FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 3. oktober 2018 ( 1 )

Sag C-465/16 P

Rådet for Den Europæiske Union

mod

Growth Energy,

Renewable Fuels Association

»Appel – dumping – import af bioethanol med oprindelse i Amerikas Forenede Stater – endelig antidumpingtold – forordning (EU) nr. 1225/2009 – søgsmålskompetence for repræsentative sammenslutninger for ikke-eksporterende producenter – umiddelbart berørt – artikel 9, stk. 5 – ikke muligt at indføre en antidumpingtold for hver enkelt leverandør – indførelse af en antidumpingtold for leverandørlandet – artikel 6.10 og 9.2 i Verdenshandelsorganisationens (WTO) antidumpingaftale – overensstemmende fortolkning«

I. Indledning

1. I den foreliggende sag har Rådet for Den Europæiske Union, støttet af Europa-Kommissionen, nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 9. juni 2016, Growth Energy og Renewable Fuels Association mod Rådet (T-276/13, EU:T:2016:340), hvorved Retten annullerede Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 157/2013 af 18. februar 2013 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af bioethanol med oprindelse i Amerikas Forenede Stater ( 2 ), for så vidt som den vedrører fire bioethanolproducenter repræsenteret af sammenslutningerne Growth Energy og Renewable Fuels Association.

2. Growth Energy (herefter »GE«) og Renewable Fuels Association (herefter »RFA«) har iværksat en kontraappel til prøvelse af Rettens vurdering, hvorefter deres søgsmål delvist skulle afvises.

3. Som jeg vil redegøre for i min bedømmelse af det første hovedappelanbringendes første led, er det min opfattelse, at det var med urette, at Retten fastslog, at GE’s og RFA’s søgsmål i første instans kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som det var anlagt på vegne af fire stikprøveudtagne amerikanske bioethanolproducenter. Den appellerede dom bør derfor efter min opfattelse ophæves, og sagen i første instans bør afvises for så vidt angår dette.

4. Denne løsning fritager imidlertid ikke Domstolen for at undersøge kontraappellen. I denne henseende er det, som jeg vil godtgøre i det følgende, min opfattelse, at det var med urette, at Retten fastslog, at GE og RFA ikke havde søgsmålskompetence på vegne af to amerikanske forhandlere/blandingsproducenter af bioethanol, nemlig selskaberne Murex og CHS. Set i dette perspektiv bør den appellerede dom også ophæves.

5. Jeg vil endelig præcisere, at hvis Domstolen ikke er enig i min bedømmelse og således finder, at søgsmålet i første instans uden tvivl fuldt ud kunne antages til realitetsbehandling, skal der træffes afgørelse om de materielle anbringender, som Rådet har fremført til støtte for hovedappellen vedrørende den fejlagtige fortolkning og anvendelse af artikel 9, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab ( 3 ) (herefter »grundforordningen«) i lyset af bestemmelserne i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (GATT) ( 4 ) (herefter »WTO’s antidumpingaftale«). Selv om den appellerede dom i denne forbindelse efterlader nogen forvirring om forholdet mellem »EU-lovgivers ønske om at opfylde en særlig forpligtelse påtaget inden for rammerne« af WTO’s antidumpingaftale og en »overensstemmende fortolkning« af grundforordningen med denne aftale, er det ikke desto mindre min opfattelse, at Retten i det væsentlige har fortolket grundforordningens artikel 9, stk. 5, korrekt.

II. Tvistens baggrund og Rettens dom

6. Retten fremstillede tvistens baggrund i den appellerede doms præmis 1-18. Jeg vil i det følgende kun gengive de oplysninger, der er nødvendige for forståelsen af parternes argumenter i forbindelse med Rådets appel og GE’s og RFA’s kontraappel.

7. Som følge af en klage offentliggjorde Kommissionen den 25. november 2011 en meddelelse om indledning af en antidumpingprocedure vedrørende importen af bioethanol med oprindelse i Amerikas Forenede Stater ( 5 ), hvori den bekendtgjorde, at den havde til hensigt at udtage stikprøver for at udvælge de eksportører/producenter i USA, som var omfattet af undersøgelsen.

8. Ved skrivelse af 16. januar 2012 meddelte Kommissionen fem selskaber, der var medlem af GE og af RFA, nemlig Marquis Energy LLC ( 6 ), Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC og Platinum Ethanol LLC, at de var blevet udtaget til at indgå i stikprøven af eksportører/producenter.

9. Den 24. august 2012 fremsendte Kommissionen den foreløbige underretningsskrivelse til GE og RFA om, at undersøgelsen ville fortsætte uden vedtagelse af foreløbige foranstaltninger og blive udvidet til også at omfatte forhandlere/blandingsproducenter. I dette dokument blev det anført, at det på dette tidspunkt ikke var muligt at vurdere, om udførslen af bioethanol med oprindelse i USA var blevet gennemført til dumpingpriser, idet producenterne i stikprøven ikke sondrede mellem hjemmemarkedssalg og eksportsalg, og idet de gennemførte hele deres salg til ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter i USA, som derefter blandede bioethanol med benzin og solgte det videre.

10. Den 6. december 2012 fremsendte Kommissionen den endelige underretningsskrivelse til GE og RFA, hvori den på grundlag af dataene fra de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter undersøgte forekomsten af dumping, der kunne forvolde EU-erhvervsgrenen skade, og påtænkte at indføre endelige foranstaltninger med en landsdækkende sats på 9,6% i en periode på tre år.

11. Den 18. februar 2013 vedtog Rådet på grundlag af grundforordningen den omtvistede forordning, hvorved der blev indført en antidumpingtold på bioethanol, kaldet »brændstofethanol«, med en landsdækkende sats på 9,5% for en periode på fem år.

12. Retten anførte ligeledes for det første, at Rådet i 12.-16. betragtning til den omtvistede forordning konstaterede, at undersøgelsen havde vist, at ingen af producenterne i stikprøven havde udført bioethanol til EU-markedet, og at det ikke var de amerikanske bioethanolproducenter, men forhandlerne/blandingsproducenterne, der var eksportører af den pågældende vare til Den Europæiske Union, hvorfor Rådet for at kunne gennemføre dumpingundersøgelsen havde støttet sig på oplysningerne fra de to forhandlere/blandingsproducenter, som havde indvilget i at samarbejde (den appellerede doms præmis 16). Retten anførte for det andet, at Rådet i 62.-64. betragtning til den omtvistede forordning forklarede, at der burde fastsættes en landsdækkende dumpingmargen, såfremt det på grund af bioethanolindustriens struktur og den måde, hvorpå den pågældende vare blev fremstillet og solgt på det amerikanske marked og eksporteret til Unionen, ikke var praktisk muligt at indføre individuelle dumpingmargener for amerikanske producenter (den appellerede doms præmis 17).

13. Retten traf herefter afgørelse om formaliteten vedrørende det søgsmål, der var anlagt af GE og RFA som erhvervssammenslutninger. Retten sondrede nærmere bestemt mellem tre typetilfælde, hvori et annullationssøgsmål, der er anlagt af en sammenslutning, som varetager medlemmernes fælles interesser, kan antages til realitetsbehandling, nemlig for det første når en retsforskrift udtrykkeligt indrømmer en søgsmålsret, for det andet når de virksomheder, som den repræsenterer, eller nogle af dem, har individuel retlig interesse i søgsmålet, eller for det tredje hvis sammenslutningen kan gøre en egen interesse gældende (den appellerede doms præmis 45).

14. Da Retten havde fastslået, at GE og RFA på ingen måde havde identificeret en specifik lovbestemmelse, som gav dem søgsmålskompetence, undersøgte den, om GE og RFA i henhold til det andet typetilfælde havde søgsmålskompetence, fordi deres medlemmer havde individuel retlig interesse i søgsmålet.

15. Ifølge argumentationen i den appellerede doms præmis 51-62 fastslog Retten nærmere bestemt, dels at GE’s og RFA’s annullationssøgsmål skulle afvises, fordi de repræsenterede Marquis Energy, idet dette selskab havde anlagt sit eget annullationssøgsmål (den appellerede doms præmis 51) ( 7 ), dels at sammenslutningerne ikke gyldigt kunne repræsentere Murex og CHS, to forhandlere/blandingsproducenter, der eksporterer bioethanol, fordi disse selskaber kun var »associerede« medlemmer af henholdsvis GE og RFA uden stemmeret og derfor uden mulighed for at gøre deres interesser gældende i forbindelse med den pågældende sammenslutnings eventuelle repræsentation af disse selskaber (jf. den appellerede doms præmis 53-55). Endvidere udelukkede Retten ligeledes, at GE og RFA havde søgsmålskompetence på vegne af deres medlemmer ud over de fire amerikanske producenter, der var udtaget i stikprøven i den omtvistede forordning. Retten fastslog således, at det ikke var blevet godtgjort, at disse medlemmer ville have været umiddelbart berørt af den ved den nævnte forordning indførte antidumpingtold (jf. den appellerede doms præmis 151-153).

16. Ifølge argumentationen i den appellerede doms præmis 90-149 konkluderede Retten derimod i dommens præmis 150, at GE og RFA i henhold til det andet typetilfælde, der er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, havde kompetence til at anlægge søgsmålet i første instans, idet sigtet hermed var at opnå annullation af den omtvistede forordning, for så vidt som denne vedrørte de fire amerikanske producenter i stikprøven. Retten fastslog således efter den analyse, som den foretog i den appellerede doms præmis 92-117, for det første, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Den konstaterede for det andet, at de samme producenter var individuelt berørt af denne forordning (jf. den appellerede doms præmis 123-145).

17. For så vidt angår det tredje typetilfælde, hvorefter en sammenslutnings søgsmål skal antages til realitetsbehandling, når den kan gøre gældende, at den har en særlig interesse, jf. punkt 13 i dette forslag til afgørelse, fastslog Retten om dette spørgsmål i den appellerede doms præmis 77-86, at GE og RFA alene havde individuel retlig interesse i søgsmålet, i det omfang deres søgsmål ifølge det tiende anbringende var baseret på beskyttelsen af proceduregarantier, som er indrømmet i henhold til grundforordningens relevante bestemmelser (jf. den appellerede doms præmis 85 og 87 samt præmis 162, andet led).

18. Kort sagt antog Retten derfor alene GE’s og RFA’s annullationssøgsmål til realitetsbehandling, for så vidt som det var anlagt a) på vegne af fire stikprøveudtagne amerikanske producenter, som var umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, og b) på grundlag af en individuel retlig interesse inden for rammerne af det tiende anbringende, hvorved de gjorde gældende, at deres egne processuelle rettigheder var blevet tilsidesat under antidumpingproceduren.

19. For så vidt angår realiteten forkastede Retten ganske vist GE’s og RFA’s tiende anbringende (jf. den appellerede doms præmis 250-343), men tog til gengæld GE’s og RFA’s første anbringendes andet led på vegne af de fire producenter i stikprøven til følge og annullerede den omtvistede forordning uden at tage stilling til dette anbringendes øvrige led eller de otte andre anbringender, som blev fremført til støtte for søgsmålet (jf. den appellerede doms præmis 246).

20. Retten fastslog nærmere bestemt, at det var med urette, at Rådet havde vurderet, at det i medfør af grundforordningens artikel 9, stk. 5, kunne fastsætte en landsdækkende dumpingmargen, og at det derfor ikke var forpligtet til at beregne individuelle dumpingmargener for hver enkelt amerikansk producent, der indgik i stikprøven i den omtvistede forordning.

21. For at nå til denne konklusion anførte Retten for det første, at EU-lovgiver med grundforordningens artikel 9, stk. 5, havde ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, som i det foreliggende tilfælde var indeholdt i artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, hvorfor grundforordningens artikel 9, stk. 5, skulle fortolkes i overensstemmelse med de nævnte artikler (jf. den appellerede doms præmis 180 og 184).

22. Retten fandt for det andet, at Rådet i princippet var forpligtet til i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 5, at beregne en individuel dumpingmargen og til at indføre en individuel antidumpingtold for hver enkelt af de fire producenter i stikprøven, idet institutionerne ved at bibeholde disse i stikprøven af amerikanske producenter og eksportører havde anerkendt, at de som omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 5, var »leverandører« af den vare, der var genstand for dumping (jf. den appellerede doms præmis 194 og 201).

23. Retten fandt endelig for det tredje, at selv om der i medfør af grundforordningens artikel 9, stk. 5, kunne gøres en undtagelse fra den individuelle beregning af toldbeløbet, når »dette ikke [var] praktisk muligt«, hvilket således gjorde det tilladt blot at oplyse navnet på det pågældende leverandørland, svarende til at indføre en landsdækkende antidumpingtold, skulle udtrykket »ikke praktisk muligt« fortolkes i overensstemmelse med det tilsvarende udtryk i artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale (jf. i denne retning den appellerede doms præmis 228 og 232). I lyset af sidstnævnte bestemmelser fastslog Retten imidlertid, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, ikke tillod nogen undtagelse fra forpligtelsen til at indføre en individuel antidumpingtold for en producent i stikprøven, som havde samarbejdet i forbindelse med undersøgelsen, såfremt institutionerne ikke mente at være i stand til at fastsætte en individuel eksportpris for denne producent (jf. den appellerede doms præmis 232, sidste punktum). Retten konkluderede derfor på baggrund af institutionernes forklaringer, at det var med urette, at Rådet vurderede, at indførelsen af individuel antidumpingtold for de amerikanske eksportører, som blev medtaget i stikprøven, »ikke [var] praktisk [mulig]« som omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 5 (den appellerede doms præmis 241), idet den omstændighed, at institutionerne fandt, at de havde vanskeligheder ved at spore salg individuelt eller sammenligne de normale værdier med de relevante eksportpriser for producenterne i stikprøven, ikke var tilstrækkeligt til at begrunde en anvendelse af denne undtagelse (jf. i denne retning den appellerede doms præmis 242-244). Retten annullerede derfor den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrørte de fire stikprøveudtagne amerikanske producenter repræsenteret ved GE og RFA, med den begrundelse, at den tilsidesatte grundforordningens artikel 9, stk. 5.

III. Parternes påstande

A. Parternes påstande i hovedappellen

24. I hovedappellen har Rådet principalt nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves. – Søgsmålet anlagt ved første instans af GE og RFA forkastes. – GE og RFA tilpligtes at betale Rådets omkostninger såvel i første instans som i appelsagen.

25. Rådet har subsidiært nedlagt følgende påstande: – Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling. – Afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen udsættes.

26. Kommissionen har principalt nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves. – Søgsmålet i første instans afvises. – GE og RFA tilpligtes at betale sagsomkostningerne ved Retten og Domstolen.

27. Kommissionen har subsidiært nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves. – Det første anbringendes andet led, som GE og RFA fremførte i første instans, forkastes, og sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling af det første anbringendes øvrige led og de øvrige anbringender. – Afgørelsen om sagsomkostningerne ved begge instanser udsættes.

28. GE og RFA har nedlagt følgende påstande: – Appellen forkastes i sin helhed, og det første punkt i den appellerede doms konklusion stadfæstes. – Rådet tilpligtes at betale GE’s og RFA’s omkostninger i første instans og i appelsagen.

B. Parternes påstande i kontraappellen

29. I kontraappellen har GE og RFA principalt nedlagt følgende påstande: – Det andet punkt i den appellerede doms konklusion ophæves, for så vidt som deres annullationssøgsmål (i øvrigt) herved forkastes. – Den omtvistede forordning annulleres i sin helhed, for så vidt som de selv og alle deres medlemmer er berørt heraf. – Rådet tilpligtes at betale dels GE’s og RFA’s omkostninger i første instans ved Retten samt i hovedappellen og kontraappellen ved Domstolen, dels sine egne omkostninger.

30. GE og RFA har subsidiært nedlagt følgende påstande, i tilfælde af at Domstolen ikke finder sagen moden til påkendelse: – Sagen hjemvises til Retten til påkendelse af de ni første annullationsanbringender, der er fremført på baggrund af de indstævntes individuelle retlige interesse, og af alle de øvrige annullationsanbringender, som er fremført på vegne af de indstævntes medlemmer ud over de fire amerikanske producenter, der var udtaget i stikprøven. – Rådet tilpligtes at betale de omkostninger, som GE og RFA hidtil har afholdt i første instans samt i hovedappellen og kontraappellen, og afgørelsen om sagsomkostningerne i forbindelse med den resterende del af proceduren udsættes.

31. Rådet har nedlagt følgende påstande: – Kontraappellen forkastes i sin helhed, og det andet punkt i den appellerede doms konklusion stadfæstes. – GE og RFA tilpligtes at betale Rådets omkostninger i såvel første instans ved Retten som i hovedappellen og kontraappellen samt deres egne omkostninger.

32. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: – Kontraappellen afvises fra realitetsbehandling, subsidiært forkastes den som ugrundet. – GE og RFA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

IV. Bedømmelse

33. Som jeg allerede har anført i mine indledende bemærkninger, frembyder de to appelsager, hovedappellen og kontraappellen, som er anlagt ved Domstolen, flere vanskeligheder med hensyn til såvel formaliteten som realiteten. Det er i denne henseende overraskende, at Retten i lyset af de forelagte spørgsmåls kompleksitet og sin egen stillingtagen ikke besluttede at henvise disse sager til påkendelse i et udvidet dommerkollegium.

34. Når dette er sagt, og som redegørelsen for undersøgelsen af hovedappellen vil vise, er det min opfattelse, at Rådets og Kommissionens argumenter til støtte for det første anbringende vedrørende i det væsentlige en fejlagtig fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF og dermed for en afvisning af GE’s og RFA’s søgsmål i første instans er så stærke, at den appellerede dom af denne grund bør ophæves.

35. Rådet har med Kommissionens støtte formuleret tre anbringender til støtte for hovedappellen. Det første anbringende vedrører som allerede nævnt formaliteten vedrørende søgsmålet i første instans, der blev anlagt af GE og RFA på vegne af fire stikprøveudtagne amerikanske producenter, mens de to øvrige anbringender vedrører tvistens realitet, nemlig Rettens fortolkning og anvendelse af grundforordningens artikel 9, stk. 5. Kommissionen har imidlertid i sit svarskrift tilføjet, at Retten burde have afvist at antage søgsmålet i første instans til realitetsbehandling med den begrundelse, at GE og RFA ifølge deres vedtægtsmæssige formål ikke gyldigt kunne repræsentere deres medlemmer.

36. I kontraappellen har GE og RFA fremført to anbringender af proceduremæssig art, hvori de har foreholdt Retten, at den dels begrænsede deres søgsmålskompetence på egne vegne til beskyttelsen af proceduregarantier, som er indrømmet i henhold til grundforordningen, dels nægtede GE og RFA søgsmålskompetence på vegne af deres medlemmer ud over de fire amerikanske producenter, der var udtaget i stikprøven.

37. Spørgsmålene i disse appeller behandles i følgende rækkefølge. Jeg vil først analysere Kommissionens indvending om, at Retten fejlagtigt undlod at fastslå GE’s og RFA’s manglende repræsentativitet, som berører formaliteten ved deres søgsmål i første instans (afsnit A). Dernæst vil jeg undersøge Rådets første anbringendes første led, som det har fremført til støtte for hovedappellen, vedrørende den fejlagtige fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF og en tilsidesættelse af begrundelsespligten (afsnit B), som efter min opfattelse skal tages til følge. For det tredje vil jeg efter ganske kortfattet at have forkastet den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har rejst mod GE’s og RFA’s kontraappel, undersøge de to anbringender, som GE og RFA har fremført heri (afsnit C), hvoraf et af leddene efter min opfattelse også skal tages til følge. Jeg vil endelig for det fjerde og subsidiært et for et analysere de to hovedappelanbringender, som vedrører den fejlagtige fortolkning og anvendelse af grundforordningens artikel 9, stk. 5 (afsnit D og E).

A. Kommissionens formalitetsindsigelse rettet mod GE’s og RFA’s søgsmål i første instans vedrørende Rettens undladelse af at fastslå disse sammenslutningers manglende repræsentativitet eller søgsmålskompetence

1. Parternes argumentation

38. Kommissionen har gjort gældende, at søgsmålet i første instans burde være blevet afvist med den begrundelse, at GE’s og RFA’s vedtægter ikke tillod dem at varetage en given sektors eller dennes medlemmers økonomiske interesser, hvilket er en afvisningsgrund, som Domstolen i øvrigt har pligt til at behandle af egen drift.

39. I denne henseende har Kommissionen forklaret, at Retten ved at beskrive GE og RFA som »sammenslutninger, som repræsenterer de amerikanske bioethanolproducenter« (den appellerede doms præmis 1), og dernæst som »sammenslutninger, der repræsenterer den amerikanske bioethanolindustris interesser« (den appellerede doms præmis 42), foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. De to sammenslutninger kan således som sammenslutninger uden erhvervsmæssigt formål, som er dannet i henhold til District of Columbia Non-Profit Corporation Act (District of Columbias lov om sammenslutninger uden erhvervsmæssigt formål), ikke aktivt varetage en given sektors eller dennes medlemmers økonomiske interesser.

40. En sådan aktivitet er i øvrigt efter Kommissionens opfattelse uforenelig med GE’s specifikke formål, som er at »fremme ethanol som vedvarende, ren og bæredygtig energikilde«, og med RFA’s generelle formål, som er at »fremme og støtte udviklingen af en national, rentabel og konkurrencedygtig sektor for fornyelige brændstoffer«, hvorfor denne aktivitet ikke kan omfatte sammenslutningernes varetagelse af deres medlemmers økonomiske interesser på enheders eller tredjelandes område. GE og RFA har i øvrigt på ingen måde forsøgt at gøre gældende, at deres søgsmål i første instans indgik i deres vedtægtsmæssige formål, efter at Retten tværtimod i den appellerede doms præmis 75 havde fastslået, at formålet med deres søgsmål var »at beskytte den amerikanske bioethanolindustris interesser«.

41. GE og RFA har heroverfor anført, at Kommissionen som »anden part« i appellen på dette trin ikke gyldigt kan gøre gældende, at der er tale om en urigtig gengivelse af beviserne, når Rådet ikke har påberåbt sig dette. Disse sammenslutninger har tilføjet, at den omstændighed, at de ikke har et erhvervsmæssigt formål, på ingen måde indebærer, at de ikke kan varetage en given sektors eller dennes medlemmers økonomiske interesser. For så vidt angår RFA har de præciseret, at Kommissionen på et vilkårligt grundlag har konkluderet, at denne sammenslutnings formål var afgrænset til nationale hensyn og udelukkede varetagelsen af dens medlemmers økonomiske interesser i tredjelande. Arbejdet med at fremme en national branche er imidlertid også knyttet til dens vækst, herunder eksporten, hvilket faktisk indgår i RFA’s formål.

2. Bedømmelse

42. Det bør fremhæves, at i henhold til artikel 174 i Domstolens procesreglement skal påstandene i svarskriftet gå ud på, at appellen helt eller delvist tages til følge, afvises eller forkastes. Det følger endvidere af procesreglementets artikel 172 og 176, at parter, der kan indgive svarskrift, ved et særskilt dokument, som skal være forskelligt fra svarskriftet, kan iværksætte kontraappel, som ifølge nævnte reglements artikel 178, stk. 1, og artikel 178, stk. 3, andet punktum, skal gå ud på, at den appellerede dom ophæves helt eller delvist, idet de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende, skal være forskellige fra de anbringender og argumenter, der gøres gældende i svarskriftet.

43. Som Domstolen allerede har fastslået, fremgår det således af en samlet læsning af disse bestemmelser, at formålet med svarskriftet ikke kan være ophævelse af den appellerede dom af grunde, som adskiller sig fra og er selvstændige i forhold til de grunde, som påberåbes i appellen, idet sådanne grunde kun kan påberåbes inden for rammerne af en kontraappel ( 8 ).

44. I svarskriftet har Kommissionen foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 45 medgav, at GE og RFA havde søgsmålskompetence på vegne af de amerikanske bioethanolproducenter, og dermed åbenbart tilsidesatte de to sammenslutningers vedtægter.

45. Selv om Rådet ganske vist har anfægtet GE’s og RFA’s søgsmålskompetence på vegne af de fire stikprøveudtagne amerikanske bioethanolproducenter, vedrører dets klagepunkter Rettens anerkendelse af, at disse fire producenter er umiddelbart og individuelt berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, og ikke, som Kommissionen har gjort gældende i sit svarskrift, GE’s og RFA’s kompetence til at repræsentere den amerikanske bioethanolsektor.

46. I svarskriftet har Kommissionen således tydeligt gjort en anden og selvstændig begrundelse for en delvis ophævelse af den appellerede dom gældende end den, der er fremført i hovedappellen ( 9 ). Denne begrundelse for en delvis ophævelse af den appellerede dom skulle derfor have været fremført ved særskilt dokument i forbindelse med en kontraappel i henhold til artikel 176 og 178 i Domstolens procesreglement.

47. Den begrundelse, som Kommissionen har fremført om afvisning af de to sammenslutningers søgsmål i første instans, er imidlertid unægteligt en ufravigelig procesforudsætning. Den kan – og skal – rejses ex officio af Unionens retsinstanser ( 10 ).

48. Det er derfor min opfattelse, at Domstolen ikke kan afvise Kommissionens kritikpunkt om, at Retten i den appellerede dom foretog en urigtig gengivelse af GE’s og RFA’s vedtægter ved nærmere bestemt at medgive, at varetagelsen af de amerikanske bioethanolproducenters kollektive interesser henhørte under de nævnte sammenslutningers formål.

49. Når dette er sagt, er det min opfattelse, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, i det foreliggende tilfælde GE’s og RFA’s vedtægter.

50. For det første indebærer den omstændighed alene, som Kommissionen har nævnt, at sammenslutningerne i kraft af deres vedtægter ikke havde et erhvervsmæssigt formål, ikke, at det er dem forbudt at repræsentere en erhvervssektors interesser, herunder for domstolene, sådan som Retten har medgivet. Sammenslutningernes manglende erhvervsmæssige formål vedrører generelt forbuddet mod at generere og udlodde overskud til deres medlemmer, og Kommissionen har ikke godtgjort, at det var anderledes i GE’s og RFA’s tilfælde, sådan som disse har anført i deres replik i forbindelse med kontraappellen.

51. For det andet er jeg ikke enig i Kommissionens argument om, at det var »åbenbart, at beskyttelsen af den amerikanske bioethanolindustris interesser mod handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger truffet af [Unionen] ikke falder ind under [de to sammenslutningers] formål«, da deres formål var afgrænset til nationale hensyn. Begge disse sammenslutningers formål, som Kommissionen delvist har gengivet i sit svarskrift, er nemlig så tilpas bredt formuleret, at det kan indbefatte et søgsmål på vegne af de amerikanske bioethanolproducenter som det, de har anlagt for Retten. Dette er uden tvivl tilfældet med GE’s vedtægter, hvori det præciseres, at denne sammenslutning træffer enhver nødvendig, egnet, anbefalet og tilrådelig foranstaltning til opfyldelse af sit formål og enhver anden foranstaltning i tillæg til og knyttet til sine formål. For så vidt angår RFA er det min opfattelse, at den ifølge Kommissionen urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder ikke kan godtgøres, idet denne sammenslutnings formål er at fremme og støtte udviklingen af en national, rentabel og konkurrencedygtig sektor for fornyelige brændstoffer. Det er tværtimod min opfattelse, at beskyttelsen af denne branche mod antidumpingforanstaltninger, der træffes af en tredjepartsenhed såsom Unionen, og som vil kunne påvirke den, efter al sandsynlighed kan bidrage til at sikre den konkurrencedygtige udvikling af den amerikanske sektor for fornyelige brændstoffer såsom bioethanol, og opfylde denne sammenslutnings formål.

52. Jeg foreslår derfor, at Domstolen under alle omstændigheder forkaster den indsigelse, som Kommissionen i sit svarskrift har rettet mod GE’s og RFA’s manglende repræsentativitet og søgsmålskompetence på vegne af de amerikanske bioethanolproducenter, som ugrundet.

B. Det første hovedappelanbringende vedrørende fejlagtig fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF og tilsidesættelse af begrundelsespligten

53. Dette anbringende er i det væsentlige opdelt i to led. Rådet har med det første anbringendes første led gjort gældende, at Retten, idet den konkluderede, at de fire producenter i stikprøven repræsenteret ved GE og RFA var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, tilsidesatte den fortolkning af denne betingelse, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF. Rådet har i det andet led foreholdt Retten, at den fejlfortolkede betingelsen om at være individuelt berørt, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, uden at forklare eller godtgøre, hvilke egenskaber de fire producenter i stikprøven havde, som adskilte dette selskab fra de øvrige amerikanske bioethanolproducenter.

54. Som jeg allerede har anført, er det min opfattelse, at det første led, som Rådet har fremført, bør tages til følge, hvilket set i lyset af den kumulative karakter af de to betingelser for antagelse til realitetsbehandling, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, bør overflødiggøre undersøgelsen af det andet led.

1. Sammenfatning af parternes argumentation vedrørende det første anbringendes første led for så vidt angår retlige fejl i forbindelse med konklusionen om, at de fire stikprøveudtagne amerikanske producenter repræsenteret ved GE og RFA var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning

55. Rådet har med støtte fra Kommissionen gjort gældende, at Retten tilsidesatte den i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelse om at være umiddelbart berørt, som fortolket af Domstolen, idet den ikke fastslog, at den omtvistede forordning direkte påvirkede retsstillingen for de fire stikprøveudtagne producenter repræsenteret ved GE og RFA, men fremhævede, at den højst havde en indirekte virkning for den økonomiske situation for disse erhvervsdrivende, som ikke eksporterer deres varer til EU-markedet. Ifølge disse institutioner har Domstolen imidlertid allerede tidligere, bl.a. i dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284), forkastet synspunktet om, at det for at opfylde betingelsen om at være umiddelbart berørt er tilstrækkeligt at godtgøre, at den omtvistede foranstaltning medfører rent økonomiske konsekvenser eller en konkurrencemæssig ulempe. I det foreliggende tilfælde fremgår de retlige fejl, som Retten begik, navnlig af den appellerede doms præmis 110, 111, 114, 116 og 117. Kommissionen har tilføjet, at Retten ved anvendelsen af den retspraksis, der vedrører betingelsen om at være umiddelbart berørt, i den appellerede doms præmis 93-104 fejlagtigt fandt, at det var tilstrækkeligt for at opfylde denne betingelse, at de fire producenter i stikprøven producerede en vare, som, hvis den blev eksporteret af tredjemand til EU, var pålagt en antidumpingtold. En sådan anskuelse indebærer, at umiddelbart forveksles med indirekte og retsstilling med økonomisk situation. Efter Kommissionens opfattelse ændrer GE’s og RFA’s forsøg på i deres skriftlige indlæg for Domstolen at forplumre den appellerede doms faktuelle indhold på ingen måde denne bedømmelse.

56. Heroverfor har GE og RFA for det første anført, at Rådet har opfordret Domstolen til at foretage en fornyet vurdering af de faktiske konstateringer, som Retten foretog, hvilket appelinstansen ikke har kompetence til. Disse kritikpunkter, som vedrører de faktiske forhold, som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 103 og 114, skal derfor afvises. GE og RFA er for det andet af den opfattelse, at den omstændighed, at store mængder bioethanol, som de fire producenter i stikprøven har produceret, er blevet eksporteret til EU, og at de er blevet identificeret som eksporterende producenter i den omtvistede forordning, var tilstrækkelig til, at Retten kunne fastslå, at disse erhvervsdrivende var umiddelbart berørt af den nævnte forordning. Retten fastslog med rette, at de fire producenter i stikprøven var amerikanske bioethanolproducenter, der eksporterede deres produktion til EU, og at så snart antidumpingtolden blev pålagt denne produktion, påvirkede den disse selskabers retsstilling. Under alle omstændigheder ville det, såfremt producenterne i stikprøven vidste, at deres salg var beregnet til eksport til EU, og derfor fastsatte en eksportpris, være irrelevant, at der ikke foregik et direkte salg. Ifølge GE og RFA ville en potentiel eksportør af den pågældende vare til EU være lige så umiddelbart berørt. I øvrigt er den praksis fra Domstolen, som institutionerne har nævnt til støtte for deres synspunkt, ikke relevant, i og med at den ikke vedrører betingelsen om at være umiddelbart berørt, eller den omhandler faktiske omstændigheder, som ikke er sammenlignelige.

2. Bedømmelse

57. Som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 67, og som det i øvrigt er ubestridt i den foreliggende sag, kræver begrebet umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, at to kumulative kriterier er opfyldt. For det første skal den anfægtede retsakt umiddelbart have indvirkning på retsstillingen for den person, som søger retsakten annulleret. For det andet må denne retsakt ikke overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler ( 11 ).

58. I den foreliggende sag er det alene det første kriterium, nemlig den omtvistede forordnings umiddelbare virkninger for de fire stikprøveudtagne producenters retsstilling, der er genstand for den kritik, som Rådet og Kommissionen har rettet mod den appellerede dom.

59. I denne forbindelse må GE’s og RFA’s argumenter om, at Rådets første appelanbringendes første led tilsigter at få de faktiske konstateringer og vurderinger, som Retten foretog, indbragt for Domstolen til fornyet behandling, indledningsvis forkastes.

60. Efter min opfattelse har Rådet, som jeg vil forklare nærmere, således fuldstændig korrekt gengivet de faktuelle forudsætninger, hvorpå Retten baserede sin retlige konklusion – som anfægtes af institutionerne – om, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Det er tværtimod snarere GE og RFA, der gentagne gange i deres skriftlige indlæg har forsøgt at fordreje de faktiske konstateringer og vurderinger, som Retten foretog i den appellerede dom.

61. Lad mig forklare.

62. Parterne i sagen for Retten drøftede længe, om de fire amerikanske bioethanolproducenter, der blev udtaget til stikprøven i løbet af undersøgelsen, eksporterede deres produktion af bioethanol til EU, eller om denne eksport tværtimod blev foretaget af de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter.

63. Som Retten påpegede i den appellerede doms præmis 94, blev det i den omtvistede forordning præciseret, at da ingen af de fire producenter i stikprøven selv eksporterede bioethanol til EU-markedet, solgte de bioethanol på hjemmemarkedet (det amerikanske) til ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter, som derefter blandede bioethanol med benzin og solgte det videre på hjemmemarkedet og til eksport, særligt til EU.

64. Efter at Retten havde konstateret forskellige forhold i den appellerede doms præmis 95-102, som ikke er blevet bestridt i den foreliggende appel, drog Retten den konklusion i dommens præmis 103, at »det i tilstrækkeligt omfang er blevet påvist, at de særdeles betydelige mængder bioethanol, som i undersøgelsesperioden blev indkøbt af de otte forhandlere/blandingsproducenter hos de [fire] amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven, i vidt omfang blev eksporteret til EU. […]«.

65. Ved at anvende en upersonlig og indirekte form, som i øvrigt allerede fandtes i den appellerede doms præmis 97 (»[…] en stor mængde bioethanol hidrørende fra de fire producenter i stikprøven regelmæssigt var blevet eksporteret til EU i undersøgelsesperioden«), fastslog Retten, i modsætning til, hvad GE og RFA har gjort gældende for Domstolen, end ikke implicit, at disse selskaber selv eksporterede deres produktion til EU.

66. Det fremgår således nødvendigvis af den appellerede doms præmis 103, at Retten medgav, at den bioethanol, der blev produceret af de fire producenter i stikprøven, var blevet »indkøbt« af de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter i undersøgelsen, før den blev eksporteret af disse, for en stor dels vedkommende til EU. Som Kommissionen har anført, konstaterede Retten således blot, at bioethanol produceret af de fire producenter i stikprøven indirekte var blevet kanaliseret til EU-markedet, dvs. gennem de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter, efter at disse havde blandet bioethanolen med benzin.

67. Der findes ikke passager i den appellerede dom, som tyder på, at Retten tillagde de amerikanske bioethanolproducenter status af eksportør. Den manglende anerkendelse af denne status fremgår udtrykkeligt af den appellerede doms præmis 110, ifølge hvilken Retten vurderede, at en producent, »selv om han ikke eksporterer de pågældende varer«, kan være »væsentligt påvirket« af indførelsen af en antidumpingtold for de varer, der indføres i EU. Dette bekræftes endvidere i den appellerede doms præmis 111, ifølge hvilken de fire producenter i stikprøven »fremstillede bioethanol i ren tilstand i løbet af undersøgelsesperioden, og at det er deres varer, som forhandlerne/blandingsproducenterne blandede med benzin og eksporterede til EU«.

68. Det følger, i modsætning til, hvad GE og RFA har gjort gældende, heraf, at hverken Rådet eller Kommissionen på nogen måde har opfordret Domstolen til at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder. Disse institutioner har tværtimod loyalt gengivet den appellerede doms relevante præmisser.

69. Rådet har i lighed med Kommissionen i sin kritik begrænset sig til at anfægte Rettens retlige slutning om, at indførelsen af antidumpingtold i henhold til den omtvistede forordning i det væsentlige havde direkte indvirkning på de fire stikprøveudtagne producenters retsstilling på grund af deres status som amerikanske bioethanolproducenter, hvis produktion til dels er blevet eksporteret til EU.

70. Efter min opfattelse er denne kritik imidlertid begrundet, idet de grunde, som Retten anførte til sin konklusion om, at den omtvistede forordning havde direkte indvirkning på disse fire erhvervsdrivendes retsstilling, i mine øjne er utilstrækkelige og forkerte.

71. Jeg bemærker for det første, at Retten i den appellerede doms præmis 104 af vurderingerne i samme doms præmis 97-103 udledte, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt, som omhandlet i bl.a. den retspraksis, der nævnes i samme doms præmis 67, mens Retten i samme doms præmis 106-117 en for en afviste Rådets og Kommissionens indsigelser mod denne konklusion.

72. Den appellerede doms præmis 97-102 indeholder blot betragtninger om bestemmelsesstedet for, mængden af og egenskaberne ved de fire stikprøveudtagne amerikanske bioethanolproducenters produktion. Som allerede nævnt udledte Retten i den appellerede doms præmis 103 af disse betragtninger, at det i tilstrækkeligt omfang var blevet påvist, at de særdeles betydelige mængder bioethanol, som blev indkøbt af de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter hos producenterne i stikprøven, i vidt omfang blev eksporteret til EU.

73. Selv om disse økonomiske vurderinger ikke er ukorrekte og under alle omstændigheder ikke er blevet bestridt af Rådet, er de dog utilstrækkelige til at godtgøre – hvilket Retten i det væsentlige fastslog i den appellerede doms præmis 104 – at den antidumpingtold, der blev indført ved den omtvistede forordning, påvirkede de fire stikprøveudtagne producenters retsstilling direkte.

74. Konstateringen af, at de stikprøveudtagne producenters produktion af bioethanol forud for indførelsen af antidumpingtolden fandt vej til EU-markedet gennem de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter efter at være blevet blandet med benzin, betyder således heller ikke, at det er blevet godtgjort, at de fire stikprøveudtagne producenters retsstilling blev ændret ved indførelsen af denne told.

75. Med en sådan konklusion antages det, at enhver producent fra et tredjeland, hvis varer findes på EU-markedet, er umiddelbart berørt, som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF og som fortolket af Domstolen, af indførelsen af en antidumpingtold på disse varer.

76. Det skal imidlertid påpeges, at forordningerne om indførelse af antidumpingtold ifølge Domstolens praksis ved deres art og rækkevidde har regelskabende karakter, idet de finder anvendelse på erhvervsdrivende i al almindelighed, og at det derfor kun er på grund af visse særlige omstændigheder, at disse forordningers bestemmelser umiddelbart (og individuelt) kan berøre de producenter og eksportører af den pågældende vare, som på grundlag af oplysninger om deres forretningsforhold hævdes at have gjort sig skyldige i dumping ( 12 ).

77. Den omstændighed alene, at en vare findes på EU-markedet, om det er i nok så betydelige mængder, er ikke tilstrækkelig til at lægge til grund, at når varen bliver pålagt en antidumpingtold, bliver producentens retsstilling umiddelbart berørt af denne told.

78. Hvis dette var tilfældet, ville antidumpingforordningers regelskabende karakter savne ethvert grundlag. Hver producent af en vare, der er pålagt antidumpingtold, ville med andre ord automatisk som udgangspunkt i kraft af sin objektive egenskab af producent af den pågældende vare være at anse for umiddelbart berørt af den forordning, hvorved denne told er indført.

79. Det forhold, at denne producent har deltaget i en undersøgelse ved at indgå i en stikprøve, der er blevet anvendt i forbindelse med den procedure, der har ført til vedtagelsen af den omtvistede forordning, ændrer ikke ved denne vurdering. En virksomheds deltagelse i en repræsentativ stikprøve i forbindelse med en undersøgelse udført af Kommissionen kan således højst udgøre et indicium for, at en erhvervsdrivende er individuelt berørt ( 13 ). Den indebærer ikke, at denne producents retsstilling berøres umiddelbart af indførelsen af endelig antidumpingtold efter denne undersøgelse.

80. Den konklusion, som Retten for tidligt nåede frem til i den appellerede doms præmis 104, forekommer mig desto mere kritisabel, fordi Retten samtidig aldrig bestred det forhold, som blev fastslået i den omtvistede forordning og nævnt i den appellerede doms præmis 94, nemlig at de pågældende producenter solgte deres varer på hjemmemarkedet (det amerikanske) til ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter med videresalg for øje på såvel hjemmemarkedet som til eksport, eller det forhold, som også blev nævnt i den appellerede doms præmis 102, at det ikke var muligt at sammenligne de normale værdier med de tilsvarende eksportpriser, hvilket underbygger institutionernes synspunkt om, at producenterne i stikprøven solgte deres produktion på det amerikanske hjemmemarked til de nævnte forhandlere/blandingsproducenter og hverken havde indflydelse på bestemmelsesstedet eller niveauet for eksportpriserne.

81. Rettens vurderinger i den appellerede doms præmis 107-110 og 114-117, hvorved den forkastede Rådets og Kommissionens argumenter, er heller ikke overbevisende.

82. Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 107-110, ifølge hvilke spørgsmålet om, hvorvidt en erhvervsdrivende er umiddelbart berørt af en forordning om indførelse af antidumpingtold, i det væsentlige ikke afhænger af vedkommendes status af producent eller eksportør, idet en producent, der ikke er eksportør af de eksportvarer, der er pålagt antidumpingtold, kan være »væsentligt påvirket« af indførelsen af en sådan told på den pågældende vare, besvarer for det første ikke endeligt spørgsmålet om, hvorvidt de fire stikprøveudtagne producenters retsstilling var umiddelbart berørt af den antidumpingtold, der blev indført ved den omtvistede forordning.

83. Jeg vil ganske vist medgive, at en erhvervsdrivendes status af producent ikke i sig selv er tilstrækkelig til ipso jure at udelukke, at betingelsen om, at denne erhvervsdrivende er umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, er opfyldt.

84. Retten undlod imidlertid at forklare, hvorfor en producent fra et tredjeland, som alene sælger sine varer på dette lands hjemmemarked til andre erhvervsdrivende, som efter tilsætning af et andet stof videresælger varen på dette hjemmemarked såvel som til eksportmarkeder, får sin retsstilling ændret direkte ved indførelsen af en antidumpingtold på denne vare med virkning for EU-markedet. I denne henseende synes den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 110 anvendte udtrykket »væsentligt påvirket«, som er forbundet med betingelsen om at være individuelt berørt og ikke med betingelsen om at være umiddelbart berørt, at røbe ikke alene en terminologisk tilnærmelse, men også mere grundlæggende fraværet af en egentlig undersøgelse af dels virkningen af indførelsen af antidumpingtold på de stikprøveudtagne amerikanske bioethanolproducenters retsstilling for så vidt angår betingelsen om at være umiddelbart berørt som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, dels institutionernes argument om, at den omtvistede forordning kun havde indirekte indvirkning af økonomisk karakter på disse producenters situation.

85. Den samme type overvejelser gør sig for det andet gældende for Rettens vurderinger i den appellerede doms præmis 114-116.

86. Retten præciserede for det første i dommens præmis 114, som bør citeres i sin helhed, at »[s]elv hvis det […] måtte antages, at forhandlerne/blandingsproducenterne bærer antidumpingtolden, og at det måtte vise sig, at omsætningskæden for bioethanol afbrydes, således at forhandlerne/blandingsproducenterne ikke er i stand til at vælte antidumpingtolden over på producenterne, skal det ikke desto mindre bemærkes, at indførelsen af en antidumpingtold ændrer de retlige betingelser, hvorunder markedsføringen af den af de fire producenter i stikprøven fremstillede ethanol på markedet i EU vil finde sted. De pågældende producenters retlige stilling vil derfor under alle omstændigheder være umiddelbart og væsentligt påvirket«. I øvrigt afviste Retten i den appellerede doms præmis 115 ligeledes Kommissionens argument om, at indførelsen af antidumpingtold alene havde en indirekte virkning for de fire stikprøveudtagne producenters situation, idet Retten anførte, at det var med urette, at Kommissionen havde »bestridt den omstændighed, at en anden virksomhed i omsætningskæden end denne sidstnævnte eksportør, om hvem det er konstateret, at der er udøvet dumping, kan anfægte en antidumpingtold […]«.

87. Efter min opfattelse rummer disse præmisser i den appellerede dom to retlige fejl.

88. Dels undlod Retten at forklare, hvordan en producent fra et tredjeland, som f.eks. hver enkelt af de fire producenter i stikprøven, som alene sælger sin vare på dette lands hjemmemarked til uafhængige erhvervsdrivende, om hvem det er blevet konstateret, at de udøver dumping, kan opleve, at vedkommendes retsstilling bliver umiddelbart berørt af indførelsen af antidumpingtold på den vare, som disse uafhængige erhvervsdrivende eksporterer, selv om sidstnævnte ikke vil kunne vælte antidumpingtolden over på denne producent.

89. Hvis de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter i den situation, som Retten undersøgte i den appellerede doms præmis 114 og 115, udøver dumping og bærer den fulde antidumpingtold, der er indført ved den omtvistede forordning på EU-markedet, kan jeg med andre ord ikke se, hvordan producenterne af den pågældende vare, som udelukkende sælger denne vare på det amerikanske hjemmemarked, kan opleve, at deres retsstilling påvirkes direkte af opkrævningen af denne told.

90. I en sådan situation er det ganske vist muligt, som Kommissionen har gjort gældende, at indførelsen af en antidumpingtold kan påvirke bioethanolproducenternes salgsmængder på det amerikanske hjemmemarked til de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter, som jo sandsynligvis vil indskrænke deres indkøb til eksport til EU, uden at producenterne er i stand til at kompensere for dette fald ved en stigning i leverancerne til det amerikanske hjemmemarked eller til andre eksportmarkeder end EU. Imidlertid er disse konsekvenser af økonomisk art og derfor efter min opfattelse ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at indførelsen af en antidumpingtold direkte ændrer de pågældende producenters retsstilling på EU-markedet. I et sådant tilfælde og i modsætning til, hvad Retten anførte i den appellerede doms præmis 76, andet punktum, har de amerikanske bioethanolproducenter reelt ikke en »retlig stilling« på EU-markedet.

91. Dels synes Retten, i det mindste implicit, at have lagt vægt på, at de pågældende producenter deltog i den undersøgelse, som Kommissionen gennemførte. Som jeg allerede har nævnt i punkt 84 i dette forslag til afgørelse, kan en sådan deltagelse imidlertid højst være relevant for kontrollen med en erhvervsdrivendes opfyldelse af betingelsen om at være individuelt berørt, men ikke for undersøgelsen af betingelsen om at være umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.

92. For det andet får Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 116 mig heller ikke til at afkræfte, hvad jeg netop har sagt, og konstatere, at det var med rette, at Retten konkluderede, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning.

93. Dels er det efter min opfattelse forkert at hævde, at »de kontraktlige bestemmelsers struktur mellem erhvervsdrivende i omsætningskæden for bioethanol ikke har nogen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt en bioethanolproducent er umiddelbart berørt af den [omtvistede] forordning«, og at den modsatte konklusion vil »være ensbetydende med at lægge til grund, at det kun er en producent, som sælger sin vare direkte til importøren i EU, der kan være umiddelbart berørt […], hvilket på ingen måde fremgår af grundforordningen«.

94. Domstolens praksis, som Retten i øvrigt citerede korrekt i den appellerede doms præmis 70 og 71, viser således, at Domstolen i de situationer, hvori den konkluderede, at søgsmål anlagt af erhvervsdrivende til prøvelse af forordninger om indførelse af antidumpingtold kunne realitetsbehandles, bl.a. tog hensyn til særlige træk ved det forretningsmæssige forhold til andre erhvervsdrivende, herunder med henblik på beregningen af eksportprisen til EU.

95. Jeg kan derfor ikke se, hvorfor de særlige træk ved de kontraktlige bestemmelsers struktur mellem de amerikanske bioethanolproducenter og de ikke forretningsmæssigt forbundne forhandlere/blandingsproducenter skulle unddrage sig denne logik, selv om denne hensyntagen skulle munde ud i, at de nævnte producenter ikke var umiddelbart berørt.

96. I øvrigt kan jeg ikke tilslutte mig det synspunkt, at denne konklusion ville være ensbetydende med kun at anerkende, at en producent er umiddelbart berørt, hvis denne producent sælger sin produktion direkte til EU-markedet. Man kan således tænke sig andre situationer afhængigt af netop de forretningsmæssige arrangementer såsom salg til mæglere/eksportører, som er knyttet til den pågældende producent. Under alle omstændigheder er den omstændighed, at grundforordningen ikke omtaler dette spørgsmål, som Retten anførte, irrelevant, eftersom betingelserne for, at et annullationssøgsmål som det foreliggende kan antages til realitetsbehandling, reguleres af artikel 263, stk. 4, TEUF.

97. Dels ville institutionernes synspunkt, som jeg tilslutter mig, ikke – i modsætning til, hvad Retten har anført i den appellerede doms præmis 116, sidste punktum – »indebære en begrænsning af retsbeskyttelsen for producenter, hvis varer pålægges antidumpingtold, alene på grundlag af salgsstrukturen for [eksporten]«.

98. Dette synspunkt bygger som sagt på en undersøgelse af betingelsen om, hvorvidt disse producenter er umiddelbart berørt, som reguleres af artikel 263, stk. 4, TEUF.

99. Selv om det bliver fastslået, som jeg foreslår, at Retten begik en retlig fejl ved at anerkende, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, indebærer det i øvrigt ikke, at disse producenter fratages deres retsbeskyttelse.

100. En erhvervsdrivende, om hvem det er fastslået, at vedkommende uden nogen tvivl ikke er umiddelbart og individuelt berørt af en forordning om indførelse af antidumpingtold, kan således ikke forhindres, herunder efter min opfattelse i forbindelse med en frivillig intervention, i at påberåbe sig ugyldigheden af en sådan forordning for en medlemsstats retsinstans, der har fået forelagt en tvist om den told, der skal betales til de kompetente told- eller skattemyndigheder ( 14 ).

101. Efter min opfattelse er den appellerede dom således grundet Rettens konklusion om, at de fire producenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, behæftet med flere retlige fejl.

102. Jeg foreslår derfor, at Domstolen tager Rådets første appelanbringendes første led til følge og ophæver den appellerede dom, uden at det er nødvendigt at undersøge dette anbringendes andet led. Jeg vil i punkt 251 i dette forslag til afgørelse undersøge, hvilke konsekvenser denne ophævelse har for tvisten i første instans.

103. Jeg gør imidlertid opmærksom på, at den foreslåede ophævelse af den appellerede dom kun er delvis. Den vedrører således alene formaliteten vedrørende GE’s og RFA’s søgsmål i første instans på vegne af de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven og ikke på egne vegne eller på vegne af disse sammenslutningers medlemmer ud over de nævnte producenter i stikprøven.

104. Da grundlaget for Rettens overvejelser med hensyn til de øvrige aspekter af formaliteten vedrørende GE’s og RFA’s søgsmål er genstand for disses kontraappel, bør dette grundlag derfor undersøges på dette stadium.

C. Kontraappellen

105. Inden undersøgelsen af de anbringender, som GE og RFA har fremført til støtte for deres kontraappel, bør der foretages en analyse af de formalitetsindsigelser, som Kommissionen har fremsat over for kontraappellen.

1. Formaliteten vedrørende kontraappellen

a) Sammenfatning af parternes argumenter

106. Kommissionen har i både svarskrift og duplik for det første gjort gældende, at denne appel ikke kan antages til realitetsbehandling, idet den er indbragt af en advokat, som i strid med artikel 44, stk. 1, litra b), i Domstolens procesreglement har fået delegeret opgaven af GE’s og RFA’s befuldmægtigede advokat. Ifølge Kommissionen tillader den nævnte artikel i Domstolens procesreglement ikke en sådan videredelegering, og den er under alle omstændigheder ikke omfattet af den fuldmagt, som GE og RFA har tildelt advokat Vander Schueren til at repræsentere dem i forbindelse med den foreliggende tvist.

107. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at GE’s og RFA’s kontraappel ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom disse sammenslutninger ifølge deres respektive vedtægter ikke gyldigt kan repræsentere deres medlemmers økonomiske interesser.

108. GE og RFA har anfægtet disse to argumenter.

b) Bedømmelse

109. Uafhængigt af, om Kommissionen ‐ som i det foreliggende tilfælde hverken er den part, som har indbragt hovedappellen, eller den institution, som har vedtaget den omtvistede forordning, og som derfor i modsætning til Rådet ikke er »indstævnt« i forbindelse med kontraappellen ‐ selvstændigt kan fremsætte en formalitetsindsigelse, som Rådet ikke har fremsat, bør dens formalitetsindsigelser rettet mod kontraappellen efter min opfattelse forkastes.

110. For så vidt angår det første argument bemærker jeg, at advokaterne i henhold til artikel 119, stk. 2, i Domstolens procesreglement, som i medfør af dette reglements artikel 177, stk. 2, finder anvendelse på kontraappellen, skal indlevere et officielt dokument eller en fuldmagt udstedt af den part, de repræsenterer, til Justitskontoret. Ligeledes præciseres det i artikel 173, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at dette reglements artikel 119, stk. 2, også finder anvendelse på svarskriftet i forbindelse med en appel. Det fremgår endog af artikel 44, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at for at nyde de privilegier, immuniteter og lempelser, som er omhandlet i dette reglements artikel 43, skal advokaterne forinden dokumentere deres stilling ved en fuldmagt udstedt af den part, de repræsenterer, når denne er en privat juridisk person.

111. Det følger heraf, at en advokat for gyldigt at kunne repræsentere en part for Domstolen, herunder i forbindelse med en appel og en kontraappel, skal være i besiddelse af et officielt dokument eller en fuldmagt udstedt af denne part.

112. Uden at rejse tvivl om gyldigheden af den fuldmagt, som GE og RFA har udstedt til advokat Vander Schueren til at repræsentere disse sammenslutninger i forbindelse med den foreliggende tvist, har Kommissionen anført, at denne advokat har videredelegeret repræsentationen af disse to parter til advokat Peristeraki.

113. Dette argument bygger imidlertid på en fejlagtig fortolkning af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen. Selv om advokat Peristeraki elektronisk til Domstolens Justitskontor har indgivet det indledende processkrift til kontraappellen ved at benytte en konto, som giver adgang til onlineportalen »e-Curia« ( 15 ), forholder det sig ikke desto mindre således, at advokat Vander Schueren har underskrevet såvel det originale eksemplar af kontraappellen som i øvrigt svarskriftet til hovedappellen. Denne advokat har derfor ikke videredelegeret den fuldmagt, som GE og RFA har udstedt til ham til at repræsentere disse sammenslutninger for Domstolen.

114. For så vidt angår Kommissionens andet argument bør det efter min opfattelse heller ikke tages til følge, for det kan højst medføre, at det andet anbringende, som er fremført til støtte for kontraappellen, afvises, men ikke, at kontraappellen i sin helhed afvises. Kommissionens klagepunkt er således åbenbart irrelevant, idet det omhandler det første kontraappelanbringende, som vedrører Rettens vurderinger af GE’s og RFA’s søgsmålskompetence, ikke på vegne af deres medlemmer, men på egne vegne. Med hensyn til formalitetsindsigelsen mod det andet kontraappelanbringende overlapper denne den formalitetsindsigelse, som Kommissionen i sit svarskrift har rettet mod GE’s og RFA’s manglende repræsentativitet og søgsmålskompetence for Retten på vegne af de amerikanske bioethanolproducenter, som jeg i punkt 50 og 51 i dette forslag til afgørelse foreslår, at Domstolen forkaster. Da disse betragtninger i lige så høj grad er gældende for formaliteten vedrørende GE’s og RFA’s kontraappel, tillader jeg mig derfor at henvise dertil.

115. Jeg foreslår således, at Domstolen forkaster Kommissionens formalitetsindsigelse mod kontraappellen.

116. Følgelig skal de to kontraappelanbringender behandles. Idet det andet af disse anbringender i lighed med Rådets første hovedappelanbringende omhandler formaliteten vedrørende det søgsmål, der blev anlagt i første instans på vegne af GE’s og RFA’s medlemmer (for så vidt som det denne gang omhandler disse sammenslutningers medlemmer ud over de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven), foreslår jeg, at disse anbringender undersøges i en anden rækkefølge, således at det andet anbringende behandles først.

2. Det andet kontraappelanbringende vedrørende retlige fejl i forbindelse med nægtelsen af at indrømme GE og RFA søgsmålskompetence på vegne af deres medlemmer ud over de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven

a) Sammenfatning af parternes argumenter

117. GE og RFA har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at nægte at indrømme dem søgsmålskompetence på vegne af deres medlemmer ud over de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven, nemlig for det første forhandlerne/blandingsproducenterne Murex og CHS og for det andet de øvrige medlemmer, der ikke indgik i stikprøven.

118. Retten fastslog først og fremmest i den appellerede doms præmis 52-55 fejlagtigt, at varetagelsen af Murex’ og CHS’ interesser ikke kunne begrunde, at søgsmålet blev antaget til realitetsbehandling, idet de blot var »associerede« medlemmer af GE og RFA og dermed ikke havde stemmeret. Ifølge GE og RFA vil Domstolen, da den i sin praksis anerkender sammenslutningers søgsmålskompetence, ikke sondre mellem de associerede medlemmer og de øvrige medlemmer, men tværtimod klart bekræfte, at den vil antage det søgsmål til realitetsbehandling, som er anlagt af en sammenslutning, der handler på vegne af et eller flere af sine medlemmer, som selv kunne have anlagt et søgsmål, der ville kunne antages til realitetsbehandling.

119. Retten fastslog ligeledes i den appellerede doms præmis 152-154 fejlagtigt, at GE’s og RFA’s øvrige medlemmer, som ikke indgik i stikprøven af eksportører/producenter, ikke var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning.

120. GE og RFA har tilføjet, at Retten ligeledes undlod at behandle spørgsmålet om, hvorvidt de var individuelt berørt. De har imidlertid interveneret under proceduren som repræsentanter for alle deres medlemmer.

121. Rådet har gjort gældende, at det andet kontraappelanbringende skal afvises og under alle omstændigheder er åbenbart ugrundet. Rådet har således først og fremmest fremhævet, at behandlingen, som dels skal fastslå, om GE’s og RFA’s associerede medlemmer har en tilstrækkelig grad af tilknytning til, at de to sammenslutninger kan repræsentere dem, dels om den omtvistede forordning har affødt virkninger for de medlemmer, der ikke indgår i stikprøven af eksportører/producenter, vedrører faktiske og ikke retlige omstændigheder. De to sammenslutninger har imidlertid ikke godtgjort, at de vurderinger, som Retten i den appellerede doms præmis 52-55 foretog af den tilknytning, som deres associerede medlemmer har til dem, udgør en urigtig gengivelse af beviserne. Retten har endvidere i den appellerede doms præmis 152-154 blot set på de faktiske omstændigheder og undladt at behandle de retlige spørgsmål.

122. Rådet er af den opfattelse, at Retten under alle omstændigheder ikke begik en retlig fejl ved at tilsidesætte de to sammenslutningers søgsmålskompetence på vegne af Murex og CHS. Rådet har i denne forbindelse fremhævet, at GE og RFA ikke har fremført nogen omstændighed, som kan godtgøre, at sondringen mellem de »associerede« medlemmer og de øvrige medlemmer af en sammenslutning var irrelevant for bestemmelsen af dens søgsmålskompetence. Rådet har anført, at et associeret medlem af en sammenslutning, som ikke var i stand til at påvirke dennes beslutninger, i modsat fald kunne blive inddraget i en sag, der kunne skade vedkommendes interesser. Retten begik heller ikke en retlig fejl ved at nægte at indrømme de to sammenslutninger søgsmålskompetence på vegne af de øvrige medlemmer, der ikke indgik i stikprøven.

123. Kommissionen har tilsluttet sig Rådets argumentation.

b) Bedømmelse

124. Med hensyn til dette kontraappelanbringendes andet led, hvorved GE og RFA har bestridt Rettens konklusion om formaliteten vedrørende søgsmålet i første instans på vegne af de amerikanske producenter, der ikke indgik i stikprøven, skal dette led efter min opfattelse logisk set forkastes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til formaliteten.

125. Hvis Retten, som jeg foreslår Domstolen at fastslå, begik en retlig fejl ved at medgive, at de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, og hvis Retten, som jeg anfører og foreslår i punkt 251 i dette forslag til afgørelse, burde have konstateret, at søgsmålet i første instans ikke kunne antages til realitetsbehandling, gælder en sådan konstatering således så meget desto mere for så vidt angår GE’s og RFA’s søgsmål, som de anlagde på vegne af de amerikanske bioethanolproducenter, som ikke indgik i stikprøven. De klagepunkter, der er rettet mod den appellerede doms præmis 151-154, kan derfor ikke tages til følge.

126. Det andet kontraappelanbringendes første led, hvori det foreholdes Retten, at den i den appellerede doms præmis 52-55 fastslog, at GE’s og RFA’s søgsmål i første instans på vegne af de to forhandlere/blandingsproducenter, der havde deltaget i undersøgelsen, nemlig Murex og CHS, ikke kunne antages til realitetsbehandling, er derimod vanskeligere at udrede og forekommer i sidste ende begrundet.

127. Først og fremmest kan dette led, med al respekt for Rådet, efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.

128. I modsætning til, hvad Rådet har gjort gældende, har GE og RFA således på ingen måde bestridt Rettens faktiske konstatering af, at Murex og CHS alene var associerede medlemmer uden stemmeret i de nævnte sammenslutninger. Disse sammenslutninger har til gengæld foreholdt Retten, at den for at kontrollere, om det annullationssøgsmål, som blev anlagt af en sammenslutning, der repræsenterer sine medlemmers interesser, kunne antages til realitetsbehandling, indførte et sondringskriterium, som nærmere bestemt var baseret på, hvorvidt sammenslutningens medlemmer havde stemmeret eller ikke til sammenslutningens organer, hvilket ville være vilkårligt og derfor fejlagtigt. Dette spørgsmål, som også vedrører rækkevidden af den kontrol, som retten i første instans skal foretage af formaliteten vedrørende de søgsmål, der indbringes for den, er åbenlyst et retligt spørgsmål, som falder ind under Domstolens kompetence i forbindelse med appellen.

129. Henset til ovenstående betragtninger bør udgangspunktet for undersøgelsen af det foreliggende leds realitet efter min opfattelse bestå i at påpege, at spørgsmålet om, hvorvidt et søgsmål, der anlægges af en erhvervssammenslutning, som har til opgave at varetage sine medlemmers kollektive interesser, kan antages til realitetsbehandling, ifølge det foreliggende tilfælde afhænger af, om de virksomheder, som den repræsenterer, eller nogle af dem har individuel retlig interesse i søgsmålet ( 16 ).

130. I medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF kan en af en sammenslutning anlagt sag, hvorunder den handler på et eller flere af sine medlemmers vegne, der hver især havde været søgsmålsberettigede ( 17 ), og når disse ikke selv har anlagt et søgsmål, således antages til realitetsbehandling ( 18 ).

131. GE og RFA har ikke betvivlet denne retspraksis, sådan som den ligeledes blev anført korrekt af Retten i den appellerede doms præmis 45 og 51. Disse sammenslutninger har i øvrigt af denne retspraksis udledt, at idet Murex’ og CHS’ egenskab af medlemmer, om end »associerede«, af sammenslutningerne ikke blev bestridt, burde Retten alene have kontrolleret, om Murex og CHS var umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, for at fastslå, om GE’s og RFA’s søgsmål på deres respektive vegne kunne antages til realitetsbehandling.

132. På baggrund af Rettens forskellige konstateringer er jeg tilbøjelig til at mene, at GE og RFA har ret.

133. Jeg vil først og fremmest bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 42 og 78 med rette fastslog, at GE og RFA repræsenterede »den amerikanske bioethanolindustris interesser«. Som jeg også præciserede i punkt 50 og 51 i dette forslag til afgørelse, vurderede Retten med andre ord med rette, at disse sammenslutningers vedtægtsmæssige formål tillod dem at varetage deres medlemmers kollektive interesser.

134. Dernæst er det ubestridt, at såvel Murex som CHS henhører under kategorien »medlem«, om end med status af »associeret medlem«, af henholdsvis GE og RFA og deltager i disse sammenslutningers møder.

135. Endelig er det intetsteds i den appellerede doms præmisser anført, at GE og RFA, som har deltaget i Kommissionens undersøgelse, og hvis vedtægtsmæssige formål omfatter varetagelsen af deres medlemmers kollektive interesser, burde have fået udstedt en specifik fuldmagt efter en afstemning blandt medlemmerne til at repræsentere disse for domstolene.

136. Retten fastslog alligevel i den appellerede doms præmis 55, at »[u]den stemmeret har CHS og Murex derfor ikke mulighed for at gøre deres interesser gældende i forbindelse med den pågældende sammenslutnings eventuelle repræsentation af disse selskaber. Under disse omstændigheder og i mangel af andre oplysninger, der kan påvise, at et »associeret medlem« har en sådan mulighed for at gøre sine interesser gældende, skal det fastslås, at [RFA] i nærværende sag ikke har søgsmålskompetence, i det omfang dette selskab gør gældende, at det repræsenterede CHS, og at [GE] ikke har søgsmålskompetence, i det omfang dette selskab gør gældende, at det repræsenterede Murex« ( 19 ).

137. Ved at drage denne konklusion indførte Retten derfor reelt et yderligere kriterium i tillæg til de betingelser, der kræves af retspraksis som nævnt i punkt 129 og 130 i dette forslag til afgørelse, nemlig at GE og RFA for at kunne handle på vegne af henholdsvis Murex og CHS ikke alene skulle godtgøre, at disse var umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, men tillige og på forhånd godtgøre, at disse erhvervsdrivende for at undgå afvisning af GE’s og RFA’s søgsmål skulle kunne »gøre deres individuelle interesser gældende« i de nævnte sammenslutningers organer forud for enhver foranstaltning til varetagelse af deres kollektive interesser, som de nævnte sammenslutninger har til opgave at varetage.

138. Efter min opfattelse udgør den dommerskabte tilføjelse af et sådant kriterium til de allerede tilstrækkeligt strenge formalitetsbetingelser, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, imidlertid en tilsidesættelse af denne bestemmelse, som ovenikøbet er utilstrækkeligt begrundet.

139. Rettens tilgang kan endvidere være kilde til manglende retssikkerhed, endog vilkårlighed, for de berørte juridiske personer, sådan som GE og RFA har gjort gældende.

140. Denne tilgang rejser nemlig uundgåeligt spørgsmålet om, hvor grænsen går, og hvordan lignende situationer skal behandles. Hvordan skal det således gå med formaliteten vedrørende et søgsmål anlagt af en erhvervssammenslutning med beføjelse til at varetage de kollektive interesser for sine medlemmer, hvoraf et i givet fald ikke deltager i, ikke anerkender eller lægger afstand til beslutningen om at anlægge et annullationssøgsmål for Unionens retsinstanser? Hvordan skal det ligeledes gå med formaliteten vedrørende et søgsmål, som en sammenslutning har anlagt på vegne af sine medlemmer, hvis disse kun delvist kan udøve deres stemmeret på visse af sammenslutningens beslutninger?

141. I forbindelse med sammenslutninger, hvis vedtægter reguleres af et tredjelands lov som i den foreliggende sag, kan det, hvis Rettens tilgang skulle følges, ovenikøbet ikke udelukkes, at praktiske hensyn såsom tilsidesættelse af dette lands lov eller vanskeligheder med at forstå de eller de sprog, der tales dér, ville medføre forskellig behandling af identiske situationer. Skulle institutionerne og herefter Retten således ganske enkelt have været i stand til på samme måde at foretage en vurdering af vedtægterne for en erhvervssammenslutning, som f.eks. repræsenterer en thailandsk erhvervsgren reguleret efter thailandsk ret?

142. Henset til disse betragtninger er det derfor min opfattelse, at Retten ved at gøre antagelsen af GE’s og RFA’s søgsmål på vegne af Murex og CHS til realitetsbehandling betinget af opfyldelsen på forhånd af et yderligere kriterium ud over de betingelser, som er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, begik en retlig fejl, hvilket på dette punkt bør føre til ophævelse af den appellerede dom.

143. Jeg vil i punkt 252 i dette forslag til afgørelse undersøge, hvilke konsekvenser denne ophævelse har for tvisten i første instans.

3. Det første kontraappelanbringende vedrørende en fejlagtig begrænsning af sammenslutningerne GE’s og RFA’s søgsmålskompetence på egne vegne

a) Sammenfatning af parternes argumenter

144. For det første har GE og RFA bestridt Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 79 af, at den omtvistede forordning ikke har ændret deres retsstilling, rettigheder eller forpligtelser. De er af den opfattelse, at en forordning, der indfører en antidumpingtold, kan påvirke en retsundergivens retsstilling på andre måder end blot betalingen af en antidumpingtold. De har også fremhævet, at de aktivt har deltaget i den administrative procedure med det formål at repræsentere deres medlemmer på passende vis for Unionens institutioner. GE og RFA har endvidere gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 86 at tilsidesætte relevansen af dom af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111), med den begrundelse, at sagsøgernes stilling som repræsentative sammenslutninger ikke var sammenlignelig med en forhandlingspartners stilling i forbindelse med, at denne officielt optræder på vegne af sine medlemmer som i den foreliggende sag.

145. For det andet har GE og RFA bestridt Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 85 og 87 om, at de alene kunne anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning i henseende til deres søgsmåls tiende anbringende vedrørende beskyttelsen af de proceduregarantier, som indrømmes dem i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 7, artikel 19, stk. 1 og 2, og artikel 20, stk. 2, 4 og 5.

146. Disse sammenslutninger har fremhævet, at de to domme, hvorpå Retten støttede sig i denne forbindelse, nemlig dom af 4. oktober 1983, Fediol mod Kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, præmis 31), og af 17. januar 2002, Rica Foods mod Kommissionen (T-47/00, EU:T:2002:7, præmis 55), ikke gør det muligt at fastslå grundlaget herfor. Selv om det af disse domme kan udledes, at en retsundergiven udelukkende kan være individuelt berørt af en retsakt, »såfremt den pågældende EU-lovgivning tilsikrer vedkommende visse processuelle garantier«, kan de til gengæld ikke underbygge synspunktet om, at spørgsmålet om at være individuelt berørt burde begrænses til alene de anbringender, der vedrører en tilsidesættelse af de processuelle rettigheder.

147. GE og RFA er af den opfattelse, at når det er blevet konstateret, at en retsundergiven er umiddelbart og individuelt berørt, bør dennes søgsmål antaget til realitetsbehandling i sin helhed. Alle interesserede parter som omhandlet i grundforordningen, uanset om de er producenter, eksportører, importører eller repræsentative sammenslutninger, nyder de samme rettigheder i medfør af denne forordning.

148. Rådet, som Kommissionen har tilsluttet sig, har gjort gældende, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at begrænse de to sammenslutningers individuelle søgsmålskompetence til deres tiende anbringende vedrørende tilsidesættelsen af deres proceduregarantier.

b) Bedømmelse

149. Indledningsvis bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 85 og 87 vedrørende GE’s og RFA’s egen interesse medgav, at disse sammenslutninger var umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, for så vidt som de i egenskab af interesserede parter i proceduren nød de proceduregarantier, som er indrømmet i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 7, artikel 19, stk. 1 og 2, og artikel 20, stk. 2, 4 og 5. Retten udledte heraf, at det derfor kun var det tiende anbringende til støtte for søgsmålet i første instans, som ville kunne antages til realitetsbehandling, da dette var det eneste anbringende om beskyttelsen af GE’s og RFA’s processuelle rettigheder.

150. Det skal bemærkes, at ingen af de berørte parter har bestridt, at det var med føje, at Retten medgav, at det tiende anbringende til støtte for søgsmålet i første instans kunne antages til realitetsbehandling, og heller ikke Rettens vurdering af, at alene dette anbringende tilsigtede beskyttelsen af de processuelle rettigheder, der i det foreliggende tilfælde var indrømmet GE og RFA i overensstemmelse med grundforordningens førnævnte bestemmelser.

151. GE og RFA har til gengæld foreholdt Retten, at den begrænsede deres søgsmålskompetence på egne vegne til det nævnte anbringende, mens de efter deres egen opfattelse burde være berettigede til, når deres søgsmålsret var anerkendt, at bestride den omtvistede forordnings materielle lovlighed.

152. Til støtte for denne argumentation har GE og RFA nærmere bestemt gjort tre klagepunkter gældende over for Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 79, 81 og 85-87, som alle efter min opfattelse savner grundlag.

153. For det første må man efter min opfattelse klart afvise det kritikpunkt, som sagsøgerne har rettet mod den appellerede doms præmis 79, nemlig at det var åbenbart fejlagtigt, at Retten konkluderede, at GE og RFA ikke var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, for så vidt som den indfører antidumpingtold. Uanset de retlige fejl, som jeg konstaterede ovenfor, er det efter min opfattelse således indlysende, at indførelsen af antidumpingtold, sådan som Retten fastslog, ikke har ændret GE’s og RFA’s individuelle retsstilling, eftersom den navnlig ikke skaber nogen forpligtelse for dem, idet disse sammenslutninger ikke er individuelt forpligtede til at betale denne told.

154. Hvad for det andet angår klagepunktet vedrørende den appellerede doms præmis 81 og 85-87 skal det især bemærkes, at den omstændighed, at en person deltager i en procedure for vedtagelse af en EU-retsakt, i overensstemmelse med den retspraksis, som Retten med føje henviste til i den appellerede doms præmis 81, alene individualiserer denne person i forhold til den pågældende retsakt i det tilfælde, hvor der af den EU-retlige lovgivning indrømmes den pågældende person en række processuelle garantier ( 20 ).

155. Det fremgår, som GE og RFA har anført, ganske vist ikke udtrykkeligt af dom af 4. oktober 1983, Fediol mod Kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, præmis 31), at anerkendelsen af sådanne processuelle garantier til gavn for sammenslutninger som GE og RFA indebærer, at alene anbringendet vedrørende den påståede tilsidesættelse af de nævnte garantier kan antages til realitetsbehandling.

156. Domstolen har imidlertid allerede med henvisning til den nævnte dom, og idet den har forkastet en appel som åbenbart ugrundet, fastslået, at en person eller en enhed, som har en sådan processuel rettighed, ikke i princippet, når der er indrømmet en hvilken som helst processuel garanti, kan tilkendes søgsmålskompetence til at bestride en EU-retsakts materielle lovlighed ( 21 ). Som det navnlig fremgår af dom af 4. oktober 1983, Fediol mod Kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, præmis 31), afhænger den nøjagtige rækkevidde af en persons søgsmålsret til at anfægte en EU-retsakt således af den retsstilling, som EU-retten indrømmer ham med henblik på at beskytte den således anerkendte berettigede interesse.

157. Det følger heraf, at den ene omstændighed, at eksistensen af processuelle garantier påberåbes, selv om appellanterne i kontraappellen personligt kunne være omfattet af sådanne processuelle garantier, ikke kan medføre, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, idet det støttes på anbringender vedrørende tilsidesættelse af materielle regler ( 22 ).

158. I den foreliggende sag har imidlertid hverken GE eller RFA til støtte for deres kontraappel anført og endnu mindre godtgjort, at grundforordningen giver repræsentative sammenslutninger individuelle materielle rettigheder eller pålægger dem individuelle forpligtelser af materiel karakter, som rækker ud over de processuelle garantier, der er indrømmet dem i henhold til den nævne forordning, og som skulle give Retten grundlag for at behandle de øvrige anbringender, som disse sammenslutninger på egne vegne har fremført til støtte for søgsmålet i første instans til prøvelse af den omtvistede forordnings materielle gyldighed.

159. Efter min opfattelse kan GE’s og RFA’s andet klagepunkt derfor ikke tages til følge.

160. For det tredje har GE og RFA foreholdt Retten, at den i det foreliggende tilfælde tilsidesatte den løsning, der udsprang af dom af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111, præmis 28-30), ved at afvise disse sammenslutningers synspunkt om, at deres stilling var sammenlignelig med en forhandlers stilling som omhandlet i den nævnte dom, hvilket gav dem søgsmålskompetence.

161. Den rolle, som en sammenslutning har spillet i en procedure, der har ført til vedtagelsen af en retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF, kan ganske vist berettige, at det af sammenslutningen anlagte søgsmål kan antages til realitetsbehandling, selv om dens medlemmer ikke er umiddelbart og individuelt berørt af den pågældende retsakt, navnlig når dens stilling som forhandlingspartner er blevet berørt af sidstnævnte retsakt ( 23 ).

162. Det er imidlertid min opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at vurdere, at dom af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111), ikke var relevant i den foreliggende sag.

163. Det skal således påpeges, at CIRFS i den sag, der dannede grundlag for denne dom, havde været samtalepartner for Kommissionen med hensyn til fastlæggelsen af en »støtteordning […]« inden for sektoren for syntetiske fibre samt for forlængelsen og tilpasningen af denne ordning og aktivt ført forhandlinger med Kommissionen under den procedure, der gik forud for retssagen, navnlig ved at indgive skriftlige bemærkninger til Kommissionen og ved at holde sig i tæt kontakt med dennes kompetente tjenestegrene ( 24 ).

164. Ifølge Domstolens praksis vedrørte den sag, der dannede grundlag for dom af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111), således en særlig situation, i hvilken sagsøgeren havde en stilling som forhandlingsleder, der var klart afgrænset og tæt forbundet med selve genstanden for beslutningen, hvilket indebar, at sagsøgeren befandt sig i en faktisk situation, der adskilte den pågældende fra alle andre ( 25 ), dvs. den faktiske situation, som er omhandlet i forbindelse med procedurerne i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, og som Domstolen selv har kvalificeret som helt særlig, nærmest ekstraordinær ( 26 ).

165. GE og RFA har imidlertid på ingen måde godtgjort, at deres situation som erhvervsmæssige repræsentanter for en branche, der kan være genstand for antidumpingforanstaltninger vedtaget af Rådet, var sammenlignelig med den ekstraordinære situation som forhandlingsleder, der gav anledning til den sag, der dannede grundlag for dom af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111), sådan som Retten med føje fastslog i den appellerede doms præmis 86.

166. Jeg foreslår derfor, at det tredje klagepunkt såvel som det første kontraappelanbringende i sin helhed forkastes.

167. Såfremt Domstolen i modsætning til det af mig foreslåede skulle beslutte at forkaste Rådets første hovedappelanbringende, skal jeg på dette trin subsidiært undersøge det andet og det tredje hovedappelanbringende, som begge vedrører realiteten i den tvist, som Retten har afgjort.

D. Det andet hovedappelanbringende vedrørende fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 9, stk. 5

168. Rådet har indledningsvis anført, at Retten efter analysen i den appellerede doms præmis 174-246 konkluderede, at institutionerne uden undtagelse var forpligtet til at beregne en individuel antidumpingtoldsats for hver enkelt producent i stikprøven. Rådet er af den opfattelse, at hverken WTO’s antidumpingaftale eller grundforordningens artikel 9, stk. 5, forlanger det umulige af institutionerne, idet bioethanolindustriens struktur og funktionsmåde ganske enkelt ikke levner nogen mulighed for at beregne en individuel margen for hver af de fire producenter i stikprøven repræsenteret ved GE og RFA.

169. Det andet appelanbringende består i det væsentlige af tre led. Det første led vedrører en retlig fejl, idet Retten fejlagtigt antog, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, gennemfører artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale og skal fortolkes i overensstemmelse med disse bestemmelser, hvilket ville være contra legem. Med det andet anbringendes andet led har Rådet foreholdt Retten, at den foretog en urigtig gengivelse af begrebet »leverandør«, jf. grundforordningens artikel 9, stk. 5, ved at udvide det til også at omfatte de fire amerikanske bioethanolproducenter i stikprøven. Rådet har med det tredje led endelig foreholdt Retten at have foretaget en fejlagtig fortolkning af udtrykket »ikke praktisk muligt« som omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 5.

1. Det andet appelanbringendes første led vedrørende en retlig fejl med hensyn til den antagelse, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, gennemfører artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale og skal fortolkes i overensstemmelse med disse bestemmelser

a) Parternes argumentation

170. Retten begik ifølge Rådet flere retlige fejl ved at fortolke grundforordningens artikel 9, stk. 5, i lyset af artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, idet den i denne forbindelse støttede sig til det ønske, som EU-lovgiver gav udtryk for ved at ændre denne forordning i 2012 for at gennemføre den beslutning, som WTO’s Tvistbilæggelsesorgans appelinstans havde truffet den 15. juli 2011 i sagen EF – Visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer (WT/DS397/AB/R) (herefter »rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer««).

171. Først og fremmest fandt Retten i den appellerede doms præmis 174-184 fejlagtigt, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, gennemførte såvel artikel 9.2 som artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale. Det var imidlertid bestemmelserne i grundforordningens artikel 9, stk. 6, og artikel 17, der havde til formål at gennemføre artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale, og ikke bestemmelserne i artikel 9, stk. 5. Rådet har fremhævet, at Retten i denne forbindelse i den appellerede doms præmis 178 og 179 støttede sig til den omstændighed, at Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 765/2012 af 13. juni 2012 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab ( 27 ), havde ændret grundforordningens artikel 9, stk. 5, fordi denne bestemmelse var i modstrid med artikel 6.10, 9.2 og 18.4 i WTO’s antidumpingaftale, jf. appelinstansens rapport om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer«. Den marginale ændring af grundforordningens artikel 9, stk. 5, ved forordning nr. 765/2012 kunne imidlertid ifølge Rådet ikke føre til den konklusion, at den oprindelige udgave af denne bestemmelse var udtryk for Unionens ønske om at gennemføre artikel 6.10, 9.2 og 18.4 i WTO’s antidumpingaftale i sin egen retsorden.

172. Endvidere har Rådet gjort gældende, at der er forskel på ordlyden af grundforordningens artikel 9, stk. 5, og artikel 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, idet sidstnævnte bestemmelse alene fastsætter en pligt til at »oplyse navnene på« leverandørerne og ikke til at »anføre tolden for hver enkelt leverandør«. Den tilsidesættelse af WTO’s antidumpingaftale, som appelinstansen fastslog i rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer«, og som kun vedrørte import fra lande uden markedsøkonomi, kunne derfor ikke påberåbes på grundlag af dom af 7. maj 1991, Nakajima mod Kommissionen (C-69/89, præmis 26-31).

173. Endelig har Rådet gjort gældende, at Rettens fortolkning i den appellerede doms præmis 227-233 af grundforordningens artikel 9, stk. 5, i overensstemmelse med artikel 9.2 og 6.10 i WTO’s antidumpingaftale var contra legem. Grundforordningens opbygning, tilblivelseshistorie og ordlyd for så vidt angår dens artikel 9, stk. 5, viser således klart, at EU-lovgivers ønske var at tillade den undersøgende myndighed at fastsætte en landsdækkende sats i stedet for individuelle satser i de tilfælde, hvor det »ikke [var] praktisk muligt« at fastsætte en individuel toldsats, og ikke kun i tilfælde af stikprøvetagning. Idet Retten i den appellerede doms præmis 227-233 fastslog, at der i ordlyden af grundforordningens artikel 9, stk. 5, ikke var noget til hinder for at fortolke udtrykket »ikke praktisk muligt« i overensstemmelse med artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, overskred den efter Rådets opfattelse derfor grænserne for en overensstemmende fortolkning.

174. Kommissionen har tilsluttet sig Rådets argumentation og samtidig medgivet, at ordlyden af henholdsvis grundforordningens artikel 9, stk. 5, og artikel 9.2 i WTO’s antidumpingaftale »ligger tæt op ad hinanden«. I sin replik har Kommissionen tilføjet, at Domstolen i dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 85-92), fastslog, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, ikke tilsigter at gennemføre WTO’s regler, hvorfor sammenslutningernes samlede argumentation må forkastes.

175. For det første har GE og RFA heroverfor anført, at Retten, idet den fastslog, at EU-lovgiver ved at vedtage grundforordningens artikel 9, stk. 5, tydeligt havde udtrykt sit ønske om at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, foretog en konstatering af faktiske omstændigheder, og at Rådets anfægtelse heraf bør forkastes under appellen.

176. For det andet har disse sammenslutninger gjort gældende, at Retten på baggrund af forordning nr. 765/2012 med rette fastslog, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, gennemførte artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale. Hvis dette ikke var tilfældet, ville kun en udtrykkelig henvisning være acceptabel.

177. GE og RFA har ligeledes bestridt, at fortolkningen af grundforordningens artikel 9, stk. 5, i overensstemmelse med artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale er contra legem. Det fremgik klart af punkt 339 i rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer«, at undtagelserne fra forpligtelsen til at fastsætte individuelle dumpingmargener vedrører den situation, hvori den undersøgende myndighed benytter sig af en stikprøve.

b) Bedømmelse

178. Det skal først og fremmest bemærkes, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, første afsnit, i den affattelse, som finder anvendelse i den foreliggende sag, fastsætter, at »[a]ntidumpingtold pålægges i hvert enkelt tilfælde med en passende sats uden forskelsbehandling for al indførsel af den pågældende vare, for hvilken der er konstateret dumping og deraf følgende skade, med undtagelse af indførsel fra leverandører, der i henhold til bestemmelserne i denne forordning har afgivet pristilsagn, som er blevet godtaget. I forordningen om indførelse af tolden anføres tolden for hver enkelt leverandør eller, hvis dette ikke er praktisk muligt og i almindelighed, hvor artikel 2, stk. 7, litra a), finder anvendelse, det pågældende leverandørland« ( 28 ).

179. Artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale har følgende ordlyd: »Myndighederne fastsætter som regel en individuel dumpingmargen for hver af de berørte eksportører eller producenter af den vare, der er omfattet af undersøgelsen. I tilfælde, hvor antallet af eksportører, producenter, importører eller varetyper er så stort, at det er praktisk umuligt at fastsætte en sådan margen, kan myndighederne begrænse deres undersøgelse til […] et rimeligt antal interesserede parter eller varer ved anvendelse af […] stikprøver […]«

180. Artikel 9.2 i samme aftale har følgende ordlyd: »Når antidumpingtold pålægges en bestemt vare, opkræves denne antidumpingtold i hvert enkelt tilfælde med en passende sats uden forskelsbehandling for al indførsel af den pågældende vare, for hvilken der er konstateret dumping og deraf følgende skade, med undtagelse af indførsel hidrørende fra leverandører, der i henhold til bestemmelserne i denne aftale har afgivet pristilsagn, som er blevet godtaget. Myndighederne oplyser navnet på leverandøren eller leverandørerne af den pågældende vare. Er der imidlertid tale om mange leverandører fra samme land, og vil det ikke være praktisk muligt at oplyse navnene på dem alle, kan myndighederne anføre navnet på det pågældende leverandørland.«

181. I det foreliggende anbringendes første led har Rådet med støtte fra Kommissionen foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 180 fastslog, at EU-lovgiver med vedtagelsen af grundforordningens artikel 9, stk. 5, første afsnit, havde haft til hensigt at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse – i det foreliggende tilfælde indeholdt i artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale – som omhandlet i den såkaldte Nakajima-retspraksis (dom af 7.5.1991, Nakajima mod Rådet, C-69/89, EU:C:1991:186). Ifølge Rettens ræsonnement ‐ som institutionerne har bestridt ‐ udledes EU-lovgivers (oprindelige) ønske nærmere bestemt af ændringen af artikel 9, stk. 5, første og andet afsnit, ved forordning nr. 765/2012 som følge af rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer«.

182. Institutionerne har ligeledes foreholdt Retten på grundlag af førnævnte ræsonnement, navnlig i den appellerede doms præmis 184, at den har fundet, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, kunne fortolkes overensstemmende med artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, selv om de klart har medgivet, at de relevante bestemmelser i henholdsvis artikel 9, stk. 5, i grundforordningen og artikel 9.2 i WTO’s antidumpingaftale er analoge eller – for at benytte Kommissionens udtryk – »ligger tæt op ad hinanden«.

183. Jeg er kun delvist enig i Rådets og Kommissionens argumentation.

184. Sammenligningen alene mellem ordlyden af grundforordningens artikel 9, stk. 5, som vedrører indførelsen af antidumpingtold, og ordlyden af artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale, som vedrører anvendelsen af stikprøveudtagning til bestemmelse af dumpingmargenen især i tilfælde af et for stort antal producenter og eksportører, viser klart, at førstnævnte artikel på ingen måde sigter mod at gennemføre den særlige forpligtelse, der er indeholdt i sidstnævnte artikel.

185. Den omstændighed, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, for så vidt som bestemmelserne heri vedrørte lande uden markedsøkonomi, i rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer« blev anset for at være uforenelig med især artikel 6.10 og 9.2 i WTO’s antidumpingaftale, indebærer på ingen måde, at EU-lovgiver havde til hensigt at opfylde en særlig forpligtelse påtaget i henhold til artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale.

186. Et lignende ræsonnement følger i øvrigt af dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74), som Domstolen afsagde nogle måneder før den appellerede dom, men som ikke blev nævnt i denne. Selv om Domstolen i denne dom i forbindelse med undersøgelsen af rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer« navnlig bemærkede, at WTO’s tvistbilæggelsesorgan havde konstateret, at en del af bestemmelserne i grundforordningens artikel 9, stk. 5, som fandt anvendelse på det pågældende tidspunkt, var uforenelige med visse af WTO’s regler, fandt den således ikke desto mindre, at WTO’s antidumpingaftale ikke kunne påberåbes af en privatperson til anfægtelse af lovligheden af en forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold. Domstolen fastslog i det væsentlige, at for så vidt som bestemmelserne i grundforordningens artikel 9, stk. 5, første og andet afsnit, henviste til artikel 2, stk. 7, i samme forordning, som indførte en særordning, der opstillede detaljerede regler hvad angår beregningen af den normale værdi i forhold til indførsler fra lande uden markedsøkonomi, var disse bestemmelser en integrerende del af den nævnte ordning og således udtryk for EU-lovgivers vilje til at vedtage en fremgangsmåde, som er særegen for Unionens retsorden i henseende til de nævnte lande, og som adskiller sig fra WTO’s antidumpingaftale ( 29 ).

187. Når dette er sagt, kan jeg ikke erklære mig enig i Kommissionens argument om, at dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74), som sådan udgør en grund til at ophæve den appellerede dom, fordi Domstolen fastslog, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, ikke gennemførte nogen særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse. Domstolen udtalte sig således i denne dom kun om bestemmelserne i den daværende grundforordnings artikel 9, stk. 5, som henviste til førnævnte særordning vedrørende lande uden markedsøkonomi, som blev indført ved den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7. Dommen i sagen C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74) vedrører derfor ikke de øvrige bestemmelser i grundforordningens artikel 9, stk. 5, som stadig er gældende, især den væsentligste bestemmelse i første afsnit om, at en forordning om indførelse af en antidumpingtold anfører tolden for hver enkelt leverandør, eller, hvis dette ikke er praktisk muligt, det pågældende leverandørland i forbindelse med tredjelande uden markedsøkonomi, hvilket er den i den foreliggende sag omhandlede bestemmelse.

188. Selv om det efter min opfattelse er med urette, at Retten fandt, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, udgjorde opfyldelsen af en særlig forpligtelse påtaget i henhold til artikel 6.10 i WTO’s antidumpingaftale, indebærer Domstolens bedømmelse i dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74), således ikke dermed, at Retten begik en retlig fejl, idet den antog, at EU-lovgiver med vedtagelsen af grundforordningens artikel 9, stk. 5, havde til hensigt at opfylde en særlig forpligtelse påtaget i henhold til artikel 9.2 i den nævnte aftale.

189. Denne fejl følger efter min opfattelse imidlertid af ræsonnementet i den appellerede doms præmis 178-183. Det fremgår således af disse præmisser i den appellerede dom, at Retten af ændringen af grundforordningens artikel 9, stk. 5, ved forordning nr. 765/2012 som følge af især vedtagelsen af rapporten om »visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer« udledte, at EU-lovgiver havde haft til hensigt med sin vedtagelse af grundforordningens artikel 9, stk. 5, i dens oprindelige udgave at opfylde en særlig forpligtelse, som var indeholdt i artikel 9.2 i WTO’s antidumpingaftale.

190. For det første er det imidlertid efter min opfattelse juridisk vanskeligt efterfølgende, alene på baggrund af ændringerne af denne forordning i 2012, at fastslå EU-lovgivers ønske på tidspunktet for vedtagelsen af grundforordningen i 2009 om at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse. Det er tværtimod nødvendigt, at det af den omhandlede specifikke EU-retlige bestemmelse kan udledes, at denne tilsigter at opfylde en særlig forpligtelse, der følger af WTO-aftalerne, i EU-retten ( 30 ).

191. For det andet vedrørte ændringerne i 2012 af grundforordningens artikel 9, stk. 5, som jeg allerede har anført, bestemmelserne i den nævnte artikels første og andet afsnit om særordningen for dumpingimport fra lande uden markedsøkonomi i medfør af den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7. Disse ændringe