Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 16. januar 1997. - Dimossia Epicheirissi Ilektrismou (DEI) mod Efthimios Evrenopoulos. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Dioikitiko Efeteio Athinon - Grækenland. - Socialpolitik - Mandlige og kvindelige arbejdstagere - Ligebehandling - Anvendelse af EF-traktatens artikel 119 eller af direktiv 79/7/EØF - Et offentligt elektricitetsselskabs forsikringsordning - Efterladtepension - Protokol nr. 2 knyttet til traktaten om Den Europæiske Union - Begrebet søgsmål. - Sag C-147/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-02057



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Denne sag, hvori Dioikitiko Efeteio (forvaltningsappelretten), Athen, har forelagt en anmodning om en praejudiciel afgoerelse, vedroerer et krav paa efterladtepension, som er fremsat af Efthimios Evrenopoulos mod det offentlige elektricitetsselskab, Dimossia Epicheirissi Ilektrismou (»DEI«), der var arbejdsgiver for hans afdoede hustru. Evrenopoulos har anfoert, at han er udsat for forskelsbehandling paa grundlag af koen, idet han ikke modtager en efterladtepension svarende til den, som en enke i en tilsvarende situation ville vaere berettiget til. Han har yderligere anfoert, at en saadan forskelsbehandling er i strid med traktatens artikel 119. Sagen rejser derfor atter spoergsmaalet om anvendelsesomraadet for artikel 119 i relation til erhvervstilknyttede pensionsrettigheder.

2 I artikel 119, som indeholder princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde, defineres »loen« som »den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier«.

3 Domstolen fastslog i 1976 i Defrenne-sagen (1), at dette princip kan paaberaabes ved de nationale domstole. I 1990 fastslog Domstolen i Barber-dommen (2), at pensioner, der udbetales i henhold til en privat erhvervstilknyttet pensionsordning, en saakaldt »contracted-out«-ordning, er omfattet af artikel 119's anvendelsesomraade, saaledes at forskellige aldersbetingelser for erhvervelse af pensionsret ikke er tilladt. I 1994 tog Domstolen i Beune-dommen (3), der vil blive gennemgaaet naermere nedenfor, stilling til, om artikel 119 omfatter en lovbestemt pensionsordning for offentligt ansatte, som i visse henseender kan sammenlignes med en privat erhvervstilknyttet ordning.

De nationale bestemmelser

4. DEI er en juridisk person, som i forelaeggelsesdommen er beskrevet som et saerligt offentligt organ, der i de fleste henseender er underlagt privatretlige regler, herunder naar selskabet optraeder som arbejdsgiver. DEI's personale er forsikret i henhold til lov nr. 4491/1966 om forsikring af Dimossia Epicheirissi Ilektrismou's personale (herefter »loven«) (4). I henhold til denne lov paatager DEI sig den sociale sikring af dets personale og er i saa henseende underlagt offentlig ret. Det paahviler en saerlig afdeling, som er oprettet ved en beslutning, der er truffet af DEI's bestyrelse og bekendtgjort i den graeske statstidende, at administrere personalets sociale sikringsordning. Afdelingen er i lovens artikel 1 benaevnt »forsikringsafdelingen«. Sikringsordningen, der er obligatorisk, omfatter automatisk alle ansatte i selskabet og personer, der afloennes heraf, samt disse personers familiemedlemmer (jf. lovens artikel 2). Forsikringsordningen omfatter pensioner, sygeforsikring og anden social sikring (artikel 3). I henhold til samme lov blev der i elektricitetsselskabet oprettet et forsikringsraad med 11 medlemmer, der bl.a. har til opgave: i) at fastsaette de forsikredes forsikringsperiode, ii) at traeffe beslutning om tilkendelse af de i loven fastsatte ydelser, og iii) at fremsaette forslag til elektricitetsselskabets bestyrelse om vedtagelse af foranstaltninger, der kan forbedre betingelserne for den beskyttelse, loven giver DEI's personale (artikel 4). Selskabets udgifter til forsikringsordningen daekkes af bidrag fra de forsikrede og det pensionerede personale. Disse bidrag »tilfalder DEI, som skal afholde alle udgifter og opfylde de forpligtelser, der foelger af den i denne lov indfoerte forsikringsordning« (artikel 7). Pensionens stoerrelse beregnes paa grundlag af loennen i det sidste tjenesteaar, og den afhaenger direkte af den tilbagelagte tjenestetid, idet den forsikringsperiode, der kraeves tilbagelagt, for at der kan tilkendes pension, svarer til tjenestetiden hos DEI (artikel 8). Den graeske regering har imidlertid i sit skriftlige indlaeg anfoert, at ogsaa forsikringsperioder, der er tilbagelagt i andre dele af den offentlige sektor (f.eks. i forbindelse med ansaettelse i statens tjeneste, ansaettelse i offentligretlige organer og militaertjeneste) tages i betragtning.

5. Naervaerende sag angaar lovens artikel 9, stk. 1, litra a), der bestemmer foelgende:

»Ved pensionistens eller den forsikredes doed ... har enken eller - hvis den forsikrede er en kvinde - enkemanden, saafremt han er ubemidlet og fuldstaendig uarbejdsdygtig og i de sidste fem aar foer den forsikredes doed er blevet underholdt af hende, ret til pension.«

Hovedsagen

6. Evrenopoulos, der er jurist i det offentlige, og hvis kone var pensionsforsikret i DEI, ansoegte efter sin kones doed ved skrivelse af 23. januar 1989 til direktoeren for forsikringsafdelingen i DEI om tilkendelse af efterladtepension. Denne ansoegning blev behandlet i flere faser, som jeg er noedt til at give en forholdsvis detaljeret beskrivelse af for at forklare og besvare et af de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen.

7. Ansoegningsskrivelsen blev ikke i foerste omgang besvaret, og Evrenopoulos anlagde den 12. juni 1989 sag ved Dioikitiko Protodikio (forvaltningsretten), Athen, med paastand om annullation af det heraf foelgende stiltiende afslag paa ansoegningen. Sagen blev tilsyneladende anlagt rettidigt. Mens denne sag stadig verserede, afslog direktoeren for forsikringsafdelingen i DEI ved en afgoerelse af 21. september 1989 Evrenopoulos' ansoegning med den begrundelse, at han ikke opfyldte betingelserne i lovens artikel 9, stk. 1, litra a), om tilkendelse af enkemandspension.

8. Ved dom nr. 8361/90 af 26. november 1990 afvistes sagen af forvaltningsretten med den begrundelse, at Evrenopoulos ikke foerst havde indgivet klage til forsikringsraadet i DEI. I betragtning af, at direktoeren ikke havde givet Evrenopoulos meddelelse om muligheden for at indgive en saadan klage, gav retten ham dog en frist paa tre maaneder fra dommens afsigelse til at opfylde dette formkrav. Evrenopoulos indgav herefter en klage til forsikringsraadet i DEI den 4. februar 1991. Klagen blev afvist ved afgoerelse af 12. marts 1991 med samme begrundelse som den, der var anfoert i direktoerens afgoerelse. Den 2. maj 1991 anlagde Evrenopoulos sag ved forvaltningsretten i Athen til proevelse af forsikringsraadets afgoerelse. Forvaltningsretten gav Evrenopoulos medhold i, at han var berettiget til en efterladtepension i medfoer af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, der er fastslaaet i artikel 4 og 116 i den graeske forfatning og i faellesskabsretten.

9. Den 12. juni 1992 ankede DEI denne dom til den forelaeggende ret, forvaltningsappelretten, Athen. Selskabet anfoerte bl.a., at det i den appellerede dom med urette var antaget, at lovens artikel 9, stk. 1, litra a), er i strid med faellesskabsretten, bl.a. fordi der gaelder en undtagelse i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (5).

10. Paa baggrund af disse anbringender besluttede forvaltningsappelretten at indbringe sagen for Domstolen, idet den oensker foelgende spoergsmaal besvaret:

»1) Er DEI's forsikringsordning, som anfoert i andet afsnit ovenfor, en erhvervstilknyttet eller en lovbestemt ordning?

2) Finder EF-traktatens artikel 119 eller direktiv 79/7/EOEF anvendelse paa ordningen, navnlig paa ordningens bestemmelser om ydelser til efterladte?

3) Strider artikel 9, stk. 1, litra a), i lov nr. 4471/1966 mod traktatens artikel 119?

4) Kan bestemmelsen opretholdes i kraft af andre faellesskabsbestemmelser?

5) Finder traktatens artikel 119 anvendelse i sagen, naar henses til protokol nr. 2 til traktaten om Den Europaeiske Union og til, at indstaevnte anlagde den foerste sag inden den 17. maj 1990, nemlig den 12. juni 1989, men at denne sag blev afvist ved afgoerelse nr. 8361/1990 fra forvaltningsretten i Athen, fordi indstaevnte ikke havde indgivet klage over den af direktoeren for forsikringsafdelingen trufne afgoerelse (quasi-judiciel efterproevelse), og at der i afgoerelsen blev givet ham en frist paa tre maaneder til at indgive en saadan klage?

6) Saafremt spoergsmaal 3) og 5) besvares bekraeftende, er en enkemand, som ikke modtager pension eller andre ydelser til efterladte i henhold til den naevnte bestemmelse [artikel 9, stk. 1, litra a), i lov nr. 4491/1966] da berettiget til en pension og til ydelser til efterladte paa samme betingelser som dem, der gaelder for enker?«

11. Der er indgivet skriftlige indlaeg af DEI og Efthimios Evrenopoulos samt af den graeske regering, Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, og de var alle repraesenteret i retsmoedet.

Det foerste og det andet spoergsmaal

12. Med det foerste og det andet spoergsmaal oenskes det fastslaaet, om en pensionsordning, der som DEI's forsikringsordning indeholder bestemmelser om ydelser til efterladte, er omfattet af EF-traktatens artikel 119, eller om ordningen er omfattet af direktiv 79/7/EOEF (6).

13. Paa baggrund af retspraksis, herunder saerligt Domstolens dom i Beune-sagen (7), er besvarelsen af disse spoergsmaal ligetil. I Beune-sagen tog Domstolen stilling til et tilsvarende spoergsmaal i relation til en lovbestemt pensionsordning for nederlandske offentligt ansatte. I overensstemmelse med mit forslag til afgoerelse undersoegte Domstolen de forskellige kriteriers betydning for afgoerelsen af, om de omhandlede ydelser kunne anses for »loen« i henhold til traktatens artikel 119 (8). Domstolen fandt, at kriterier saasom i) i hvilket omfang pensionsordningen er fastlagt ved lov, ii) om den er et resultat af en aftale indgaaet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere, iii) om pensionsydelserne er af supplerende karakter, iv) hvorledes pensionsordningen finansieres og administreres, samt v) om den er forbeholdt saerlige grupper af arbejdstagere, ikke i sig selv er afgoerende for, om ordningen er omfattet af artikel 119. Domstolen udtalte (9):

»Det foelger saaledes af det anfoerte, at kun kriteriet om, at arbejdstageren modtager pensionen som foelge af arbejdsforholdet mellem ham og hans tidligere arbejdsgiver, dvs. kriteriet om arbejdsforholdet, jf. ordlyden af artikel 119, kan tillaegges afgoerende betydning.«

14. Domstolen tilfoejede, at selv dette kriterium ikke er tilstraekkeligt, da pensioner, der udbetales i henhold til lovbestemte sociale sikringsordninger, kan tage hensyn til den paagaeldendes loen i et tidligere ansaettelsesforhold (10). Domstolen fastslog imidlertid, at (11):

»Socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmaessige hensyn, som har haft eller har kunnet have betydning for den nationale lovgivningsmyndigheds fastsaettelse af de naermere regler for en ordning som den, hovedsagen drejer sig om, ... imidlertid ikke [kan] tillaegges afgoerende betydning, saafremt pensionen kun beroerer en saerlig gruppe af arbejdstagere, saafremt den direkte afhaenger af den tilbagelagte tjenestetid, og den fastsaettes paa grundlag af tjenestemandens senest oppebaarne loen. En pension, der udbetales af en offentlig arbejdsgiver, kan i saa fald ubetinget sammenlignes med den, en privat arbejdsgiver udbetaler sine tidligere ansatte.«

15. I forslaget til afgoerelse i Beune-sagen fastslog jeg i overensstemmelse hermed, at det, der virkelig har betydning, ganske enkelt er, at arbejdstagerens pensionsret er en foelge af ansaettelsesforholdet og kan betragtes som en del af hans vederlag, selv om der er tale om et opsat vederlag (12).

16. Paa baggrund af den forelaeggende rets beskrivelse af DEI's forsikringsordning er jeg ikke i tvivl om, at den pensionsret, der i henhold til ordningen tilkommer de ansatte i DEI, er en foelge af ansaettelsesforholdet, og at ydelserne derfor er omfattet af traktatens artikel 119. Ordningen, herunder dennes pensionsydelser, er forbeholdt DEI's ansatte og deres familiemedlemmer. Pensionen omfatter derfor kun en saerlig kategori af arbejdstagere. Hertil kommer, at pensionen direkte afhaenger af den tilbagelagte tjenestetid, og at beloebet fastsaettes paa grundlag af den ansattes senest oppebaarne loen. Pensionen finansieres af bidrag indbetalt af de ansatte, pensionisterne og af arbejdsgiveren. Pensionen maa derfor tydeligvis anses for at vaere en opsat loen.

17. Det er uden betydning, at den i denne sag omhandlede ydelse er en enkemandspension. Retten til en saadan ydelse er ligeledes en foelge af ansaettelsesforholdet, ikke mellem enkemanden og dennes arbejdsgiver, men mellem enkemandens afdoede hustru og hendes tidligere arbejdsgiver. I Coloroll-sagen (13) har Domstolen anerkendt, at saavel arbejdstagere som deres paaroerende kan paaberaabe sig artikel 119's direkte virkning.

18. DEI og den graeske regering er ikke desto mindre af den opfattelse, at ydelserne ikke er omfattet af artikel 119. Til stoette for denne opfattelse henviser de til forskellige andre kriterier og isaer til: i) at ydelserne er fastlagt ved lov, ii) at stoerrelsen af ydelserne ikke er fastsat ved aftale eller alene af arbejdsgiveren, iii) at de ikke supplerer en generel pensionsordning, der har karakter af social sikring, iv) pensionsordningens finansiering. Disse kriterier blev imidlertid undersoegt af Domstolen i Beune-sagen, som ikke ansaa dem for at vaere af afgoerende betydning. Den fremgangsmaade, Domstolen anvendte i Beune-sagen, viser virkelig sin vaerdi i denne sag: Hvis man taber af syne, at det grundlaeggende kriterium er ansaettelsesforholdet, ville det paa grundlag af de forskellige kriterier, der er blevet henvist til, vaere meget vanskeligt, ogsaa i Beune-sagen, at afgoere, om de omhandlede ydelser skulle anses for loen.

19. Under alle omstaendigheder er en raekke af de specifikke argumenter, der er blevet anfoert i denne sag, ikke overbevisende. DEI og den graeske regering har lagt vaegt paa, at pensionsydelsernes stoerrelse ikke er baseret paa nogen aftale mellem DEI og dets ansatte, men er fastsat direkte i loven. Dette er sandt nok, men da ydelserne beregnes paa baggrund af de bidrag, der i loebet af det sidste tjenesteaar er indbetalt til ordningen, er der en klar sammenhaeng med de generelle loenforhandlinger. Bidragene fastsaettes som en procentdel af de ansattes vederlag, og man maa gaa ud fra, at de ansatte er opmaerksomme paa, hvilken virkning en aendring i loennen kan have for de fremtidige pensionsydelser.

20. Jeg kan paa samme maade ikke godtage argumentet om, at ordningen, for saa vidt den finansieres af de ansattes egne bidrag, ikke finansieres af arbejdsgiveren og dermed ikke er en del af de ansattes vederlag. Da de ansattes bidrag fastsaettes som en procentdel af deres vederlag, afhaenger bidraget af vederlaget, og bidraget udgoer foelgelig indirekte en del heraf. Naar en DEI-ansat faar en loenstigning, vil dette afspejles i hans bidrag til pensionsordningen, og hvis det sker i hans sidste tjenesteaar, vil det paavirke stoerrelsen af hans pension.

21. Jeg finder ikke, at det er noedvendigt at undersoege alle de andre argumenter, der er blevet anfoert om dette spoergsmaal, idet de, som det i retsmoedet blev paapeget af Det Forenede Kongeriges regering, er udtryk for et forsoeg paa at genaabne den diskussion, som blev afsluttet med Beune-dommen. Denne dom blev afsagt i forlaengelse af en raekke sager om anvendelsen af artikel 119 med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner og blev afgjort af Domstolens plenum efter en meget grundig analyse af disse spoergsmaal. En genaabning af denne diskussion er efter min opfattelse unoedvendig og ville medfoere, at der paa ny bliver en usikker retstilstand.

22. Jeg maa derfor konkludere, at en pensionsordning, der indeholder efterladteydelser, som den, der administreres af DEI, maa anses for at vaere omfattet af artikel 119.

Det tredje, det fjerde og det sjette spoergsmaal

23. Med disse spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige at afklare, om forskelsbehandlingen af enker og enkemaend efter afdoede, tidligere ansatte - saafremt ordningen er omfattet af artikel 119 - er forenelig med denne bestemmelse, og saafremt den ikke er forenelig hermed, om enkemaend er berettiget til pension og efterladteydelser paa samme betingelser som dem, der gaelder for enker.

24. Svarene paa disse spoergsmaal er oplagte. For saa vidt angaar det tredje spoergsmaal har det siden Defrenne-dommen vaeret fast retspraksis, at alle former for direkte forskelsbehandling er forbudt, herunder navnlig forskelsbehandling, »som skyldes lovbestemmelser ... da denne forskelsbehandling kan paavises ved rent retlige undersoegelser« (14). Den forskelsbehandling af enker og enkemaend, som fremgaar af lovens artikel 9, stk. 1, litra a), er et skoleeksempel paa en saadan direkte forskelsbehandling.

25. Ved besvarelsen af det fjerde spoergsmaal er det endvidere aabenbart, at ingen anden faellesskabsretlig regel kan begrunde, at den omtvistede bestemmelse opretholdes. Traktaten indeholder ikke nogen undtagelser fra artikel 119, som har en saadan virkning, og det siger sig selv, at faellesskabslovgivningen, herunder artikel 7, stk. 1, litra c), i direktiv 79/7, principielt ikke kan indeholde saadanne undtagelser.

26. Det sjette spoergsmaal (der gaar ud paa, om det af artikel 119 foelger, at en enkemand er berettiget til at modtage ydelser paa samme betingelser som dem, der gaelder for enker) er tilsyneladende stillet, fordi DEI har anfoert, at saafremt den omtvistede bestemmelse er diskriminerende, vil den i henhold til graesk ret vaere forfatningsstridig og ugyldig baade i forhold til enker og enkemaend. I Coloroll-sagen, hvor problemet var genstand for en ganske omfattende diskussion, paapegede Domstolen, at naar foerst det er blevet fastslaaet, at der foreligger forskelsbehandling, og saa laenge der ikke er truffet foranstaltninger til at tilvejebringe ligebehandling, »kan artikel 119 kun sikres overholdt ved at give personer i den ugunstigt stillede gruppe de samme fordele, som personerne i den privilegerede gruppe har« (15). Som bekendt vedroerte denne sag ikke blot ansattes rettigheder, men ogsaa efterladtepensioner.

27. Jeg vil derfor konkludere, at det rette svar paa det tredje, det fjerde og det sjette spoergsmaal er som foelger:

i) En forskelsbehandling mellem enker og enkemaend som den, der er omhandlet i hovedsagen, er uforenelig med traktatens artikel 119.

ii) Bestemmelsen kan ikke opretholdes i kraft af andre faellesskabsbestemmelser.

iii) Saa laenge der ikke er truffet foranstaltninger til at tilvejebringe ligebehandling, kan artikel 119 kun sikres overholdt ved at give enkemaend pensioner og andre efterladteydelser paa de samme betingelser som dem, der gaelder for enker.

Det femte spoergsmaal

28. Det femte spoergsmaal angaar en mere kompliceret problemstilling. Spoergsmaalet tager udgangspunkt i de velkendte tidsmaessige virkninger af Barber-dommen. I Barber-dommen fastslog Domstolen for foerste gang, at traktatens artikel 119 omfatter pensioner, der udbetales i henhold til en privat erhvervstilknyttet pensionsordning, en saakaldt »contracted-out«-ordning, og den begraensede undtagelsesvis de tidsmaessige virkninger af dommen ud fra bydende retssikkerhedshensyn. Det skete med foelgende formulering (16):

»Det boer derfor statueres, at den direkte virkning af traktatens artikel 119 ikke kan paaberaabes til stoette for krav om tilkendelse af pensionsret fra et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af naervaerende dom [den 17. maj 1990], medmindre arbejdstagerne eller disses retssuccessorer forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til gaeldende national ret.«

29. Den noejagtige fortolkning af denne formulering har givet anledning til en betydelig diskussion og blev praeciseret af Domstolen i Ten Oever-dommen (17). Den tidsmaessige begraensning fremgaar nu af protokol nr. 2 til EF-traktaten, der blev indsat i forbindelse med traktaten om Den Europaeiske Union. Det anfoeres heri:

»Med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfoer af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for loen, hvis og i det omfang de kan henfoeres til beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede paaroerende, der inden denne dato har anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«

30. Denne sag vedroerer undtagelsen til den tidsmaessige begraensning. Det fremgaar klart af Coloroll-dommen og Beune-dommen, at protokollen i princippet omfatter de former for ydelser, som Evrenopoulos har ansoegt om. I Coloroll-dommen (18) bekraeftede Domstolen, at de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ogsaa gaelder for efterladtepensioner, og i Beune-dommen fastslog Domstolen, at protokollen fandt anvendelse paa den i sagen omhandlede tjenestemandspension, der maa betragtes som en ydelse i medfoer af en erhvervstilknyttet ordning, som omhandlet i protokollen (19):

»Selv om ydelsen er reguleret ved lov, sikrer den tjenestemanden en beskyttelse mod risikoen for de oekonomiske konsekvenser af hoej alder, og den er en ydelse, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra den offentlige arbejdsgiver, og som svarer til den, en privat arbejdsgiver udreder i henhold til en erhvervstilknyttet ordning.«

Det samme gaelder efter min opfattelse en enkemandspension som den her omhandlede.

31. Det kan umiddelbart se ud til, at det ikke er noedvendigt at traeffe nogen afgoerelse om det ovenfor naevnte spoergsmaal, idet protokollen ikke paa nogen maade kan vaere en hindring for Evrenopoulos' sag. Evrenopoulos' oprindelige ansoegning blev indgivet laenge foer den 17. maj 1990, idet hans foerste brev er dateret den 23. januar 1989, og han anlagde sag den 12. juni 1989. Som det blev forklaret ovenfor, forloeb hans retssag imidlertid ikke gnidningsloest (20).

32. Evrenopoulos og Kommissionen har anfoert, at Evrenopoulos under de omstaendigheder, der foreligger i denne sag, er omfattet af den undtagelse, som gaelder for dem, der har anlagt soegsmaal foer den 17. maj 1990.

33. Evrenopoulos er af den opfattelse, at den sag, han anlagde den 12. juni 1989, paa det tidspunkt var anlagt med skyldig hensyntagen til de relevante processuelle regler. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen har han givet en ganske udfoerlig beskrivelse af, hvordan han fortolker disse regler. Han har forklaret, at da direktoeren for DEI's forsikringsafdeling ikke besvarede hans oprindelige skrivelse af 23. januar 1989, var han forpligtet til at anlaegge soegsmaal inden en vis frist, hvilken han overholdt. Direktoeren traf herefter, mens sagen verserede, en afgoerelse, hvori han afslog Evrenopoulos' ansoegning. Denne afgoerelse blev anset for at vaere genstanden for det oprindelige soegsmaal, men sagen blev afvist, fordi Evrenopoulos ikke havde indgivet nogen klage til forsikringsraadet over afgoerelsen. Paa baggrund af Symvoulio tis Epikrateias' (Det Graeske Statsraads) retspraksis fandt forvaltningsretten imidlertid, at direktoeren burde have givet Evrenopoulos meddelelse om, at det var muligt at indgive en saadan klage inden for en i loven fastsat frist paa tre maaneder, og forvaltningsretten gav derfor Evrenopoulos mulighed for at indgive klagen inden for en frist paa tre maaneder efter domsafsigelsen. Evrenopoulos benyttede sig heraf, og da han fik afslag paa klagen, anlagde han en ny sag den 2. maj 1991.

34. Evrenopoulos goer i det vaesentlige gaeldende, at den foerste sag ifoelge graesk ret kunne vaere antaget til realitetsbehandling, og at behovet for at anlaegge den anden sag udelukkende opstod, fordi DEI for sent traf en udtrykkelig afgoerelse om at afslaa hans ansoegning. Han har anfoert, at hverken denne afgoerelse eller anlaeggelsen af den anden sag kan fratage det foerste sagsanlaeg dets retsvirkninger. I betragtning af, at den foerste sag kunne antages til realitetsbehandling, konkluderer Evrenopoulos, at han boer vaere omfattet af »undtagelse[n], for saa vidt angaar personer, som rettidigt har taget skridt til at sikre deres rettigheder« (21).

35. Kommissionen er af den opfattelse, at undtagelsen omfatter alle arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede paaroerende, som foer den 17. maj 1990, paa en eller anden maade (gennem administrativ rekurs eller domstolsproevelse) har paaberaabt sig, at artikel 119 er blevet tilsidesat. Det er i denne sag uden betydning, at den foerste sag blev afvist af processuelle grunde. Evrenopoulos' soegsmaal blev til sidst antaget til realitetsbehandling, og dette er tilstraekkeligt.

36. DEI og Det Forenede Kongeriges regering har i deres skriftlige indlaeg anfoert, at Evrenopoulos ikke kan nyde godt af den undtagelse, der gaelder for dem, der har anlagt soegsmaal foer den 17. maj 1990. Den graeske regerings repraesentant indtog ogsaa dette synspunkt i retsmoedet.

37. DEI har givet udtryk for den opfattelse, at da sagsanlaegget den 12. juni 1989 ifoelge graesk ret ikke opfyldte de relevante processuelle regler, har Evrenopoulos ikke inden den 17. maj 1990 »anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret«.

38. Det Forenede Kongeriges regering har i sit skriftlige indlaeg tilsvarende anfoert, at undtagelsen ikke finder anvendelse, saafremt sagen afvises, fordi de nationale processuelle regler ikke er overholdt i forbindelse med sagsanlaegget. En sagsoeger, der ikke korrekt har anlagt et soegsmaal foer den 17. maj 1990, f.eks. fordi han ikke har overholdt en i national ret gaeldende frist for anlaeggelse af soegsmaal, befinder sig ikke i en situation, der adskiller sig fra den, som en sagsoeger, der overhovedet ikke har anlagt soegsmaal til fremme af sit krav, befinder sig i. Det ser imidlertid ud til, at Det Forenede Kongeriges regering paa det tidspunkt, hvor den afgav sit skriftlige indlaeg, ikke havde kendskab til det noejagtige begivenhedsforloeb, idet der ikke fuldt ud var gjort rede herfor i forelaeggelsesdommen, som regeringens skriftlige indlaeg tog udgangspunkt i. Paa davaerende tidspunkt fremstod det, som om Evrenopoulos' oprindelige sagsanlaeg var blevet afvist, fordi sagen ikke var anlagt inden for den frist paa tre maaneder, der var angivet i den afgoerelse, som direktoeren for DEI's forsikringsafdeling traf.

39. I retsmoedet har Det Forenede Kongeriges regering aendret sin holdning som foelge af de oplysninger om retssagens forloeb, der blev givet af Evrenopoulos som svar paa Domstolens skriftlige spoergsmaal, og som jeg har refereret ovenfor. Det Forenede Kongeriges repraesentant har understreget, at en person, der foer datoen for Barber-dommen har indbragt en klage eller har anlagt et soegsmaal i overensstemmelse med national ret, ikke, saafremt han ikke faar medhold, umiddelbart er berettiget til at anlaegge et nyt soegsmaal efter det tidspunkt. Den tidsmaessige begraensning forhindrer, at klager og soegsmaal, der er indbragt efter datoen for Barber-dommen, kan have tilbagevirkende gyldighed, og dette maa gaelde, uanset om sagsoegeren forinden havde anlagt et soegsmaal, men uden at faa medhold. Det Forenede Kongeriges regering er imidlertid af den opfattelse, at saafremt det ifoelge graesk ret er korrekt, at Evrenopoulos hele tiden har overholdt de processuelle formkrav, maa de graeske domstoles senere afgoerelser betragtes som faser i et sagsforloeb, som foerste gang blev indledt i 1989. Ud fra denne analyse rammes Evrenopoulos ikke af den tidsmaessige begraensning.

40. Det er efter min opfattelse klart, at en klage eller et soegsmaal, der blev indbragt foer datoen for Barber-dommen, uden overhovedet at vaere i overensstemmelse med de formelle regler, saaledes at der efter det tidspunkt maatte indbringes en ny klage eller et nyt soegsmaal, principielt ikke kan vaere omfattet af undtagelsen fra den tidsmaessige begraensning. Saavel i Barber-dommen som i protokollen henvises der til, at der skal vaere anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage »i overensstemmelse med den relevante nationale ret«. Det staar klart, at de gaeldende processuelle regler skal overholdes. Saafremt faellesskabsretten, som i denne sag, ikke selv foreskriver en bestemt procedure, finder de relevante regler i de nationale retssystemer anvendelse i sager, hvor faellesskabsretlige regler paaberaabes (under forudsaetning af, at saadanne regler ikke er mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal, og ikke i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at paaberaabe sig de paagaeldende rettigheder, der foelger af faellesskabsretten (22)). Den blotte omstaendighed, at Barber-dommen og protokollen hjemler den omhandlede undtagelse, betyder ikke, at en sag, som ellers maa afvises i henhold til national ret, skal antages til realitetsbehandling.

41. Det spoergsmaal, der staar tilbage, er, hvorledes disse principper skal anvendes i en sag som denne. For mig at se synes svaret at afhaenge af, om der er tale om et kontinuerligt begivenhedsforloeb, saaledes at det soegsmaal, der nu verserer for den nationale ret, indgaar som del af dette forloeb, der tager sit udgangspunkt i en sag, der retmaessigt er anlagt foer den 17. maj 1990.

42. Selv om den nationale ret i foerste instans, som bekendt (23), afviste Evrenopoulos' foerste sagsanlaeg, gav retten ham en frist paa tre maaneder til at indgive en klage til forsikringsraadet i DEI. Evrenopoulos indgav en behoerig klage over direktoerens afgoerelse, hvori han fik afslag paa sin oprindelige ansoegning. Under den anden sag nedlagde Evrenopoulos paastand om annullation af forsikringsraadets afgoerelse, hvori han fik afslag paa sin klage. Den afgoerelse, der blev truffet af den nationale ret i foerste instans, er nu blevet anket til den nationale appelret. Under denne ankesag vil der endelig blive truffet afgoerelse i Evrenopoulos' oprindelige sag, der blev anlagt foer den afgoerende dato, den 17. maj 1990. Naervaerende sag angaar med andre ord den administrative afgoerelse, der indeholdt et afslag paa klagen over den afgoerelse, hvorved hans oprindelige ansoegning blev afslaaet. Dette er efter min opfattelse tilstraekkeligt til at fastslaa, at det er det soegsmaal, der blev anlagt foer den 17. maj 1990, der foreligger til afgoerelse under naervaerende sag.

43. Hertil kommer, at selv om der i forbindelse med den nationale retssag maatte vaere sket en fejl - saaledes som det er blevet anfoert af den graeske regering - kan dette ikke i forhold til faellesskabsretten have betydning for udfaldet af en klage eller et soegsmaal, der er indbragt foer den afgoerende dato, i et tilfaelde hvor de nationale domstole selv har anerkendt, at fejlen kan afhjaelpes, og er indstillet paa at foretage en realitetsbehandling af den foerste sag.

44. I den foreliggende sag goer der sig yderligere det forhold gaeldende, at saafremt Evrenopoulos ikke kunne paaberaabe sig undtagelsen, ville det betyde, at de fejl, der blev begaaet af pensionsordningens administration, ville komme pensionsordningen til gode, idet behovet for den anden sag synes at vaere opstaaet, fordi direktoeren ikke rettidigt afgav et skriftligt svar, og fordi han ikke underrettede Evrenopoulos om muligheden for at indgive en klage til forsikringsraadet. Selv om dette forhold ikke gjorde sig gaeldende, mener jeg imidlertid, at Evrenopoulos maa gives medhold som foelge af de andre grunde, jeg har anfoert.

45. Dette synspunkt underbygges af, at undtagelsen fra den tidsmaessige begraensning, der blev indfoert med Barber-dommen, efter min opfattelse ikke skal undergives en snaever fortolkning i forhold til dem, der allerede har indbragt en klage eller et soegsmaal. Det er snarere den tidsmaessige begraensning, der som en undtagelse fra, hvad der ville gaelde efter almindelige fortolkningsregler, boer fortolkes snaevert. Jeg mener ikke, at en lempelig fortolkning af undtagelsen i forhold til dem, der har indbragt en klage eller et soegsmaal foer datoen for Barber-dommen, vil kunne undergrave maalsaetningen om beskyttelsen af retssikkerheden, saaledes »at der rejses tvivl om retsforhold, hvis virkninger allerede er udtoemt, naar dette kan bevirke, at ligevaegten i en raekke af disse pensionsordninger forstyrres med tilbagevirkende kraft« (24). Det er klart, at det kun er faa personer, der vil kunne faa fordel af undtagelsen.

Forslag til afgoerelse

46. De spoergsmaal, der er forelagt af Dioikitiko Efeteio (forvaltningsappelretten), Athen, boer herefter besvares som foelger:

1) Ydelser, der udbetales i henhold til en pensionsordning som DEI's, herunder ordningens bestemmelser om ydelser til efterladte, falder inden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 119.

2) En bestemmelse i en saadan ordning, hvorefter en enkemand, naar den forsikrede person er en kvinde, kun har ret til pension, hvis han er ubemidlet og fuldstaendig uarbejdsdygtig og i de sidste fem aar inden den afdoede kvindelige forsikrede persons doedsfald er blevet underholdt af hende, hvorimod der ikke gaelder en saadan begraensning for en enke i tilfaelde, hvor den forsikrede person er en mand, er uforenelig med traktatens artikel 119 og kan ikke opretholdes i henhold til nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse.

3) Saa laenge der ikke er truffet foranstaltninger til at tilvejebringe ligebehandling, er enkemaend berettiget til pensioner og andre ydelser til efterladte paa de samme betingelser som dem, der gaelder for enker.

4) Naar artikel 119 paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til ydelser til efterladte i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning for saa vidt angaar ydelser vedroerende beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, er bestemmelsen kun umiddelbart anvendelig paa arbejdstagere og ydelsesberettigede paaroerende, som foer det tidspunkt har anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret. Saafremt en klage, der er indbragt foer ovennaevnte dato, efterfoelges af et soegsmaal, der afbrydes, og hvor der efterfoelgende anlaegges et nyt soegsmaal, er det tilstraekkeligt, at det aktuelle soegsmaal vedroerer afgoerelsen af det i den oprindelige sag rejste spoergsmaal.

(1) - Dom af 18.4.1976, sag 43/75, Sml. s. 455.

(2) - Dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Sml. I, s. 1889.

(3) - Dom af 28.9.1994, sag C-7/93, Sml. I, s. 4471.

(4) - Den Hellenske Republiks Lovtidende A1.

(5) - EFT 1979 L 6, s. 24.

(6) - Jf. note 5.

(7) - Jf. note 3.

(8) - Jf. praemis 22 ff. og forslaget til afgoerelse, punkt 22 ff.

(9) - Praemis 43.

(10) - Praemis 44.

(11) - Praemis 45.

(12) - Jf. forslaget til afgoerelse, punkt 38.

(13) - Dom af 28.9.1994, sag C-200/91, Sml. I, s. 4389.

(14) - Jf. note 1, praemis 21.

(15) - Jf. note 13, praemis 32.

(16) - Jf. note 2, praemis 45.

(17) - Dom af 6.10.1993, sag C-109/91, Sml. I, s. 4879, praemis 15-20.

(18) - Jf. note 13, praemis 51-56.

(19) - Jf. note 3, praemis 57.

(20) - Jf. punkt 7, 8 og 9.

(21) - Barber-dommen, jf. note 2, praemis 44.

(22) - Jf. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043.

(23) - Jf. punkt 7, 8 og 9.

(24) - Barber-dommen, jf. note 2, praemis 44.