2.

Gül er cypriotisk statsborger af tyrkisk afstamning og har siden 1971 været gift med en britisk statsborger, der i henhold til »British Nationality Act« 1971 har ret til bopæl (»right of abode«) i Det forenede Kongerige. Der er tre sønner i ægteskabet, der ligeledes er britiske statsborgere. Gül tog medicinsk embedseksamen ved universitetet i Istanbul og fik den 1. oktober 1977 i Forbundsrepublikken Tyskland midlertidig lægeautorisation med henblik på at uddanne sig til speciallæge i anæstesi. Forud for tildelingen af denne tilladelse havde han formelt forpligtet sig til efter afslutningen eller afbrydelsen af sin videreuddannelse til speciallæge at vende tilbage til sit hjemland, eller om muligt at rejse til et udviklingsland. Tilladelsen blev forlænget tre gange (den 20. juni 1979, den 8. juli 1981 og den 6. juli 1982); Gül fik hver gang at vide, at han ikke kunne regne med yderligere forlængelse. Den 25. oktober 1982 tildelte Lægerådet Nordrhein sagsøgeren eksamensbevis som speciallæge i anæstesiologi. Herefter søgte han permanent arbejdstilladelse og anførte, at han havde til hensigt at blive i Tyskland med sin familie og erhverve tysk statsborgerskab. Regierungspräsident Düsseldorf forlængede derpå den midlertidige arbejdstilladelse indtil 31. marts 1983. En yderligere ansøgning om forlængelse, hvori Gül forsikrede, at han herefter ikke længere ville søge om forlængelse, blev først (den 1. februar 1983) afslået af myndighederne, men derpå givet for tiden indtil den 31. december 1983 under hensyn til, at man ved Marienhospital Altenessen fortsat havde brug for sagsøgeren, og at Gül's højgravide kone måtte forudse en vanskelig fødsel. Ved skrivelser af 5. juli og af 3. september 1983 indgav Gül ansøgning om permanent arbejdstilladelse, idet han nu gjorde gældende, at han i anledning af sine familiemedlemmers statsborgerskab og sin hustrus erhvervsaktivitet var berettiget til at udøve erhverv som arbejdstager i Tyskland i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1612/68. I de to skrivelser henviste Gül desuden til, at hans opholdstilladelse kun gjaldt til den 30. september 1986, at hustruens løn fra hendes beskæftigelse som damefrisør ikke var tilstrækkelig til at sikre familien passende underhold, og at han var tvunget til at vende tilbage til Tyrkiet eller Cypern, dersom han ikke fik tilladelsen. Ved skrivelse af 19. oktober 1983 meddelte sagsøgte Giil, at man betragtede hans skrivelse som en ansøgning om tildeling af fuld og uindskrænket autorisation, men at ansøgningen ikke kunne imødekommes, hvorfor man bad ham meddele om ansøgningen blev opretholdt. I sit svar af 19. oktober 1983 anførte sagsøgeren, at han kun ansøgte om to års forlængelse af arbejdstilladelsen. Ved afgørelse af 2. november 1983 afslog myndighederne ansøgningen med den begrundelse, at betingelserne i § 10, stk. 2 og 3, i Bundesärzteordnung (herefter benævnt forbundslcegeloveri) af 1977 ikke var opfyldt. Efter sagsøgtes forvaltningspraksis får udenlandske læger, der er gift med en tysk statsborger og har en stilling, arbejdstilladelse i henhold til forbundslægelovens § 10, stk. 3, fordi de har krav på opholdsret. Ifølge denne praksis får udenlandske læger, der er gift med statsborgere fra en anden EØF-medlemsstat, derimod ikke en sådan tilladelse, fordi de pågældende formodes at søge beskæftigelse i ægtefællens hjemland, ligesom det om ægtefællen også formodes, at denne vender tilbage til sit hjemland trods sin ret til at slå sig ned i Tyskland. Gül klagede, men fik afslag, hvorpå han anlagde sag ved Verwaltungsgericht Gelsenkirchen med påstand om annullation af afgørelsen af 2. november 1983 og om, at sagsøgte forpligtes til at meddele ham arbejdstilladelse, enten permanent eller for en varighed af to år. Ved kendelse af 6. marts 1984 anordnede denne ret et foreløbigt retsmiddel, som sagsøgeren havde nedlagt påstand om samtidig med stævningen; og da retten fandt, at fællesskabsreglerne fandt anvendelse, pålagdes sagsøgte at meddele midlertidig tilladelse på to år; det var dog en betingelse, at sagsøgerens hustru fortsat udøvede erhverv som arbejdstager i Forbundsrepublikken Tyskland. Oberverwaltungsgericht Münster, 3. afdeling, der skulle træffe afgørelse vedrørende sagsøgtes kære af kendelsen om foreløbigt retsmiddel, var af den opfattelse, at kendelsen hvilede på en urigtig anvendelse af fællesskabsretten. Appelretten omgjorde den derfor ved kendelse af 19. september 1984. Alligevel har Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, 7. afdeling, under den verserende hovedsag ved kendelse af 28. marts 1985 udsat sagen og i henhold til EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse: 1) Kan den ret, der i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467) tilkommer en person, der har statsborgerskab i et tredjeland, til overalt på den pågældende medlemsstats område at have lønnet beskæftigelse, tillige begrunde krav på tildeling af en særlig tilladelse til at udøve et bestemt erhverv, når dette erhverv i henhold til intern ret kun må påtages og udøves efter tilladelse fra myndighederne på grundlag af særlige erhvervsretlige bestemmelser (her: erhvervet som læge), når den berettigede endvidere opfylder betingelserne herfor? 2) Dersom spørgsmål 1 skal besvares bekræftende : Kan den i henhold til forordningens artikel 11 berettigede person fra et tredjeland påberåbe sig dens artikel 3, stk. 1, 1. tankestreg? 3) Dersom spørgsmål 2 skal besvares bekræftende : Skabes der ved forordningens artikel 3, stk. 1,1. afsnit, 1. tankestreg, et krav på samme behandling som indlændinge med hensyn til adgang til beskæftigelse og udøvelse heraf for den person fra et tredjeland, der er berettiget i henhold til dens artikel 11? I benægtende fald: hvilken retlig betydning har denne bestemmelse i så fald? 4) Dersom spørgsmålene 1-3 skal besvares bekræftende: Er det ved besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser og forvaltningspraksis, der gælder for adgangen til et bestemt erhverv, virker forskelsbehandlende over for udlændinge, tilstrækkeligt at foretage en undersøgelse af de bestemmelser, hvis anvendelse konkret kommer i betragtning (her: § 10 i Bundesärzteordnung som affattet med seneste ændring af 16. august 1977 (BGBl. I, s. 1581) — forbundslægeloven) eller kræves der hertil en vurdering under ét af virkningerne af samtlige og hinanden påvirkende nationale bestemmelser, der gælder for adgangen til dette erhverv (her: særlig forbundslægelovens §§ 2, 3 og 10 i forbindelse med artikel 12 i Forbundsrepublikken Tysklands grundlov)? 5) Dersom spørgsmålene 1-3 skal besvares bekræftende : Gælder der med hensyn til adgangen til at optage og udøve virksomhed som læge et krav på samme behandling, som indlændinge får i tilfælde, hvor den berettigede, der stammer fra et tredjeland og støtter ret på forordningens artikel 11, kun er i besiddelse af et kvalifikationsbevis, jfr. artikel 1, stk. 5, jfr. videre artikel 6 i Rådets direktiv af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge (75/363/EØF) (EFT L 167, s. 14), når medlemsstaten i henhold til sine interne bestemmelser tillader egne statsborgere og statsborgerne fra alle øvrige medlemsstater at optage og udøve virksomhed som læge på grundlag af dette kvalifikationsbevis? 6) Dersom spørgsmål 5 må besvares benægtende : Kan en medlemsstat over for en i henhold til artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1612/68 berettiget fra et tredjeland, der på grundlag af et eksamensbevis som læge fra en tredjestat i over seks år har været virksom som læge i medlemsstaten med dennes tilladelse og har opnået speciallægeanerkendelse i medlemsstaten i overensstemmelse med artikel 2 i direktiv 75/363/EØF, på trods heraf påberåbe sig, at den pågældende ikke opfylder betingelserne for at optage og udøve virksomhed som læge i henhold til direktivets artikel 1, stk. 1 ?