ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Første Afdeling) af 1. august 2022 — HOLD Alapkezelő Befektetési Alapkezelő Zrt. mod Magyar Nemzeti Bank (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Kúria — Ungarn)

(Sag C-352/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - tilnærmelse af lovgivningerne - direktiv 2009/65/EF - institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) - direktiv 2011/61/EU - alternative investeringsfonde - aflønningspolitikker og -praksisser for ledelsen af et investeringsinstitut eller for en forvalter af alternative investeringsfonde - udbytte udloddet til visse medlemmer af ledelsen - begrebet »aflønning« - artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - ejendomsret)

(2022/C 408/06)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Kúria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: HOLD Alapkezelő Befektetési Alapkezelő Zrt.

Sagsøgt: Magyar Nemzeti Bank

Konklusion

Artikel 14, 14a, og 14b Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF af 13. juli 2009 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/91/EU af 23. juli 2014, artikel 13, stk. 1, i samt punkt 1 og 2 i bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU af 8. juni 2011 om forvaltere af alternative investeringsfonde og om ændring af direktiv 2003/41/EF og 2009/65/EF samt forordning (EF) nr. 1060/2009 og (EU) nr. 1095/2010

skal fortolkes således, at

bestemmelserne vedrørende aflønningspolitikker og -praksisser finder anvendelse på udbytte, som et selskab, hvis sædvanlige virksomhed består i at administrere institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) og alternative investeringsfonde (AIF’er), direkte eller indirekte udbetaler til visse af dets medarbejdere — der udøver funktioner som administrerende direktør, investeringsdirektør, og forvalter af porteføljer — i henhold til deres status som indehavere af aktier i dette selskab, når politikken for udbetaling af dette udbytte kan tilskynde disse medarbejdere til en overdreven risikotagning, som er skadelig for interesserne for de investeringsinstitutter og AIF’er, som selskabet administrerer, samt interesserne for investorerne i disse, og dermed kan fremme omgåelse af de krav, der følger af disse bestemmelser.

(1) EUT C 423 af 7.12.2020.
2)

EU-retten skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor en enhed, som udgør én enkelt afgiftspligtig person for en gruppe dannet af personer, som i retlig forstand er selvstændige, men som finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, og som for det første udfører økonomisk virksomhed, for hvilken den er afgiftspligtig, og for det andet virksomhed, som den udfører i forbindelse med udøvelsen af beføjelser som offentlig myndighed, for hvilken den ikke anses for betalingspligtig for merværdiafgift (moms) i medfør af sjette direktivs artikel 4, stk. 5, skal leveringen foretaget af en enhed, der indgår i denne gruppe, af en tjenesteydelse forbundet med den nævnte udøvelse, ikke pålægges afgift i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 2, litra b).
C 35/6

Domstolens dom (Store Afdeling) af 8. december 2022 — Orde van Vlaamse Balies, IG, Belgian Association of Tax Lawyers, CD og JU mod Vlaamse Regering (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Grondwettelijk Hof — Belgien)

(Sag C-694/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - administrativt samarbejde på beskatningsområdet - obligatorisk automatisk udveksling af oplysninger i forbindelse med indberetningspligtige grænseoverskridende ordninger - direktiv 2011/16/EU, som ændret ved direktiv (EU) 2018/822 - artikel 8ab, stk. 5 - gyldighed - advokaters tavshedspligt - fritagelse fra indberetningspligten for en advokat, der optræder som mellemmand, og som har tavshedspligt - forpligtelse for en sådan advokat, der optræder som mellemmand, til at underrette enhver anden mellemmand, som ikke er advokatens klient, om vedkommendes indberetningsforpligtelser - artikel 7 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder)

(2023/C 35/06)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Grondwettelijk Hof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Orde van Vlaamse Balies, IG, Belgian Association of Tax Lawyers, CD og JU

Sagsøgt: Vlaamse Regering

Konklusion

Artikel 8ab, stk. 5, i Rådets direktiv 2011/16/EU af 15. februar 2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF, som ændret ved Rådets direktiv (EU) 2018/822 af 25. maj 2018, er ugyldig henset til artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som medlemsstaternes anvendelse af denne bestemmelse bevirker, at en advokat, der optræder som mellemmand som omhandlet i artikel 3, nr. 21), i dette direktiv, som ændret, når vedkommende på grund af sin tavshedspligt er fritaget fra indberetningspligten som fastsat i artikel 8ab, stk. 1, i det nævnte direktiv, som ændret, straks skal underrette enhver anden mellemmand, som ikke er advokatens klient, om de indberetningsforpligtelser, der påhviler denne mellemmand i henhold til artikel 8ab, stk. 6.

(1) EUT C 128 af 12.4.2021.
1)

Artikel 4, stk. 4, andet afsnit, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 2000/65/EF af 17. oktober 2000, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en medlemsstat som én enkelt afgiftspligtig person for en gruppe dannet af personer, som i retlig forstand er selvstændige, men som finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, udpeger det beherskende selskab heri, når dette selskab er i stand til at gennemtrumfe dets vilje over for de øvrige enheder, der indgår i denne gruppe, og på betingelse af, at denne udpegning ikke medfører en risiko for tab af afgiftsindtægter.
1)

Artikel 17, stk. 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) skal fortolkes således, at i forbindelse med afvejningen af de rettigheder, der er omhandlet i artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder på den ene side, og de rettigheder, der er omhandlet i artikel 11 i chartret om grundlæggende rettigheder på den anden side, med henblik på behandlingen af en anmodning til en søgemaskineudbyder om fjernelse af et link fra listen over søgeresultater til indhold, der indeholder udsagn, som den person, der fremsætter anmodningen, finder urigtige, er denne fjernelse af links betinget af, at spørgsmålet om rigtigheden af det indhold, der linkes til, er blevet afgjort i det mindste foreløbigt i et søgsmål anlagt af den registrerede mod udbyderen af indholdet.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 24. november 2022 — MCM mod Centrala studiestödsnämnden (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Överklagandenämnden för studiestöd — Sverige)

(Sag C-638/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fri bevægelighed for personer - artikel 45 TEUF - ligebehandling - sociale fordele - forordning (EU) nr. 492/2011 - artikel 7, stk. 2 - uddannelsesstøtte til videregående uddannelse i en anden medlemsstat - bopælskrav - alternativ betingelse om social integration for ikke-hjemmehørende studerende - situationen for en studerende, som er statsborger i den stat, der bevilger støtten, men som har haft bopæl i uddannelsesstaten siden sin fødsel)

(2023/C 24/04)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Överklagandenämnden för studiestöd

Parter i hovedsagen

Sagsøger: MCM

Sagsøgt: Centrala studiestödsnämnden

Konklusion

Artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen

skal fortolkes således, at

disse bestemmelser ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tildeling af uddannelsesstøtte til studier i værtsmedlemsstaten til et barn af en person, som har forladt værtsmedlemsstaten, hvor vedkommende har arbejdet, for at vende tilbage til og bo i den første medlemsstat, hvor denne person er statsborger, er betinget af, at barnet har en tilknytning til oprindelsesmedlemsstaten, i en situation, hvor barnet for det første har boet i værtsmedlemsstatens siden sin fødsel, og hvor oprindelsesmedlemsstaten for det andet underlægger andre statsborgere, som ikke opfylder bopælskravet, og som ansøger om en sådan uddannelsesstøtte til studier i en anden medlemsstat, kravet om, at der foreligger en tilknytning.

(1) EUT C 53 af 15.2.2021.
2)

Virkningerne af de annullerede dele af afgørelse (EU) 2019/1754 opretholdes, alene for så vidt som de vedrører de medlemsstater, der på datoen for afsigelsen af denne dom allerede har gjort brug af den i denne afgørelses artikel 3 fastsatte bemyndigelse til at ratificere eller tiltræde Genèveaftalen om Lissabonaftalen vedrørende oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser sammen med Den Europæiske Union, indtil en ny afgørelse fra Rådet for Den Europæiske Union træder i kraft inden for en rimelig frist, der ikke må overstige seks måneder fra denne dato.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. november 2022 — WM (C-37/20) og Sovim SA (C-601/20) mod Luxembourg Business Registers (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal d’arrondissement de Luxembourg — Luxembourg)

(Forenede sager C-37/20 g C-601/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme - direktiv (EU) 2018/843 om ændring af direktiv (EU) 2015/849 - ændring af sidstnævnte direktivs artikel 30, stk. 5, første afsnit, litra c) - adgang for ethvert medlem af offentligheden til oplysninger om reelt ejerskab - gyldighed - artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - respekt for privatliv og familieliv - beskyttelse af personoplysninger)

(2023/C 24/03)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’arrondissement de Luxembourg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: WM (C-37/20) og Sovim SA (C-601/20)

Sagsøgt: Luxembourg Business Registers

Konklusion

Artikel 1, nr. 15), litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/843 af 30. maj 2018 om ændring af direktiv (EU) 2015/849 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme og om ændring af direktiv 2009/138/EF og 2013/36/EU er ugyldig, for så vidt som denne bestemmelse har ændret artikel 30, stk. 5, første afsnit, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF således, at denne artikel 30, stk. 5, første afsnit, litra c), i den således ændrede affattelse bestemmer, at medlemsstaterne skal sikre, at oplysninger om reelt ejerskab af selskaber og andre juridiske enheder, der er etableret på deres område, i alle tilfælde er tilgængelige for ethvert medlem af offentligheden.

(1) EUT C 103 af 30.3.2020.

EUT C 35 af 1.2.2021.
1)

Artikel 9, stk. 2, og artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et EU-varemærke ikke har ret til at modsætte sig, at en parallelimportør markedsfører et ompakket lægemiddel i en ny, ydre emballage, hvorpå dette varemærke er anbragt, når udskiftningen af anbrudsanordningen på dette lægemiddels oprindelige, ydre emballage, der er foretaget i overensstemmelse med artikel 47a, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, efterlader synlige spor på, at denne sidstnævnte emballage har været brudt, og når disse spor på importmedlemsstatens marked eller på en betydelig del heraf skaber en så stærk modstand hos en betydelig del af forbrugerne mod de således ompakkede lægemidler, at dette udgør en hindring for den effektive adgang til dette marked, hvilket må afgøres på grundlag af de konkrete omstændigheder.
1)

Artikel 47a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, skal fortolkes således, at ompakning i en ny emballage og ommærkning af parallelimporterede lægemidler under forudsætning af, at alle kravene i denne artikel er opfyldt, udgør former for ompakning, der svarer til de oprindelige, for så vidt angår sikkerhedsforanstaltningernes effektivitet som omhandlet i artikel 54, litra o), i dette direktiv, som ændret ved direktiv 2012/26, uden at den ene form skal foretrækkes frem for den anden.
1)

Artikel 9, stk. 2, og artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker samt artikel 10, stk. 2, og artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, sammenholdt med artikel 34 TEUF og 36 TEUF, skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke har ret til at modsætte sig, at en parallelimportør markedsfører et ompakket lægemiddel i en ny, ydre emballage, hvorpå dette varemærke er anbragt, når udskiftningen af anbrudsanordningen på den oprindelige, ydre emballage, der er foretaget i overensstemmelse med artikel 47a, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, efterlader synlige spor eller spor, som kan erfares ved berøring, på, at denne sidstnævnte emballage har været brudt, for så vidt som: — der ikke på nogen måde hersker tvivl om, at sporene efter åbningen skyldes, at parallelimportøren har foretaget ompakning af lægemidlet, og — disse spor ikke på importmedlemsstatens marked eller på en betydelig del heraf skaber en så stærk modstand hos en betydelig del af forbrugerne mod de således ompakkede lægemidler, at dette udgør en hindring for den effektive adgang til dette marked.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. november 2022 — Impexeco N.V. mod Novartis AG, (C-253/20) samt PI Pharma NV mod Novartis AG og Novartis Pharma NV (C-254/20) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hof van beroep te Brussel — Belgien)

(Forenede sager C-253/20 og C-254/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 34 TEUF og 36 TEUF - frie varebevægelser - intellektuelle ejendomsrettigheder - varemærker - forordning (EF) nr. 207/2009 - artikel 9, stk. 2 - artikel 13 - direktiv 2008/95 - artikel 5, stk. 1 - artikel 7 - rettigheder, der er knyttet til varemærket - konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemærket - parallelimport af lægemidler - referencelægemiddel og det generiske lægemiddel - økonomisk forbundne virksomheder - ompakning af det generiske lægemiddel - ny ydre emballage - anbringelse af referencelægemidlets varemærke - indsigelse fra varemærkeindehaveren - kunstig opdeling af markederne mellem medlemsstater)

(2023/C 15/05)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van beroep te Brussel

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Impexeco N.V. (C-253/20) og PI Pharma NV (C-254/20)

Sagsøgte: Novartis AG (C-253/20) samt Novartis AG og Novartis Pharma NV (C-254/20)

Konklusion

Artikel 9, stk. 2, og artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16. december 2015, og artikel 5, stk. 1, og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, sammenholdt med artikel 34 TEUF og 36 TEUF,

skal fortolkes således, at

varemærkeindehaveren for et referencelægemiddel og et generisk lægemiddel kan modsætte sig, at en parallelimportør i en medlemsstat markedsfører dette generiske lægemiddel, der er importeret fra en anden medlemsstat, hvis dette lægemiddel er blevet ompakket i en ny ydre emballage, hvorpå det tilsvarende referencelægemiddels varemærke er anbragt, medmindre de to lægemidler er identiske i enhver henseende, og erstatningen af varemærket opfylder de betingelser, der er fastsat i præmis 79 i dom af 11. juli 1996, Bristol-Myers Squibb m.fl. (C-427/93, C-429/93 og C-436/93, EU:C:1996:282), i præmis 32 i dom af 26. april 2007, Boehringer Ingelheim m.fl. (C-348/04, EU:C:2007:249), og i præmis 28 i dom af 17. maj 2018, Junek Europ-Vertrieb (C-642/16, EU:C:2018:322).

(1) EUT C 297 af 7.9.2020.
3)

Kommissionens afgørelse (EU) 2017/1861 af 29. juli 2016 om Italiens statsstøtte SA 33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) — Italien — Kompensation til lufthavne på Sardinien for forpligtelser til offentlig tjeneste, annulleres, for så vidt som den vedrører dels Volotea, SA, dels easyJet Airline Co. Ltd.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. november 2022 — GE Aircraft Engine Services Ltd mod The Commissioners for His Majesty’s Revenue & Customs (anmodning om præjudiciel afgørelse fra First-tier Tribunal (Tax Chamber) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-607/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 26, stk. 1, litra b) - vederlagsfri levering af ydelser - vederlagsfri udlevering af værdikuponer til personale i den afgiftspligtige persons virksomhed som led i et anerkendelses- og belønningsprogram - transaktioner, der sidestilles med tjenesteydelser mod vederlag - rækkevidde - princippet om afgiftens neutralitet)

(2023/C 15/08)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: GE Aircraft Engine Services Ltd

Sagsøgt: The Commissioners for His Majesty’s Revenue & Customs

Konklusion

Artikel 26, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en levering af ydelser bestående i, for en virksomhed, at tilbyde værdikuponer til sine ansatte som led i et program indført af denne virksomhed, der skal honorere og belønne de mest fortjenstfulde og bedst ydende ansatte, ikke er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde.

(1) EUT C 28 af 25.1.2021.
1)

Artikel 18, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF, sammenholdt med artikel 5 i og bilag III, punkt 3, litra b), til dette direktiv, skal fortolkes således, at bestemmelserne ikke pålægger forpligtede enheder automatisk at tillægge en kunde et højt risikoniveau og følgelig gennemføre skærpede kundekendskabsprocedurer over for denne kunde, alene fordi kunden er en ikke-statslig organisation, fordi en af den nævnte kundes ansatte er statsborger i et tredjeland med høj korruptionsrisiko, eller fordi en handelspartner til denne kunde — men ikke kunden selv — har en tilknytning til et sådant tredjeland. En medlemsstat kan imidlertid i national ret identificere sådanne omstændigheder som faktorer, der er udtryk for en potentiel øget risiko for hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, som de forpligtede enheder skal tage hensyn til i forbindelse med deres risikovurdering af deres kunder, forudsat at disse faktorer er i overensstemmelse med EU-retten og navnlig proportionalitetsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 8. november 2022 — Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid mod C og B (C-704/20) og Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C-39/21) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Raad van State og Rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch — Nederlandene)

(Forenede sager C-704/20 og C-39/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - frihedsberøvelse af tredjelandsstatsborgere - grundlæggende ret til frihed - artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - betingelser for frihedsberøvelsens lovlighed - direktiv 2008/115/EF - artikel 15 - direktiv 2013/33/EU - artikel 9 - forordning (EU) nr. 604/2013 - artikel 28 - prøvelse af lovligheden af en frihedsberøvelse og af opretholdelsen af en frihedsberøvelsesforanstaltning - prøvelse ex officio - grundlæggende ret til en effektiv domstolsprøvelse - artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder)

(2023/C 7/05)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State, Rechtbank Den Haag og zittingsplaats ’s-Hertogenbosch

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C-704/20) og X (C-39/21)

Sagsøgte: C og B (C-704/20) og Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C-39/21)

Konklusion

Artikel 15, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, artikel 9, stk. 3 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse samt artikel 28, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med artikel 6 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,

skal fortolkes således, at

en retslig myndigheds prøvelse af overholdelsen af de af EU-retten følgende betingelser for, at frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger er lovlig, skal føre den retslige myndighed til af egen drift og på grundlag af de oplysninger i sagsakterne, som den har fået kendskab til, som suppleret eller præciseret under den kontradiktoriske procedure for denne myndighed, at konstatere en eventuel manglende opfyldelse af en lovlighedsbetingelse, som ikke er blevet påberåbt af den pågældende person.

(1) EUT C 128 af 12.4.2021.
C 7/4

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. november 2022 — Europa-Kommissionen mod Valencia Club de Fútbol, SAD og Kongeriget Spanien

(Sag C-211/20 P) (1)

(Appel - statsstøtte - offentlig garanti, der er stillet af en offentlig myndighed - lån indrømmet til fordel for tre fodboldklubber i Regionen Valencia (Valencia CF, Hércules CF og Elche CF) - afgørelse, hvormed støtten erklæres uforenelig med det indre marked - annullation af afgørelsen, for så vidt som den vedrører Valencia CF - begrebet »fordel« - vurdering af, om der foreligger en fordel - garantimeddelelsen - fortolkning - Europa-Kommissionens pligt til at udvise omhu - bevisbyrde - urigtig gengivelse)

(2023/C 7/04)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved G. Luengo, P. Němečková og B. Stromsky, som befuldmægtigede)

De øvrige parter i appelsagen: Valencia Club de Fútbol, SAD (Ved abogados G. Cabrera López, J.R. García-Gallardo Gil-Fournier og D. López Rus), Kongeriget Spanien (ved M.J. Ruiz Sánchez, som befuldmægtiget)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Valencia Club de Fútbol, SAD har afholdt.

3) Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 262 af 10.8.2020.