Det tilkommer Kommissionen med henblik på udførelsen af dens hverv i henhold til artikel 211 EF at drage omsorg for gennemførelsen af de i EF-traktaten indeholdte bestemmelser og at efterprøve, om medlemsstaterne har handlet i overensstemmelse hermed. Hvis den mener, at en medlemsstat har tilsidesat en af disse forpligtelser, tilkommer det endvidere Kommissionen at vurdere, om det er hensigtsmæssigt at gribe ind over for medlemsstaten, at tage stilling til, hvilke bestemmelser den har tilsidesat, og at vælge tidspunktet for indbringelse af en traktatbrudssag, idet de overvejelser, der er afgørende for dette valg, ikke har betydning for formalitetsspørgsmålet. Som følge af denne skønsbeføjelse kan Kommissionen rejse traktatbrudssøgsmål mod enkelte medlemsstater, som befinder sig i en tilsvarende situation for så vidt angår overholdelse af fællesskabsretten. Den kan således rejse traktatbrudssøgsmål mod andre medlemsstater på et senere tidspunkt, efter at være blevet gjort bekendt med tidligere sagers udfald.

En medlemsstat, der opretholder en lovgivning, hvorved retten til at drive private apoteker inden for detailhandelen kun tilkommer fysiske personer, der er i besiddelse af en universitetsgrad i farmakologi, og selskaber, hvori selskabsdeltagerne udelukkende er farmaceuter, tilsidesætter ikke de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 43 EF og 56 EF.

I henhold til disse artikler udgør en sådan national lovgivning ganske vist en restriktion i henhold til artikel 43 EF, eftersom andre erhvervsdrivende hindres adgang til at optage denne selvstændige erhvervsvirksomhed i den omhandlede medlemsstat, og i henhold til artikel 56 EF, idet den hindrer investorer fra andre medlemsstater, som ikke er farmaceuter, i at erhverve andele i denne selskabstype.

Denne restriktion kan imidlertid begrundes i beskyttelsen af den offentlige sundhed og nærmere bestemt i formålet om at sikre, at lægemiddelforsyningen af befolkningen er sikker og af god kvalitet.

De terapeutiske virkninger af lægemidler, der i væsentligt omfang adskiller lægemidlerne fra andre varer, bevirker herved, at de, hvis de indtages unødvendigt eller på urigtig måde, kan være meget skadelige for sundheden, uden at patienten kan opdage dette under indtagningen heraf. Et overforbrug eller en urigtig anvendelse af lægemidler medfører desuden et spild af økonomiske midler, der er så meget desto mere skadeligt som apotekssektoren er forbundet med betydelige omkostninger og skal opfylde et stigende behov, mens de økonomiske ressourcer, der kan anvendes til sundhedsbehandling, ikke, uanset den anvendte finansieringsmetode, er ubegrænsede. Der er således en direkte forbindelse mellem disse økonomiske ressourcer og overskuddet hos de erhvervsdrivende, der er aktive i apotekssektoren, fordi ordineringen af lægemidler i de fleste medlemsstater afholdes af de berørte sygesikringsinstitutioner.

I betragtning af disse risici for den offentlige sundhed og for den økonomiske ligevægt af de sociale sikringsordninger kan medlemsstaterne stille strenge krav til de personer, der forestår detailhandelen med lægemidler, bl.a. hvad angår den måde, lægemidlerne bliver forhandlet på, og profitsøgningen. De kan særligt i princippet forbeholde farmaceuter detailsalget af lægemidler på grund af de garantier, der kræves af disse, og de oplysninger, som de skal være i stand til at give forbrugeren.

Medlemsstaterne kan herved under hensyn til deres mulighed for at træffe afgørelse om niveauet for beskyttelsen af den offentlige sundhed kræve, at lægemidler forhandles af reelt fagligt uafhængige farmaceuter. De kan også træffe foranstaltninger, der kan fjerne eller nedsætte en risiko for indgreb i denne uafhængighed, når et sådant indgreb kan påvirke niveauet for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen.

Da personer, der ikke er farmaceuter, pr. definition ikke har en uddannelse, en erfaring og et ansvar, der svarer til farmaceuternes, og derfor ikke opfylder de samme garantier som dem, farmaceuterne opfylder, følger det heraf, at en medlemsstat inden for rammerne af sit skøn kan vurdere, at den omstændighed, at et apotek drives af en person, der ikke er farmaceut, i modsætning til et apotek, som drives af en farmaceut, kan udgøre en risiko for den offentlige sundhed, herunder særligt for sikkerheden og kvaliteten af detailsalget af lægemidler, fordi profitsøgning i forbindelse med en sådan drift ikke indebærer modererende forhold såsom uddannelsen, den erhvervsmæssige erfaring og det ansvar, der påhviler farmaceuterne, og som kendetegner disses virke.

Da det ikke er godtgjort, at en anden foranstaltning, der er mindre restriktiv for den frihed, der er sikret ved artikel 43 EF og 56 EF, end reglen om udelukkelse af personer, der ikke er farmaceuter, lige så effektivt ville sikre et niveau for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen som det, der følger af anvendelsen af denne regel, må de nationale retsforskrifter, der er tvist om i hovedsagerne, anses for egnede til at sikre det forfulgte formål og for ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet.

En medlemsstat kan særligt vurdere, at der er en risiko for, at de lovbestemmelser, der beskytter farmaceuternes faglige uafhængighed, i praksis kan blive tilsidesat eller omgået. Ligeledes kan risikoen for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen ikke fjernes med samme effektivitet ved at pålægge en forpligtelse til at tegne en forsikring, fordi et sådant middel ikke nødvendigvis ville hindre ejeren i at påvirke de ansatte farmaceuter.

(jf. præmis 44-48, 51, 52, 55-59, 61-63, 87, 88 og 105)