ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sagen for de nationale domstole angår undtagelsen fra beskyttelsen efter fugledirektivet af omkring 22 hektar af Lappel Bank, der er et tidevandsbetinget slikvadeområde, der geografisk ligger inden for Medway Estuary and Marshes (flodmunding og marsker) på nordkysten af Kent. Den følgende beskrivelse af den faktiske baggrund er taget fra Lord Justice Hirst's votum i dommen afsagt af Court af Appeal den 18. august 1994:

»Medway Estuary and Marshes er vådområder af international betydning for et betydeligt antal forskellige vade- og svømmefuglearter, der benytter dem både som yngle- og overvintringsområde og som rasteområde under forårs- og efterårstrækkene. De er også hjemsted for betydelige, fastboende, ynglende bestande af klyder og dværgterner, og begge disse arter er anset for udsatte og optaget i bilag I til [fugle]direktivet. Området som helhed falder utvivlsomt ind under anvendelsesområdet for både artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.

Slikvaden ved Lappel Bank giver føde af god kvalitet og ly til et antal vade- og svømmefugle, herunder regnspove, rødben, stenvender, ryle, stor præstekrave, stor hjejle ( 3 ) og gravand, der alle tillige findes i betydeligt antal over hele Medway Estuary and Marshes. Ingen af disse arter er optaget i bilag I til direktivet. Lappel Bank er imidlertid også en vigtig del af det samlede økosystem i det udpegede SBO, og tabet af dets tidevandsområde ville sandsynligvis betyde en reduktion af den samlede population af vade- og svømmefugle i Medway Estuary and Marshes. Samtlige arter, der findes på Lappel Bank, findes i større antal over hele det omhandlede område, og det hævdes ikke, at Lappel Bank er nødvendigt for nogen bestemt arts overlevelse. Imidlertid ... findes nogle arter forholdsmæssigt i betragteligt større antal end andre steder i det omhandlede område ...

[Sheerness' havn] besidder såvel maritime som geografiske fordele. Den største naturlige attraktion er dens anløbsfaciliteter med naturligt forekommende vanddybder på 11 meter uanset tidevandet, hvilket gør det muligt at modtage både kystgående skibe og højsøskibe, herunder traditionelle stykgodsskibe. Da det er en af de få havne i den sydøstlige del af England, der besidder sådanne faciliteter, har den udviklet sig til en blomstrende virksomhed, og den er nu den femtestørste havn i Det Forenede Kongerige for behandling af gods og fragt.

Dens placering ved havet ved udmundingen af Themsen og tæt ved de store skibsruter i Nordsøen og Den Engelske Kanal tiltrækker betydelig trafik. Dens placering mod land på Nordkents kyst, som er et område, hvor der er planlagt en betydelig fremtidig udvikling, og hvorfra der er let adgang til Kanaltunnellen og hovedmarkederne London og Sydøst, er også meget fordelagtig ...

Havnen planlægger nu udvikling og udvidelse, men fysisk udvidelse kan realistisk set kun gennemføres gennem tørlægning og udvikling af Lappel Bank, idet havnen mod nord og mod vest afgrænses af havet, og idet udvidelse på landsiden mod øst forhindres af de nærliggende byområder i byen Sheerness, jernbanen og hovedvej A 249.«
33.

Jeg mener ikke, for at bruge et begreb fra »common law«, at ratio decidendi i de pågældende domme uden ændringer kan udstrækkes til bedømmelser af prøver i forbindelse med udvælgelsesprøver, det være sig skriftlige eller mundtlige prøver, og navnlig ikke til at understøtte det af Retten i Første Instans i præmis 32 i den appellerede dom fastlagte krav om individuelle oplysninger. For det første indeholder dommene intet, heller ikke for så vidt angår spørgsmålet om adgang til udvælgelsesprøver, der støtter, at udvælgelseskomitéen skulle være forpligtet til at redegøre for forholdet mellem adgangskriterier og den af den pågældende ansøger fremlagte dokumentation, idet en ansøger selv må være i stand til at undersøge, om der er en overensstemmelse (eller mangel på overensstemmelse) mellem adgangskriterier og dokumentation. Dette gælder ikke konkrete prøver, hvor der nødvendigvis må blive tale om en subjektiv vurdering fra bedømmerens side. For det andet må den retlige kontrol nødvendigvis være forskellig i de to situationer, også selv om kontrollen sker på grundlag en generel norm. Er der tale om adgang til en udvælgelsesprøve, vil anvendelsen af et standardskema til måling af kvalifikationer og erfaring gøre det muligt at foretage en objektiv bedømmelse, således at oplysninger om sådanne kriterier letter Fællesskabets retsinstansers retlige kontrol. Hvad derimod angår bedømmelser i forbindelse med konkrete prøver ligger det i sagens natur, at nærmere oplysninger om bedømmernes vurderinger i de enkelte tilfælde mere sjældent vil afsløre åbenbare fejl. Meget mindre taler for et krav om oplysninger, når der er tale om oplysninger, som ikke i sig selv kan antages at ville være til megen nytte for en retlig kontrol af den pågældende afgørelse. For det tredje ville den norm for krav om oplysninger, som fremgår af den appellerede dom, være meget mere belastende i forbindelse med bedømmelse af opgavebesvarelser end i forbindelse med spørgsmålet om adgang til udvælgelsesprøver, netop fordi detaljerede og konkrete oplysninger i de fleste tilfælde ville være en forudsætning for, at oplysningerne tjener noget formål.
1.

Kommissionen har anlagt sag i medfør af traktatens artikel 169 og har herunder nedlagt påstand om, at det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på at efterkomme Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand ( 1 ). Det er i den forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at den tyske regering ikke har bestridt den overtrædelse, som gøres gældende over for den. Således har regeringen i svarskriftet anerkendt, at gennemførelsen er forsinket som følge af vanskeligheder knyttet til opdelingen af lovgivningskompetencen mellem delstaterne og forbundsforvaltningen; regeringen har desuden anført, at gennemførelsen af det omhandlede direktiv (i hvert fald delvist) vil finde sted senest i løbet af 1996.
13.

Det er ubestridt, at de værdier, som medlemsstaterne skal fastsætte i henhold til artikel 3, ikke er blevet fastsat ved bindende retsforskrifter i Tyskland. Dette udgør en betydelig forsinkelse, som til dels skyldes, at Tyskland indtil 1992 tilsyneladende antog, at administrative forskrifter var tilstrækkelige til at gennemføre direktiverne. Forbundsrepublikken har siden anerkendt, at det er nødvendigt at anvende bindende retsforskrifter for at opnå en korrekt gennemførelse af direktiverne. Den har i svarskriftet anført, at de nødvendige foranstaltninger nu er under udarbejdelse. Imidlertid synes lovgiveren kun i seks af de seksten delstater (som er kompetente i relation til gennemførelsen af disse direktiver) at have bemyndiget administrationen til at udstede de nødvendige forskrifter; selv disse seks delstater ses endnu ikke at have vedtaget det forslag til bekendtgørelse, der er blevet udarbejdet med henblik på gennemførelse af ferskvandsdirektivet (i svarskriftet nævnes intet om et forslag til bekendtgørelse til gennemførelse af skaldyrvandsdirektivet).
Forordningen er udfærdiget med hjemmel i traktatens artikler 42 og 43. Betragtning 9, 10, og 22 i præamblen til forordningen lyder således:

»Der bør hvert år udarbejdes en prognose for EF-produktionen og -forbruget; prognosen bør kunne revideres i løbet af året under hensyn til f.eks. særlige vejrforhold;

for at muliggøre en tilfredsstillende afsætning af de bananer, der høstes i Fællesskabet, samt af produkter med oprindelse i AVS-staterne inden for rammerne af aftalerne under Lomé-konventionen, så vidt muligt under opretholdelse af de traditionelle handelsstrømme, bør der hvert år åbnes et toldkontingent; inden for dette kontingent opkræves der for importen af bananer fra tredjelande en toldafgift ..., hvorimod den ikke-traditionelle indførsel af bananer fra AVS-staterne er omfattet af en nultold i overensstemmelse med ovennævnte aftaler; kontingentmængden bør kunne ændres for at tage hensyn til udviklingen i Fællesskabets efterspørgsel, som konstateret i prognosen;

...

når den fælles markedsordning erstatter de forskellige nationale ordninger ved denne forordnings ikrafttræden, kan det medføre en forstyrrelse af det indre marked; der bør derfor skabes mulighed for, at Kommissionen fra den 1. juli 1993 kan træffe alle de overgangsforanstaltninger, der er nødvendige for at afhjælpe vanskelighederne ved den nye ordnings iværksættelse.«
På baggrund af den strenge produktionskontrol, der blev indført i den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter med tillægsafgiftsordningen, kunne de referencemængder, der var nødvendige for at gennemføre programmet for strukturomlægning af produktionen, hverken fås ved en forhøjelse af den samlede af Fællesskabet garanterede mængde eller ved en forhøjelse af de mængder, de enkelte medlemsstater havde fået tildelt. Der blev derfor ved nævnte forordning nr. 1183/90 indført et nyt fællesskabsprogram for finansiering af ophør med mælkeproduktionen, hvorved de referencemængder, der var nødvendige for at gennemføre strukturomlægningsprogrammet for produktionen i mindre virksomheder, skulle frigøres.

Fællesskabet har påtaget sig at finansiere frigørelse af kvoter med op til 500000 tons, hvilken mængde Kommissionen har fordelt mellem de forskellige medlemsstater i forhold til de ansøgninger, producenterne har indgivet, hvorved Italien har fået tildelt 164100 tons. De producenter, der inden den 1. november 1990 havde forpligtet sig til helt og definitivt at ophøre med mælkeproduktionen inden den 1. april 1991, har inden for denne grænse modtaget en godtgørelse på 36 ECU pr. 100 kg mælk eller mælkeækvivalenter, der blev udbetalt som et engangsbeløb før den 1. juli 1991.
15.

Sagsøgeren anfører, at selv om en faktura udgør et vigtigt bevis for at kunne udøve fradragsretten, kan den fortsatte besiddelse af fakturaen ikke være en betingelse for at kunne udøve fradragsretten, og at en afskrift eller en fakturakopi bør anses for at være tilstrækkelig som bevis. Efter sagsøgerens opfattelse kan fradragsretten ikke være afhængig af, om det er muligt at fremlægge et dokument, hvis fortsatte eksistens er undergivet forskellige risikofaktorer. Den tyske regering anfører, at det af artikel 18, stk. 1, litra a), og artikel 22, stk. 3, i det sjette direktiv følger, at den afgiftspligtige person skal være i besiddelse af originalfakturaen på det tidspunkt, da han ønsker at udøve sin fradragsret. Dette dokument skal i henhold til de bestemmelser, som medlemsstaterne fastsætter, med respekt af de obligatoriske oplysninger der kræves i medfør af artikel 22, stk. 3, litra b), indeholde alle de oplysninger, der er nødvendige for at opfylde de materielle kriterier for fradragsretten. Det Forenede Kongeriges regering anfører i korthed, at artikel 18, stk. 1, litra a), bør fortolkes således, at den normalt kræver fremlæggelse af originalfaktura, men at en unødvendig streng holdning bør undgås. Medlemsstaterne bør derfor kunne acceptere anden dokumentation, når det er nødvendigt. Kommissionen anfører, at en samlet fortolkning af artikel 18, stk. 1, litra a), og artikel 22, stk. 3, giver en medlemsstat ret til at fastsætte kriterier for anerkendelse af et hvilket som helst andet dokument i stedet for en faktura, herunder tillige afskrifter og kopier, der er egnede til at »svare til en faktura« i overensstemmelse med de betingelser, som Kommissionen har fastsat. Den franske og den græske regering fastholder derimod, at artikel 18, stk. 1, litra a), kun omhandler den originale faktura, selv om medlemsstaterne kan tillade, at et vist antal fakturagenparter udstedes samtidig med fakturaen. Den græske regering hævder endvidere, at en national bestemmelse, der kræver fremlæggelse af originalfaktura, når dette er muligt, er helt i overensstemmelse med formålet, der er at sikre, at momssystemet virker efter hensigten, og at svig hindres. Under den mundtlige forhandling anførte den græske regering, at hverken artikel 18, stk. 1, litra a), eller artikel 22, stk. 3, forbyder en national bestemmelse, der gør fradragsretten afhængig af, at originalfaktura kan fremlægges.
I beretningen, som direktionen havde forelagt generalforsamlingen med anmodning om tilladelse til at gennemføre kapitalforhøjelsen, henvistes der til direktionens behov for at råde over egne aktier uden at skulle gå over børsen. I beretningen oplystes det desuden, at den yderligere kapital skulle udnyttes i to situationer: »For det første skal der som i forudgående år kunne tilbydes aktier til medarbejderne. Derudover skal selskabet have mulighed for i passende enkelttilfælde at erhverve kapitalandele mod stamaktier i Siemens AG. Dette hensyn varetages gennem forslaget om fravigelse af aktionærernes fortegningsret.«

Henry Nold (herefter »sagsøgeren«), der er minoritetsaktionær i det sagsøgte selskab, har anlagt sag med påstand om ophævelse af generalforsamlingsbeslutningen. Til støtte herfor har han bl. a. anført, at ophævelsen af aktionærernes fortegningsret til de nye aktier ikke var sagligt berettiget, og at hverken beslutningen eller beretningen indeholdt nogen begrundelse. Beslutningen eller beretningen indeholdt heller ikke oplysninger om emissionskursen for aktierne, således som krævet efter loven.
1.

Nærværende sag er anlagt den 3. oktober 1995 af Kommissionen, som har nedlagt påstand om, at det i medfør af EF-traktatens artikel 169 fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten og i henhold til artikel 10, stk. 1, i direktiv 93/48/EØF ( 1 ) artikel 8, stk. 1, i direktiv 93/49/EØF ( 2 ), artikel 2, stk. 1, i direktiv 93/52/EØF ( 3 ) artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/61/EØF ( 4 ) og artikel 13, stk. 1, i direktiv 93/85/EØF ( 5 ), ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget de nødvendige bestemmelser for at efterkomme direktiverne og sat disse bestemmelser i kraft, og ved ikke at have underrettet Kommissionen herom.
5.

På baggrund heraf kan jeg alene foreslå Domstolen at fastslå, at Forbundsrepublikken Tyskland ved ikke inden for de fastsatte frister at have vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af Rådets direktiv 82/176/EØF af 22. marts 1982 om grænseværdier og kvalitetsmålsætninger for udledninger af kviksølv fra elektrolyse af alkaliske klorider, Rådets direktiv 83/513/E0F af 26. september 1983 om grænseværdier og kvalitetsmålsætninger for udledninger af cadmium, Rådets direktiv 84/156/EØF af 8. marts 1984 om grænseværdier og kvalitetsmålsætninger for udledninger af kviksølv fra andre sektorer end elektrolyse af alkalichlorider, Rådets direktiv 84/491 /EØF af 9. oktober 1984 om grænseværdier og kvalitetsmålsætninger for udledninger af hexachlorcyklohexan og Rådets direktiv 86/280/EØF af 12. juni 1986 om grænseværdier og kvalitetsmålsætninger for udledninger af visse farlige stoffer, der er opført på liste I i bilaget til direktiv 76/464/EØF, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til disse direktiver, samt at pålægge Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger.
Denne fortolkning finder efter min opfattelse støtte i Domstolens dom af 11. august 1995 i sag C-431/92, Kommissionen mod Tyskland ( 9 ). Sagen omhandlede bygningen af en ny blok med en ydelse på 500 MW ved kraftværket i Großkrotzenburg og rejste bl. a. spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om et projekt til anlæg omfattet af bilag I, der bl. a. omfatter kraftværker med en termisk ydelse på mindst 300 MW, eller om en ændring af et projekt i bilag I, der som nævnt er omfattet af direktivets bilag II.

Domstolen udtalte i præmis 35:

»Det bemærkes, at projekter vedrørende konventionelle kraftværker med en termisk ydelse på mindst 300 MW i henhold til punkt 2 i bilag I til direktivet altid skal gøres til genstand for en vurdering. Ifølge denne bestemmelse er det herved uden betydning, om der er tale om et selvstændigt anlæg, om anlægget skal knyttes til et allerede eksisterende anlæg, eller endog om anlægget funktionelt er tæt knyttet til et sådant anlæg. Den omstændighed, at der er en tilknytning til et eksisterende anlæg, medfører ikke, at det pågældende projekt ikke længere kan anses for omfattet af begrebet ’konventionelle kraftværker ... med en termisk ydelse på mindst 300 MW’, således at det i stedet er omfattet af begrebet ’ændring af projekter i bilag I’, jf. punkt 12 i bilag II.«

Et projekt er således et projekt, uanset at det integreres i et bestående anlæg.
1.

Med dette søgsmål, der er indgivet i henhold til EF-traktatens artikel 169, har Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Irland har undladt at opfylde sin forpligtelse til at gennemføre en række direktiver i irsk ret, nemlig: a) Rådets direktiv 91/67/EØF af 28. januar 1991 om dyresundhedsmæssige betingelser for afsætning af akvakulturdyr og -produkter ( 1 ), hvis artikel 29 bestemmer: »1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 1. januar 1993. 2. ...« b) Rådets direktiv 91/492/EØF af 15. juli 1991 om sundhedsmæssige betingelser for produktion og afsætning af levende toskallede bløddyr ( 2 ), hvis artikel 15 bestemmer: »Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 1. januar 1993. De underretter Kommissionen herom. ...« c) Rådets direktiv 91/493/EØF af 22. juli 1991 om sundhedsmæssige betingelser for produktion og afsætning af fiskerivarer ( 3 ), hvis artikel 18 bestemmer: »Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 1. januar 1993. De underretter Kommissionen herom. ...« Og endelig: d) Rådets direktiv 92/48/EØF af 16. juni 1992 om fastsættelse af minimumshygiejneregler for fiskerivarer fremstillet om bord på visse fartøjer i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 91/493/EØF ( 4 ), hvis artikel 4 bestemmer: »Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 1. januar 1993. De underretter Kommissionen herom. ...«
I centrum for appellantens kritik står her Rettens synspunkt, hvorefter artikel 85 ikke finder anvendelse på forholdet mellem Parker og dets datterselskaber. Appellanten gør gældende, at Parker's salgspolitik bevirker en opdeling af de nationale markeder, hvilket bevirker økonomiske ulemper for appellanten. Denne salgspolitik begrænser ikke blot konkurrencen i forbindelse med salget af Parker-produkter (konkurrence inden for det enkelte mærke), men indvirker tillige ugunstigt på Parker-produkternes konkurrence med andre fabrikanters produkter. Appellanten har endvidere gjort gældende, at Retten har undladt at fortolke forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, på baggrund af både dens artikel 3, litra c) og g), og artikel 2. I sidstnævnte artikel omtales oprettelsen af et fælles marked, hvortil også konkurrencereglerne må bidrage.

Den omstændighed, at det drejer sig om foranstaltninger, der er truffet inden for en økonomisk enhed, er i det foreliggende tilfælde ikke til hinder for anvendelse af traktatens artikel 85. Retten har med urette alene lagt vægt på, at der foreligger en økonomisk enhed. En forudsætning for, at artikel 85 ikke kan finde anvendelse, er dog desuden, at det i forbindelse med den pågældende foranstaltning drejer sig om en regulering, der tjener til arbejdsdeling inden for koncernen. Herom kan der dog ikke være tale i denne sag. Grænsen for anvendeligheden af artikel 85 er nemlig overskredet, når og så snart de inden for en koncern trufne foranstaltninger har virkninger for tredjemand på markedet, således som det er tilfældet her.
Før de forskellige argumenter undersøges enkeltvis, synes det nødvendigt at gøre nogle indledende bemærkninger. Opgavefordelingen mellem på den ene side Kommissionen og på den anden side de nationale myndigheder, hvad angår anvendelsen af traktatens konkurrenceregler, rejser nogle spørgsmål, som på det seneste har givet anledning til megen diskussion. En ny fremstilling giver et dækkende resumé af problemstillingen ( 9 ):

»Kommissionen er den myndighed, der har ansvaret for at udforme Fællesskabets konkurrencepolitik, en opgave som den skal udføre i almenhedens interesse. På baggrund af historiske omstændigheder, er Kommissionen ligeledes den myndighed, som i det væsentligste har ansvaret for at holde øje med, at EØF-traktatens artikel 85 og 86 overholdes i Det Europæiske Fællesskab.

I løbet af Det Europæiske Fællesskabs første år var der en tendens til at centralisere anvendelsen af konkurrencereglerne hos Kommissionen. Generelt fandt man, at anvendelsen af fællesskabskonkurrencereglerne først og fremmest henhørte under Kommissionen, skønt disse regler fra et juridisk synspunkt ligeledes kunne anvendes af de nationale retsinstanser og konkurrencemyndigheder. Under hensyntagen til de problemer Kommissionen stødte på med at få anerkendt sine beføjelser i medlemsstaterne og medlemsstaternes mangel på tilstrækkelige midler til at anvende artikel 85 og 86, har Kommissionen umiddelbart accepteret det quasi-monopol, som den de facto havde med hensyn til anvendelsen af konkurrencepolitikken. Dette gjorde det ligeledes muligt for den at skabe en række ensartede fortilfælde for dens beslutninger og administrative praksis, under kontrol af Domstolen og, for nylig, Retten.

Med tiden har situationen ændret sig såvel for Kommissionen som for medlemsstaterne. Kommissionen anses nu for at være drivkraften for Fællesskabets konkurrencepolitik, mens medlemsstaterne generelt betragtes som værende bedre rustet til at anvende både deres egne nationale konkurrenceregler og Fællesskabets konkurrenceregler. Denne udvikling gør det lettere for fremtiden at give en tydelig definition af henholdsvis fællesskabsadministrationens rolle og de nationale myndigheders rolle på dette område af fællesskabsretten.

Debatten om subsidiaritet har fremskyndet den eksisterende tendens mod en ændring af Kommissionens administrative praksis for at sikre de nationale retsinstansers og andre myndigheders mere aktive deltagelse for så vidt angår kontrollen med, at virksomhederne overholder traktatens artikel 85 og 86.«
30.

Den særlige absorptionsafgift har til formål at dække et forventet underskud i produktionsåret 1986/87. Den opkræves efter artikel 1, stk. 2, i den særlige absorptionsafgiftsforordning ved, at sukkerfabrikanterne pålægges at betale en tillægsprocentsats til produktionsafgiften for det pågældende år. Efter artikel 2 i koefficientforordningen opkræver medlemsstaterne afgiften samtidig med restbeløbet af produktionsafgifterne. Da det således drejer sig om en tillægsafgift til den almindelige produktionsafgift, må den antages at have samme karakteristika som denne afgift. Som anført under punkt 22 er betingelserne for, at pligten til at betale produktionsafgiften indtræder, opfyldt ved udgangen af hvert produktionsår, hvor den forventede produktion af sukker opgøres, hvorfor pligten til at betale den særlige absorptionsafgift til dækning af underskuddet i produktionsåret 1986/87 ligeledes må anses for at indtræde ved udgangen af dette produktionsår.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 5. december 1996. - Myrianne Coen mod État belge. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Conseil d'Etat - Belgien. - Midlertidigt ansat - Ansættelsesprocedure - Indkaldelse af ansøgninger fra medlemsstaterne - Søgsmål ved de nationale retter. - Sag C-246/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00403



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Jeg fremsatte mit foerste forslag til afgoerelse i naervaerende sag den 28. marts 1996. Ved kendelse af 2. oktober 1996 traf formanden for Anden Afdeling bestemmelse om genaabning af den mundtlige forhandling i medfoer af artikel 61 i Domstolens procesreglement paa grund af den refererende dommer, Schockweiler's alt for tidlige doed den 1. juni 1996.

2 Ingen af de parter, der har ret til at indgive indlaeg paa dette stadium af sagen i medfoer af artikel 20 i statutten for Domstolen, har oensket at benytte sig heraf, og der er derfor ikke afholdt et nyt retsmoede. Under disse omstaendigheder har jeg intet at tilfoeje til mit forslag til afgoerelse af 28. marts 1996.