FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 15. OKTOBER 1975 ( 1 )

Høje Ret.

Til forståelse af den anmodning om præjudiciel afgørelse, som jeg skal tage stilling til i dag, må følgende bemærkninger forudskikkes.

I henhold til EØF-traktatens artikel 9, stk. 2 finder bestemmelserne i kapitel 1, første afdeling og kapitel 2 i afsnit I i traktatens anden del (dvs. reglerne om fjernelse af told og om ophævelse af de kvantitative restriktioner mellem medlemsstaterne)»anvendelse på varer med oprindelse i medlemsstaterne, og på de varer hidrørende fra tredjeland, som frit kan omsættes i medlemsstaterne«. Efter artikel 10, stk. 2 fastlægger Kommissionen »formerne for det administrative samarbejde, der skal gennemføres med henblik på anvendelsen af artikel 9, stk. 2 …«.

Det skete først i en beslutning af 4. december 1958»om anvendelse af et certifikat i samhandelen mellem medlemsstaterne …« (ABl. 33 af 31.12.1958), som med virkning fra 1. januar 1961 blev erstattet med en anden kommissionsbeslutning af 5. december 1960 (ABl. 4 af 20.1.1961) om samme emne. I sidstnævnte beslutning er det bestemt, at varer omfattes af de gunstige, allerede nævnte traktatsbestemmelser om afskaffelse af told og ophævelse af de kvantitative restriktioner, »hvis der forelægges toldmyndighederne i den importerende medlemsstat … et bevisdokument udstedt af toldmyndigheden i den eksporterende medlemsstat«. I beslutningens artikel 2 hedder det videre:

»Hvis varerne forsendes direkte fra den eksporterende medlemsstat til den importerende medlemsstat, består det i artikel 1 nævnte bevisdokument af et varecertifikat, formular DD 1.

I andre tilfælde består bevisdokumentet af et varecertifikat formular DD 3.

Ved anvendelsen af stk. 1 forstås der ved varer, der forsendes direkte fra den eksporterende medlemsstat til den importerende medlemsstat alle varer, som

a) uden at berøre et tredjelands territorium, forsendes fra én medlemsstat til en anden medlemsstat;

b) forsendes over et eller flere trejelandes territorier, for så vidt forsendelsen over disse tredjelande sker på grundlag af kun ét fragtdokument, der er udstedt i en medlemsstat«.

I artikel 3 bestemmes det desuden, at varecertifikatet, formular DD 1 udstedes af toldkontorerne i den eksporterende medlemsstat. Det samme gælder i henhold til artikel 5 for varecertifikatet DD 3. Fortryk af disse certifikater er i øvrigt vedføjet beslutningen som eksempel.

Af vigtighed er videre i denne sammenhæng også Kommissionens beslutning af 17. juli 1962»om særlige metoder for det administrative samarbejde ved anvendelsen af Fællesskabets interne importafgifter, som er indført ved Rådets forordninger om den gradvise oprettelse af fælles markedsordninger for bestemte landbrugssektorer« (ABl. 76 af 24. 8.1962, s. 2140). Beslutningen bestemmer i artikel 1:

»Ved anvendelsen af Fællesskabets regler om interne importafgifter i den importerende medlemsstat indføres der inden for rammerne af de metoder, der i traktatens artikel 10, stk. 2, andet afsnit er fastsat for det administrative samarbejde, et varecertifikat formular DD 4. På begæring af eksportøren og eventuelt efter indhentet attestering af bestemte, i varecertifikatet indeholdte oplysninger, foretaget af den i så henseende kompetente myndighed, udstedes nævnte bevis af toldmyndigheden i den eksporterende medlemsstat.«

I beslutningens artikel 2 hed det:

»Varecertifikatet formular DD 4 kan kun anvendes, hvis de varer, som det angår, forsendes direkte fra den eksporterende medlemsstat til den importerende medlemsstat.«

For begrebet »direkte forsendelse« gælder herved den samme definition som efter artikel 2 i beslutningen af 5. december 1960. I beslutningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit bestemmes det endvidere:

»Undtagelsesvis kan varecertifikatet formular DD 4 også udstedes efter udførslen af de varer, som det angår, hvis det som følge af fejl eller undskyldelig undladelse ikke er blevet indgivet ved udførslen af varerne…«

Også til denne beslutning er der i bilaget vedføjet et fortryk af varecertifikatet DD 4 som eksempel.

Endelig må man også nævne Rådets forordning nr. 13/64 af 5. februar 1964»om gradvis gennemførelse af den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter« (ABl. 34 af 27.2.1964, s. 549). Denne forordnings bestemmelser om interventionsforanstaltningerne og handelen, som i henhold til artikel 32 (i affattelsen efter Rådets forordning nr. 82/64) skulle anvendes fra den 1. november 1964, indførte dog endnu ikke ensartede priser. Medlemsstaterne kunne derimod selvstændigt inden for bestemte begrænser fastsætte indikativpriser for de vigtigste mejeriprodukter. Derfor indførtes der i henhold til forordning nr. 13/64 ikke kun importafgifter på import fra tredjelande, men også sådanne, der skulle gælde for handelen inden for Fællesskabet, sidstnævnte dog på en sådan måde, at der var sørget for en fællesskabspræference.

Alle disse forskrifter har betydning for den retssag, der verserer ved den italienske kassationsret, som har forelagt den anmodning om præjudiciel afgørelse, jeg nu skal tage stilling til.

Sagsøgeren i hovedsagen, et firma, der senere blev fusioneret med den oprindelige importør, indførte nogle partier ost fra Forbundsrepublikken Tyskland og Nederlandene til Italien. Importen fandt sted efter den 1. november 1964, men osten var imidlertid afsendt fra eksportlandene allerede i oktober 1964. Der blev herved forelagt både varecertifikater DD 1 og varecifikater DD 3. Under henvisning hertil, dvs. fordi der ikke var blevet fremlagt noget varecertifikat DD 4, anså den italienske finansforvaltning det ikke for bevist, at varerne hidrørte fra andre medlemsstater og opkrævede derfor afgifter, som om der var foretaget import fra tredjelande.

Det sagsøgende firma har gjort den opfattelse gældende, at certifikaterne DD 1 og DD 3 på importtidspunktet var tilstrækkeligt bevis for varernes oprindelse, Ved byretten i Milano anlagde firmaet derfor sag mod den statslige finansforvaltning med påstand om delvis tilbagebetaling af de betalte afgifter. Byretten i Milano tog påstanden til følge med den begrundelse, at varecertifikatet DD 4 ganske vist ved lovdekret (»Decreto legge«) af 29. oktober 1964 var blevet indført i Italien, men at dette på grund af manglende »omformning« var retligt uvirksomt. Det blev først virksomt ved lovdekret af 13. december 1964, som blev omformet i lov af 19. februar 1965. Endvidere bemærkede byretten, at denne foranstaltning dog ikke ændrede retsstillingen med tilbagevirkende kraft; foranstaltningen var på tidspunktet for den import, retten skulle bedømme, endnu ikke juridisk gyldig og forpligtende.

Finansforvaltningen ankede byrettens dom til appelretten i Milano, som gav appellanten medhold. Appelretten bemærkede i sin afgørelse, at varecertifikatet DD 4 ved Kommissionens beslutning af 17. juli 1972, som har direkte virkning i medlemsstaterne, omfattede alle varer, som falder ind under importafgiftsordningen. Desuden udledte retten af Domstolens dom i sag 12/70 (dom af 22. oktober 1970, Craeynest og Vandewalle mod Belgien, Sammlung der Rechtsprechung, 1970-udgaven, s. 905), at varecertifikatet DD 4 var det eneste dokument, der i samhandelen inden for Fællesskabet med varer, der er undergivet den markedsordning, kunne anerkendes som bevis for oprindelsen.

Herpå anlagde det sagsøgende firma kassationssag mod ovennævnte afgørelse. Til støtte herfor gøres det i første række gældende, at forordning nr. 13/64 ikke indeholder regler til konstatering af varernes oprindelse; endvidere anføres det, at Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 ikke kan antages at have direkte virkning. Indtil omformningen til national ret havde fundet sted, og beslutningen således var blevet virksom, hvilket først skete senere, skulle det indtil da gældende system have været anvendt, dvs. at det med henblik på beviset for oprindelse havde været tilstrækkeligt at fremlægge varecertifikaterne DD1 og DD 3. Videre har det sagsøgende firma gjort gældende, at certifikatet DD4 under ingen omstændigheder kunne forlanges fremlagt for varer, som var afsendt før den 1. november 1964, og under forsendelsen var ledsaget af de på det tidspunkt eneste gyldige varecertifikat DD 1 og DD 3. Tidspunktet for den import, der fandt sted efter den 1. november 1964, har ingen betydning. Endelig har appellanten desuden gjort gældende, at det ved fremlæggelsen af varecertifikatet DD 3 er godtgjort, at de heraf omfattede varer ikke var blevet forsendt direkte fra en anden medlemsstat. Der foreligger derimod et af de andre tilfælde i den betydning, dette begreb har i artikel 2 i Kommissionens beslutning af 5. december 1960. I et sådant tilfælde er imidlertid ligesom tidligere varecertifikatet DD 3 tilstrækkeligt bevis for oprindelsen, fordi certifikatet DD 4 kun har erstattet certifikatet DD 1.

Under hensyn til dette anbringende udsatte kassationsretten ved kendelse af 22. november 1974 sagen og forelagde i henhold til EØF-traktatens artikel 177 følgende 3 spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

a) — 1. Følger det af EØF-Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 sammenholdt med Rådets forordning nr. 13/64/EØF af 5. februar 1964, der begge er udstedt i medfør af traktatens artikel 9 og 10, at den direkte virkning i medlemsstaterne af den nævnte forordnings system med importafgifter inden for sektoren for mælk- og mejeriprodukter også indebærer, at det er en betingelse for at opnå ret til fællesskabsbehandling, at det i nævnte beslutnings omhandlede varecertifikat DD 4 anvendes fra den begyndelsesdato, der var fastsat i artikel 32 ( 2 ) i den nævnte forordning med senere ændringer uden hensyn til nationale regler på området, således som Domstolen har givet udtryk for i afgørelsen af 22. oktober 1970 i sag 12/70 (Craeynest og Vandewalle)? a) — 2. Gælder disse bestemmelser også, såfremt den omtalte begyndelsesdato for anvendelsen af forordning nr. 13/64/EØF ligger mellem tidspunkterne for varernes udførsel fra en medlemsstat og deres indførsel i en anden medlemsstat?

b) Ved bekræftende svar på de foregående spørgsmål spørges det om den ordning, som indførtes ved den nævnte forordning nr. 13/64/EØF kun er anvendelig (i medfør af artikel 2, stk. 1 og 2 i den nævnte beslutning af 17. juli 1962 og note II i den som eksempel vedføjede formular sammenholdt med betragtningernes sidste stykke) i tilfælde af direkte forsendelse under ledsagelse af varecertifikat DD 1 som omhandlet i Kommissionens beslutning af 5. december 1960 (artikel 2, stk. 1, første afsnit og stk. 2) eller om den også er anvendelig i »de andre tilfælde«, hvor varerne skal ledsages af varecertifikat DD 3, ligeledes omhandlet i nævnte beslutning af 5. december 1960 (artikel 2, stk. 1, andet afsnit)?

Om disse spørgsmål, til hvilke det sagsøgende firma i hovedsagen, den italienske regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har fremsat bemærkninger, vil jeg anføre følgende:

I — Vedrørende det første spørgsmål:

Vedrørende det problem, om der fra den 1. november 1964 og uafhængigt af udstedelsen af nationale retsregler bestod en forpligtelse til at anvende varecertifikat DD 4 for importører, som ønskede at blive omfattet af systemet med interne importafgifter i Fællesskabet, har den italienske regering og Kommissionen først med rette henvist til dommen i sag 12/70. Af denne afgørelse kan man nemlig uddrage en stor del af svaret på spørgsmålet.

I dommen fastholdes det nemlig ganske klart, at Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 er afgørende for beviset for varernes oprindelse i Fællesskabet, nemlig varer, der er omfattet af markedsordningen i henhold til forordning nr. 13/64. Endvidere betones i dommen den obligatoriske karakter af denne beslutning eftertrykkeligt, ikke mindst under henvisning til dens artikel 7, som kun hjemler undtagelse i bestemte tilfælde. Endelig fastholdes det, at importører af varer fra andre medlemsstater kun kan blive omfattet af en fællesskabsbehandling for sådanne varer, for hvilke varecertifikatet DD 4 foreligger.

At det hermed — hvilket sagsøgerne har bestridt — er blevet klart, at anvendelsen af certifikatet DD 4 betragtes som et obligatorisk og fuldstændigt bevismiddel, lader sig udlede af visse formuleringer i præmisserne, Således taler Domstolen om, at det er formålet med beslutningen af 17. juli 1962 at »bidrage til fjernelsen af alle hindringer i handelen mellem medlemsstater ved at samordne formaliteterne for handelen inden for Fællesskabet«. Endvidere fremhæves det, at den nævnte beslutning skal sikre, »at varer hidrørende fra medlemsstaterne under ensartede betingelser kan blive omfattet af liberaliseringsforanstaltningerne inden for Fællesskabet«. Desuden betoner Domstolen nødvendigheden af, at varecertifikatet DD 4 anvendes som ensartet bevismiddel i alle medlemsstaterne på fuldstændig samme måde, hvilket ikke vil kunne forenes med, »at de nationale forvaltningsmyndigheder ud over det nævnte certifikat også kunne kræve andre bevismidler til at dokumentere oprindelsen.«

Selv om sagsøgerne i denne sag heroverfor har henvist til artikel 2 i beslutningen af 17. juli 1962 og til, at man heri har anvendt ordet »kan«, medfører ikke en anden bedømmelse. Læses bestemmelsen i sin helhed, er det ganske klart, at det ikke her drejer sig om at hjemle de nationale myndigheder et frit skøn, men at fastslå, at man obligatorisk og udelukkende skal anvende varecertifikatet DD 4 på tilfælde, hvor der er sket direkte forsendelse fra eksportstaten til importstaten.

Det kan — hvad sagsøgerne har forsøgt — heller ikke anføres, at dommen i sag 12/70 kun tager sigte på tilfælde af svigagtig import. De bemærkninger, som jeg før har henvist til, er nemlig holdt i ganske almindelige vendinger, og det hedder først i tilslutning dertil i præmissernes sidste led, at disse overvejelser i mangel af modstående bestemmelser også gælder for det tilfælde, at størrelsen af de importafgifter, der ikke er erlagt på grund af indførsel foretaget ved smugleri, først senere skal fastsættes.

Det er uden videre klart, at det første spørgsmål imidlertid endnu ikke er udtømmende besvaret hermed. Der må nemlig også ses på, om forpligtelsen til at fremlægge varecertifikatet DD 4 gjaldt fra den 1. november 1964, dvs. på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den fælles markedsordning for mælkog mejeriprodukter, og om dette også var tilfældet uafhængigt af udstedelsen af nationale regler.

Dette har sagsøgerne bestridt under henvisning til, at forordning nr. 13/64 ikke indeholder obligatoriske regler om proceduren til at fastslå varens oprindelse og den hertil svarende kontrol. Heller ikke skulle Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 kunne tillægges en sådan virkning. Derimod nødvendiggjorde den vedtagelsen af tilsvarende bestemmelser på nationalt plan. På det tidspunkt, hvor den her relevante import fandt sted, fandtes disse imidlertid endnu ikke i Italien.

Heroverfor har Kommissionen gjort den opfattelse gældende, at det for det første er vigtigt, at forordning nr. 13/64 med den heri indeholdte ordning for handelen havde direkte virkning fra den 1. november 1964. For det andet skulle der også i beslutningen findes bestemmelser, som synes at gøre nationale lovregler overflødige. Dette må antages, hvad angår beslutningen af 17. juni 1962. Den er tilstrækkelig klar og nøjagtig, og den indeholder en ubetinget forpligtelse for medlemsstaterne, uden at der overlades dem noget skøn; i bilaget er der endda vedføjet et fortryk af det varecertifikat DD 4, der skal anvendes.

Hvad dette stridspunkt angår, ønsker jeg også her — hvis jeg må have lov til at sige det straks — at give Kommissionen medhold.

I retspraksis er der nemlig også allerede vedrørende beslutninger blevet talt om direkte virkninger i medlemsstaterne. Jeg henviser til dommen i sag 38/69 (dom af 18. februar 1970, Kommissionen for De europæiske Fællesskaber mod Den italienske Republik, Sammlung der Rechtsprechung 1970-udgaven, s. 57) og endnu tydeligere — til dommen i sag 9/70 (dom af 6. oktober 1970, Franz mod Finanzamt Traunstein, Sammlung der Rechtsprechung, 1970-udgaven, s. 838). I øvrigt er der intet, der tvinger til den antagelse, at de anførte udtalelser kun skulle gælde for beslutninger med forpligtelser for medlemsstaterne, når der kan tales om, at private hjemles rettigheder, at der altså matte antages noget andet, hvor der ved beslutninger skabes forpligtelser for borgerne i fællesmarkedet, eller hvor der — som i det foreliggende tilfælde — til begunstigelser i henhold til markedsordninger (Fællesskabets interne importafgifter) knyttes betingelser, som er præciseret i en beslutning.

Da de forudsætninger, der er anført i dommene vedrørende fællesskabsrettens direkte virkning, af de af Kommissionen angivne grunde utvivlsomt foreligger hvad angår beslutningen af 17. juli 1962, må det nemlig antages, at opkrævningen af Fællesskabets interne importafgift, så snart handelsordningen efter forordning nr. 13/64 blev virksom, dvs. fra den 1. november 1964, var betinget af overholdelse af forskrifterne i kommissionsbeslutningen.

Efter alt foreliggende står det dermed fast, at der på det første spørgsmål ikke kan gives andet svar end det, Kommissionen har foreslået.

II — Vedrørende det andet spørgsmål:

I denne sammenhæng må det undersøges, om ordningen i henhold til beslutningen af 17. juli 1962 også gælder i tilfælde hvor eksporten foretoges før den 1. november 1964, mens importen fandt sted efter dette tidspunkt.

Som Kommissionen med rette understregede, er det først og fremmest afgørende for besvarelsen af dette spørgsmål, at anvendelsen af handelsordningen efter forordning nr. 13/64 fra den 1. november 1964 var gjort obligatorisk. Fra dette tidspunkt bortfaldt told og kvantitative restriktioner, samt anvendelsen af EØF-traktatens artikel 44. For så vidt der fandtes prisforskelle mellem medlemsstaterne, anvendtes Fællesskabets interne importafgifter til udligning af disse.

På den anden side forudsætter anvendelsen af handelsordningen efter forordning nr. 13/64 kontrolforanstaltninger med henblik på, at de af forordningen omfattede varer opfylder dennes betingelser, særligt de i artikel 12, stk. 4 omhandlede. Det krævedes, at de var høstet eller fremstillet i den eksporterende medlemsstat, eller at importformaliteterne for deres vedkommende var tilendebragt, dvs. at de måtte være tilladt til forbrug på eksportlandets marked. Man kan også sige, at det måtte sikres, at sådanne varer la på det prisniveau, som var et resultat af den fælles markedsordning.

Undersøger man nærmere de i betragtning kommende varecertifikater, er det uden videre indlysende, at certifikaterne DD 1 og DD 3 ikke er tilstrækkelige i forhold til det nævnte formål, da de jo kun tjener som bevis for oprindelsen og identificeringen af varerne. Vedrørende beviset for, at betingelserne i henhold til forordning nr. 13/64 var opfyldt, kom kun varecertifikatet DD 4 i betragtning, for kun det indeholder rubrikker og forklaringer, som angår varernes egenart, opkrævningen af importafgifter og ydelse af restitutioner.

Som følge heraf er det nærliggende at antage, at det efter systemet i forordning nr. 13/64 er afgørende, hvornår varerne blev importeret, og at opkrævningen af Fællesskabets interne importafgift var knyttet til fremlæggelsen af varecertifikatet DD 4.

For rigtigheden af denne antagelse, dvs. nødvendigheden af fra den 1. november 1964 at opkræve importafgifter, kan der yderligere — således som Kommissionen har gjort det — henvises til dennes forordning nr. 138/64 (ABl. 1964, s. 2604). Den angik varer, der før den 1. november 1964 var blevet indbragt til et tysk toldlager og først derefter definitivt var blevet importeret. Hvad den obligatoriske anvendelse af certifikat DD 4 for import foretaget fra den 1. november 1964 angår, kan der også henvises til Kommissionens forordning nr. 159/64 (ABl. 1964, s. 2728) og dennes bestemmelser om, hvad der fra den 1. oktober 1964 skal angives i varecertifikatet DD 4.

Mod rigtigheden af denne antagelse kan det heller ikke gyldigt anføres, at bestemmelserne vedrørende certifikatet DD 4 i det foreliggende tilfælde ved varernes afsendelse endnu ikke var trådt i kraft, og at det altså ikke var muligt at få tildelt DD 4-certifikater, som jo principielt skal udstedes af eksportstaten ved eksporten.

I denne forbindelse har den italienske regering med rette henvist til, at overgangsbestemmelser i henhold til artikel 32, sidste stykke i forordning nr. 13/64 havde kunnet vedtages. Da dette ikke er sket, kan det kun konkluderes, at de ikke blev anset for nødvendige, og begrundelsen var øjensynlig, at der fandtes andre relevante regler. For den problematik, der interesserer her, kan der kun være tale om artikel 3, stk. 1 andet afsnit i beslutningen af 17. juli 1962, hvorefter der undtagelsesvis også kan udstedes varecertifikater DD 4 efter eksporten af de varer, som de angår. Denne bestemmelse må altså, uagtet fremhævelsen af begreberne »fejl« og »undskyldelig undladelse«, fortolkes således, at den også griber tilfælde, hvor en udstedelse af beviset på eksporttidspunktet endnu ikke var mulig.

Principielt må man vedrørende det andet spørgsmål derfor fastholde, at fremlæggelse af varecertifkatet DD 4 med henblik på anvendelsen af Fællesskabets interne importafgifter også krævedes for varer, der før den 1. november 1964 blev afsendt i eksportlandet og først efter denne dato ankom i importlandet.

Om noget andet kan gælde i tilfælde, hvor en efterfølgende udstedelse af beviset ikke længere er mulig, er et spørgsmål, som ikke er stillet af den foreliggende ret, men som kom frem under søgsøgernes indlæg under den mundtlige forhandling. Jeg husker her sagsøgernes bemærkning om, at de italienske toldmyndigheder ved importen ikke forlangte fremlæggelse af varecertifikatet DD 4, men først efter sytten måneders forløb påstod, at dette var nødvendigt, dvs. på et tidspunkt, hvor der hos eksportstaternes myndigheder ikke længere bestod nogen mulighed for at få sådanne beviser udstedt.

Ønsker man, hvad dette angår, i det mindste antydningsvis at tage stilling, kan dette egentlig kun ske på følgende måde: der kan åbenbart ikke være tale om tilfælde, hvor udstedelsen af varecertifikatet DD 4 aldrig ville have været mulig som følge af, at betingelserne efter forordning nr. 13/64 ikke foreligger. Tværtimod kan det kun dreje sig om sådanne tilfælde, hvor der på grund af, at længere tid er hengået, er tvingende objektive grunde til, at den efterfølgende udstedelse af varecertifikatet DD 4 hos myndighederne i eksportlandet må udelukkes. I et sådant tilfælde kunne man faktisk forestille sig, at beviset for, at betingelserne for opkrævningen af Fællesskabets interne importafgifter foreligger, også kan føres med andre midler. For det er selvfølgelig uacceptabelt, at der for importørerne opstår ulemper, som kunne have været undgået, dersom importlandets myndigheder havde behandlet deres import hurtigere. Ganske vist må det under alle omstændigheder betones, at der ved bedømmelsen af sådanne omstændigheder må stilles strenge krav. I modsat fald ville der opstå alvorlige farer for systemet med Fællesskabets interne importafgifter og den tilsigtede ensartede anvendelse heraf i hele Fællesskabet.

III — Vedrørende det tredje spørgsmål:

Endelig må det afgøres, om ordningen efter forordning nr. 13/64 (opkrævningen af interne importafgifter i Fællesskabet) kun kan anvendes i tilfælde, hvor der foretages direkte forsendelse, eller også i andre tilfælde, dvs. i sådanne, for hvilke der efter beslutning af 5. december 1960 kræves et varecertifikat.

Spørgsmålet kan efter min opfattelse let besvares på grundlag af, hvad der hidtil er fremkommet, og på grund af selve ordlyden i beslutningen af 17. juli 1962.

I sidstnævnte beslutnings artikel 1 hedder det, at der ved anvendelsen af Fællesskabets regler om interne importafgifter i den importerende medlemsstat skal ind føres et varecertifikat formular DD 4. Af beslutningens begrundelse kan det udledes, at de varer, som er omfattet af ordningen med Fællesskabets interne importafgifter, udelukkes fra anvendelsesområdet for Kommissionens beslutning af 5. december 1960, og at der for dem skal indføres andre metoder for det administrative samarbejde. Desuden bestemmer artikel 2 i beslutningen af 17. juli 1962, at varecertifikatet DD 4 kun kan anvendes, når de varer, som det angår, direkte forsendes fra den eksporterende medlemsstat til den importerende medlemsstat, dvs. at DD 4-certifikatet for så vidt erstatter det varecertifikat DD 1, som blev indført ved beslutningen af 1960. Heraf ses det med al ønskelig tydelighed, at beviset for oprindelse i DD 3-certifikatet, der gælder for indirekte transport, ikke kan finde anvendelse i ordningen med interne importafgifter i Fællesskabet. Det er der også indlysende grunde til. Det er uden videre klart, at varecertifikatet DD 3 ikke er egnet for varer, som skal pålægges de interne importafgifter i Fællesskabet; thi udstedelsen af disse er ikke forbundet med den samme efterprøvelse, der gælder for de varer, som pålægges den normale importafgift. Med andre ord afgiver varecertifikatet DD 3 ikke garanti for, at de varer, som det ledsager, opfylder betingelserne efter forordning nr. 13/64.

IV — Som følge heraf kan der sammenfattende gives følgende svar på de spørgsmål, som den italienske kassationsret har stillet:

a) I henhold til forordning nr. 13/64 i forbindelse med Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 kunne fra den 1. november 1964 import af varer, som blev indført fra andre medlemsstater og omfattedes af forordning nr. 13/64 — bortset fra de i beslutningen fastsatte undtagelser og uafhængigt af udstedelsen af nationale bestemmelser — kun da blive underkastet fællesskabsbehandling, dersom der for varerne blev fremlagt varecertifikater DD 4. Dette gælder principielt også i tilfælde, hvor afsendelsen i eksportstaten skete før det nævnte tidspunkt.

b) Fællesskabsbehandlingen var begrænset til varer, for hvilke der blev fremlagt varecertifikater DD 4, og som altså ankom til importstaten ved forsendelse direkte fra eksportstaten.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – I originalen står der vel fejlagtigt: artikel 24.