr. 439/2010, bekræfter, at den besluttende myndigheds personale skal være uddannet i interviewteknikker ( 80 ).

111. Domstolen har flere gange anerkendt, at den behandling af en ansøgning om international beskyttelse, der foretages af en kompetent national administrativ eller domstolslignende retsinstans, som råder over særlige midler og et på området specialiseret personale, udgør en væsentlig fase i de ved direktiv 2013/32 indførte fælles procedurer ( 81 ).

112. Selv om en domstol eller et domstolslignende organ skal foretage en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder i henhold til artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 og efter min opfattelse kan afhjælpe visse fejl fra den besluttende myndigheds side i den procedure, der blev gennemført ved sidstnævnte ( 82 ), kan der rejses tvivl om, hvorvidt de dommere, som senere kunne blive anmodet om at afholde en personlig samtale i henhold til direktiv 2013/32 – i praksis i stedet for den besluttende myndighed – har modtaget uddannelse eller erhvervet kvalifikationer inden for interviewteknikker, der svarer til den besluttende myndigheds ( 83 ). Dette er imidlertid i sidste instans en faktisk omstændighed, som skal efterprøves af den forelæggende ret.

113. Artikel 15, stk. 3, litra b), i direktiv 2013/32 bestemmer, at medlemsstaterne så vidt muligt skal lade samtalen med ansøgeren forestå af en person af samme køn, hvis ansøgeren anmoder herom, medmindre den besluttende myndighed har grund til at tro, at en sådan anmodning skyldes grunde, der ikke har at gøre med ansøgerens vanskelighed ved at fremlægge grundene for sin ansøgning udførligt. Der er imidlertid grund til at betvivle, at kravene i artikel 15, stk. 3, litra b), i direktiv 2013/32 kan opfyldes i visse medlemsstater, da der meget vel kan være meget strenge regler vedrørende sagers fordeling mellem dommere, og en inhabilitetserklæring på grundlag af køn er i givet fald ikke mulig.

114. Det kan bemærkes, at den forelæggende ret således selv har udtrykt bekymring med hensyn til, om alle kravene og garantierne i artikel 15 i direktiv 2013/32 om afholdelse af en personlig samtale kan overholdes under en retssag i Tyskland.

115. Hvis alle de relevante krav og garantier, der er fastsat i artikel 15 i direktiv 2013/32 ( 84 ) med hensyn til en personlig samtale, ikke opfyldes i forbindelse med klageprocedurer i henhold til kapitel V i direktiv 2013/32, er effektivitetsprincippet efter min opfattelse ikke overholdt. Dette er ikke en abstrakt undersøgelse, men derimod en undersøgelse, som skal tilpasses det konkrete tilfælde, da visse krav og garantier i artikel 15 i direktiv 2013/32 i givet fald ganske enkelt ikke er af relevans i et givet tilfælde. Det skal imidlertid bemærkes, at der skal udføres en korrekt og fuldstændig behandling af ansøgerens sag, og at en undladelse heraf – i hvert fald generelt – må anses for skæbnesvanger for gyldigheden af en eventuel negativ afgørelse med hensyn til en ansøgning om international beskyttelse ( 85 ).

116. Hvad angår hovedsagen tilkommer det den forelæggende ret at vurdere, om den personlige samtale med Milkiyas Addis, som Verwaltungsgericht Minden (forvaltningsdomstolen i Minden) forestod, overholdt de relevante bestemmelser i artikel 15 i direktiv 2013/32. Det bemærkes i denne henseende, at hans ansøgning blev afvist af den besluttende myndighed. Omfanget af den personlige samtale, der skal afholdes, kan derfor være mere begrænset, og visse krav og garantier i artikel 15 i direktiv 2013/32 har i givet fald ikke været relevante.

117. Kernen i Milkiyas Addis’ ansøgning er dog hans anbringende om, at han i praksis ville opleve fattigdom og en ussel levestandard på en måde, der udsætter ham for – med Domstolens ord i dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. ( 86 ) – »alvorlige materielle afsavn, der ikke gør det muligt for den pågældende at dække sine mest basale behov«, således at hans rettigheder i henhold til chartrets artikel 4 derved ville blive tilsidesat, hvis han blev udvist eller på anden måde udsendt til Italien. Selv om konsulteringen af landerapporter og rapporter fra ikke-statslige organisationer utvivlsomt er en stor hjælp i forbindelse med enhver vurdering af dette spørgsmål, kan dette ikke træde i stedet for en personlig samtale, hvor ansøgeren får mulighed for at beskrive sine egne personlige erfaringer og sin personlige situation ( 87 ). Dette er under alle omstændigheder det, som EU-lovgiver har fastsat.

118. Den menneskelige erfaring viser nemlig, at det forholder sig således: Hvor ofte har vi ikke konstateret, at en personlig drøftelse eller dialog med en anden har ændret vores opfattelse? Dette er også noget, som vi klart – af alle erhverv – som dommere og advokater ligeledes skal være bevidste om og klar over: Hvor ofte har vi ikke – med den engelske dommer, Justice Megarrys udødelige ord – konstateret:

»Lovens sti er strøet med eksempler på indlysende og lette sager, der på en eller anden måde ikke var det; på ubesvarlige anklager, som i sidste ende blev fuldstændig besvaret; på en uforklarlig adfærd, som blev fuldt ud forklaret; på faste og uforanderlige afgørelser, der ved drøftelse måtte ændres« ( 88 )?

119. Det er ganske vist korrekt, således som Domstolen bekræftede i dom af 10. september 2013, G. og R. ( 89 ), at ikke enhver tilsidesættelse af retten til forsvar skal medføre annullation af den relevante anfægtede administrative afgørelse, og at det med henblik herpå generelt er nødvendigt at godtgøre, at den administrative procedure kunne have ført til et andet resultat, såfremt denne tilsidesættelse ikke havde foreligget. Når tilsidesættelsen som i den foreliggende sag imidlertid vedrører selve kernen i de vigtige processuelle garantier, der er fastsat i EU-retten, er det – når der ikke foreligger særlige og usædvanlige omstændigheder – næsten altid vanskeligt at sige, at de administrative afgørelser ikke ville eller ikke kunne have ført til et andet resultat. Dette tilkommer det imidlertid i sidste ende den forelæggende ret at vurdere og efterprøve under hensyntagen til de særlige omstændigheder i den foreliggende sag.

120. Jeg foreslår derfor Domstolen at fastslå, at den forelæggende ret bør vurdere, om den nationale ret, for hvilken et søgsmål er indbragt i henhold til artikel 46 i direktiv 2013/32, i overensstemmelse med de nationale processuelle regler er i stand til fuldt ud at eftergøre en personlig samtale i henhold til direktivets artikel 14 eller 34 og samtidig sikre alle de relevante ufravigelige krav og garantier, som EU-lovgiver har fastsat i direktivets artikel 15. Såfremt en sådan personlig samtale ikke på tilfredsstillende vis kan eftergøres, skal afgørelsen om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse annulleres på dette grundlag, og sagen skal sendes tilbage til den besluttende myndighed, således at denne kan træffe en ny afgørelse.

VII. Forslag til afgørelse

121. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at fastslå, at Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland) bør vurdere, om den nationale ret, for hvilken et søgsmål er indbragt i henhold til artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, i overensstemmelse med de nationale processuelle regler er i stand til fuldt ud at eftergøre en personlig samtale i henhold til direktivets artikel 14 eller 34 og samtidig sikre alle de relevante ufravigelige krav og garantier, som EU-lovgiver har fastsat i direktivets artikel 15. Såfremt en sådan personlig samtale ikke på tilfredsstillende vis kan eftergøres, skal afgørelsen om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse annulleres på dette grundlag, og sagen skal sendes tilbage til den besluttende myndighed, således at denne kan træffe en ny afgørelse.

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – EUT 2013, L 180, s. 60.

( 3 ) – EUT 2005, L 326, s. 13. For nemheds skyld vil jeg undertiden benævne disse direktiver generelt som »proceduredirektivet«.

( 4 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219).

( 5 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219).

( 6 ) – EUT 2011, L 337, s. 9.

( 7 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219). Jeg bemærker i denne henseende, at Domstolen i bl.a. denne doms præmis 101 fastslog, at »artikel 33, stk. 2, litra a), [i direktiv 2013/32] skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat udøver den i denne bestemmelse fastsatte mulighed for at afvise en ansøgning om tildeling af flygtningestatus med den begrundelse, at en anden medlemsstat allerede har indrømmet ansøgeren subsidiær beskyttelse, når de forventelige levevilkår, som nævnte person vil leve under i sin egenskab af person med subsidiær beskyttelsesstatus i denne anden medlemsstat, ikke udsætter den pågældende for en alvorlig risiko for at blive underkastet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4. Den omstændighed, at personer med en sådan subsidiær beskyttelse ikke i den nævnte medlemsstat modtager nogen form for eksistenssikrende ydelser eller alene modtager sådanne ydelser i væsentligt begrænset omfang i forhold til andre medlemsstater, uden at de imidlertid behandles anderledes end denne medlemsstats statsborgere, kan ikke føre til den konklusion, at ansøgeren i denne medlemsstat vil blive udsat for en sådan risiko, medmindre denne omstændighed vil bevirke, at den pågældende ansøger som følge af sin særlige sårbarhed og af grunde, der er uafhængige af den pågældendes vilje og personlige valg, vil befinde sig i en situation med alvorlige materielle afsavn«.

( 8 ) – Forenede sager C-540/17 og C-541/17, ikke trykt i Sml. (EU:C:2019:964).

( 9 ) – Jf. punkt 102 i nærværende forslag til afgørelse.

( 10 ) – BGB1. 2008 I, s. 1798.

( 11 ) – BGB1. 2016 I, s. 2460.

( 12 ) – BGB1. 2016 I, s. 1939.

( 13 ) – BGBl. 2003 I, s. 102.

( 14 ) – BGBl. 2008 I, s. 2418.

( 15 ) – BGBl. 1991 I, s. 686.

( 16 ) – BGBl. 2010 I, s. 2248.

( 17 ) – Ifølge hans egne oplysninger.

( 18 ) – Jf. dom afsagt af Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager) af 17.1.2017, 2 BvR 2013/16, DE:BVerfG:2017:rk20170117.2bvr201316, præmis 20.

( 19 ) – Den forelæggende ret har fremhævet, at bevisbyrden påhvilede forbundsstyrelsen i overensstemmelse med dom af 15.10.2015, Kommissionen mod Tyskland (C-137/14, EU:C:2015:683, præmis 60-62).

( 20 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219).

( 21 ) – Jf. analogt dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 67).

( 22 ) – Jf. punkt 29 i nærværende forslag til afgørelse.

( 23 ) – Dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 39 og 40 og den deri nævnte retspraksis).

( 24 ) – Jf. dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 77-81).

( 25 ) – Det bemærkes, at der ikke er noget i sagsakterne, der indikerer, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har gennemført direktiv 2013/32, navnlig ikke bestemmelserne om kravet om en personlig samtale. Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at lovgivning, der blev ændret i 2016 og dermed efter den 20. juli 2015, finder anvendelse i hovedsagen.

( 26 ) – Sag C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219. Jf. ligeledes dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 73), og af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 40).

( 27 ) – I præmis 70-74 i dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219), fastslog Domstolen imidlertid bl.a., at artikel 52, stk. 1, i direktiv 2013/32 er til hinder for en sådan øjeblikkelig anvendelse i en situation, hvor såvel asylansøgningen som en anmodning om tilbagetagelse i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 af 18.2.2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (EUT 2003, L 50, s. 1), var indgivet inden ikrafttrædelsen af direktiv 2013/32. Der er ingen af oplysningerne i sagsakterne for Domstolen, der giver anledning til at antage, at der var indgivet en sådan anmodning om tilbagetagelse med hensyn til Milkiyas Addis. Den forelæggende ret har således anført i punkt 3 i anmodningen om præjudiciel afgørelse, at en sådan anmodning ikke kunne indgives i overensstemmelse med Dublinreglerne. I denne henseende har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) anført, at Milkiyas Addis kunne sendes til Italien i henhold til en tilbagetagelsesaftale. I punkt 5 i anmodningen om præjudiciel afgørelse har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) imidlertid fastslået, at afgørelsen om Milkiyas Addis’ udvisning til Italien var ulovlig, fordi det ikke var klart, om Italien fortsat var rede til at overtage ham efter udløbet af det rejsedokument, der var udstedt til ham den 5. februar 2015.

( 28 ) – Jf. artikel 54 i direktiv 2013/32.

( 29 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219). Jf. ligeledes dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 73 ff.), og af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 40 ff.).

( 30 ) – Jf. artikel 51, stk. 1, i direktiv 2013/32.

( 31 ) – I betragtning af, at hovedsagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en ansøgning om flygtningestatus kan antages til behandling, finder artikel 34 i direktiv 2013/32 anvendelse snarere end direktivets artikel 14. For fuldstændighedens skyld henviser jeg imidlertid generelt til begge bestemmelser, medmindre der er grund til at fremhæve visse relevante forskelle.

( 32 ) – En undtagelse fra dette princip er fastsat i artikel 14, stk. 1, andet afsnit, og artikel 34, stk. 2, i direktiv 2013/32. Dette direktivs artikel 14, stk. 1, andet afsnit, har følgende ordlyd: »Såfremt et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse samtidigt søger om international beskyttelse, og det derfor i praksis er umuligt for den besluttende myndighed at afholde samtaler om substansen i hver ansøgning i rette tid, kan medlemsstaterne beslutte, at en anden myndigheds personale midlertidigt inddrages i afholdelsen af sådanne samtaler. I så fald skal den pågældende anden myndigheds personale modtage relevant uddannelse på forhånd, herunder i de elementer, der er opført i artikel 6, stk. 4, litra a)-e), i forordning (EU) nr. 439/2010. Personer, der forestår personlige samtaler med ansøgere i henhold til dette direktiv, skal også have erhvervet generelt kendskab til problemer, der kan have negativ indvirkning på en ansøgers evne til at deltage i samtalen, som f.eks. tegn på, at ansøgeren tidligere kan have været udsat for tortur.« Artikel 34, stk. 2, i direktiv 2013/32 bestemmer følgende: »Medlemsstaterne kan fastsætte, at ansatte ved andre myndigheder end den besluttende myndighed forestår den personlige samtale om antagelse af ansøgningen om international beskyttelse til behandling. I sådanne tilfælde sikrer medlemsstaterne, at disse ansatte på forhånd modtager den fornødne grunduddannelse, navnlig hvad angår den internationale menneskerettighedslovgivning, Unionens asylregler og samtaleteknikker.« Min fremhævelse.

( 33 ) – Jf. med hensyn til en undtagelse fra denne regel artikel 4, stk. 2, i direktiv 2013/32.

( 34 ) – Sag C-585/16 (EU:C:2018:584).

( 35 ) – Jf. artikel 34, stk. 1, i direktiv 2013/32.

( 36 ) – Min fremhævelse.

( 37 ) – Jf. artikel 34, stk. 2, i direktiv 2013/32.

( 38 ) – Dom af 25.7.2018, A (C-404/17, EU:C:2018:588, præmis 30).

( 39 ) – Jf. ligeledes i denne retning dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 145-149), nævnt i punkt 87 i nærværende forslag til afgørelse.

( 40 ) – Sag C-348/16 (EU:C:2017:591).

( 41 ) – Sag C-585/16 (EU:C:2018:584).

( 42 ) – Sag C-556/17 (EU:C:2019:626).

( 43 ) – Sag C-348/16 (EU:C:2017:591).

( 44 ) – Sag C-348/16 (EU:C:2017:591).

( 45 ) – Dom af 26.7.2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591). Følgende fremgår af denne doms præmis 18: »Den 10. marts 2016 foretog commission territoriale ved Prefettura di Milano (præfektmyndigheden i Milano, Italien) høring af Moussa Sacko om hans situation og begrundelsen for hans ansøgning.«

( 46 ) – Dom af 26.7.2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591, præmis 26).

( 47 ) – Sag C-348/16 (EU:C:2017:591).

( 48 ) – Dom af 26.7.2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591, præmis 50).

( 49 ) – Generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Sacko (C-348/16, EU:C:2017:288, punkt 65).

( 50 ) – Sag C-348/16 (EU:C:2017:591).

( 51 ) – Sag C-585/16 (EU:C:2018:584).

( 52 ) – I præmis 52 i dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626), gentog Domstolen, at udtrykket »ex-nunc« fremhæver retsinstansens forpligtelse til at foretage en bedømmelse, under hvilken der, hvor det er relevant, tages hensyn til nye forhold, der er fremkommet efter vedtagelsen af den afgørelse, som er genstand for søgsmålet. Hvad angår tillægsordet »fuldstændig« bekræfter dette, at retsinstansen er forpligtet til at efterprøve såvel de forhold, som den besluttende myndighed har eller kunne have taget hensyn til, som de forhold, der er fremkommet efter denne myndigheds vedtagelse af afgørelsen. Med henblik på at sikre, at ansøgninger behandles så hurtigt som muligt, dog således at dette ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling, skal retsinstansen være i stand til at prøve samtlige de faktiske og retlige forhold, som gør det muligt for denne at foretage en ajourført bedømmelse af det konkrete tilfælde, således at der kan foretages en fuldstændig behandling af ansøgningen om international beskyttelse, uden at der er behov for at sende sagen tilbage til den nævnte myndighed. Jf. denne doms præmis 53. Den fuldstændige og ex-nunc-undersøgelse, der påhviler retsinstansen, skal ikke nødvendigvis vedrøre en realitetsprøvelse af behovet for international beskyttelse og kan derfor vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt ansøgningen om international beskyttelse kan antages til behandling, når national ret tillader dette i henhold til artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32. Jf. dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 115).

( 53 ) – Jf. dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 114). I denne doms præmis 126, fastslog Domstolen, at i det tilfælde, hvor den afvisningsgrund, som er blevet efterprøvet af den retsinstans, ved hvilken der er anlagt sag, ligeledes er blevet behandlet af den besluttende myndighed inden vedtagelsen af den afgørelse, som er blevet anfægtet under den nævnte sag, kan retsinstansen støtte sig på rapporten om den personlige samtale, som myndigheden har afholdt, uden at foretage en høring af ansøgeren, medmindre retsinstansen finder, at en sådan er nødvendig. Jf. ligeledes dom af 26.7.2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591, præmis 48).

( 54 ) – Dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 114).

( 55 ) – Jf. dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 127). Domstolen fastslog endvidere, at i overensstemmelse med, hvad der er fastsat i artikel 12, stk. 1, litra b), i direktiv 2013/32 med hensyn til personlige samtaler afholdt af den besluttende myndighed, skal ansøgeren i forbindelse med retsinstansens høring af den pågældende, og hvis det er nødvendigt, få stillet en tolk til rådighed med henblik på forelæggelsen af sagen. Jf. ligeledes artikel 15, stk. 3, litra c), i direktiv 2013/32.

( 56 ) – Dom af 25.7.2018 (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 130). Min fremhævelse.

( 57 ) – Sag C-585/16 (EU:C:2018:584).

( 58 ) – Jf. dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 130).

( 59 ) – Dom af 25.7.2018 (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 145-149). Jf. ligeledes dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 54).

( 60 ) – Domstolen bekræftede i præmis 69 i dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626), at artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 ikke forpligter medlemsstaterne til – til de retsinstanser, der har kompetence til at påkende søgsmål i henhold til denne bestemmelse – at overdrage beføjelsen til i medfør af EU-retten at erstatte den besluttende myndigheds afgørelse med sin egen. Medlemsstaterne er imidlertid forpligtet til konkret at sikre iagttagelse af den adgang til effektive retsmidler, som er fastsat i chartrets artikel 47.

( 61 ) – I denne henseende fastslog Domstolen i præmis 58 i dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626), at artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 ville fratages sin fulde effektive virkning, såfremt det antoges, at den i direktivets artikel 2, litra f), omhandlede domstolslignende eller administrative instans efter afsigelsen af en dom, hvorved retten i første instans i overensstemmelse med den førstnævnte bestemmelse har foretaget en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af ansøgerens behov for international beskyttelse, kunne træffe en afgørelse, der er i strid med denne undersøgelse.

( 62 ) – Sag C-585/16 (EU:C:2018:584).

( 63 ) – I sin dom af 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 45), fastslog Domstolen, at en sådan ret udgør en integrerende del af overholdelsen af retten til forsvar, som er et almindeligt EU-retligt princip.

( 64 ) – Dom af 10.9.2013, G og R (C-383/13 PPU, EU:C:2013:533, præmis 35), af 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 51), og af 11.12.2014, Boudjlida (C-249/13, EU:C:2014:2431, præmis 41).

( 65 ) – 18. betragtning til direktiv 2013/32, min fremhævelse. Jf. også dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 109).

( 66 ) – Sag C-560/14 (EU:C:2017:101, præmis 49 ff.).

( 67 ) – Sag C-383/13 PPU (EU:C:2013:533).

( 68 ) – Dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 115 og 120).

( 69 ) – Da en anden medlemsstat har indrømmet international beskyttelse.

( 70 ) – Jf. analogt dom af 25.7.2018, A (C-404/17, EU:C:2018:588, præmis 27). Jf. ligeledes kendelse af 5.7.2018, C m.fl. (C-269/18 PPU, EU:C:2018:544, præmis 55).

( 71 ) – Sag C-269/18 PPU (EU:C:2018:544).

( 72 ) – Jf. AsylG’s § 75, stk. 1.

( 73 ) – Jf. punkt 13 i nærværende forslag til afgørelse.

( 74 ) – Milkiyas Addis’ repræsentant fremhævede i retsmødet den 15.1.2020, at en anmodning i sådanne tilfælde skal indgives inden for en uge.

( 75 ) – De detaljerede betingelser for afholdelse af en personlig samtale, der er fastsat i artikel 15 i direktiv 2013/32, finder anvendelse på alle ansøgninger om international beskyttelse. I direktiv 2013/32 sondres der ikke mellem anvendelsen af disse betingelser i forbindelse med en personlig samtale i henhold til dette direktivs artikel 14 og direktivets artikel 34.

( 76 ) – Dette kunne måske sikres ved, at domstolen eller det domstolslignende organ afholder den personlige samtale for lukkede døre.

( 77 ) – Det bemærkes, at følgende fremgår af 29. betragtning til direktiv 2013/32: »Visse ansøgere kan have behov for særlige proceduremæssige garantier, bl.a. på grund af alder, køn, seksuel orientering, kønsidentitet, handicap, alvorlig sygdom, mentale forstyrrelser eller som følge af tortur, voldtægt eller andre alvorlige former for psykologisk, fysisk eller seksuel vold. Medlemsstaterne bør bestræbe sig på at identificere ansøgere, der har behov for særlige proceduremæssige garantier, inden der træffes afgørelse i første instans.« Min fremhævelse. Endvidere fremgår bl.a. følgende af 32. betragtning til direktiv 2013/32: »For at sikre reel lighed mellem kvindelige og mandlige ansøgere bør behandlingsprocedurerne være kønssensitive. Navnlig bør de personlige samtaler være tilrettelagt på en sådan måde, at både kvindelige og mandlige ansøgere har mulighed for at tale om deres tidligere erfaringer i tilfælde, hvor der er tale om kønsbaseret forfølgelse.«

( 78 ) – Dette er navnlig tilfældet, når domstolen eller det domstolslignende organ skal undersøge substansen i en ansøgning om international beskyttelse.

( 79 ) – Jf. ligeledes 16. betragtning til direktiv 2013/32, hvori er anført følgende: »Det er væsentligt, at der i alle ansøgninger om international beskyttelse træffes afgørelse på grundlag af de faktiske omstændigheder og i første instans af myndigheder, hvis personale har den relevante viden eller har modtaget den nødvendige uddannelse i spørgsmål vedrørende international beskyttelse.«

( 80 ) – Artikel 4, stk. 3, i direktiv 2013/32 henviser specifikt til artikel 6, stk. 4, litra a)-e), i forordning nr. 439/2010.

( 81 ) – Dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).

( 82 ) – For ikke at forhale proceduren unødvendigt og underminere det specifikke formål med direktiv 2013/32 om at sikre, at ansøgningerne behandles hurtigt.

( 83 ) – Efter min opfattelse fremgår det af dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584), at domstolen eller det domstolslignende organ under visse omstændigheder kan afholde en personlig samtale, forudsat at visse garantier, der er fastsat i direktiv 2013/32, såsom retten til en tolk, er opfyldt.

( 84 ) – Ligeledes under hensyntagen til bestemmelserne i direktivets artikel 4, stk. 3 og 4.

( 85 ) – Jf. 18. betragtning til direktiv 2013/32 og dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 109).

( 86 ) – Forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 (EU:C:2019:219, præmis 90).

( 87 ) – I retsmødet den 15.1.2020 oplyste Milkiyas Addis’ advokat, at Milkiyas Addis har en psykisk lidelse, som ville gøre ham særligt sårbar, hvis han blev sendt til Italien, bl.a. i betragtning af, at han ikke taler italiensk. Det er klart, at Domstolen ikke har kompetence til at vurdere rigtigheden af dette anbringende eller den vægt, der skal tillægges et sådant anbringende. Jeg vil imidlertid gerne fremhæve, at det i høj grad er sådanne spørgsmål, som en ansøger om international beskyttelse skal have mulighed for at rejse i forbindelse med en personlig samtale i henhold til artikel 14 og 34 i direktiv 2013/32. Desuden skal et sådant anbringende behandles af den besluttende myndigheds uddannede og erfarne medarbejdere. Det korrekte forum for sådanne spørgsmål er absolut ikke Domstolen og efter min opfattelse heller ikke retsinstanserne i en medlemsstat i forbindelse med en klageprocedure i henhold til artikel 46 i direktiv 2013/32. Det fremgår af dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 68), at den omstændighed, at en ansøger om international beskyttelse har en fysisk eller psykisk lidelse, kan være relevant i forbindelse med denne ansøgers overførsel til en anden medlemsstat i henhold til forordning nr. 604/2013. I samme præmis i denne dom fastslog Domstolen ligeledes, at det fremgår af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende EMRK’s artikel 3, hvilken der skal tages hensyn til med henblik på fortolkningen af chartrets artikel 4, at en lidelse, der opstår som følge af en naturligt opstået sygdom, uanset om det er en fysisk eller psykisk lidelse, kan være omfattet af EMRK’s artikel 3, såfremt lidelsen forværres eller risikerer at blive forværret på grund af en behandling, hvad enten denne udspringer af forholdene under en frihedsberøvelse, udvisning eller andre foranstaltninger, som myndighederne kan drages til ansvar for, på betingelse af, at de heraf følgende lidelser overskrider den minimumsgrad af alvor, som kræves i henhold til den nævnte artikel.

( 88 ) – John mod Rees [1970] Ch. 345, på s. 402.

( 89 ) – Sag C-383/13 PPU (EU:C:2013:533).