Såfremt Kommissionen i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF har indledt en formel undersøgelsesprocedure vedrørende en støtteforanstaltning, der ikke er anmeldt og er under gennemførelse, skal en national ret, for hvilken der er nedlagt påstand om indstilling af gennemførelsen af denne foranstaltning og tilbagesøgning af de allerede udbetalte beløb, træffe alle nødvendige forholdsregler for at drage konsekvenserne af en eventuel tilsidesættelse af forpligtelsen til at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning. Den nationale ret kan med henblik herpå beslutte at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning og pålægge tilbagesøgning af allerede udbetalte beløb og, eventuelt, beslutte at træffe foreløbige forholdsregler for at beskytte dels de berørte parters interesser, dels den effektive virkning af Kommissionens afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Forpligtelsen til at indstille gennemførelsen af den pågældende foranstaltning er således ikke den eneste retsvirkning af en sådan afgørelse. En statslig enhed, der er tidligere rettighedsindehaver i den virksomhed, der ejede en lufthavn, forbliver følgelig efter privatiseringen af denne lufthavn udsat for den risiko, at en national retsinstans anordner tilbagesøgning af de støttebeløb, som er blevet udbetalt i den periode, da denne statslige enhed besad rettighederne i den virksomhed, der ejede den lufthavn, som var undergivet den omtvistede foranstaltning. Hvor der ikke foreligger en endelig kommissionsafgørelse, der afslutter den formelle undersøgelsesprocedure, består virkningerne af en beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure derfor fortsat, således at den statslige enhed bevarer en søgsmålsinteresse i at nedlægge påstand om annullation af denne afgørelse.

Den blotte omstændighed, at et regulativ om lufthavnsafgifter for en bestemt lufthavn kun finder anvendelse på luftfartsselskaber, der anvender denne lufthavn, er ikke relevant for at fastslå, at dette regulativ er af selektiv karakter.

Det fremgår på ingen måde af Domstolens praksis, at en foranstaltning, hvormed en offentlig virksomhed opstiller vilkårene for anvendelsen af sine varer eller tjenesteydelser, altid og derfor efter sin karakter er en selektiv foranstaltning som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

Denne bestemmelse sondrer derimod ikke ud fra grundene til eller formålet med de statslige interventioner, men definerer disse i kraft af deres virkninger og således uafhængigt af de anvendte teknikker.

Selv om det ikke kan udelukkes, at en foranstaltning, hvormed en offentlig virksomhed opstiller vilkårene for anvendelsen af sine varer eller tjenesteydelser – omend den finder generel anvendelse på alle de virksomheder, der anvender disse varer eller tjenesteydelser – er af selektiv karakter, skal der følgelig ved afgørelsen af, om dette er tilfældet, ikke fokuseres på karakteren af denne foranstaltning, men på dennes virkninger, ved at det undersøges, om den fordel, som den antages at give, reelt kun gavner visse virksomheder i forhold til andre, på trods af, at alle disse virksomheder befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation under hensyntagen til det formål, der forfølges med den pågældende ordning.

En statslig foranstaltning, som kun er til fordel for én erhvervssektor eller en del af virksomhederne i denne sektor, er således ikke nødvendigvis selektiv. En foranstaltning er kun selektiv, såfremt den inden for rammerne af en given retlig ordning bevirker en begunstigelse af visse virksomheder i forhold til andre virksomheder, der hører til andre sektorer eller til den samme sektor, og som under hensyntagen til formålet med denne ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation.

Den omstændighed, at en bestemt lufthavn er i direkte konkurrence med andre nationale lufthavne, og at kun de luftfartsselskaber, der benytter denne førstnævnte lufthavn, nyder godt af de fordele, som det førnævnte regulativ om lufthavnsafgifter eventuelt giver, er derfor ikke tilstrækkelig til at dokumentere dette regulativs selektive karakter. For at have en sådan karakter skal det påvises, at det nævnte regulativ inden for rammerne af den retlige ordning, som alle disse lufthavne er omfattet af, begunstiger de luftfartsselskaber, der benytter en bestemt lufthavn, på bekostning af de selskaber, der benytter de øvrige lufthavne, som under hensyntagen til formålet med denne ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation.

(jf. præmis 46-49, 58 og 59)