ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

1) Indebærer artikel 12, stk. 2, litra a) og d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (1), samt artikel 23, stk. 2, litra g) og h), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 596/2014 af 16. april 2014 om markedsmisbrug (2), som erstattede det første direktiv fra den 3. juli 2016, sammenholdt med 65. betragtning til denne forordning, henset til den skjulte karakter af de udvekslede oplysninger og til den generelle karakter af den offentlighed, der kan omhandles, mulighed for den nationale lovgiver for at pålægge operatører af elektroniske kommunikationer en midlertidig, men generel lagring af forbindelsesdata for at gøre det muligt for den administrative myndighed, der er nævnt i direktivets artikel 11 og i forordningens artikel 22, når der foreligger grund til at mistænke visse personer for at være involveret i insiderhandel eller kursmanipulation, af operatøren at kræve at få udleveret fortegnelser over datatrafik i de tilfælde, hvor der er begrundet mistanke om, at disse fortegnelser, som har sammenhæng med genstanden for undersøgelsen, kan vise sig at være relevante med henblik på at bevise, at der foreligger en tilsidesættelse, ved bl.a. at gøre det muligt [org. s. 11] at spore de kontakter, som der har været mellem de berørte inden at der opstod en mistanke?
2)

Er EU-retten, nærmere bestemt artikel 63 TEUF og 65 TEUF og de grundlæggende principper om fri bevægelighed, ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling, da til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 39, stk. 2, i Ley del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas 35/2006, de 28 de noviembre (lov nr. 35/2006 af 28.11.2006 om personskat), som medfører ovennævnte konsekvenser, herunder hvis denne indkomst er blevet indberettet for sent, men før enhver form for kontrolprocedure er blevet indledt og meddelt, og uden at der er blevet fremsat en anmodning om udveksling af skatteoplysninger, idet der foreligger en gældende ordning til dette formål med tredjelandet?
C 359/2

Appel iværksat den 11. maj 2020 af Gamma-A SIA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. marts 2020 i sag T-353/19 — Gamma-A mod EUIPO — Zivju pārstrādes uzņēmumu serviss

(Sag C-200/20 P)

(2020/C 359/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Gamma-A SIA (ved advokāts M. Liguts)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 3. september 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Gamma-A SIA bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský soud v Brně (Den Tjekkiske Republik) den 20. august 2020 — ELVOSPOL mod Odvolací finanční ředitelství

(Sag C-398/20)

(2020/C 359/12)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Brně

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ELVOSPOL

Sagsøgt: Odvolací finanční ředitelství

Præjudicielt spørgsmål

Er en bestemmelse i national ret, der fastsætter en betingelse, der forhindrer en momspligtig person, som var pligtig at udtage moms i forbindelse med levering af en afgiftspligtig ydelse til fordel for en anden afgiftspligtig person, i at foretage berigtigelse af den skyldige moms i relation til et krav, der er opstået mindre end seks måneder før retten traf afgørelse om konkurs med hensyn til den anden afgiftspligtig person, der kun delvist eller slet ikke betalte for den leverede ydelse, i strid med formålet med artikel 90, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1
C 359/2

Appel iværksat den 11. maj 2020 af Gamma-A SIA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. marts 2020 i sag T-352/19 — Gamma-A mod EUIPO — Zivju pārstrādes uzņēmumu serviss

(Sag C-199/20 P)

(2020/C 359/02)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Gamma-A SIA (ved advokāts M. Liguts)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 3. september 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Gamma-A SIA bærer sine egne omkostninger.
1)

Udgør en lovgivning som den i hovedsagen omtvistede en restriktion for etableringsfriheden, der er sikret ved artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, eller subsidiært for den frie udveksling af tjenesteydelser, der er sikret ved [den nævnte traktats] artikel 56, og for friheden til at oprette og drive egen virksomhed, der er anerkendt i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
Appel iværksat den 11. september 2020 af Solar Ileias Bompaina AE til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 3. juli 2020 i sag T-143/19, Solar Ileias Bompaina mod Kommissionen

(Sag C-429/20 P)

(2020/C 359/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Solar Ileias Bompaina AE (ved dikigoros A. Metaxas og Rechtsanwalt A. Bartosch)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Sagen antages til realitetsbehandling og hjemvises til Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen støttes på to anbringender.

For det første foretog Retten en urigtig retlig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der lå til grund for søgsmålet, hvilket skyldtes, at Retten så bort fra indholdet af den af appellanten indgivne klage, på trods af at den fuldt ud havde forstået dette indhold.

For det andet anvendte Retten et ligeledes urigtigt beviskrav.
2)

Er en fuldstændig fjernelse af indholdet af et kontraktvilkår, idet det anses for urimeligt, i strid med retssikkerhedsprincippet, der er forankret i Unionens retsorden, i de tilfælde, hvor der ved indgåelsen af aftalen og fastsættelsen af kontraktvilkåret ikke fandtes et kriterium, som definerede, hvad der var urimeligt for så vidt angår kontraktvilkårets indhold, da der hverken forelå retsregler eller domstolspraksis desangående? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, skal konsekvensen da være, at kun det aspekt, der anses for urimeligt i det pågældende kontraktvilkår, fjernes?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 15. juli 2020 — Facebook Ireland Limited mod Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

(Sag C-319/20)

(2020/C 359/04)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøgt og revisionsappellant: Facebook Ireland Limited

Sagsøger og revisionsindstævnt: Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i kapitel VIII, navnlig i artikel 80, stk. 1 og 2, samt artikel 84, stk. 1, i forordning (EU) 2016/679 (1) til hinder for nationale bestemmelser, som — foruden den beføjelse til at gribe ind, der er tillagt tilsynsmyndighederne med kompetence til at føre kontrol og håndhæve forordningen, og de registreredes muligheder for retsbeskyttelse — indrøm202007545mer dels konkurrenter dels organisationer, organer og kamre med beføjelser i henhold til national ret beføjelse til at anlægge søgsmål ved de civile domstole mod den krænkende part vedrørende overtrædelser af forordning (EU) 2016/679, uanset om enkelte registreredes konkrete rettigheder er blevet krænket, og uden bemyndigelse fra en registreret under påberåbelse af forbuddet mod urimelig handelspraksis, en overtrædelse af en lov om forbrugerbeskyttelse eller forbuddet mod at anvende ugyldige almindelige forretningsbetingelser?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1).
1)

Er EU-retten til hinder for nationale retsregler, der gennem sammenkædning af nationale bekendtgørelser skaber en kumulation af perioder med forlængelse af grænsekontrol, hvorved det er muligt at foretage en grænsekontrol, som overskrider toårsfristen i artikel 25 og 29 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning om en EU-kodeks for personers grænsepassage, uden at Rådet har truffet en gennemførelsesafgørelse herom i henhold til artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 (1) om en EU-kodeks for personers grænsepassage?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 21, stk. 1, TEUF og artikel 45, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, set i lyset af, at retten til fri bevægelighed skal have effektiv virkning, fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af nationale regler, hvorefter en person under varsel om en administrativ sanktion er forpligtet til at forevise pas eller identitetskort ved indrejse via en indre grænse i EU, selv om den specifikke kontrol ved de indre grænser er i strid med EU-rettens bestemmelser?
3)

Er det lovligt ved national lovgivning at omdanne den tiltaltes ret til at være til stede under retssagen i henhold til artikel 8, stk. 1, direktiv 2016/343 til en processuel forpligtelse, som påhviler den pågældende? Konkret: Fastsætter medlemsstaterne på denne måde et højere beskyttelsesniveau som omhandlet i 48. betragtning, eller er en sådan fremgangsmåde derimod uforenelig med 35. betragtning til direktivet, hvori det hedder, at den tiltaltes ret til at være til stede under retssagen ikke er absolut, og at der skal være mulighed for at give afkald på denne ret?
2)

Kan EU-retten, navnlig bestemmelserne i artikel 4, stk. 3, TEU sammenholdt med bestemmelserne i artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF og artikel 1, stk. 1, litra a), i konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der udelukker strafforfølgning af en person, der er tiltalt for en overtrædelse begået under fasen efter afslutningen af gennemførelsesfasen, dvs. under bæredygtighedsfasen, i relation til forpligtelser, som denne har påtaget sig ved finansieringsaftalen, og til hinder for, at denne nationale lovgivning fortolkes således, at begrebet »svig, der skader [Unionens] finansielle interesser«, ikke omfatter støttemodtagerens ulovlige adfærd under projektets bæredygtighedsfase i relation til forpligtelser påtaget ved finansieringsaftalen, uanset oprindelsen af midlerne eller dækningen af udgifterne til opfyldelse af forpligtelser, som støttemodtageren har påtaget sig med henblik på projektets bæredygtighed (støttemodtagerens egne indtægter eller [Unionens] midler)?
4)

Skal et luftfartsselskab i forhold til en passager allerede anses for at være et transporterende luftfartsselskab som omhandlet i artikel 2, litra b), i forordning nr. 261/2004, når denne passager ganske vist har en kontrakt med en rejsearrangør, som har givet passageren løfte om transport på en bestemt flyafgang, der er specificeret ved angivelse af afgangs- og ankomststed, afgangs- og ankomsttidspunkt og flynummer, men rejsearrangøren ikke har reserveret et sæde til passageren og dermed ikke har stiftet et kontraktforhold til luftfartsselskabet for så vidt angår denne flyafgang?
C 390/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 4. september 2020 — straffesag mod MM

(Sag C-414/20)

(2020/C 390/31)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

MM

Præjudicielle spørgsmål

Er en national lov, hvorefter den europæiske arrestordre og den nationale afgørelse, der danner grundlag herfor, udelukkende udstedes af anklagemyndigheden, uden at retten hverken kan deltage heri eller udøve en forudgående eller efterfølgende kontrol, i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584?

Er en europæisk arrestordre, der er blevet udstedt på grundlag af en beslutning om at rejse tiltale mod den eftersøgte, idet denne beslutning ikke omfatter varetægtsfængsling af sidstnævnte, i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584?

Såfremt spørgsmålet besvares benægtende: Hvis en europæisk arrestordre rent faktisk er blevet fuldbyrdet, og den eftersøgte er blevet overgivet, selv om en domstol hverken deltog ved udstedelsen af den europæiske arrestordre eller i legalitetskontrollen med denne, og arrestordren blev udstedt på grundlag af en national afgørelse, som ikke omfatter varetægtsfængsling af den eftersøgte, skal den eftersøgte da have adgang til effektive retsmidler under den samme strafferetlige procedure som den, hvorunder den omhandlede europæiske arrestordre blev udstedt? Indebærer adgangen til effektive retsmidler, at den eftersøgte skal stilles, som om krænkelsen ikke havde fundet sted?
2.

Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål benægtende: Hvilke kvalitative og/eller kvantitative krav skal ophold på Fællesskabets område i en periode på tolv på hinanden følgende måneder opfylde for at udelukke fortabelse af status som fastboende tredjelandsstatsborger? Udelukker ophold i en periode på tolv på hinanden følgende måneder på Fællesskabets område kun fortabelse af status som fastboende tredjelandsstatsborger, hvis den pågældende tredjelandsstatsborger i denne periode havde sit sædvanlige opholdssted eller midtpunktet for sine livsinteresser på Fællesskabets område?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakiet) den 28. februar 2020 — Slovenský plynárenský priemysel, a.s. mod Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

(Sag C-113/20)

(2020/C 390/24)

Processprog: slovakisk

Den forelæggende ret

Najvyšší súd Slovenskej republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Slovenský plynárenský priemysel, a.s.

Sagsøgt: Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

Ved kendelse af 1. oktober 2020 har Domstolen (Sjette Afdeling) fastslået følgende:

Rådets direktiv 90/435/EØF (1) af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater finder ikke anvendelse i en situation, hvor en skatte- og afgiftsmyndighed i en medlemsstat hos en skattepligtig person opkræver ubetalt indkomstskat for et skatteår, der ligger forud for denne medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union, ved en skatteansættelse, der er udstedt efter tiltrædelsen.

(1) EFT 1990, L 225, s. 147.
C 390/17

Appel iværksat den 5. juni 2020 af Giorgio Armani SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 26. marts 2020 i sag T-653/18 — Armani mod EUIPO

(Sag C-239/20 P)

(2020/C 390/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Giorgio Armani SpA (ved advokaterne S. Martínez-Almeida og Alejos-Pita)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 30. september 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Giorgio Armani SpA bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Tyskland) den 7. september 2020 — TR

(Sag C-416/20)

(2020/C 390/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TR

Procesdeltager: Generalstaatsanwaltschaft Hamburg

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i direktiv 2016/343 (1), navnlig i direktivets artikel 8 og 9, i forbindelse med afgørelser om udlevering med henblik på strafforfølgelse af en person, som er dømt in absentia, fra en EU-medlemsstat til en anden medlemsstat fortolkes således, at udleveringens lovlighed — navnlig i et såkaldt flugttilfælde — afhænger af, at den anmodende stat har opfyldt de betingelser, der er nævnt i direktivet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
3)

Såfremt de to første spørgsmål besvares benægtende, giver tillæg 3, subpart A, punkt 10, i bilag I til nævnte forordning da mulighed for, at der kan udstedes CPL(A)-certifikat, efter at pilotkandidaterne har suppleret deres træning med et tilstrækkeligt antal timer i et luftfartøj, uden at den praktiske prøve vedrørende instrumentflyvning tages om?
2)

Skal artikel 63, stk. 1, og artikel 65 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse i en medlemsstat om opkrævning af arveafgift, som med hensyn til beregningen af afgiften fastsætter, [org. s. 2] at forpligtelser vedrørende tvangsarv i tilfælde af fast ejendom beliggende i indlandet ikke kan fradrages, hvis arvelader på dødstidspunktet og arvingen på samme tidspunkt havde bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, mens disse forpligtelser kan fradrages fuldt ud fra værdien af erhvervelsen ved arv, hvis enten arvelader eller arvingen på tidspunktet for arveladers død havde bopæl eller sædvanligt opholdssted i den førstnævnte medlemsstat?
2)

Skal kravet om ligebehandling af mænd og kvinder (i henhold til artikel 157 TEUF, sammenholdt med artikel 5 i direktiv 2006/54) fortolkes således, at en indirekte forskelsbehandling som den, der — muligvis — følger af den lovgivning om pensionsreguleringen af 2018, som finder anvendelse i hovedsagen, også under hensyntagen til allerede tidligere fastsatte lignende foranstaltninger og det betydelige tab, som er forårsaget af den kumulative virkning af disse foranstaltninger, i forhold til en inflationsbetinget regulering af pensionernes realværdi (i det foreliggende tilfælde på 25 %), er begrundet, navnlig — for at forhindre en »kløft« mellem højere og lavere pensioner (som vil opstå i tilfælde af en regelmæssig regulering med en enhedssats), selv om denne vil være rent nominel og ikke ændre forholdet mellem beløbene, — for at gennemføre et generelt »socialt element« i form af en styrkelse af købekraften for modtagere af lavere pensioner, selv om a) dette formål også vil kunne opfyldes uden at begrænse reguleringen af højere pensioner, og b) lovgiver ikke på samme måde har fastsat en sådan foranstaltning med henblik på også at styrke købekraften ved inflationsreguleringen af lavere tjenestemandslønninger (til ugunst for reguleringen af højere tjenestemandslønninger) og heller ikke har vedtaget lovgivning om et sammenligneligt indgreb i reguleringen af værdien af pensioner i medfør af andre erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (uden statslig deltagelse) for at opnå en styrkelse af købekraften for lavere pensioner (til ugunst for reguleringen af højere pensioner), — for at bevare og finansiere »ordningen«, selv om tjenestemandspensionerne ikke skyldes af et forsikringsselskab i henhold til en forsikringsmæssigt organiseret og bidragsfinansieret ordning, men derimod af forbundsstaten som de pensionerede tjenestemænds arbejdsgiver som løn for udført arbejde, og det afgørende dermed ikke er bevarelsen eller finansieringen af en ordning, men i sidste ende kun budgetmæssige overvejelser, — fordi det udgør en selvstændig begrundelse, eller fordi det (forud herfor) på forhånd kan udelukkes, at der er tale om indirekte forskelsbehandling på grund af køn som omhandlet i direktiv 2006/54 til skade for mænd, hvis det forhold, at mænd statistisk er berørt i væsentligt højere grad inden for gruppen af modtagere af højere pensioner, kan tilskrives, at kvinder især i fortiden typisk ikke havde lige muligheder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, eller — fordi lovgivningen er lovlig som en positiv foranstaltning som omhandlet i artikel 157, stk. 4, TEUF?
Appel iværksat den 18. september 2020 af Europas-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 8. juli 2020 i sag T-110/17, Jiangsu Seraphim Solar System mod Kommissionen

(Sag C-439/20 P)

(2020/C 378/26)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved T. Maxian Rusche og G. Luengo, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Jiangsu Seraphim Solar System Co. Ltd og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 8. juli 2020 i sag T-110/17, Jiangsu Seraphim Solar System Co. Ltd mod Kommissionen, ophæves,

— søgsmålet i første instans afvises,

— subsidiært, frifindelse i første instans, da søgsmålet er ugrundet, og under alle omstændigheder

— tilpligtes sagsøgeren i første instans at betale sagsomkostningerne i såvel første instans som under appellen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anført fire appelanbringender.

For det første begik Retten en retlig fejl vedrørende formaliteten og gyldigheden af søgsmålet i første instans.

For det andet begik Retten retlige fejl vedrørende kvalifikationen af opkrævningen af tolden som opkrævning med »tilbagevirkende kraft«.

For det tredje anlagde Retten en urigtig fortolkning af artikel 8, stk. 1, 9 og 10, og artikel 10, stk. 5, i forordning (EF) nr. 1225/2009 (1) og artikel 13, stk. 1, 9 og 10, og artikel 16, stk. 5, i forordning (EF) nr. 597/2009 (2), da den konkluderede, at opkrævningen af told på import, der var i strid med tilsagnet, ikke var mulig.

For det fjerde anlagde Retten en urigtig fortolkning af artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1225/2009 og artikel 24, stk. 1, i forordning (EF) nr. 597/2009, da den konkluderede, at Rådet ikke havde hjemmel til at fastsætte, at når Kommissionen annullerer en tilsagnsfaktura, skal tolden opkræves.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2009, L 343, s. 51).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 597/2009 af 11.6.2009 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2009, L 188, s. 93).
C 378/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam (Nederlandene) den 3. september 2020 — P mod Openbaar Ministerie

(Sag C-412/20)

(2020/C 378/24)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Europæisk arrestordre udstedt mod: P

Den anden part i sagen: Openbaar Ministerie

Præjudicielt spørgsmål

Er rammeafgørelse 2002/584/RIA (1), artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i traktaten om Den Europæiske Union og/eller artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder faktisk til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fuldbyrder en europæisk arrestordre, som er udstedt af en ret, når denne ret ikke opfylder, og allerede på det tidspunkt, hvor den europæiske arrestordre blev udstedt, ikke længere opfyldte kravet om adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse/effektiv retsbeskyttelse, fordi lovgivningen i den udstedende medlemsstat ikke sikrer og allerede på tidspunktet for arrestordrens udstedelse ikke længere sikrede denne rets uafhængighed?

(1) Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne — Erklæringer fra en række medlemsstater i forbindelse med rammeafgørelsens vedtagelse (EFT 2002, L 190, s. 1).