ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

De øvrige anbringender blev forkastet af Retten. Hvad navnlig angår det ottende anbringende, der bl.a. vedrørte en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 ved beregningen af det loft på 10% af omsætningen, der fandt anvendelse på den del af bøden, som Parker ITR blev anset for at være eneansvarlig for, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 227 og 228: »227 [Det] fremgår […] af fast retspraksis, at det formål, der forfølges ved indførelsen af loftet på 10%, kun kan opnås, hvis loftet i første omgang anvendes på hver enkelt adressat for den beslutning, hvorved bøden pålægges. Det er kun i tilfælde af, at det i anden omgang viser sig, at flere adressater udgør virksomheden forstået som den økonomiske enhed, der er ansvarlig for den overtrædelse, for hvilken sanktioner pålægges, og det endda på datoen for vedtagelsen af denne beslutning, at loftet kan beregnes på grundlag af den samlede omsætning for denne virksomhed, dvs. alle denne virksomheds dele under ét ([dom] Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, [T-71/03, T-74/03, T-87/03 og T-91/03, EU:T:2005:220], præmis 390). 228 Da der gives medhold i det første anbringende, er det ottende anbringende, for så vidt som det vedrører overtrædelsesperioden før den 1. januar 2002, hvor overtrædelsen blev begået af ITR [SpA], irrelevant. Det ottende anbringende er derudover ugrundet, for så vidt som det vedrører overtrædelsesperioden efter den 1. januar 2002, fordi Parker ITR og Parker-Hannifin i hele denne periode, med undtagelse af en måned, udgjorde en økonomisk enhed, der var ansvarlig for den sanktionerede overtrædelse. Bødeloftet bør derfor beregnes på grundlag af den globale omsætning for denne virksomhed, dvs. alle denne virksomheds dele under ét.«
45

I den forbindelse kan den omstændighed, at det pågældende offentlige foretagende råder over et separat regnskab for de aktiviteter, som det udøver på markedet, og sine øvrige aktiviteter, som Kommission har bemærket under retsmødet for Domstolen, give mulighed for at kontrollere, om et bud er unormalt lavt som følge af et element af statsstøtte. Den ordregivende myndighed kan dog ikke ud fra fraværet af en sådan regnskabsadskillelse konkludere, at et sådant bud er blevet muliggjort gennem opnåelsen af et tilskud eller en statsstøtte, der ikke er i overensstemmelse med traktaten.
Artikel 5 i direktiv 2004/38 med overskriften »Ret til indrejse« præciserer:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

Unionsborgere kan ikke pålægges visumpligt eller en lignende forpligtelse ved indrejse.

2. Familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan kun pålægges pligt til at være i besiddelse af et indrejsevisum i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 539/2001 eller i givet fald den nationale lovgivning. Med henblik på dette direktiv medfører besiddelse af et gyldigt opholdskort jf. artikel 10, at sådanne familiemedlemmer er fritaget for kravet om visum.

Medlemsstaterne bistår disse personer med henblik på udstedelsen af de nødvendige visa. Disse visa udstedes så hurtigt så muligt efter en hasteprocedure og er gratis.

3. Værtslandet påstempler ikke indrejse eller udrejse i pas, der tilhører et familiemedlem, der ikke er statsborger i en medlemsstat, såfremt den pågældende person foreviser et opholdskort, jf. artikel 10.

4. Hvis unionsborgeren eller et familiemedlem, som ikke er statsborger i en medlemsstat, ikke er i besiddelse af de krævede rejsedokumenter eller de eventuelt krævede visa, giver den berørte medlemsstat disse personer enhver rimelig mulighed for inden for en rimelig frist at opnå eller fremskaffe de nødvendige dokumenter eller få bekræftet eller på anden måde godtgjort, at de er omfattet af retten til fri bevægelighed og ophold, inden der træffes afgørelse om tilbagesendelse.

5. Den pågældende medlemsstat kan forpligte den berørte person til at anmelde sin tilstedeværelse på dens område inden for en rimelig frist, der ikke er udtryk for forskelsbehandling. Ved misligholdelse af denne forpligtelse kan der pålægges sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, og som ikke må indebære forskelsbehandling.«
5

Dette direktivs artikel 28b, punkt A, der har overskriften »Stedet for erhvervelse inden for Fællesskabet af goder«, præciserer følgende: »1. Stedet for en erhvervelse inden for Fællesskabet af goder anses for at være det sted, hvor goderne befinder sig, når forsendelsen eller transporten til erhververen afsluttes. 2. Med forbehold af stk. 1 anses stedet for en erhvervelse inden for Fællesskabet af goder, som omhandlet i artikel 28a, stk. 1, litra a), for at ligge på den medlemsstats område, som har tildelt det momsregistreringsnummer, hvorunder erhververen har foretaget erhvervelsen, dersom erhververen ikke godtgør, at der er pålagt denne erhvervelse afgift efter stk. 1. Såfremt der imidlertid pålægges erhvervelsen afgift i henhold til stk. 1 i den medlemsstat, hvor forsendelsen eller transporten af goderne afsluttes, efter at der er pålagt den afgift i henhold til første afsnit, nedsættes beskatningsgrundlaget tilsvarende i den medlemsstat, som har tildelt det momsregistreringsnummer, hvorunder erhververen har foretaget denne erhvervelse. Med henblik på anvendelsen af første afsnit anses erhvervelsen inden for fællesskabet af goder [for] at være blevet pålagt afgift i henhold til stk. 1, når følgende betingelser er opfyldt: — Erhververen godtgør at have foretaget erhvervelsen inden for Fællesskabet med henblik på en efterfølgende levering, som foretages inden for den i stk. 1 omhandlede medlemsstat, og for hvilken aftageren er udpeget som den betalingspligtige person i overensstemmelse med artikel 28c, punkt E, stk. 3. — Erhververen har opfyldt den angivelsespligt, der er fastsat i artikel 22, stk. 6, litra b), sidste afsnit.«
55

Det skal navnlig bemærkes for det første, at forståelserne ganske vist bestemte, at EU forpligtede sig til at indføre en ren toldordning for import af bananer senest den 1. januar 2006, hvorved EU desuden i denne henseende forpligtede sig til rettidigt at føre forhandlinger i henhold til artikel XXVIII i GATT 1994, og for det andet, at bilaget til den beslutning fra WTO-ministerkonferencen, der indrømmede EU Doha-fritagelsen, i denne forbindelse pålagde EU at overholde specifikke voldgiftsprocedurer med henblik på at nå til en aftale om importafgifter, som bevarede den totale markedsadgang for bananleverandører fra MFN-stater. Det må imidlertid konstateres, at hverken disse forståelser, dette bilag eller de to voldgiftsafgørelser, der blev udfærdiget den 1. august og den 27. oktober 2005 på grundlag af nævnte bilag, hvortil der henvises i femte betragtning til forordning nr. 1964/2005, fastsætter størrelsen af den importtold, som EU skal anvende.
53

Hvad angår indholdet af associeringsaftalen vedrørende social sikring bemærkes, at tillægsprotokollens artikel 39, stk. 1 og 2, fastsætter, at associeringsrådet vedtager bestemmelser herom for tyrkiske arbejdstagere, som bevæger sig inden for Unionen og for deres familie, som opholder sig inden for Unionen, og disse bestemmelser skal bl.a. gøre det muligt for disse arbejdstagere at opnå en sammenlægning af tidsrum, i hvilke de har været forsikret eller beskæftiget i de forskellige medlemsstater for så vidt angår retten til visse ydelser. Derimod vedtages der ikke i henhold til tillægsprotokollens artikel 39 foranstaltninger for EU-arbejdstagere, der bevæger sig på Tyrkiets område, og artikel 39, stk. 2, bestemmer, at de bestemmelser, der vil blive vedtaget, ikke kan skabe en forpligtelse for medlemsstaterne til at tage hensyn til de tidsrum, som de tyrkiske arbejdstagere har tilbagelagt i Tyrkiet.
15

Artikel 1, stk. 1 og 4, i dekretet fra ministeren for miljø, natur- og havbeskyttelse af 17. december 2009 bestemmer: »1. Systemet til at spore affald (herefter også »Sistri«) håndteres af Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente (gendarmeriets kompagni for miljøbeskyttelse) og træder i kraft: a) fra den 180. dag efter datoen for ikrafttrædelsen af nærværende dekret over for oprindelige producenter af farligt affald – herunder de i artikel 212, stk. 8, i lovdekret [nr. 152/2006] omhandlede – med over 50 ansatte, over for virksomheder og anlæg, som er oprindelige producenter af ikke-farligt affald som omhandlet i artikel 184, stk. 3, litra c), d) og g), i samme lovdekret [nr. 152/2006] med over 50 ansatte, over for forhandlere og mæglere, over for konsortier oprettet til nyttiggørelse og genanvendelse af visse former for affald, som varetager håndteringen af dette affald på vegne af konsortiernes medlemmer, over for virksomhederne i artikel 212, stk. 5, i lovdekret [nr. 152/2006], som indsamler og transporterer særligt affald, over for virksomheder og anlæg, som udfører nyttiggørelse og bortskaffelse af affald, og over for personerne i nærværende dekrets artikel 5, stk. 10, b) fra den 210. dag efter datoen for ikrafttrædelsen af nærværende dekret over for virksomheder og anlæg, som er oprindelige producenter af farligt affald – herunder de i artikel 212, stk. 8, i lovdekret nr. 152/2006 omhandlede – med op til 50 ansatte, og over for oprindelige producenter af ikke-farligt affald som omhandlet i artikel 184, stk. 3, litra c), d) og g), i samme lovdekret [nr. 152/2006] med mellem 11 og 50 ansatte. [...] 4. De virksomheder og anlæg, som er oprindelige producenter af ikke-farligt affald som omhandlet i artikel 184, stk. 3, litra c), d) og g), i lovdekret [nr. 152/2006], med højst 10 ansatte, og de virksomheder, som indsamler og transporterer eget ikke-farligt affald som omhandlet i artikel 212, stk. 8, i lovdekret [nr. 152/2006]; de landbrugere, jf. artikel 2135 i den italienske borgerlige lovbog, som producerer ikke-farligt affald, samt de virksomheder og anlæg, som er oprindelige producenter af ikke-farligt affald fra andre aktiviteter end dem, som omhandles i artikel 184, stk. 3, litra c), d) og g), i lovdekret [nr. 152/2006], kan på frivillig basis tilslutte sig Sistri fra og med den i stk. 1, litra b), anførte dato.«
55

Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 53b, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1605/2002 skal fortolkes således, at denne bestemmelse – i tilfælde af manglende retsgrundlag i henhold til national ret – udgør et retsgrundlag for, at de nationale myndigheder til ugunst for modtageren kan ændre et tilskudsbeløb ydet af Den Europæiske Flygtningefond inden for rammerne af delt forvaltning mellem Kommissionen og medlemsstaterne og inddrive dette tilskudsbeløb hos modtageren. Det tilkommer den forelæggende ret under hensyn til støttemodtagerens og den nationale myndigheds handlinger at vurdere, om retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, således som disse principper fortolkes i EU-retten, er blevet iagttaget i forbindelse med kravet om tilbagebetaling.
10

Lovens artikel 3 fastsætter følgende nærmere regler for fredning af bygningsværker: »1. Ministeren kan ex officio erklære et bygningsværk for fredet. 2. Inden der træffes afgørelse om fredning af et bygningsværk, skal den pågældende minister høre borgmesteren og kommunalbestyrelsen i den kommune, hvor bygningen befinder sig, såvel som provinsregeringerne, såfremt bygningen befinder sig uden for de byområder, der er udpeget i henhold til færdselsloven af 1994. 3. De personer, som er udpeget som ejere eller som rettighedshavere, skal underrettes af ministeren om den i stk. 2 omhandlede anmodning om udtalelse. 4. Borgmesteren og kommunalbestyrelsen giver de i stk. 3 omhandlede personer mulighed for at blive hørt, og gennemfører det i artikel 2, stk. 2, omhandlede samråd. 5. Borgmesteren og kommunalbestyrelsen indleverer deres udtalelse inden for fem måneder, henholdsvis fire måneder for så vidt angår provinsregeringerne, efter at den i stk. 2 omhandlede anmodning om udtalelse blev fremsendt. 6. Inden ti måneder efter, at anmodning om udtalelse blev fremsendt til borgmesteren og provinsregeringerne, træffer ministeren afgørelse efter høring af Rådet.«
15

På den baggrund har Raad van State besluttet at udsætte sagen og stille Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Udgør formålet om at bevare nationale naturskønne områder og kulturhistoriske arv, som er genstand for [lov om naturskønne områder], et tvingende alment hensyn, der begrunder en ordning, hvorefter en fritagelse for gaveafgift (skattefordel) begrænses til landejendomme, der er beliggende i Nederlandene? 2) a) Kan myndighederne i en medlemsstat i forbindelse med efterprøvelsen af, om faste ejendomme, der er beliggende i en anden medlemsstat, kan betegnes som en landejendom som omhandlet i [lov om naturskønne områder], påberåbe sig Rådets direktiv 2010/24/EU af 16. marts 2010 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter, afgifter og andre foranstaltninger [(EUT L 84, s. 1)] med henblik på at modtage bistand fra de medlemsstater, hvor disse faste ejendomme er beliggende, når betegnelsen som landejendom på grundlag af denne lov indebærer, at der indrømmes fritagelse for betaling af den gaveafgift, der skulle betales på det tidspunkt, hvor den omhandlede faste ejendom blev givet som gave? b) Såfremt spørgsmål 2a besvares bekræftende, spørges: Skal begrebet »administrativ undersøgelse« i artikel 3, nr. 7), i Rådets direktiv 2011/16/EU af 15. februar 2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF [(EUT L 64, s. 1)] fortolkes således, at det også omfatter kontrol på stedet? c) Såfremt spørgsmål 2b besvares bekræftende, spørges: Kan der til præcisering af begrebet »administrative undersøgelser« i artikel 5, stk. 1, i [direktiv 2010/24] henvises til definitionen af begrebet »administrativ undersøgelse« i artikel 3, nr. 7), i [direktiv 2011/16]? 3) Såfremt spørgsmål 2a, 2b eller 2c besvares benægtende, spørges: Skal princippet om loyalt samarbejde, som er forankret i artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 167, stk. 2, TEUF, fortolkes således, at det medfører, at når en medlemsstat anmoder en anden medlemsstat om samarbejde ved efterprøvelsen af, om en fast ejendom, der er beliggende i denne anden medlemsstat, kan betegnes som en landejendom som omhandlet i en lov, der har til formål at bevare og beskytte nationale naturskønne områder og kulturhistoriske arv, er den anmodede medlemsstat forpligtet til dette samarbejde? 4) Kan en restriktion for de frie kapitalbevægelser begrundes under påberåbelse af hensynet til at sikre en effektiv skattekontrol, når denne effektive kontrol alene forekommer at være i fare som følge af den omstændighed, at de nationale myndigheder i en periode på 25 år i henhold til artikel 7, stk. 1, i [lov om naturskønne områder] skal rejse til en anden medlemsstat for der at gennemføre de nødvendige kontroller?«
50

Disse ganske særlige undtagelsestilfælde er kendetegnet ved deres alvorlighed og den uoprettelige karakter af den skade, der vil følge af udsendelsen af en tredjelandsstatsborger til et land, hvor der er alvorlig risiko for, at den pågældende udsættes for umenneskelig eller nedværdigende behandling. Effektiviteten af retsmidlet til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, hvis fuldbyrdelse kan udsætte den omhandlede tredjelandsstatsborger for en alvorlig risiko for alvorlig og uafvendelig forværring af den pågældendes helbred, kræver under disse omstændigheder, at tredjelandsstatsborgeren råder over et retsmiddel med opsættende virkning med henblik på at sikre, at afgørelsen om tilbagesendelse ikke fuldbyrdes, inden et klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med artikel 19, stk. 2, har haft mulighed for at blive behandlet af en kompetent myndighed.
Direktivets artikel 10, stk. 1 og 2, bestemmer:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retsorden alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at det, når en person, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende, for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klageren.«
21

For så vidt angår den omstændighed, at den forelæggende ret ikke skulle have præciseret grundene til, at den har rejst tvivl om foreneligheden af national ret med EU-retten, skal det for det andet bemærkes, at den forelæggende ret for Domstolen har fremlagt parternes argumenter, hvoraf denne tvivl klart fremgår. Hvad angår den omstændighed, at besvarelsen af det forelagte spørgsmål er nødvendig for løsningen af tvisten i hovedsagen, har den forelæggende ret anført, at hvis Domstolen skulle konkludere, at den nationale procedure er forenelig med EU-retten, er det ikke nødvendigt at undersøge, om der kunne fastslås et misbrug under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder.
6

Direktivets artikel 12 har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne sikrer, at taksterne for alle tjenester, der er omfattet af befordringspligten, fastsættes under overholdelse af følgende principper: — Priserne skal være overkommelige og gøre tjenesterne tilgængelige for samtlige brugere uanset deres geografiske placering og under hensyn til nationale forhold. Medlemsstaterne kan opretholde eller indføre gratis postbefordring til brug for blinde og svagtseende. — Priserne skal være omkostningsægte og tilskynde til en effektiv opfyldelse af befordringspligten. Når det er nødvendigt af hensyn til varetagelsen af samfundets interesser, kan medlemsstaterne træffe afgørelse om, at der på hele deres område og/eller for grænseoverskridende tjenester skal anvendes enhedstakster for tjenester, der udbydes til styktakst, og for andre forsendelser. — Anvendelsen af en ensartet takst udelukker ikke den eller de befordringspligtige virksomheder fra at indgå individuelle takstaftaler med brugerne. — Taksterne skal være gennemsigtige og ikke-diskriminerende. — Hvis befordringspligtige virksomheder anvender særlige takster, f.eks. for tjenester for erhvervslivet, afsendere af masseforsendelser eller for virksomheder, der indsamler post fra forskellige brugere, skal de anvende principperne om gennemsigtighed og ikke-diskriminering, både med hensyn til takster og de dertil knyttede betingelser. Taksterne skal sammen med de dertil knyttede betingelser gælde ens over for forskellige tredjeparter og i forholdet mellem tredjeparter og de befordringspligtige virksomheders ligestillede tjenesteelementer. Sådanne takster skal også gælde for brugere, navnlig individuelle brugere og små og mellemstore virksomheder, der sender post på lignende betingelser.«
7

Bilag 1 til Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 (lov om vurdering af virkninger på miljøet) (BGBl., 697/1993), i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (BGBl. I, 87/2009, herefter »UWG«), er sålydende: »Bilaget omfatter de projekter, der kræver, at der foretages af en vurdering af indvirkningen på miljøet i henhold til § 3. I bilagets kolonne 1 og 2 opregnes de projekter, som under alle omstændigheder kræver, at der foretages en vurdering af indvirkningen på miljøet, og som skal underkastes en procedure for vurdering af indvirkningen på miljøet (kolonne 1) eller en forenklet procedure (kolonne 2). Ved de i bilag 1 anførte ændringer skal der i hvert enkelt tilfælde fra og med den grænseværdi, der er anført, foretages en efterprøvelse; i øvrigt gælder § 3a, stk. 2 og 3, medmindre det udtrykkeligt fremgår, at alene nyopførelse, nybyggeri eller nyt anvendelsesformål er omfattet. I kolonne 3 er de projekter opregnet, i forhold til hvilke der kun gælder et krav om en vurdering af indvirkningen på miljøet, når særlige forudsætninger er opfyldt. I forhold til disse projekter skal der i hvert enkelt tilfælde fra og med den minimumsgrænseværdi, der er anført, foretages en efterprøvelse. Hvis den konkrete efterprøvelse viser, at der består krav om en vurdering af indvirkningen på miljøet, skal denne følge den forenklede procedure. De beskyttelsesværdige områder, der er nævnt i kolonne 3, defineres i bilag 2. Områder i kategori A, C, D og E er dog alene relevante for kravet om, at der foretages en vurdering af indvirkningen på miljøet for projekter, såfremt de er opført på ansøgningstidspunktet. [...]
3

Anden, fjerde, tiende, ellevte og tolvte betragtning til forordning nr. 2078/92 har følgende ordlyd: »[D]e foranstaltninger, der tager sigte på at nedbringe landbrugsproduktionen i Fællesskabet, bør indebære gunstige virkninger på miljøet. [...] [M]ed en hensigtsmæssig støtteordning som udgangspunkt vil landbrugerne kunne spille en reel rolle til gavn for hele samfundet, fordi der da kan indføres eller opretholdes produktionsmetoder, der er forenelige med det øgede behov for beskyttelse af miljøet og naturressourcerne eller med behovet for bevarelse af naturen og landskabet. [...] [S]om følge af problemernes omfang er det nødvendigt, at ordningerne gælder for alle de landbrugere i Fællesskabet, der forpligter sig til at producere på en sådan måde, at miljøet og naturen beskyttes, plejes eller forbedres, og at enhver ny intensivering af landbrugsproduktionen undgås. [D]et er […] hensigtsmæssigt at indføre en ordning, som åbner mulighed for langsigtet udtagning af landbrugsarealer til miljørelaterede formål og til beskyttelse af naturressourcerne. [D]e i denne forordning omhandlede ordninger bør tilskynde landbrugerne til at indgå forpligtelser med henblik på et landbrug, der er foreneligt med behovet for miljøbeskyttelse og naturpleje, hvorved de bidrager til, at der skabes markedsligevægt; ordningerne bør sikre landbrugerne godtgørelse for det indkomsttab, de lider som følge af nedsat produktion og/eller øgede produktionsomkostninger, samt for den rolle, de spiller i miljøforbedringen.«
14

Af denne grund er den forelæggende ret af den opfattelse, at det fremgår af dom de Laat (EU:C:2001:165) og af nævnte afgørelse, at forudsætningen for, at H.J. Mertens kan betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder, er, at der skal foreligge et fortsat eller nyt ansættelsesforhold, herunder på deltid, som skal være sammenhængende med det arbejdsforhold, der knyttede hende til Sauressig, ved denne samme arbejdsgiver. Kun når arbejdstageren ikke længere har nogen tilknytning til den kompetente medlemsstat, hvor vedkommende har været beskæftiget, og er helt arbejdsløs, skal han ifølge denne ret henvende sig til institutionen på sit bopælssted for at få bistand til at søge en beskæftigelse. Nævnte ret konkluderer heraf, at det påhviler den medlemsstat, der kan tilbyde den omhandlede person flest muligheder for at finde en supplerende beskæftigelse, at betale arbejdsløshedsydelser. I dette tilfælde forekommer det indlysende for denne ret, at en sådan pligt påhviler Forbundsrepublikken Tyskland.
25

GÜG’s § 3 fastsætter, at »[d]et er forbudt at besidde, at fremstille, at markedsføre eller, uden at markedsføre, at indføre eller eksportere, inden for denne lovs anvendelsesområde at forestå transit af eller transportere, at sælge eller overdrage, eller på nogen måde at gøre det muligt for andre reelt at besidde, erhverve eller på anden vis anskaffe sig et basisstof, som er tiltænkt at blive anvendt til ulovlig fremstilling af euforiserende stoffer«.