De præjudicielle sager 269/86 og 289/86, som dette forslag til afgørelse vedrører, gør det nødvendigt, at Domstolen på ny tager stilling til, om ulovlig handel med narkotika kan pålægges merværdiafgift (moms).

Lad mig sammenfatte de faktiske omstændigheder i den første sag. I begyndelsen af 1983 blev Willem Mol, der er nederlandsk statsborger, strafforfulgt og anholdt for at have solgt flere partier amfetamin. Samtidig foretog de nederlandske afgiftsmyndigheder en efteropkrævningsansættelse for indkomstskatten (skal være omsætningsafgiften) for perioden fra 1. september 1982 til 31. marts 1983 under henvisning til, at han havde foretaget disse salg som en virksomhed, og at han følgelig, trods deres ulovlige karakter, skulle pålægges omsætningsafgift. Mol anlagde sag ved Gerechtshof Leeuwarden til prøvelse af denne efteropkrævningsansættelse, men fik ikke medhold og indbragte derefter sagen for Nederlandenes Hoge Raad. For denne ret gjorde han gældende, at den virksomhed, som han havde udøvet, var asocial og strafbar og derfor ikke kunne pålægges afgift.

Hoge Raad var af den opfattelse, at det for at afgøre tvisten var nødvendigt at fortolke artikel 2, stk. 1, i Rådets sjette direktiv (77/388) af 17. maj 1977, om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) ud fra en synsvinkel, som Domstolen endnu ikke har behandlet. I henhold til EØF-Traktatens artikel 177, stk. 3, udsatte retten derfor sagen ved dom af 29. oktober 1986 og forelagde Domstolen følgende spørgsmål:

»Skal artikel 2 i Rådets sjette direktiv fortolkes således, at leveringer af amfetamin, som foretages i indlandet mod vederlag, ikke kan pålægges merværdiafgift, for så vidt disse leveringer er forbudt ved lov?«

Vi kommer nu til sag 289/86. Den sociokulturelle forening Happy Family i Amsterdam driver et ungdomscenter, til hvis medlemmer en »huisdealer« (husforhandler) sælger bløde stoffer og deler en del af indtægten med foreningen. Det må bemærkes, at husforhandlerne udøver en virksomhed, der på en vis måde er institutionaliseret. Den nederlandske anklagemyndigheds orienteringscirkulære for efterforskning og strafforfølgningspraksis for de i Opiumwet (den nederlandske lov om narkotika) nævnte strafbare handlinger definerer en husforhandler som »småforhandler... af cannabisprodukter, som i forståelse med og under dække af personalet i et ungdomscenter får mulighed for, under udelukkelse af andre personer, at sælge« de nævnte produkter på dette sted. I princippet kan husforhandleren strafforfølges, men i det omfang, der er fastsat andre »prioriteter« i bekæmpelsen af narkotikahandelen, indleder anklagemyndigheden ikke strafforfølgning, såfremt husforhandleren ikke gribes i offentligt og på provokerende måde at annoncere sig som forhandler (Nederlandse Staatscourant af 18.7.1980, nr. 137, s. 7).

Afgiftsmyndighederne foretog ligeledes en efteropkrævningsansættelse over for foreningen Happy Family for perioden fra 13. september 1984 til 31. marts 1985. Foreningen anlagde derefter sag ved Gerechtshof Amsterdam og gjorde gældende, at indtægterne ved salg af narkotika ifølge Domstolens dom af 28. februar 1984 i sag 294/82 (Einberger II, Sml. s. 1177) ikke kan pålægges afgift. Ved dom af 28. oktober 1986 forelagde retten Domstolen følgende spørgsmål:

»a) Skal artikel 2, stk. 1, i Rådets sjette direktiv i overensstemmelse med De Europæiske Fællesskabers Domstols dom af 28. februar 1984 (sag 294/82) fortolkes således, at der heller ikke skal betales omsætningsafgift ved levering af narkotika på en medlemsstats område?

b) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, gælder dette svar da for levering af alle slags narkotika, navnlig også levering af cannabisprodukter?

c) Såfremt også spørgsmål 2 besvares bekræftende, kan den omstændighed, at en tilbageholdende retsforfølgningspolitik fra de retslige myndigheders side gør det muligt under visse omstændigheder at foretage ulovlige leveringer af cannabisprodukter, uden at der gribes strafferetligt ind, give anledning til et andet resultat med hensyn til spørgsmålet, om der skal betales omsætningsafgift ved levering af sådanne produkter?«

Som man let vil se, falder det spørgsmål, som Hoge Raad har forelagt Domstolen, sammen med det første af de spørgsmål, som Gerechtshof har stillet. Denne omstændighed og det forhold, at de to sager drejer sig om identiske områder, berettiger en fælles behandling af dem. Jeg vil naturligvis særskilt gennemgå spørgsmålene b) og c) fra retten i Amsterdam (nr. 5 og 6).

Den franske, tyske og nederlandske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har indgivet skriftlige indlæg i begge sager og har, bortset fra de to førstnævnte, deltaget i retsmødet. Foreningen Happy Family har gjort det samme i sag 289/86, mens Mol i sag 269/86 kun har deltaget i den mundtlige forhandling.