FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI

FREMSAT DEN 28. NOVEMBER 1973 ( 1 )

Høje Ret,

Engang sondrede man mellem dyrene for at vide, hvilke der lovligt kunne tages i besiddelse. Hertil regnede man de såkaldte »ferae«, dvs. vilde dyr modsat tamme dyr, der, også når de lever i frihed »abire et redire solent«, og derfor tilhørte dem, som i det væsentlige bestemte deres livsvilkår.

Denne visdom fra gamle tider, der lå til grund for inddelingen, anvendtes også på konkrete tilfælde: således blev der inden for den samme gruppe af tamme dyr, f.eks. høns og ænder, »quorum non est fera natura«, sondret mellem dem, som levede i de hjemlige omgivelser inden for familiebedriften, og dem, som »in naturalem libertatem se receperint«, og følgelig kunne jages som sådanne. Disse sondringer, som nu forekommer os romantiske, og som den økonomiske udvikling for en stor del har lagt bag sig, har endnu i dag krav på gyldighed som udgangspunkt eller som eksempel, hvis juristernes finfølelse, skærpet ved disse klassiske eksempler, skal forblive åben over for livet, og de kan anvendes på så lidet romantiske områder som positionerne i Bruxelles-nomenklaturen og den fælles toldtarif for at holde vildt ude fra de andre dyr, hvis kød er egnet til menneskeføde.

I forbindelse med en sag om toldtarifering af kød af karibou fra Grønland spørger Finanzgericht Hamburg, hvad der skal forstås ved »vildt« i underposition 02.04 B i den fælles toldtarif af 1970.

I overensstemmelse med den særlige betydning af begrebet »vildt« mener jeg, at man som hørende til denne toldposition må anse de dyr, som — betragtet ikke som enkeltvæsener men som slægt — inden for det område, hvor de jages, normalt lever i vild tilstand, dvs. de som »quorum et ipsorum feram esse naturam nemo negat« og derfor normalt kun falder i menneskehænder ved jagt. Disse særlige kendetegn skal fastlægges i forhold til »id quod plerumque accidit« for den omhandlede dyreslægt på oprindelsesstedet, dvs. for den orden som dyret tilhører, sondringen mellem vildt og andre dyr bør således hovedsaglig ske på et ontologisk plan på grundlag af de normale kendetegn, der er særegne for den omhandlede dyreslægt i dens naturlige omgivelser.

Denne henvisning til naturen, som var udgangspunktet for antikkens ret, forbliver den akse, hvorom en objektiv tarifering af dyr med henblik på fortoldning af deres kød, bør dreje sig.

Om dyret er vildt eller tamt: for at skelne vildt fra andre dyr, hvis kød er egnet til menneskeføde, må dette være det første kriterium, som fastlægges. Ved denne form for klassificering, som hovedsageligt sker efter ordener, bør man ved natur forstå dyreordenens natur. Således må en dyrerække, som ifølge sin natur lever i vild tilstand og normalt kan jages, betragtes som vildt. Men hvor der ifølge romerretten, når det drejer sig om at bestemme det enkelte dyrs egenart, er en mulighed for at undtage de forskellige dyr, som kan betragtes som genstand for en rettighed, er der til gengæld her, hvor det drejer sig om en ensartet vurdering af ordenen, ingen mulighed for individuelle undtagelser, idet det dog er muligt at skelne mellem de enkelte arter i forhold til slægten: arter, der hver for sig kan udgøre en toldposition. Derfor kan vi også inden for toldreglerne, som omhandler en tarifering af goderne, når vi skal skelne mellem forskellige grupper af dyr, gå ud fra den fælles slægt ved sondringen mellem de forskellige arter; i denne overgang fra slægt (rangifer taran-dus) til de enkelte arter (rangifer tarandus tarandus, rangifer tarandus caribou, rangifer tarandus arcticus) må man finde skelnemærket mellem de forskellige positioner, der skal anvendes. Inden for den samme slægt adskiller den ene art sig fra de andre derved, at den omfatter tamdyr, mens de andre er dyr, som har bevaret deres vilde natur. Det forholder sig på samme måde, når væsenskendetegnene på den »genus«, som de alle tilhører, ligger så tæt på hinanden, at det i det enkelte tilfælde viser sig vanskeligt i praksis at afgøre, til hvilken art det importerede kød af et dyr, som hører til denne slægt, skal regnes.

Denne følgeslutning kan ikke mødes med den indvending, at rener ifølge Fællesskabets forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif »betragtes som husdyr«. Denne udtalelse kan kun angå rener i egentlig forstand (rangifer tarandus tarandus), der som allerede omtalt netop er dyr fra Nordeuropa. På denne måde er den i fuld overensstemmelse med den fortolkning af den fælles toldtarif, som forekommer os korrekt. Hvis denne udtalelse derimod skulle angå hele ordenen »rangifer tarandus« uden at sondre mellem tamme og vilde underarter af samme art kunne den ikke accepteres, fordi den var uforenelig med lovteksten.

Som bekendt er de forklarende bemærkninger udarbejdet af tekniske organer for at lette toldvæsenets arbejde. De har kun værdi som forklaring af reglen, og selv om de kan være overordentlig nyttige på det rent tekniske område, er de i intet tilfælde bindende for fortolkningen af retsreglen.

Finanzgencht Hamburg spørger, om tariferingen af dyrene som vilde kan foregå efter de nationale retsforskrifter i oprindelseslandet, der anser dem for jagtobjekter. Begrebet vildt i toldretlig henseende er et begreb, som er forbundet med en gruppes abstrakte mulighed for at være genstand for jagt; for så vidt er anvendelsen af jagten som kriterium kun en mulighed med henblik på dyr, der lever i naturtilstand, idet en sådan aktivitet normalt forudsætter dyr, der typisk er »res nullius«, i det omfang de lever i frihed. Inden for rammerne af de told-retlige bestemmelser kan en bestemt dyreslægts karakter af vildt fornuftigvis ikke afhænge af, hvorvidt det er tilladt at jage den, da dette kan variere efter sted, omgivelser, ja sågar årstid, mens det egentlige problem, som udspringer af det første spørgsmål, kun vedrører tariferingen af et dyr efter ontologiske kendetegn i forbindelse med dets levevis, uafhængigt af ændringer i lovgivningen om jagt.

Nar et forbud ifølge den pågældende nationale lovgivning mod at jage en bestemt dyreslægt derfor ikke er tilstrækkeligt til at udelukke dens egenskab af vildt med henblik på Fællesskabets told-retlige bestemmelser, så er det på den anden side heller ikke tilstrækkeligt som bevis for eksistensen af denne egenskab, at dyrene kan jages.

Derfor bliver et dyr, som hører til en slægt, der normalt lever som husdyr, som for eksempel hønen, ikke til vildt ifølge toldforskrifterne, fordi det drejer sig om et eksemplar, der lever i frihed, og som derfor er »res nullius« og som sådan kunne have været jagtobjekt. Som vi tidligere har sagt, skal man ved toldtariferingen ikke betragte det enkelte dyr, men derimod den slægt, som det tilhører i sin konkrete miljømæssige relation.

Mens Virgil udtalte, at han for at tale til konsulen måtte hæve niveauet op over landbrugsanliggender (»paulo majora ca-namus«), må vi sænke det mere end til Bukolika for at imødekomme toldvæsenets behov. Derved støder vi imidlertid på et præliminært problem af rent praktisk art, som givet er udgangspunktet for nærværende sag. Det drejer sig om, hvorledes tolderen går frem, når han for dele af dyr, som eksporteres, skal afgøre, hvorvidt der er tale om kød af vildt, hvortil — hvad også Kommissionen indrømmer — normalt henregnes karibouen, der lever på Grønland, eller om det på den anden side drejer sig om en del af en tamren. Hvis der overhovedet er et problem, kan det kun være dette. Det drejer sig imidlertid her om en praktisk vanskelighed, der ikke hænger sammen med definitionen på det toldretlige begreb »vildt« men kun angår beviset for varens identitet. I sit forsøg på at løse denne vanskelighed foreslår Kommissionen først og fremmest at indskrænke betydningen af begrebet »vildt« i toldposition 02.04 B i den fælles toldtarif fra 1970, således at et dyr ikke skal falde ind under denne gruppe, når det ikke importeres helt men derimod f.eks. i form af gullasch og derfor kun vanskeligt kan skelnes fra kød af andre dyr, der hører under underposition 02.04 C III og som sådan er pålagt en højere takst.

Kommissionens tese ville således praktisk føre til at frakende ethvert dyr egenskaben af vildt, selvom det lever i meget vild tilstand, så snart der dukker praktiske vanskeligheder op ved at skelne dette dyrs kød fra kød af andre dyr af en lignende slægt, der stammer fra områder, hvor de normalt ikke lever frit, fordi mennesket allerede for længe siden har tæmmet dem.

Denne måde at opstille og løse problemet på forveksler problemet med fortolkningen af retsreglen, der hovedsagelig er et rationelt problem, med det problem, der viser sig ved anvendelsen af retsreglen og naturligvis ikke af den grund er mindre vigtigt, nemlig problemet vedrørende beviset for det pågældende produkts identitet og egenskaber. I forbindelse med bevisspørgsmål kan toldvæsenet i tvivlstilfælde under anvendelse af de nødvendige tvangsforholds-regler forlange alle erklæringer og nyttige henvisninger, og i den henseende er det givet hensigtsmæssigt at følge samme regler og generelle kriterier i alle staterne i Fællesskabet for derved at undgå, at tolden i henhold til den fælles toldtarif opkræves på forskellig måde af de nationale toldmyndigheder. Til dette formål kan de kompetente fællesskabsinstitutioner anvende passende forholdsregler. Det er dog bestemt ikke Domstolens opgave, når den anmodes om at fortolke almengyldige begreber inden for den fælles toldtarif, at forebygge eventuelle bevisvanskeligheder ved en begrebsmæssig uberettiget udvidelse eller indskrænkning af bestemte toldpositioner alt efter, om identificeringen af det ene eller det andet produkt frembyder større eller mindre vanskeligheder. Dette ville ikke være den bedste metode til at udfylde eventuelle huller inden for et område, der kræver ensartede almengyldige regler baseret på præcise tariferingskriterier, som bør ligge til grund for en moderne toldtéknik.

Derfor foreslår jeg som afslutning Domstolen at svare Finanzgericht Hamburg på den ovenfor angivne måde.

( 1 ) – Oversat fra italiensk.