ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76

Til trods for dette aspekt og selv under antagelse af, at »konteksten for de foreløbige holdninger, der var indeholdt i de ønskede dokumenter, ikke vedrørte de ovennævnte lovgivningsprocedurer«, er det sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse under alle omstændigheder ikke havde præciseret, hvorledes udbredelsen af de omtvistede dokumenter ville fratage Kommissionen muligheden for at modtage rådgivning, der var kendetegnet ved åbenhed, objektivitet og fuldstændighed som omhandlet i retspraksis. Kommissionen havde i denne henseende begrænset sig til kategorisk at fastslå, at udbredelsen af disse dokumenter »ville fratage den et væsentligt element […] til gennemførelsen af erklæringen fra EU og Tyrkiet«. I dom af 1. juli 2008, Sverige og Turco mod Rådet (C-39/05 P og C-52/05 P, EU:C:2008:374, præmis 57-64), fastsatte Domstolen princippet om, at juridisk rådgivning vedrørende lovgivningsprocedurer bør udbredes. Sagsøgeren har anført, at for så vidt som de omtvistede dokumenter skulle informere Kommissionen om Unionens kompetence til at vedtage erklæringerne fra EU og Tyrkiet af 8. og 18. marts 2016 og om gældende EU-ret på asylområdet, kunne denne institution under alle omstændigheder ikke med rimelighed forvente, at denne juridiske rådgivning forblev fortrolig. Kommissionen burde derimod have forventet, at de på et tidspunkt ville blive offentliggjort, og sagsøgeren kan i denne forbindelse ikke se, hvorledes udbredelsen af dokumenter som de omtvistede dokumenter generelt ville kunne forhindre denne institution i at anmode om juridisk rådgivning.
82

Til trods for dette aspekt og selv under antagelse af, at »konteksten for de foreløbige holdninger, der var indeholdt i de ønskede dokumenter, ikke vedrørte de ovennævnte lovgivningsprocedurer«, er det sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse under alle omstændigheder ikke havde præciseret, hvorledes udbredelsen af de omtvistede dokumenter ville fratage Kommissionen muligheden for at modtage rådgivning, der var kendetegnet ved åbenhed, objektivitet og fuldstændighed som omhandlet i retspraksis. Kommissionen havde i denne henseende begrænset sig til kategorisk at fastslå, at udbredelsen af disse dokumenter »ville fratage den et væsentligt element […] til gennemførelsen af erklæringen fra EU og Tyrkiet«. I dom af 1. juli 2008, Sverige og Turco mod Rådet (C-39/05 P og C-52/05 P, EU:C:2008:374, præmis 57-64), fastsatte Domstolen princippet om, at juridisk rådgivning vedrørende lovgivningsprocedurer bør udbredes. Sagsøgeren har anført, at for så vidt som de omtvistede dokumenter skulle informere Kommissionen om Unionens kompetence til at vedtage erklæringerne fra EU og Tyrkiet af 8. og 18. marts 2016 og om gældende EU-ret på asylområdet, kunne denne institution under alle omstændigheder ikke med rimelighed forvente, at denne juridiske rådgivning forblev fortrolig. Kommissionen burde derimod have forventet, at de på et tidspunkt ville blive offentliggjort, og sagsøgeren kan i denne forbindelse ikke se, hvorledes udbredelsen af dokumenter som de omtvistede dokumenter generelt ville kunne forhindre denne institution i at anmode om juridisk rådgivning.
Punkt 3.9, femte afsnit, i EFR’s regler bestemmer:

»[…] Opgaven for det interne udvalg for fornyet gennemgang er at sikre en sammenhængende juridisk fortolkning af denne form for anmodninger og ligebehandling af ansøgerne. Det skal give en udførlig udtalelse om gennemførelsen af evalueringsproceduren på grundlag af samtlige oplysninger, der er til rådighed vedrørende forslaget og vurderingen deraf. Udvalget arbejder uafhængigt. Udvalget kan imidlertid ikke selv foretage en vurdering af forslaget. Hvis det finder, at der har foreligget et svigt i evalueringsprocessen, som har kunnet indvirke på afgørelsen om ikke at finansiere forslaget, kan det foreslå, at der af uafhængige eksperter skal foretages en supplerende vurdering af hele eller dele af forslaget. På grundlag af karakteren af anmodningen om fornyet gennemgang kan udvalget undersøge de uafhængige eksperters curriculum vitae, disses individuelle bemærkninger og evalueringsrapporten. Udvalget kan ikke rejse tvivl om den videnskabelige bedømmelse fra tilstrækkeligt kvalificerede ekspertpaneler.

På baggrund af denne fornyede gennemgang skal udvalget over for den ansvarlige anvisningsberettigede med ansvar for forslagsindkaldelser anvise en fremgangsmåde. Såfremt udvalget for fornyet gennemgang finder, at der foreligger beviser, der understøtter klagen, kan det foreslå, at der af uafhængige eksperter skal foretages en fornyet vurdering helt eller delvist, eller at det oprindelige resultat skal fastholdes. Udvalget for fornyet gennemgang kan afgive andre bemærkninger eller anbefalinger […]«
85

Selv om sagsøgeren for det andet ikke udtrykkeligt valgte en af de tre muligheder, som var blevet fremlagt for ham, meddelte han i sin e-mail af 9. februar 2015 M, at han havde følt sig dårligt tilpas efter den episode, som han nævnte i denne e-mail, og derfor var gået til sygeplejersken, som havde givet ham medicin. Sagsøgeren tilføjede, at han var ramt af lettere svimmelhed, som enten skyldtes medicinen eller det, som han anså for en form for psykisk chikane, og at han derfor havde svært ved at svare på M’s forslag til ham. Han havde endvidere påpeget den mulighed, at missionschefen blev informeret om hans problemer med X, indtil han havde fået det bedre og var i stand til at indgive en officiel klage. Det fremgår af disse bemærkninger, at sagsøgeren anså sig for at være offer for chikane, at han havde helbredsmæssige problemer i tilknytning til denne chikane, og at han på grund af sin helbredstilstand ikke var i stand til at indgive en officiel klage over chikane på det pågældende tidspunkt. Det er åbenbart, at missionen burde have taget hensyn til disse yderligere omstændigheder i forbindelse med beslutningen om, hvilke konsekvenser der skulle drages af sagsøgerens e-mail af 9. februar 2015. På grund af missionens omsorgspligt påhvilede det den navnlig at tage hensyn til den omstændighed, at en medarbejder, der, selv om han havde påpeget mulige tilfælde af chikane, på grund af helbredsmæssige problemer, som ifølge ham selv var forbundet med denne chikane, ikke var i stand til at indgive en formel klage på det pågældende tidspunkt.
134

Med hensyn til det »indgående kendskab til EU-anliggender, EU-institutioner og EU-lovgivning« må det konstateres, at det fremgår af G.’s CV, at hun ud over at udøve forskellige aktiviteter som journalist har varetaget forskellige funktioner i Kommissionen, bl.a. som ordfører for kommissæren med ansvar for sundhed og forbrugerbeskyttelse (1999-2004), kommunikationsstrategirådgiver for Kommissionens næstformand (2004-2006), assistent for generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat (GD) for Kommunikation (2006-2007), kontorchef med ansvar for menneskelige ressourcer og informationsteknologi i Kommissionens GD for Retlige Anliggender (2007-2011) og kontorchef i GD for Maritime Anliggender og Fiskeri (siden 2011).
151

Kommissionen har anfægtet sagsøgerens argumenter. For det første har Kommissionen gjort gældende, at intervenienten har betalt T 9-afgift for alle de arealer, som denne som den eneste udnytter, og T 2-, T 3- og T 4-afgift for benyttelse af de områder og gange, der støder op til liggepladslinjen. For det andet har Kommissionen anført, at sagsøgeren selv har foretaget eksklusiv benyttelse af Morro Jable havn i mere end 15 år uden at skulle betale T 9-afgift for hele havnearealet, men alene for benyttelse af visse rum såsom kontorer, lagerbygninger eller andre installationer, som indebærer privat benyttelse af grund. For det tredje har Kommissionen, som i det væsentlige støttes af intervenienten, gjort gældende, at sagsøgeren ikke har anfægtet den konklusion i den anfægtede afgørelse, hvorefter intervenienten er blevet opkrævet T 9-afgift på korrekt vis, ved at benyttelsen af det havneareal, som er beregnet til brug af intervenientens ramper til af- og pålæsning, ikke er blevet medregnet. Enhver anden konklusion ville indebære en betydelig overlapning mellem denne afgift og en række andre havneafgifter, hvorfor der ville være tale om dobbeltbeskatning, idet de spanske myndigheder under den administrative procedure endvidere har bekræftet, at metoden for beregning af T 2-, T 3-, T 4- og T 9-afgift ikke har indebåret afkald på offentlige ressourcer. Intervenienten har angående dette forhold gjort gældende, at selve T 9-afgiftens benævnelse (»tjenester vedrørende oplagring, lokaler og bygninger«) er et indicium for, at det område, hvorpå de ramper, som intervenienten benytter, ikke er underlagt denne afgift, men at området derimod henhører under begrebet »konstruktioner til brug, når der lægges til kaj«, »havne- og havnebassinvand« og »havne- og havnebassinvand, kajer og anløbsbroer samt håndteringsområder«, hvilke er de i lovdekret nr. 1/1994 indeholdte beskrivelser af, hvad der giver anledning til opkrævning af T 2-, T 3- og T 4-afgift. Endelig har Kommissionen henvist til den konstatering i den anfægtede afgørelse, hvorefter det ikke er blevet anfægtet, at T 9-afgiften er blevet pålagt på samme måde i alle de havne, som henhører under DGPC’s kompetence, herunder de have, som kun benyttes af én operatør. På baggrund af samtlige tilgængelige oplysninger har Kommissionen gjort gældende, at den ud fra denne konstatering gyldigt kunne fastslå, at intervenienten ikke var blevet givet nogen fordel i forhold til andre rederier, og dermed vurdere, at der ikke var nogen alvorlige vanskeligheder forbundet hermed, som nødvendiggjorde indledning af en formel undersøgelsesprocedure.
55

For det tredje skal det, som det blev bekræftet under retsmødet, konstateres, at sagsøgerne ikke har fremført noget bevis for, at tilføjelsen af en anden producent ville have ændret den konklusion om, at der ikke forelå en skade, som Kommissionen nåede frem til i den anfægtede afgørelse. Sagsøgerne har nemlig begrænset sig til at gøre gældende, at en stikprøve med en meget større producent med meget større fortjenester, ville føre til en konklusion om, at der ikke forelå skade, »mens et, to eller tre dusin, endog flere, mindre producenter alle led tab«. Denne argumentation afspejler imidlertid ikke realiteten af EU-erhvervsgrenen, eftersom denne i det foreliggende tilfælde udgøres af ni producenter, herunder syv, der samarbejdede. Dertil kommer, at det af sagsøgerne hævdede vedrørende den tabsgivende situation for de små producenter ikke er understøttet af nogle beviser og under alle omstændigheder ikke specificerer, om denne situation allerede kunne konstateres under den betragtede periode.
17

Ved skrivelse af 16. november 2015 med referencenummeret Ares(2015) 5145741 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav kommissæren for sundhed og fødevaresikkerhed afslag på anmodningen om prøvelse og anførte, at de fem første klagepunkter og en del af det sjette klagepunkt, som anført i præmis 14 ovenfor, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 10 i forordning nr. 1367/2006, og at den øvrige del af det sjette klagepunkt vedrørende miljørisikovurderingen »ikke kunne begrunde behovet for at ændre afgørelse 2015/696«. I denne henseende fandt kommissæren for sundhed og fødevaresikkerhed nærmere bestemt, at de aspekter, der er forbundet med sundhedsvurderingen af genetisk modificerede fødevarer og foder, ikke kunne undersøges inden for rammerne af artikel 10 i forordning nr. 1367/2006 med den begrundelse, at disse aspekter ikke vedrørte miljørisikovurderingen. Hvad angår den del af det sjette klagepunkt, som vedrører miljøbeskyttelse, fandt kommissæren for sundhed og fødevaresikkerhed, at argumentet var ugrundet, og at det ikke kunne give anledning til en prøvelse af tilladelsesafgørelserne. Kommissæren for sundhed og fødevaresikkerhed fandt nærmere bestemt, for det første, at klagepunkterne angående EFSA’s retningslinjer om sundhedsvurderingen og den ernæringsmæssige vurdering af genetisk modificerede afgrøder med ændret næringsindhold var klart forbundet med indvirkningen på sundheden som følge af indtagelsen af fødevarer og foder. For det andet fastslog kommissæren, at det mere overordnet var nødvendigt at foretage en ernæringsmæssig vurdering inden for rammerne af undersøgelsen af den sundhedsmæssige virkning af indtaget af fødevarer og foder og ikke med hensyn til vurderingen af de miljørisici, der er forbundet med en mulig udsætning i miljøet. For det tredje gjorde kommissæren gældende, at mærkningen af sammensætningen af de genetisk modificerede fødevarer ikke var knyttet til miljørisikovurderingen. For det fjerde anførte kommissæren, at overvågningen efter markedsføringen ikke var forbundet med miljørisikovurderingen. For det femte fandt kommissæren, at den manglende hensyntagen til sundhedsvirkningerne af restkoncentrationer af herbicid, der indtages i forbindelse med indtagelsen af genetisk modificerede fødevarer og foder, vedrørte virkningen på sundheden og ikke på miljøet. For det sjette fandt kommissæren, at en undersøgelse om de utilsigtede virkninger på menneskers eller dyrs sundhed ved indtagelsen af planter, som godtgjorde, at der forelå en påvirkning af ribonucleinsyrer, hvortil sagsøgeren har henvist, ikke var forbundet med miljørisikovurderingen.
74

I det foreliggende tilfælde er det kun i visuel henseende, at det ansøgte varemærke og det ældre Benelux-varemærke nr. 882400 ikke er identiske. Der er således forskelle mellem disse varemærkers figurbestanddele. I denne forbindelse kan det imidlertid ikke udelukkes, at et betydeligt antal medlemmer af den relevante kundekreds kun har et ufuldstændigt billede af det ældre varemærke i erindringen. Under disse omstændigheder er det, henset til, at tegnene er fonetisk og begrebsmæssigt identiske, muligt, at den relevante kundekreds stillet over for billedet af det ansøgte varemærke opfatter dette som en ajourført og moderniseret udgave af det nævnte ældre varemærke, frem for et særskilt varemærke med en anden handelsmæssig oprindelse. Heraf følger, at forskellene i visuel henseende mellem de to omtvistede varemærkers figurbestanddele ikke er tilstrækkelige til at udelukke en risiko for forveksling.
67

Denne konklusion er for så vidt angår Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia støttet på denne virksomheds årsregnskaber, af hvilke det, således som ECHA har anført, fremgår, at denne virksomhed var indehaver af 69,996% af sagsøgerens kapitel i regnskabsårene 2009 og 2010. Idet denne virksomhed var indehaver af majoriteten af sagsøgerens kapital, kunne den anses for at være sagsøgerens moderselskab, således at alle de data, der karakteriserede denne, skulle integreres i den beregning, der blev foretaget for at undersøge sagsøgerens status, således som dette er fastsat i henstilling 2003/361. I det foreliggende tilfælde var dette moderselskabs årsregnskaber blevet sendt til ECHA af sagsøgeren i en e-mail af 12. september 2013.
68

Med sit tredje anbringende har Republikken Malta nærmere bestemt anført, at Kommissionen på ulovlig vis har udvidet genstanden for begæringen om aktindsigt i dokumenterne og har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, idet den på tidspunktet for behandlingen af den genfremsatte begæring og på grundlag af en begæring, som ikke var tilstrækkelig præcis, identificerede nye dokumenter, som ikke hidtil var blevet identificeret som omfattet af genstanden for denne begæring. Inden for rammerne af dette anbringende har Republikken Malta navnlig kritiseret Kommissionen for for det første ikke at have opfordret Greenpeace til at præcisere sin begæring om aktindsigt i dokumenterne på grundlag af artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001, for det andet for ikke at have foretaget en grundig undersøgelse af den oprindelige begæring om aktindsigt i dokumenterne, for det tredje for først at have undersøgt visse dokumenter på tidspunktet for behandlingen af den genfremsatte begæring i strid med artikel 7 og 8 i forordning nr. 1049/2001, idet den fastlagde en undersøgelsesprocedure i to faser for begæringerne om aktindsigt i dokumenterne, og for det fjerde for at have foretaget et åbenbart urigtigt skøn for så vidt angår fastlæggelsen af omfanget af og genstanden for begæringen om aktindsigt i dokumenterne.
8

Som begrundelse for disse afslag bemærkede ECB, at Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338) indeholder bestemmelser om god forvaltning af kreditinstitutter, heriblandt artikel 88, stk. 1, litra e), som i princippet forbyder formanden for ledelsesorganet i dets tilsynsfunktion i et institut samtidig at varetage posten som administrerende direktør i samme institut. ECB fremhævede, at formålet med dette forbud, der er beskrevet i 57. betragtning til direktiv 2013/36, er at sikre, at de ikkeledende medlemmer af ledelsesorganet i et institut kan fremsætte konstruktiv kritik af instituttets strategi. ECB fremhævede endvidere, at den i henhold til artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1024/2013 er forpligtet til at anvende CMF’s artikel L. 511-58, hvormed artikel 88, stk. 1, litra e), i direktiv 2013/36 gennemføres. ECB gjorde opmærksom på, at denne artikel i princippet forhindrer, at posten som bestyrelsesformand eller som formand for ethvert andet organ, der udøver tilsvarende tilsynsopgaver i et kreditinstitut eller et finansieringsselskab, ikke kan varetages af den administrerende direktør eller af en person, der varetager tilsvarende ledelsesopgaver. Den bemærkede ligeledes, at medlemsstaterne med 54. betragtning til direktivet fik mulighed for at pålægge principper og standarder for selskabsledelse ud over dem, der pålægges i direktivet.
72

Selv om Rådet ikke iværksatte nogen appel til prøvelse af dom af 13. november 2014, Kaddour I (T-654/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:947), og selv om det ikke gjorde brug af den mulighed, som Retten havde givet det til at genopføre sagsøgerens navn på de pågældende lister inden for appelfristen, som udløb den 23. januar 2015, kunne disse omstændigheder ikke skabe en forventning hos sagsøgeren om, at hans navn ikke ville blive genopført på de nævnte lister. For det første kunne den manglende iværksættelse af appel til prøvelse af den nævnte dom nemlig på ingen måde betragtes som et udtryk for, at Rådet havde afstået fra at genopføre sagsøgerens navn på disse lister, for så vidt som Retten udtrykkeligt havde anført, at det tilkom sidstnævnte at træffe bestemmelse om foranstaltninger til gennemførelse af denne dom, hvilke kunne bestå i en genopførelse på grundlag af en tilstrækkeligt underbygget begrundelse. For det andet var formålet med opretholdelsen af virkningerne af den første opførelse indtil udløbet af appelfristen alene at undgå, at sagsøgeren skulle overføre sine midler ud af Unionen, inden Rådet kunne afhjælpe de uregelmæssigheder, der var blevet fastslået i den nævnte dom. Rådet blev imidlertid ikke pålagt nogen pligt til at foretage genopførelsen af sagsøgerens navn inden for denne frist, som under visse omstændigheder kan vise sig at være utilstrækkelig til, at Rådet kan kontrollere og afhjælpe de nævnte uregelmæssigheder, bl.a. når dette indebærer indsamling af yderligere beviser, ligesom det var tilfældet i hovedsagen.
62

For det første må det nemlig konstateres, at den påstand, som Parlamentet har fremsat under retsmødet, og hvorefter sagsøgerens tilfælde henhører under det andet alternativ i forretningsordenens artikel 166, stk. 1, første afsnit, dvs. forstyrrelse af Parlamentets arbejde, ikke fremgår af præsidiets afgørelse, som ikke præciserer den specifikke overtrædelsesbegrundelse, der er blevet lagt til grund i den foreliggende sag blandt de i bestemmelsen omhandlede. I afgørelsens punkt 40 konkluderes det i øvrigt, at der er sket en tilsidesættelse af principperne i forretningsordenens artikel 11, og at der dermed foreligger en grov forstyrrelse af mødet eller en forstyrrelse af Parlamentets arbejde. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, at det er forretningsordenens artikel 166, og ikke dennes artikel 11, som præciserer betingelserne for at pålægge et medlem en sanktion. Forretningsordenens artikel 11 indeholder nemlig adfærdsregler, der henviser til de principper og værdier, som medlemmerne skal overholde i deres adfærd, men begrænser sig til at anføre, at manglende overholdelse af disse regler kan medføre, at der træffes forholdsregler i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 165, 166 og 167. Heraf følger, at den konklusion, som drages i punkt 40 i præsidiets afgørelse, hvorefter en tilsidesættelse af principperne og værdierne i forretningsordenens artikel 11 ipso facto medfører, at det kan konstateres, at der foreligger en alvorlig forstyrrelse af mødet eller en alvorlig forstyrrelse af Parlamentets arbejde, på ingen måde følger af denne bestemmelse.
64

For så vidt angår sagsøgerens første argument har Domstolen allerede fastslået, at artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 6/2002, der fastsætter, at et design anses for at være blevet offentliggjort i Unionen, hvis det er blevet bekendtgjort, eller det er udstillet, benyttet kommercielt eller på anden måde er blevet kendt, således at fagkredsene inden for den pågældende sektor i Unionen med rimelighed kan have fået kendskab til de pågældende arrangementer som led i deres forretningsførelse, bør fortolkes således, at det med rimelighed kan antages, at fagkredsene inden for den pågældende sektor i Unionen kan have fået kendskab til et ikke-registreret design som led i deres forretningsførelse, når gengivelser af det nævnte design er blevet fordelt til erhvervsdrivende inden for den pågældende sektor (dom af 13.2.2014, H. Gautzsch Großhandel, C-479/12, EU:C:2014:75, præmis 30). En sådan fortolkning kan for så vidt angår artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 6/2002, hvis ordlyd svarer til ordlyden af den nævnte forordnings artikel 11, stk. 2, og som ligeledes har til formål at bestemme de relevante elementer, anvendes analogt med henblik på anerkendelse eller ej af en eventuel offentliggørelse, der gør det muligt at beskytte et ikke-registreret design.
113

Det bemærkes endvidere, at de forhold, der er fremført af Kommissionen, såfremt de må antages for godtgjort, under alle omstændigheder ikke kan godtgøre, at konkurrencen mellem den markedsførende transportør og den faktiske transportør er lav, men ikke, at codeshare-aftalen har til følge, at konkurrencen begrænses mellem de to selskaber for flyvninger, som de selv varetager. Med andre ord betyder det, at selv om codeshare-aftalen måske kun medfører en lav grad af konkurrence på salg af biletter gennem codeshare, har Kommissionen derimod ikke fremført noget forhold, der godtgør, at codeshare-aftalen har til følge, at konkurrencen mellem de flyvninger, der foretages af hver enkelt af de to selskaber, svækkes. Selv om Kommissionen har hævdet at have fastslået, at de priser, der blev udbudt af det transporterende luftfartselskab, var næsten identiske med dem, der blev udbudt af den markedsførende transportør for codeshare-sæder på samme flyvning, har sagsøgeren for sin del og uden at blive modsagt gjort gældende, at der foreligger en differentiering af priser mellem de flyvninger, der varetages af forskellige transportører den samme dag. Det er imidlertid konkurrencen mellem de flyvninger, der udføres af henholdsvis Swiss og SAS, som snarere er afgørende ved bedømmelsen af, om der foreligger konkurrence mellem de to luftfartselskaber.