Sag T-235/07

Bavaria NV

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – aftaler – det nederlandske ølmarked – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – bevis for overtrædelsen – aktindsigt – bøder – ligebehandlingsprincippet – rimelig frist«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – viljeoverensstemmelse hvad angår den adfærd, der skal føres på markedet

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb – kontakt uforenelig med hver virksomheds pligt til selvstændigt at fastlægge sin adfærd på markedet – udveksling af oplysninger – formodning – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevisform – anvendelse af en række indicier

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevisform – dokumentbeviser

(Art. 81, stk. 1, EF)

5. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – konkurrencesag – anvendelse heraf

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – anvendelse som bevismidler af erklæringer afgivet i henhold til samarbejdsmeddelelsen af andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen – lovlig – betingelser

(Art. 81 EF og 82 EF)

7. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse påhviler Kommissionen – grænser

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF)

9. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – bevisværdi af frivillige erklæringer, som er belastende for en virksomhed, afgivet af hoveddeltagerne i et kartel med henblik på at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen

(Art. 81, stk. 1, EF; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

10. Konkurrence – aftaler – kompleks overtrædelse, der frembyder elementer af aftaler og elementer af samordnet praksis – kvalifikation som »aftale og/eller samordnet praksis« – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF)

11. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der over for en virksomhed fastslår en overtrædelse, og som er vedtaget efter en anden kommissionsbeslutning, der udelukkende nævner nævnte virksomhed i forbindelse med gengivelsen af de faktiske omstændigheder, men som ikke har virksomheden som adressat, og som ikke pålægger virksomheden en bøde – tilsidesættelse af princippet ne bis in idem – foreligger ikke

(Art. 81, stk. 1, EF)

12. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – omfanget af bevisbyrden

(Art. 81, stk. 1, EF)

13. Konkurrence – aftaler – bevis – en virksomheds svar på Kommissionens anmodning om oplysninger – bevisværdi – vurdering

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, og nr. 1/2003, art. 18)

14. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – pligt for Kommissionen til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag

15. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionen giver på et for tidligt tidspunkt udtryk for sin tro på, at overtrædelsen foreligger

16. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – afslag på udlevering af et dokument – følger – nødvendigheden af at sondre mellem belastende dokumenter og ikke-belastende dokumenter i forbindelse med den bevisbyrde, der påhviler den berørte virksomhed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

17. Konkurrence – administrativ procedure – aktindsigt – dokumenter, som ikke er blandt de forberedende sagsakter, og som Kommissionen ikke har anvendt som belastende dokumenter – dokumenter, som kan anvendes til parternes forsvar

(Art.81, stk. 1, EF og 82 EF; EØS-aftalen, art. 53, 54 og 57; Rådets forordning nr. 139/2004; Kommissionens meddelelse 2005/C 325/07, punkt 27)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – skønsbeføjelse forbeholdt Kommissionen – grænser – overholdelse af de af Kommissionen vedtagne retningslinjer – domstolsprøvelse

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

19. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – hensyntagen til den konkrete indvirkning på markedet – rækkevidde

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

20. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – Kommissionens skøn

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – opdeling af de omhandlede virksomheder i forskellige kategorier – betingelser

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, sjette og syvende afsnit)

22. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – opdeling af de omhandlede virksomheder i forskellige kategorier – omsætning, der tages i betragtning

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, sjette og syvende afsnit)

23. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – bedømmelseskriterier – krænkelse heraf – følger

(Rådets forordning nr. 1/2003)

24. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – mulighed for at forhøje bødeniveauet for at forstærke bødernes afskrækkende virkning

(Art. 81 EF)

25. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – krænkelse heraf – følger – nedsættelse af bødens størrelse af billighedsgrunde

(Art. 81 EF)

1. Det er tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde. En aftale som omhandlet i nævnte artikel kan anses for indgået, når der består en samstemmende vilje med hensyn til selve princippet om at begrænse konkurrencen, selv om specifikke elementer af den planlagte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger. Det forhold, at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81 EF, ændres ikke af den omstændighed, at den samstemmende vilje mellem virksomhederne ikke udstrækker sig til de konkrete fremgangsmåder for gennemførelsen af prisforhøjelsen, eller af det forhold, at denne aldrig er indtruffet på markedet.

(jf. præmis 34, 35 og 175)

2. Begrebet samordnet praksis omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at indgå en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med et indbyrdes praktisk samarbejde. Artikel 81, stk. 1, EF er herved til hinder for enhver direkte eller indirekte kontakt mellem økonomiske aktører, som kan påvirke en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet eller over for en sådan konkurrent afslører den adfærd, den pågældende økonomiske aktør har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge, at begrænse konkurrencen.

Det må antages – med forbehold af det modbevis, som det må påhvile de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet. Dette gælder så meget desto mere, når samordningen finder sted regelmæssigt og over en lang periode.

(jf. præmis 36, 37 og 178)

3. Vedrørende bevisførelsen for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF skal Kommissionen føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at de omstændigheder, som udgør overtrædelsen, faktisk foreligger. Kommissionen skal således tage hensyn til præcise og samstemmende beviser for at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse.

Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav.

Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, kan det ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykkeagtige og spredte dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, burde i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 38-41)

4. Når Kommissionen har påberåbt sig dokumentbeviser til støtte for sin konstatering af, at der foreligger en konkurrencestridig aftale eller praksis, påhviler det de parter, som anfægter denne konstatering for Retten, ikke alene at fremlægge et sandsynligt alternativ til Kommissionens opfattelse, men tillige at påvise, at de i den anfægtede beslutning anvendte beviser er utilstrækkelige til at bevise overtrædelsen.

(jf. præmis 42)

5. Hvad angår omfanget af domstolsprøvelsen skal Retten under et annullationssøgsmål vedrørende en beslutning om anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF generelt udøve fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt.

Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås, i overensstemmelse med princippet om uskyldsformodning, der som et almindeligt princip i EU-retten navnlig finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 43 og 44)

6. Ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige EU-retlige principper er til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave bestående i tilsyn med den rette anvendelse af disse bestemmelser, der er pålagt den ved EF-traktaten.

En erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre anklagede virksomheder, kan givetvis ikke uden støtte i andre beviser betragtes som et tilstrækkeligt bevis for, at en overtrædelse er begået af disse sidste virksomheder. En sådan erklæring er således ikke tilstrækkelig i sig selv til at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse, men bør understøttes af andre beviser. Det må imidlertid antages, at den krævede grad af bestyrkelse er mindre såvel med hensyn til præcision som med hensyn til styrke i tilfælde af en troværdig erklæring, end den ville være, hvis der var tale om en ikke særligt troværdig erklæring.

Dersom det måtte blive fastslået, at en række samstemmende indicier bestyrkede eksistensen og visse bestemte dele af de former for praksis, som omtales i nævnte erklæring, ville nævnte erklæring således i sig selv kunne være tilstrækkelig til i dette tilfælde at bevise andre punkter i Kommissionens beslutning.

For så vidt som et dokument ikke er i åbenbar modstrid med erklæringen om eksistensen eller hovedindholdet af de påtalte former for praksis, er det desuden tilstrækkeligt, at det dokumenterer de væsentlige bestanddele af de former for praksis, som den har beskrevet, for at kunne tillægges en vis værdi som et bestyrkende element inden for rækken af de anvendte belastende beviser.

(jf. præmis 60 og 79-81)

7. Kommissionen er ofte nødt til at bevise, at der foreligger en overtrædelse, under omstændigheder, hvor denne opgave ikke er let, idet der kan være forløbet flere år, siden de faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelsen, fandt sted, og idet flere af de virksomheder, som undersøgelsen var rettet mod, ikke har samarbejdet aktivt med Kommissionen.

Selv om Kommissionen nødvendigvis må bevise, at en ulovlig aftale om opdeling af markederne er blevet indgået, ville det være urimeligt derudover at kræve, at den fører bevis for den særlige fremgangsmåde, hvorved dette mål skulle nås. Det ville således være alt for let for en virksomhed, der er skyldig i en overtrædelse, at slippe fri for enhver sanktion, hvis den til sin fordel kunne påberåbe sig den upræcise karakter af de fremlagte oplysninger vedrørende en ulovlig aftales anvendelsesmåde i en situation, hvor der stadig foreligger tilstrækkeligt bevis for, at aftalen fandtes og for dens konkurrencestridige formål. Virksomhederne kan forsvare sig hensigtsmæssigt i en sådan situation, forudsat at de har mulighed for at udtale sig om alle de beviser, Kommissionen gør gældende over for dem.

(jf. præmis 69)

8. Det følger af selve ordlyden af bestemmelsen i artikel 81 EF, at aftaler og former for samordnet praksis mellem virksomheder er forbudt uanset virkningen på markedet, når de har et konkurrencebegrænsende formål. Når Kommissionen har konstateret, at der foreligger aftaler og former for samordnet praksis, som har et konkurrencebegrænsende formål, kan denne konstatering således ikke modsiges af angivelserne om en manglende anvendelse af de hemmelige aftaler eller en manglende indvirkning på markedet.

(jf. præmis 70 og 71)

9. Selv om en vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel generelt bør udvises, henset til muligheden for, at disse deltagere har en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges, medfører den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af anvendelsesområdet for meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager med henblik på at opnå en bødenedsættelse, ikke nødvendigvis en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare.

(jf. præmis 78)

10. Når der er tale om en kompleks faktuel situation, må Kommissionens dobbelte kvalifikation af den konkurrencebegrænsende adfærd som »en række aftaler og/eller former for samordnet praksis«, i det omfang denne adfærd på en gang omfatter elementer, som skal kvalificeres som »aftaler«, og elementer, som skal kvalificeres som »former for samordnet praksis«, ikke forstås som en kvalifikation, som forudsætter, at der samtidigt og kumulativt føres bevis for, at de faktiske omstændigheder hver for sig indeholder de elementer, der er forudsætningen for, at der foreligger en aftale og en samordnet praksis, men som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftaler og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81 EF, hvoraf det ikke fremgår, at der skal ske en specifik kvalifikation for en sådan kompleks overtrædelse.

(jf. præmis 183)

11. Princippet ne bis in idem, som udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse domstolene sikrer, forbyder, at den samme person straffes mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode. Anvendelsen af dette princip afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.

Når Kommissionen pålægger en virksomhed en bøde for en konkurrencebegrænsende adfærd, er der på ingen måde tale om en tilsidesættelse af nævnte princip, fordi den omhandlede adfærd har været genstand for en tidligere kommissionsbeslutning, når den omhandlede virksomhed ikke blev pålagt en bøde ved denne tidligere beslutning og ikke var blandt adressaterne for denne eller blandt adressaterne for den klagepunktsmeddelelse, som blev vedtaget inden for rammerne af den procedure, som resulterede i nævnte beslutning, og virksomhedens deltagelse i den ulovlige adfærd udelukkende var nævnt i forbindelse med gengivelsen af de faktiske omstændigheder uden at være genstand for nogen retlig vurdering fra Kommissionens side.

(jf. præmis 186-188)

12. Overtrædelsens varighed udgør en integreret del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for. I denne henseende er det et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer.

(jf. præmis 198)

13. En erklæring afgivet på en virksomheds vegne som svar på en anmodning om oplysninger, som Kommissionen har fremsendt i medfør af artikel 11 i forordning nr. 17 og artikel 18 i forordning nr. 1/2003, har som sådan en troværdighed, der er større end den, som et svar afgivet af et medlem af virksomhedens personale kunne have, uanset dennes personlige erfaringer eller meninger.

(jf. præmis 217)

14. De garantier, som EU-retten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling, omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den enkelte sag.

(jf. præmis 222)

15. Bedømmelsen af, om der foreligger en overtrædelse, skal således alene foretages ud fra de beviser, som Kommissionen har indsamlet. Når en overtrædelse faktisk er bevist ved den administrative procedurens afslutning, kan selv det forhold, at det bevises, at Kommissionen på et for tidligt tidspunkt under denne procedure var overbevist om, at den nævnte overtrædelse forelå, ikke betyde, at selve det bevis, der er ført for en sådan overtrædelse, ikke længere foreligger.

(jf. præmis 226)

16. Retten til aktindsigt er en logisk følge af princippet om overholdelse af retten til forsvar og indebærer, at Kommissionen skal give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar. Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Hvad angår belastende dokumenter udgør den omstændighed, at et dokument ikke er blevet udleveret, kun en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, hvis den berørte virksomhed for det første påviser, at Kommissionen har anvendt dette dokument til støtte for sit klagepunkt om, at der foreligger en overtrædelse, og for det andet, at dette klagepunkt kun ville kunne bevises ved henvisning til det nævnte dokument. Det påhviler således den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument måtte udelukkes som bevis.

Hvad derimod angår den situation, hvor et diskulperende dokument ikke er blevet fremlagt, skal den berørte virksomhed blot godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for den. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar ved navnlig at påvise, at den kunne have gjort omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de vurderinger, som Kommissionen var nået frem til på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, og således på den ene eller den anden måde havde kunnet øve indflydelse på vurderingerne i beslutningen.

(jf. præmis 236-239)

17. Klagepunktsmeddelelsen medfører en begrænsning af genstanden for den procedure, der er indledt over for en virksomhed, og sikrer en effektiv udøvelse af retten til forsvar. Det er i dette perspektiv, at klagepunktsmeddelelsen er omgivet af processuelle garantier, som anvender princippet om overholdelse af retten til forsvar, heriblandt retten til adgang til Kommissionens sagsakter.

Svarene på klagepunktsmeddelelsen indgår ikke i de egentlige forberedende sagsakter. Hvad angår de dokumenter, som ikke indgår i de sagsakter, som findes på tidspunktet for klagepunktmeddelelsen, har Kommissionen kun pligt til at afsløre de nævnte svar for andre berørte parter, hvis det viser sig, at de indeholder nye belastende eller diskulperende beviser. Det fremgår ligeledes af punkt 27 i Kommissionens meddelelse om regler for indsigt i Kommissionens sagsakter i forbindelse med sager efter artikel 81 EF og 82 EF, EØS-aftalens artikel 53, 54 og 57 og forordning nr. 139/2004, at der normalt ikke gives adgang til andre parters svar på Kommissionens klagepunkter. En part har kun adgang til disse dokumenter, hvis disse dokumenter kan indeholde nye beviser – af belastende eller diskulperende art – vedrørende de påstande, der er fremført mod den pågældende part i Kommissionens klagepunktsmeddelelse.

Hvad i den henseende angår dels nye belastende beviser bemærkes, at hvis Kommissionen agter at anvende et uddrag af et svar på en klagepunktsmeddelelse med henblik på at føre bevis for en overtrædelse, skal de øvrige involverede virksomheder have mulighed for at udtale sig om et sådant bevis.

Hvad dernæst angår nye diskulperende beviser er Kommissionen ikke forpligtet til at gøre disse tilgængelige på eget initiativ. For det tilfælde, at Kommissionen under den administrative procedure har afslået en anmodning fra en sagsøger om aktindsigt i dokumenter, som ikke fandtes i de forberedende sagsakter, foreligger der kun en tilsidesættelse af retten til forsvar, hvis det er godtgjort, at den administrative procedure kunne have fået et andet udfald, såfremt sagsøgeren havde haft adgang til de pågældende dokumenter under proceduren

(jf. præmis 241-246 og 249)

18. Kommissionen har en vid skønsmargen hvad angår bødernes beregningsmetode. Denne metode, der er fastsat i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, indebærer forskellige elementer af fleksibilitet, som gør det muligt for Kommissionen at udøve sine skønsbeføjelser i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1/2003.

På områder såsom fastsættelsen af størrelsen af en bøde i medfør af forordning nr. 1/2003, hvor Kommissionen råder over denne skønsmargin, er efterprøvelsen af lovligheden af disse vurderinger endvidere begrænset til en efterprøvelse af, om der er begået åbenbare fejl. Kommissionens skønsmargen og de grænser, den har fastsat herfor, er i øvrigt i princippet ikke til hinder for, at Unionens retsinstanser udøver deres fulde prøvelsesret, og de kan ophæve, nedsætte eller forhøje den af Kommissionen pålagte bøde.

(jf. præmis 265-267)

19. Grovheden af overtrædelsen skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, med hensyn til hvilke Kommissionen råder over en skønsmargin.

Det følger navnlig af punkt 1 A, første afsnit, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at der ved vurderingen af overtrædelsens grovhed skal tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles – og det berørte markeds udstrækning. Inden for rammerne af dens fulde prøvelsesret påhviler det Retten at efterprøve, om størrelsen af den pålagte bøde står i rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, og at foretage en afvejning af overtrædelsens grovhed og de af virksomheden påberåbte omstændigheder.

I henhold til punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, i de nævnte retningslinjer er meget alvorlige overtrædelser især »horisontale begrænsninger såsom »priskarteller« og markedsopdelende karteller«. Karteller af denne art hører til de alvorligste former for indgreb i konkurrencen, idet de tager sigte på slet og ret at udelukke konkurrence mellem de virksomheder, som gennemfører dem, og derfor er i strid med Unionens grundlæggende mål. Horisontale priskarteller eller markedsopdelende karteller kan kvalificeres som meget alvorlige overtrædelser alene på grund af deres art, uden at Kommissionen skal godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet.

Selv om fastlæggelsen af, om overtrædelsen har en konkret indvirkning på markedet, er et element, der skal tages hensyn til med henblik på at bedømme overtrædelsens grovhed, drejer det sig om et kriterium blandt andre, såsom overtrædelsens art og det geografiske markeds udstrækning. Det fremgår endvidere af de nævnte retningslinjers punkt 1 A, første afsnit, at der kun skal tages hensyn til denne indvirkning, når den kan måles.

(jf. præmis 270-272, 275, 276, 280 og 281)

20. Kommissionen råder i medfør af forordning nr. 17 og forordning nr. 1/2003 over en skønsmargin i forbindelse med udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne, og den kan til enhver tid tilpasse bødernes størrelse ud fra denne politiks behov.

Kommissionens tidligere beslutningspraksis kan ikke selv bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet.

Beslutninger vedrørende andre sager er kun af vejledende karakter for så vidt angår en eventuel forskelsbehandling, idet det ikke er sandsynligt, at de særlige faktiske omstændigheder i sagerne, såsom markedet, varerne, virksomhederne og de omhandlede perioder, er identiske.

Kommissionen vurderer overtrædelsernes grovhed på grundlag af en lang række forhold, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som skal tages i betragtning, og den er endvidere ikke forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel, hverken når der er tale om bødens samlede beløb eller opsplitningen heraf i forskellige dele. Under disse omstændigheder risikerer en direkte sammenligning af de bøder, som adressaterne for to beslutninger, som vedrører forskellige overtrædelser, er blevet pålagt, at fordreje de specifikke funktioner, som de forskellige etaper i beregningen af en bøde opfylder. De endelige bødebeløb afspejler således specifikke omstændigheder, som er særlige for hvert kartel.

(jf. præmis 288, 290, 293 og 294)

21. Ifølge retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten kan Kommissionen i forbindelse med overtrædelser begået af flere virksomheder variere bødebeløbene for at tage hensyn til hver enkelt virksomheds specifikke vægt og inddele kartellets medlemmer i grupper, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art. Desuden angives det deri, at princippet om lige straf for en og samme adfærd i påkommende tilfælde kan føre til en differentiering af bødebeløbet for de berørte virksomheder, uden at denne differentiering er resultatet af en aritmetisk beregning.

Kommissionen er ved vurderingen af overtrædelsens grovhed i tilfælde, hvor flere virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, pålægges bøder, ikke forpligtet til at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning. Kommissionen kan til gengæld inddele virksomhederne i grupper.

Opdelingen af de pågældende virksomheder i kategorier skal ikke desto mindre overholde ligebehandlingsprincippet, som forbyder, at ensartede situationer behandles forskelligt, og at forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet. Endvidere skal bøden i det mindste stå i rimeligt forhold til de faktorer, som indgår i vurderingen af overtrædelsens grovhed.

(jf. præmis 298-300)

22. Omsætningen anses på trods af sin omtrentlige karakter for et passende kriterium inden for rammerne af konkurrenceretten med henblik på at bedømme de berørte virksomheders størrelse og økonomiske vægt.

Hvad angår anvendelsen af en omsætning, som omfatter punktafgifter, for beregningen af de individualiserede grundbeløb skal det understreges, at i det omfang denne beregning indebærer en sammenligning med den relative styrke for de andre deltagere i kartellet på dette marked, vil den omstændighed, at skatter eller punktafgifter ikke bliver medregnet, ikke ændre Kommissionens endelige konklusion. Det er kun hvis Kommissionen har beregnet de individualiserede grundbeløb for de andre omhandlede parter på grundlag af en omsætning, som ikke omfatter punktafgifterne, at der kan være tale om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

(jf. præmis 304 og 306)

23. Overholdelsen af en rimelig frist ved gennemførelsen af administrative procedurer på området for konkurrencepolitikken udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse Unionens retsinstanser sikrer.

I forbindelse med anvendelsen af dette princip må der foretages en sondring mellem to faser af den administrative procedure, nemlig undersøgelsesfasen inden meddelelsen af klagepunkter og resten af den administrative procedure. Den første fase, som strækker sig indtil klagepunktsmeddelelsen, har som starttidspunkt den dato, hvor Kommissionen, som udøver sin af lovgiver tildelte kompetence, træffer foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse, og som skal gøre det muligt for Kommissionen at tage stilling til procedurens retning. Den anden fase strækker sig fra klagepunktsmeddelelsen til vedtagelsen af den endelige beslutning. Den skal gøre det muligt for Kommissionen endeligt at tage stilling til den kritiserede overtrædelse.

I mangel af oplysninger eller yderligere begrundelser fra Kommissionens side med hensyn til de undersøgelser, der er gennemført i løbet af denne periode, må det erkendes, at en varighed på 65 måneder af den første fase af proceduren er for lang. En konstatering af en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist kan imidlertid kun bevirke en annullation af en beslutning, som fastslår en overtrædelse, hvis procedurens varighed har haft indflydelse på udfaldet af proceduren.

(jf. præmis 316-318, 320, 322 og 325)

24. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke fratage den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre konkurrencepolitikken. En effektiv gennemførelse af konkurrencereglerne kræver tværtimod, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

(jf. præmis 335)

25. En processuel uregelmæssighed, selv om den ikke kan resultere i en annullation af en beslutning vedtaget af Kommissionen over for et selskab på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, kan begrunde en nedsættelse af bøden. En overskridelse af den rimelige frist kan begrunde Kommissionens beslutning om af billighedsgrunde at nedsætte bødens størrelse, idet muligheden for at indrømme en sådan nedsættelse henhører under Kommissionens enekompetence.

(jf. præmis 337 og 338)

RETTENS DOM (Sjette Udvidede Afdeling)

16. juni 2011 ( )

»Konkurrence – aftaler – det nederlandske ølmarked – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – bevis for overtrædelsen – aktindsigt – bøder – ligebehandlingsprincippet – rimelig frist«

I sag T-235/07,

Bavaria NV, Lieshout (Nederlandene), først ved advokaterne O. Brouwer, D. Mes, A. Stoffer, derefter ved advokaterne O. Brouwer, A. Stoffer og P. Schepens,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen først ved A. Bouquet, S. Noë og A. Nijenhuis, som befuldmægtigede, derefter ved A. Bouquet og S. Noë, bistået af advokat M. Slotboom,

sagsøgt,

angående principalt en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 1697 af 18. april 2007 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/B/37.766 – Det nederlandske ølmarked) og subsidiært en påstand om nedsættelse af den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt,

har

RETTEN (Sjette Udvidede Afdeling)

sammensat af dommerne V. Vadapalas (refererende dommer), som fungerende afdelingsformand, A. Dittrich og L. Truchot,

justitssekretær: fuldmægtig J. Plingers,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 24. marts 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgeren, Bavaria NV, er et selskab, som hovedsageligt er beskæftiget med fremstilling og forhandling af øl og ikke-alkoholholdige læskedrikke.

2 Det er en af de fire hovedaktører på det nederlandske ølmarked. De største andre bryggerier på dette marked er for det første Heineken-koncernen (herefter »Heineken«), som ledes af selskabet Heineken NV, og hvis produktion varetages af datterselskabet Heineken Nederland BV, for det andet InBev-koncernen (herefter »InBev«), som før 2004 var kendt under navnet Interbrew, og som ledes af selskabet InBev NV, og hvis produktion varetages af datterselskabet InBev Nederland NV, og for det tredje Grolsch-koncernen (herefter »Grolsch«), som ledes af selskabet Koninklijke Grolsch NV.

3 Sagsøgeren og de tre andre største bryggerier på dette marked sælger deres øl til den endelige forbruger navnlig via to distributionskanaler. Der må således foretages en sondring mellem dels »horeca«-distributionen, dvs. hoteller, restauranter og cafeer, hvor øllet indtages på stedet, dels »food«-distributionen, som sker via supermarkeder og vin- og spiritus-butikker, hvor øllet købes med henblik på indtagelse i hjemmet. Sidstnævnte sektor omfatter også segmentet i form af øl, som sælges under distributørens varemærke. Blandt de fire omhandlede bryggerier er det kun InBev og Bavaria, som er aktive inden for dette segment.

4 Disse fire bryggerier er medlemmer af Centraal Brouwerij Kantoor (herefter »CBK«). Sidstnævnte er en sammenslutning, som i henhold til sine vedtægter varetager sine medlemmers interesser, og består af en generalforsamling og diverse udvalg, såsom det udvalg, der er beskæftiget med »horeca«-spørgsmål, og finansudvalget, som nu udgør direktionen. For de møder, som afholdes inden for CBK, udarbejder dens sekretariat mødeindkaldelser og officielle referater, som nummereres fortløbende og tilsendes de deltagende medlemmer.

Den administrative procedure

5 Ved skrivelser af 28. januar 2000 og af 3., 25. og 29. februar 2000 afgav InBev en række erklæringer vedrørende oplysninger om former for restriktiv handelspraksis på det nederlandske ølmarked. Disse erklæringer blev afgivet under en undersøgelse gennemført af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bl.a. i 1999 vedrørende former for samordnet praksis og et eventuelt misbrug af dominerende stilling på det belgiske ølmarked. Samtidigt med afgivelsen af disse erklæringer indgav InBev en anmodning om at blive omfattet af samarbejdsmeddelelsen i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

6 Den 22. og 23. marts 2000 foretog Kommissionen efter erklæringerne fra InBev kontrolundersøgelser i sagsøgerens lokaler og i lokalerne hos de øvrige berørte virksomheder. Kommissionen fremsendte desuden yderligere anmodninger om oplysninger til sagsøgeren fra 2001 til 2005.

7 Den 30. august 2005 fremsendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til sagsøgeren og de øvrige berørte virksomheder. Ved skrivelse af 24. november 2005 fremsendte sagsøgeren sine skriftlige bemærkninger til denne meddelelse. Ingen af de berørte parter har anmodet om at blive hørt.

8 Ved skrivelser af 7. marts og 8. maj 2006 oplyste Kommissionen sagsøgeren om yderligere dokumenter. Det var navnlig tale om anmodninger om oplysninger til InBev og svar herpå samt et internt notat fra Heineken.

9 Den 18. april 2007 vedtog Kommissionen beslutning K(2007) 1697 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/B/37.766 – Det nederlandske ølmarked, herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et sammendrag er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 20. maj 2008 (EUT 2008 C 122, s. 1), som blev forkyndt for sagsøgeren ved skrivelse af 24. april 2007.

Den anfægtede beslutning

Den omhandlede overtrædelse

10 Den anfægtede beslutnings artikel 1 bestemmer, at sagsøgeren og selskaberne InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland og Koninklijke Grolsch i perioden fra den 27. februar 1996 til den 3. november 1999 har deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, som består i en række aftaler og/eller former for samordnet praksis, som har til formål at begrænse konkurrencen på fællesmarkedet.

11 Overtrædelsen har bestået for det første i en koordinering af priser og prisstigninger på øl i Nederlandene både i »horeca«-sektoren og i sektoren for indtagelse i hjemmet, herunder hvad angår øl solgt under distributørens varemærke, for det andet i en lejlighedsvis koordinering af andre handelsbetingelser, som blev tilbudt de individuelle kunder i »horeca«-sektoren i Nederlandene, såsom lån til virksomheder, og for det tredje i en lejlighedsvis koordinering af fordelingen af kunder både i »horeca«-sektoren og i sektoren for indtagelse i hjemmet i Nederlandene (artikel 1 i og 257. og 258. betragtning til den anfægtede beslutning).

12 Bryggeriernes konkurrencebegrænsende adfærd fandt ifølge den anfægtede beslutning sted under en række multilaterale uofficielle møder, som jævnligt samlede de fire hovedaktører på det nederlandske ølmarked, samt under supplerende bilaterale møder mellem samme bryggerier i diverse konstellationer. Ifølge den anfægtede beslutning skal disse møder forsætligt have fundet sted i hemmelighed, idet deltagerne vidste, at de ikke var tilladt (257.-260. betragtning til den anfægtede beslutning).

13 Således afholdtes for det første i perioden fra den 27. februar 1996 til den 3. november 1999 en række multilaterale møder benævnt »Catherijne-Overleg« (»Catherijne-samordningen«) eller »agenda commissie« (udvalget for løbende anliggender). Det fremgår af den anfægtede beslutning, at disse møder, som fokuserede på »horeca«-sektoren, men som også kunne vedrøre sektoren for indtagelse i hjemmet, hovedsageligt havde til formål at koordinere priserne og prisstigningerne på øl, at drøfte en begrænsning af rabatter og fordelingen af kunder og at koordinere visse andre handelsbetingelser. Prisen på øl solgt under distributørens varemærke blev også drøftet under disse møder (85., 90., 98., 115.-127. og 247.-252. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Hvad angår bilaterale kontakter mellem bryggerierne anføres det i den anfægtede beslutning, at InBev og sagsøgeren den 12. maj 1997 mødtes og drøftede en stigning på prisen på øl solgt under distributørens varemærke (104. betragtning til den anfægtede beslutning). Ifølge Kommissionen mødtes Heineken og sagsøgeren desuden i 1998 for at drøfte restriktioner vedrørende salgssteder i »horeca«-sektoren (189. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen har angivet, at der også fandt bilaterale kontakter sted i juli 1999 mellem Heineken og Grolsch angående kompensationer indrømmet kunder i sektoren for indtagelse i hjemmet, som gennemførte midlertidige prisnedsættelser (212. og 213. betragtning til den anfægtede beslutning).

15 Endelig fremgår det af den anfægtede beslutning, at der fandt bilateral kontakt og udveksling af oplysninger sted i 1997 mellem InBev og sagsøgeren, som vedrørte generelle drøftelser af prisen på øl og drøftelser, som snarere vedrørte distributørens varemærke. Den bilaterale kontakt i form af udveksling af oplysninger vedrørende distributørens varemærker skulle også have involveret belgiske bryggerier i juni og juli 1998 (105., 222.-229. og 232.-236. betragtning til den anfægtede beslutning).

Den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt

16 Den anfægtede beslutnings artikel 3, litra c), pålægger sagsøgeren en bøde på 22 850 000 EUR.

17 Med henblik på beregningen af bøden anvendte Kommissionen artikel 23, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) og den fremgangsmåde, der er angivet i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [EKSF] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«) (436. og 442. betragtning til den anfægtede beslutning). I henhold til denne fremgangsmåde fastsattes den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, på grundlag af overtrædelsens grovhed og varighed (437. betragtning til den anfægtede beslutning).

18 Navnlig blev overtrædelsen anset for »meget alvorlig«, for så vidt som den hovedsageligt bestod i en egentlig koordinering af priser, prisstigninger og andre handelsbetingelser og i en fordeling af kunder (440. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen tog også hensyn til den omstændighed, at den konkurrencebegrænsende adfærd var hemmelig og forsætlig, og til det forhold, at hele det nederlandske område og hele ølmarkedet, dvs. såvel »horeca«-sektoren som sektoren for indtagelse i hjemmet, var blevet påvirket af overtrædelsen (453. og 455. betragtning til den anfægtede beslutning). Desuden præciserede Kommissionen, at der i den foreliggende sag ikke var blevet taget hensyn til den konkurrencebegrænsende adfærds egentlige indvirkning på det nederlandske marked, eftersom den var umulig at måle (452. betragtning til den anfægtede beslutning).

19 Desuden foretog Kommissionen en differentieret behandling af sagsøgeren for at tage hensyn til selskabets egentlige økonomiske formåen og dets individuelle indflydelse med hensyn til den konstaterede konkurrencebegrænsende adfærd. Kommissionen anvendte herved sagsøgerens salgstal for øl i Nederlandene i 1998, dvs. det sidste hele kalenderår, hvor overtrædelsen bestod. På grundlag heraf blev sagsøgeren klassificeret i den tredje og sidste kategori svarende til et udgangsbeløb på 17 mio. EUR (462. og 464. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 Eftersom sagsøgeren desuden havde deltaget i overtrædelsen fra den 27. februar 1996 til den 3. november 1999, dvs. i løbet af en periode på tre år og otte måneder, blev udgangsbeløbet forhøjet med 35% (465. og 469. betragtning til den anfægtede beslutning). Grundbeløbet fastsattes således til 22 950 000 EUR (470. betragtning til den anfægtede beslutning).

21 Endelig indrømmede Kommissionen en nedsættelse af bøden på 100 000 EUR, for så vidt som den anerkendte, at varigheden af den administrative procedure i den foreliggende sag havde været urimelig (495.-499. betragtning til den anfægtede beslutning).

Retsforhandlinger og parternes påstande

22 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. juli 2007 har sagsøgeren anlagt den foreliggende sag.

23 Ved beslutning af 10. februar 2010 har Retten henvist sagen til Sjette Udvidede Afdeling i overensstemmelse med artikel 14, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, i Rettens procesreglement.

24 Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Retten den 12. februar 2010 stillet Kommissionen en række skriftlige spørgsmål, som denne har besvaret inden for den fastsatte frist.

25 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten under retsmødet den 24. marts 2010.

26 Da den refererende dommer havde forfald efter afslutningen af den mundtlige forhandling, er sagen blevet henvist til en ny refererende dommer, og de tre dommere, som har underskrevet denne dom, traf afgørelse i sagen i henhold til procesreglementets artikel 32.

27 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres helt eller delvis, for så vidt som den angår sagsøgeren.

– Subsidiært nedsættes den bøde, der er pålagt sagsøgeren.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

28 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

29 Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet fremsat seks anbringender vedrørende for det første en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik, for det andet en tilsidesættelse af artikel 81 EF, af uskyldsformodningen, af legalitetsprincippet og af begrundelsespligten, for det tredje en retlig og faktuel fejl ved fastsættelsen af overtrædelsens varighed, for det fjerde en tilsidesættelse af artikel 23 i forordning nr. 1/2003, af retningslinjerne såvel som af ligebehandlings- og proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødens størrelse, for det femte en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist og for det sjette en tilsidesættelse af væsentlige formskrifter, af princippet om god forvaltningsskik og retten til forsvar, idet der er givet afslag på indsigt i de øvrige parters svar på klagepunktsmeddelelsen og i et dokument, som er en del af sagsakterne.

30 Retten finder, at det andet og det tredje anbringende, som i det væsentlige anfægter overtrædelsen, skal undersøges først, dernæst det første og det sjette anbringende, som vedrører påståede procedurefejl, og endelig det fjerde og det femte anbringende vedrørende henholdsvis fastsættelsen af bødens størrelse og den administrative procedures varighed.

Om det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 81 EF, uskyldsformodningen, legalitetsprincippet og begrundelsespligten

Parternes argumenter

31 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, dels at Kommissionen har fortolket og anvendt begreberne »aftale«, »samordnet praksis« og »sammenhængende og vedvarende overtrædelse« ukorrekt, dels at den har begået retlige fejl og fejl med hensyn til bedømmelsen af de faktiske omstændigheder hvad angår konstateringen af en overtrædelse vedrørende såvel »horeca«-sektoren som sektoren for indtagelse i hjemmet, herunder segmentet af øl solgt under distributørens varemærke.

32 Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.

Rettens bemærkninger

33 I henhold til artikel 81, stk. 1, EF er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og er forbudt.

34 For at der er tale om en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 17.12.1991, sag T- 7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 256, og af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 199).

35 En aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF kan anses for indgået, når der består en samstemmende vilje med hensyn til selve princippet om at begrænse konkurrencen, selv om specifikke elementer af den planlagte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger (jf. i denne retning dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 151-157 og 206).

36 Begrebet »samordnet praksis« omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at slutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med et indbyrdes praktisk samarbejde (Domstolens domme af 8.7.11999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 115, og sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 158).

37 Artikel 81, stk. 1, EF er herved til hinder for enhver direkte eller indirekte kontakt mellem økonomiske aktører, som kan påvirke en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet eller over for en sådan konkurrent afslører den adfærd, den pågældende økonomiske aktør har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge, at begrænse konkurrencen (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 116 og 117).

38 Det bemærkes, at hvad angår fremlæggelsen af bevis for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF skal Kommissionen føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at de omstændigheder, som udgør overtrædelsen, faktisk foreligger (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58, og dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 86).

39 Det er således nødvendigt, at Kommissionen har indsamlet et tilstrækkeligt præcist og samstemmende bevismateriale til, at det kan fastslås, at der har fundet en overtrædelse sted (jf. i denne retning Rettens dom af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).

40 Det må imidlertid understreges, at hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser dog ikke nødvendigvis skal opfylde disse kriterier i forhold til hvert enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som nævnte institution har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 179 og 180 og den deri nævnte retspraksis).

41 Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, kan det desuden ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykkeagtige og spredte dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, burde i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring, kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 55-57).

42 Når Kommissionen har påberåbt sig dokumentbeviser til støtte for sin konstatering af, at der foreligger en konkurrencestridig aftale eller praksis, påhviler det de parter, som anfægter denne konstatering for Retten, ikke alene at fremlægge et sandsynligt alternativ til Kommissionens opfattelse, men tillige at påvise, at de i den anfægtede beslutning anvendte beviser er utilstrækkelige til at bevise overtrædelsen (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 187).

43 Hvad angår omfanget af domstolsprøvelsen fremgår det af fast retspraksis, at Retten under et annullationssøgsmål vedrørende en beslutning om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 1, EF generelt skal udøve fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt (jf. Rettens dom af 26.10.2000, sag T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3383, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).

44 Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås, i overensstemmelse med princippet om uskyldsformodning, der som et almindeligt princip i EU-retten navnlig finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 149 og 150, og Rettens dom af 27.9.2006, forenede sager T-44/02 OP, T-54/02 OP og T-56/02 OP, T-60/02 OP og T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3567, præmis 60 og 61).

45 Det er i lyset af disse betragtninger, at det i den foreliggende sag må undersøges, om Kommissionen retligt fyldestgørende har ført bevis for, at sagsøgerens adfærd udgjorde en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.

– Om erklæringen fra InBev

46 Det bemærkes for det første, at Kommissionen i vid udstrækning (jf. navnlig 40.-62. betragtning til den anfægtede beslutning) støtter sig til erklæringen fra InBev afgivet i forbindelse med selskabets anmodning om at blive omfattet af samarbejdsmeddelelsen ved skrivelser af 28. januar og af 3., 25. og 29. februar 2000, suppleret ved erklæringerne vedlagt som bilag fra fem direktører i InBev (34. og 40. betragtning til den anfægtede beslutning, herefter samlet set »erklæringen fra InBev«).

47 Det fremgår af den anfægtede beslutning, at erklæringen fra InBev angav, at der forelå »forskellige former for samordning […] mellem bryggerierne på det nederlandske ølmarked«, idet der foretages en sondring mellem officielle møder i CBK’s generalforsamling, uformelle møder i finansudvalget i CBK og »andre møder«, der er parallelle, kendt under betegnelsen »Catherijne-samordningen«, hvis sammensætning varierede, og med hensyn til hvilken InBev har erklæret ikke at have fundet skriftlige spor. De »andre møder« kunne navnlig underopdeles i: »i) møder mellem horeca-direktørerne for de fire største bryggerier (Heineken, Interbrew, Grolsch og Bavaria) […], ii) fællesmøder for horeca-direktørerne og direktørerne med ansvaret for indtagelse i hjemmet (to i 1998) og iii) møder mellem direktørerne med ansvaret for indtagelse i hjemmet (et i 1999 […])« (41.-46. betragtning til den anfægtede beslutning).

48 Ifølge erklæringen fra InBev »havde finansudvalget en officiel dagsorden, men udgjorde også et forum for drøftelser af fastsættelsen af priser for sektoren for indtagelse i hjemmet og horeca-sektoren. Der foreligger ingen referater af disse drøftelser« (43. betragtning til den anfægtede beslutning).

49 Ifølge samme erklæring omfattede emnerne drøftet under »de andre møder« også såvel »horeca«-sektoren som sektoren for indtagelse i hjemmet og øl solgt under distributørens varemærke (47. betragtning til den anfægtede beslutning).

50 Hvad for det første angår »horeca«-sektoren blev to hovedemner drøftet: »[D]er var en grundlæggende enighed med hensyn til fastsættelsen af de maksimale volumenrabatter for horeca-sektoren […] et andet emne, som drøftedes, vedrørte investeringerne foretaget i horeca. Tanken var at bevare status quo i sektoren og at undgå, at andre bryggerier overtog kunder.« (48. betragtning til den anfægtede beslutning).

51 En direktør fra InBev har angivet, at han ikke kender det nøjagtige indhold af nævnte aftale, og en anden direktør beskriver den som »en meget kompleks og vag aftale om skalaer (rabatter indrømmet horeca), som vi aldrig har deltaget i«, idet han har angivet, at »[s]amordningen bestod i et møde, som fandt sted hver anden måned mellem horeca-direktørerne, under hvilket de drøftede kendte tilsidesættelser af »reglen« (selv om denne var vag, idet man talte om markedsoverskridelser)« (48. betragtning til den anfægtede beslutning).

52 Hvad for det andet angår sektoren for indtagelse i hjemmet vedrørte drøftelserne ifølge erklæringen fra InBev såvel det generelle prisniveau som det specifikke emne øl solgt under distributørens varemærke.

53 Hvad angår det generelle prisniveau har en af direktørerne fra InBev erklæret, at »et bryggeri normalt hævede sine priser efter først at have underrettet de andre bryggerier herom […]. Initiativet kom altid fra et af de store bryggerier og almindeligvis fra Heineken. I sådanne tilfælde havde de andre bryggerier den nødvendige tid til at indtage et standpunkt. Selv om bryggerierne i store træk indrettede deres priser efter hinanden, havde og fastholdt hver enkelt imidlertid sin egen prispolitik« (51. betragtning til den anfægtede beslutning).

54 Hvad angår øl solgt under distributørens varemærke har InBev angivet, at der siden 1987 havde fundet drøftelser sted vedrørende priser mellem de nederlandske aktører i segmentet (Bavaria og Oranjeboom, som senere er blevet købt af Interbrew). InBev har desuden anført, at »de to parter forstod efter også at have drøftet det indbyrdes, at de ikke ville acceptere nogen indblanding i deres respektive kundekredse for øl solgt under distributørens varemærke, som ville resultere i et formindsket salg« (52. betragtning til den anfægtede beslutning).

55 Hvad angår Heinekens og Grolschs involvering i denne sektor følger det af erklæringen fra InBev, at »[d]et nederlandske marked er kendetegnet ved et betydeligt skel mellem priserne på øl solgt under distributørens varemærke (»varemærkerne B«) og [andre mærker (»varemærkerne A«)]. Heineken, som ikke er aktivt i segmentet for distributørens varemærker, har altid nægtet at hæve priserne for varemærkerne A, så længe priserne på øl solgt under distributørens varemærke ikke steg. På denne måde udøvede det et indirekte pres, navnlig på producenterne af øl solgt under distributørens varemærke som Bavaria og Interbrew« (53. betragtning til den anfægtede beslutning).

56 InBev har forklaret, at priserne på øl solgt under distributørernes varemærker også blev drøftet mellem de fire bryggerier, dvs. også med deltagelse af Grolsch under det mere generelle tema, om hvilke forskelle mellem priserne på ølmærker der skulle opretholdes. Ifølge erklæringen fra InBev »[har] Heineken og Grolsch […] ikke forhøjet deres priser i løbet af årene, og priserne på mærkeøl og øl solgt under distributørens varemærke fra de andre bryggerier er heller ikke steget. De seneste år har Bavaria og Interbrew forhøjet deres priser og er blevet fulgt af Grolsch« (54. betragtning til den anfægtede beslutning). Det anføres endvidere, at »[f]or 3 eller 4 år siden var disse uformelle drøftelser blevet integreret i Catherijne-samordningen vedrørende horeca-sektoren, hvori også deltog repræsentanter for CBK. Efter et par møder blev det besluttet på ny at opdele disse møder i møder vedrørende indtagelse i hjemmet og horeca-møder« (54. betragtning til den anfægtede beslutning).

57 InBev har endvidere erklæret, at det belgiske bryggeri Martens’ opnåelse af en vis del af markedet siden 1996-1997 har resulteret i »en aftale mellem de belgiske og nederlandske bryggerier, som er aktive på markedet for distributørmærker. To møder fandt sted [i] Breda i 1998 […]. Det aftaltes at overholde de respektive mængder for øl solgt under distributørens varemærke til kunder i Nederlandene og i Belgien« (55. betragtning til den anfægtede beslutning).

58 Ifølge erklæringerne fra direktørerne i InBev blev »de andre møder« tilrettelagt for at sikre sig en »begrænset aggressivitet« på markedet (46. betragtning til den anfægtede beslutning).

59 InBev har i sit svar af 19. december 2001 på anmodningen om oplysninger angivet, at »kalendere fra de tidligere år og notater foretaget i anledning af de uformelle møder blev tilintetgjort i slutningen af november 1998. Det var omkring denne periode, at det kom frem på markedet, at der forelå en samordning mellem nederlandske bryggerier, og at frygten for en kontrolundersøgelse fra den nederlandske konkurrencemyndighed opstod. Kalendere blev også tilintetgjort i de efterfølgende år« (61. betragtning til den anfægtede beslutning).

60 Indledningsvis bemærkes, at ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige principper er til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave, der er pålagt Kommissionen ved EF-traktaten, nemlig at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 192 og den deri nævnte retspraksis).

61 I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke bestridt angivelserne i erklæringen fra InBev, hvorefter der har fundet møder sted mellem repræsentanter for de nederlandske ølproducenter. Selskabet har heller ikke bestridt, at det har været repræsenteret ved størstedelen af disse møder, og at der under disse møder er blevet ført drøftelser om prisniveauet på det nederlandske ølmarked og anvendelsen af rabatter på kunderne i »horeca«-sektoren.

62 Under disse omstændigheder har Kommissionen med rette kunne konstatere, at de møder, som er beskrevet i erklæringen fra InBev, har fundet sted, og at repræsentanterne for sagsøgeren reelt deltog i det mindste i et vist antal af disse møder.

63 Sagsøgeren har imidlertid benægtet, at der under disse møder er blevet ført drøftelser, som har resulteret i indgåelsen af en ulovlig aftale eller deltagelsen i en samordnet praksis. Det har anført, at disse møder hovedsageligt vedrørte legitime emner, og at i det omfang situationen på markedet er blevet drøftet, er dette ikke sket med konkurrencebegrænsende formål. Selskabet har herved anfægtet troværdigheden af erklæringen fra InBev, idet det har gjort gældende, at den er vag, usammenhængende og selvmodsigende.

64 Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt erklæringen fra InBev er selvmodsigende, har sagsøgeren navnlig anført, at denne indeholder en række diskulperende erklæringer.

65 Der er for det første tale om passager i den supplerende erklæring fra InBev af 3. februar 2000, hvoraf følgende fremgår: »»Vi talte navnlig sammen for indbyrdes at give hinanden indtrykket af at forholde os rolige på markedet. Der var i begrænset omfang eller slet ikke tale om skalaer og salgssteder. I realiteten gik vi hver ud fra, at de andre var idioter.« De seneste år mistede disse møder mere og mere deres indhold, og samordningen blev vagere.« (46. betragtning til den anfægtede beslutning).

66 Sagsøgeren har for det andet henvist til visse passager i erklæringerne fra direktørerne i InBev, hvoraf navnlig fremgik: »Der bestod ingen aftale for levnedsmiddelsektoren.« »Prisstigningerne blev imidlertid ikke anvendt inden for rammerne af aftaler.« »Jeg kender ikke til aftaler i sektoren for »distributørens varemærker«.« »Dette møde var forholdsvis indholdsløst. Der var snarere tale om et behageligt møde, uden nogen bestemt dagsorden. Der blev fremsat generelle bemærkninger vedrørende rabatter. Det var mit indtryk, at der i flere år havde fandtes en form for skalaordning eller en rabatregel, men at dette aldrig blev sagt udtrykkeligt. Man talte kun om de samlede rabatbeløb i meget generelle vendinger, i forbindelse med hvilket specifikke hændelser blev behandlet.« »[Interbrew] har ikke deltaget i nogen prisaftale.« »Der er øvrigt ingen samordning. Vi handlede fuldt ud selvstændigt, og under prisforhøjelserne på alle øl i 1999 forhøjede vi varemærkerne A (efter at Bavaria og Grolsch havde gjort det nogle måneder tidligere), og vores kunder var stærkt imod hvad angår distributørvaremærkerne […]. Vi handlede således fuldt lovligt.«

67 Sagsøgeren har anført, at de ovennævnte erklæringer er uforenelige med Kommissionens konklusioner med hensyn til en overtrædelse af artikel 81 EF. Ifølge sagsøgeren følger det heraf, at de prisforhøjelser, som blev anvendt i sektoren for indtagelse i hjemmet, hverken var aftalte eller koordinerede, at Interbrew fuldt ud selvstændigt fastsatte sine salgspriser, at de nederlandske bryggerier altid havde konkurreret heftigt indbyrdes, og at der ikke var nogen aftale mellem bryggerierne vedrørende nedsættelser indrømmet i »horeca«-sektoren.

68 Det bemærkes for det første, at de følgeslutninger, som sagsøgeren har draget på grundlag af visse elementer i erklæringen fra InBev vedrørende drøftelsernes generelle art, en manglende aftale for visse sektorer og drøftelsernes manglende virkning for bryggeriers adfærd på markedet, ikke i sig selv rejser spørgsmålstegn ved Kommissionens konstatering af, at der foreligger en overtrædelse.

69 Hvad således angår påstanden om, at nævnte erklæring er meget generel, bemærkes, at Kommissionen ofte er nødt til at bevise, at der foreligger en overtrædelse, under omstændigheder, hvor denne opgave ikke er let, idet der kan være forløbet flere år, siden de faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelsen, fandt sted, og idet flere af de virksomheder, som undersøgelsen var rettet mod, ikke har samarbejdet aktivt med Kommissionen. Selv om Kommissionen må bevise, at en ulovlig aftale om opdeling af markederne er blevet indgået, ville det være urimeligt derudover at kræve, at den fører bevis for den særlige fremgangsmåde, hvorved dette mål skulle nås. Det ville således være alt for let for en virksomhed, der er skyldig i en overtrædelse, at slippe fri for enhver sanktion, hvis den til sin fordel kunne påberåbe sig den upræcise karakter af de fremlagte oplysninger vedrørende en ulovlig aftales anvendelsesmåde i en situation, hvor der stadig foreligger tilstrækkeligt bevis for, at aftalen fandtes, og for dens konkurrencestridige formål. Virksomhederne kan forsvare sig hensigtsmæssigt i en sådan situation, forudsat at de har mulighed for at udtale sig om alle de beviser, Kommissionen gør gældende over for dem (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 203. Jf. ligeledes i denne retning Domstolens dom af 25.1.2007, forenede sager C-403/04 P og C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries og Nippon Steel mod Kommissionen, Sml. I, s. 729, præmis 50).

70 Hvad dernæst angår påstanden om, at erklæringen fra InBev er selvmodsigende, idet den indeholder oplysninger om den omtvistede adfærds manglende virkning på markedet, følger det af selve ordlyden af bestemmelsen i artikel 81 EF, at aftaler og former for samordnet praksis mellem virksomheder er forbudt uanset virkningen på markedet, når de har et konkurrencebegrænsende formål (Domstolens dom i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 163-166, og dom af 4.6.2009, sag C-8/08, T-Mobile Netherlands m.fl., Sml. I, s. 4529, præmis 29).

71 Eftersom Kommissionen har konstateret, at der foreligger aftaler og former for samordnet praksis, som har et konkurrencebegrænsende formål, kan denne konstatering således ikke modsiges af angivelserne om en manglende anvendelse af de hemmelige aftaler eller en manglende indvirkning på markedet.

72 For så vidt angår de påståede oplysninger med hensyn til en manglende aftale i sektoren for indtagelse i hjemmet og i »horeca«-sektoren bemærkes, at de af sagsøgeren påberåbte passager, når de læses i sammenhæng, ikke bevirker, at det må udelukkes, at der foreligger en aftale eller en samordnet praksis i de omhandlede sektorer.

73 Hvad således angår sektoren for indtagelse i hjemmet (detailsalg) efterfølges påstanden fra en af direktørerne i InBev om, at »[d]er ikke fandtes nogen aftale i [denne] sektor«, af en konkret beskrivelse af mekanismen for priskoordinering, som anvendtes af bryggerierne. Den relevante passage har følgende ordlyd (51. betragtning til den anfægtede beslutning):

»Der fandtes ingen aftale for detailssalgssektoren (»Food«). Hvad angår stigningerne på priserne på øl hævede et bryggeri normalt ikke sine priser uden først at have underrettet de andre bryggerier herom. Når en af parterne kom med en sådan meddelelse, fandt en debat sted om virkningen af en sådan stigning på markedet. Prisstigningen på øl fandt imidlertid sted alligevel. Initiativet kom altid fra et af de store bryggerier og almindeligvis fra Heineken. I sådanne tilfælde havde de andre bryggerier den nødvendige tid til at indtage et standpunkt. Selv om bryggerierne i store træk indrettede deres priser efter hinanden, havde og fastholdt hvert bryggeri sin egen prispolitik.«

74 Under disse omstændigheder kan det forhold alene, at direktøren fra InBev har henvist til en manglende »aftale«, ikke udgøre et gyldigt argument, for så vidt som det tilkommer Kommissionen, og i givet fald Retten, at foretage en retlig kvalificering af den adfærd, der er beskrevet i erklæringerne fra de ansvarlige i de pågældende virksomheder.

75 Hvad angår påstanden om, at der ikke foreligger nogen aftale, og at ingen aftale er blevet overholdt i »horeca«-sektoren bemærkes, at passagerne i den supplerende erklæring fra InBev af 3. februar 2000 og i erklæringerne fra direktørerne i InBev nævnt i præmis 65 og 66 ovenfor, ikke udelukker, at der forelå en aftale om rabatter indrømmet kunderne i denne sektor. Disse passager, hvoraf fremgår, at drøftelserne var generelle og sjældent vedrørte præcise skalaer eller salgssteder, vedrører, hvor detaljerede disse drøftelser var, uden imidlertid at modsige forekomsten af en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF. De kan således ikke anses for at modsige oplysningen i erklæringen fra InBev, hvorefter »der var en grundlæggende enighed med hensyn til fastsættelsen af de maksimale mængderabatter for horeca-sektoren« (48. betragtning til den anfægtede beslutning).

76 Det følger af det ovenstående, at sagsøgerens argumentation om, at erklæringen fra InBev er vag og selvmodsigende, og at Kommissionen har anvendt erklæringen på en angiveligt selektiv måde, er ugrundet.

77 Hvad endelig angår den generelle vurdering af troværdigheden af erklæringen fra InBev må det fastslås, at i modsætning til hvad sagsøgeren har anført, har Kommissionen med rette kunne tillægge erklæringen fra InBev en særlig høj bevisværdi, henset til, at der er tale om et svar, som er givet på virksomhedens vegne som sådan, og som har en troværdighed, der er større end den, som et svar afgivet af et medlem af virksomhedens personale kunne have, uanset dennes personlige erfaringer eller meninger. Det bemærkes ligeledes, at erklæringen fra InBev er resultatet af en intern undersøgelse gennemført af virksomheden, og at den er blevet indgivet til Kommissionen af en advokat, som havde en faglig pligt til at handle i denne virksomheds interesse. Han kunne derfor ikke uden omtanke vedgå, at der var en overtrædelse, uden at overveje konsekvenserne af dette skridt (jf. i denne retning Rettens dom af 20.3.2003, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 45, og dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 206).

78 Det fremgår desuden af retspraksis, at selv om en vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel generelt bør udvises, henset til muligheden for, at disse deltagere har en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges, medfører den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsens anvendelsesområde med henblik på at opnå en bødenedsættelse, ikke nødvendigvis en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan således skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare (Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 70).

79 Der skal givetvis mindes om, at en erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre anklagede virksomheder, ikke uden støtte i andre beviser kan betragtes som et tilstrækkeligt bevis for, at en overtrædelse er begået af disse sidste virksomheder (jf. i denne retning Rettens dom af 14.5.1998, sag T-337/94, Enso-Gutzeit mod Kommissionen, Sml. II, s. 1571, præmis 91, og dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 219).

80 Erklæringen fra InBev er således ikke tilstrækkelig i sig selv til at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse, men bør understøttes af andre beviser.

81 Det må imidlertid antages, at den i den foreliggende sag krævede grad af bestyrkelse er mindre såvel med hensyn til præcision som med hensyn til styrke – hvilket skyldes troværdigheden af erklæringen fra InBev – end den ville være, hvis denne erklæring ikke var særligt troværdig. Det må følgelig antages, at dersom det måtte blive fastslået, at en række samstemmende indicier bestyrkede eksistensen og visse bestemte dele af de former for praksis, som omtales i erklæringen fra InBev, og som er omhandlet i den anfægtede beslutnings artikel 1, ville nævnte erklæring i sig selv kunne være tilstrækkelig til i dette tilfælde at bevise andre punkter i den anfægtede beslutning. Endvidere bemærkes, at for så vidt som et dokument ikke er i åbenbar modstrid med erklæringen fra InBev om eksistensen eller hovedindholdet af de påtalte former for praksis, er det tilstrækkeligt, at det dokumenterer de væsentlige bestanddele af de former for praksis, som den har beskrevet, for at kunne tillægges en vis værdi som et bestyrkende element inden for rækken af de anvendte belastende beviser (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 220 og den deri nævnte retspraksis).

82 I lyset af det ovenstående er det nødvendigt at undersøge sagsøgerens argumenter vedrørende andre beviser, som Kommissionen har påberåbt sig i den anfægtede beslutning, med henblik på at underbygge de konstateringer, som er blevet foretaget på grundlag af erklæringen fra InBev.

– Om andre beviser

83 Kommissionen har i den anfægtede beslutning angivet, at erklæringen fra InBev underbygges af en række interne dokumenter fra sagsøgeren og fra de tre andre nederlandske bryggerier, håndskrevne notater fra møderne, regninger og kopier af kalendere opnået efter undersøgelser og anmodninger om oplysninger.

84 Kommissionen har i 67. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til de håndskrevne notater fra en kommerciel direktør i Grolsch vedrørende mødet den 27. februar 1996, idet genstanden for dette møde var beskrevet som følger: »CBK cie HOR cath«. Disse notater omfatter følgende passage: »Sikkerhed/finansiering: fin[ansiering] for [...] større end behovet hos bestemte steder. Dvs. […] mil[lioner]«.

85 Ifølge Kommissionen fremgår det af denne passage, at de fire omhandlede bryggerier inden for rammerne af et »Catherijne-møde« har drøftet de finansielle betingelser, som anvendtes, eller som skulle anvendes på visse »horeca«-kunder (72. betragtning til den anfægtede beslutning) og nærmere bestemt på etablissementer drevet af en person, som ejer adskillige »horeca«-etablissementer i Nederlandene.

86 Kommissionen har i 76. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til de håndskrevne notater fra en »horeca«-direktør i Bavaria vedrørende mødet den 19. juni 1996. Notaterne er gengivet som følger:

»- tilpasse priser

indtagelse i hjemmet høj – lav

samordningen Bavaria – Interbrew

[…] og […] -> problem […]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

- kun forhøjelse af prisen på fadøl

argumenter

kun fuldt ud Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| stiger sammen

Bavaria /

-> […] også

grundsegmentet stiger mere end premiumsegmentet

- luft

-aftaler

korrigere debetrabatten for drikkevarer med 7,5 pr. fad Heineken

forberede repræsentanter med hensyn til eventuelle aftaler

Interbrew \

| man kan anvende luft

Grolsch /«.

87 Ifølge Kommissionen viser disse notater, at de bryggerier, som deltog i mødet, indgående har drøftet priser på såvel øl solgt under distributørens varemærke som øl solgt i fad, og at prisen på billigere øl, fremstillet af Interbrew og Bavaria, skulle stige mere end prisen på dyrere øl, fremstillet af Heineken og Grolsch (85. betragtning til den anfægtede beslutning).

88 Kommissionen har i 89. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en skrivelse, som generaldirektøren i Interbrew Nederland den 25. marts 1997 sendte til hovedsædet for InBev i Belgien:

»Der er nu enighed blandt de største bryggerier om at forhøje priserne før 1998. Dette gør det muligt for bryggerierne at udvide deres budget til de nødvendige yderligere reklameudgifter. Aktørerne inden for varemærke A forsøger at differentiere prisstigningen mellem varemærkerne A (plus 2 NLG/hl) og varemærkerne B (plus 4 NLG/hl). Dette forekommer mig at være meget urealistisk – vi bør alle støtte en samlet stigning på 4 NLG. Jeg ville udelukke vores specialøl, »som let kan drikkes« (DAS, Hoegaarden, Leffe) fra prisstigningen. Forhandlingerne er indledt.«

89 Kommissionen har på grundlag af denne skrivelse konkluderet, at en prisstigning var planlagt før 1998 som følge af prisforhandlinger mellem de største producenter. Desuden bekræftede samme skrivelse, at der blev foretaget en sondring mellem producenter og dyrere og mindre dyre ølmærker (90. betragtning til den anfægtede beslutning).

90 Kommissionen har i 92. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til de håndskrevne notater fra et medlem af bestyrelsen for Bavaria vedrørende mødet den 1. maj 1997. Den har citeret følgende passager:

»Catherijne Club 1/5 - 97

»interne« overførsler inden for koncernen

skal også overholde »skalaen«

[…] »Haag«

Monster ZH [Sydholland] højeste konkurrerende bud«.

91 Ifølge Kommissionen bekræfter disse notater, at bryggerierne drøftede en »skala« for handelsvilkårene indrømmet de individuelle salgssteder i tilfælde af overførsel fra en koncern til en anden, men også i tilfælde af overførsel inden for den samme koncern (99. betragtning til den anfægtede beslutning).

92 Kommissionen har i 100. betragtning til den anfægtede beslutning konstateret, at de ovennævnte notater ligeledes indeholder navnene »Heineken/Amstel/Brand/Grolsch« i første linje og navnene »Interbrew/Bavaria« i anden linje, og at disse to linjer er forbundet med en klamme, hvorefter er angivet: »ingen prisforhøjelser«. Kommissionen har heraf udledt, at sondringen mellem varemærkerne A, som ejes af Heineken og Grolsch, og varemærkerne B, som ejes af Interbrew og Bavaria, udgjorde hovedkernen i disse drøftelser mellem bryggerierne om prisstigninger (103. betragtning til den anfægtede beslutning).

93 Kommissionen har i 117. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til de håndskrevne notater fra et medlem af bestyrelsen i Bavaria vedrørende mødet den 17. december 1997. Den har citeret følgende passage:

»2) Prissituation: marts/april

ettrins-raket/totrins-raket

a) Heineken forudser få problemer!! Heineken 18.59

b) i tilfælde af forhøjelse: kan forhandles. Der er heldigvis støtte hertil«.

94 Kommissionen har heraf udledt, at de bryggerier, som deltog i mødet den 17. december 1997, herunder navnlig Bavaria, Grolsch og Heineken, drøftede prisstigninger samt de mulige reaktioner på prisstigningerne (127. betragtning til den anfægtede beslutning).

95 Kommissionen har i 129. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en passage i de håndskrevne notater fra en »horeca«-direktør i Bavaria vedrørende mødet den 12. marts 1998:

»- Der er sket lidt siden den 1. januar

- Varemærker A ingen panik i forhold til prisen Hein

9.95 at gå ned fra 11,49 giver ingen mening Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

distributørvaremærker

pris i det lavere markedssegment

[…] medio marts Bavaria noget

under Amstel (17) Bavaria (15)

fra 9.75 til 10.75 hvis intet

sker, så Grolsch og Hein

forhøjelser pocket-bryggeri

→ indgå aftale […] og Dick

Dette skal »afspejles« i Nielsen ellers

sker der intet«.

96 Ifølge Kommissionen følger det heraf, at de bryggerier, som deltog i mødet den 12. marts 1998, har drøftet nedsættelser indrømmet nederlandske supermarkeder (137. betragtning til den anfægtede beslutning), og at de prisstigninger, som var blevet praktiseret af Bavaria, skulle kunne ses i dataene fra supermarkedernes kasseapparater indsamlet af AC Nielsen (133. betragtning til den anfægtede beslutning).

97 Kommissionen har i 138. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en anden passage i de håndskrevne notater:

»Bav rente 4%? 6 1/2

med mindre

der ydes erstatning for markedsføring«.

98 Ifølge Kommissionen beviser denne passage, at der har fundet en drøftelse sted vedrørende renteniveauet på lån indrømmet »horeca«-salgsstederne (142. betragtning til den anfægtede beslutning).

99 Kommissionen har i 143. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en tredje passage i de ovennævnte håndskrevne notater:

»Fodboldklubber Koncertsale Teatre

Studenterforeninger

[…]

Grolsch

Over/uden for skalaen

130

[…] (125) 124,5 «.

100 Ifølge Kommissionen følger det heraf, at bryggerierne specifikt har drøftet bestemte »horeca«-kunder i forbindelse med en »skala«, hvilket understøtter erklæringen fra InBev med hensyn til, at der foreligger en aftale benævnt »skala« (147. betragtning til den anfægtede beslutning).

101 Kommissionen har i 156. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en passage i de håndskrevne notater fra et medlem af bestyrelsen i Bavaria vedrørende mødet den 3. juli 1998.

»[…] Heineken forhøjet

[…] >> Heineken fadøl«.

102 Kommissionen har af denne passage udledt, at bryggerierne har drøftet de priser, som praktiseredes såvel for kunder i sektoren for indtagelse i hjemmet som for en »horeca«-kunde (162-164. betragtning til den anfægtede beslutning).

103 Kommissionen har i 165. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til en anden passage i de ovennævnte håndskrevne notater:

» Café […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 pr. hl

650 000,- V.B.K.«.

104 Ifølge Kommissionen følger det af denne passage, at bryggerierne har drøftet en given rabat og/eller provision for nedsættelse, som anvendtes, eller som skulle anvendes på specifikke »horeca«-salgssteder (171. betragtning til den anfægtede beslutning).

105 Kommissionen har i 174. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til et dokument dateret den 30. juni 1998 og en prisliste fra Heineken, hvoraf fremgår de nye priser, som finder anvendelse på øl i flasker og fadøl (øl i cisterne og på fad) fra den 1. juni 1998, fundet på kontoret tilhørende en salgsdirektør for »indtagelse i hjemmet« i Grolsch, som omfattede angivelsen »agenda c[ommiss]ie CBK« (CBK-udvalget for løbende anliggender). Ifølge Kommissionen underbygger disse dokumenter erklæringen fra InBev, hvorefter såvel priserne for »indtagelse i hjemmet« som konkurrencen på »horeca«-markedet blev berørt under de pågældende møder (175. betragtning til den anfægtede beslutning).

106 Kommissionen har i 179. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til et internt notat fra Heineken af 14. oktober 1998 tilstillet direktionen i Heineken, som har følgende ordlyd: »Prisstigningen lovet af Bavaria i CBK fremgår ikke tydeligt i [tallene] fra Nielsen.« Ifølge Kommissionen bestyrker dette notat konklusionen om, at Bavaria under mødet den 12. marts 1998 havde givet udtryk for sin hensigt om først at forhøje sine priser i sektoren for indtagelse i hjemmet, mens de andre bryggerier skulle følge trop senere, og forhøjelserne praktiseret af Bavaria skulle »afspejles« i tallene fra Nielsen (180. betragtning til den anfægtede beslutning).

107 Kommissionen har i 184. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til et brev tilstillet en direktør i »horeca«-enheden for Nederlandene i Heineken af en direktør for marketing og indtagelse i hjemmet i bryggeriet Brand BV under Heineken vedrørende hans samtale med et medlem af bestyrelsen i Bavaria:

»Under fødevaremessen i Noordwijk den 9. september [1998] fortalte [et medlem af bestyrelsen i Bavaria] mig om sagen […] og om Heinekens reaktion. Kort fortalt var det ifølge ham kommet frem, at Heineken havde kunnet sætte sig til forhandlingsbordet meget tidligere med de hovedansvarlige hos Heineken og Bavaria vedrørende det nederlandske »horeca«-marked. Der havde således kunnet kompenseres for de tabte hektoliter på anden vis. Han tilføjede desuden, at Bavaria måske planlagde på sigt at henvende sig til andre potentielle kunder i horeca-sektoren, som frivilligt ønskede at gå over (ifølge ham med eftertryk på frivilligt som i tilfældet angående […]) til Bavaria [fornavnet på en ansvarlig for horeca i Nederlandene Heineken], idet det giver sig selv, at disse forslag helt indgår i den kendte retorik for […]. Jeg synes, du skulle have kendskab hertil. Held og lykke med din samtale.«

108 Det er Kommissionens vurdering, at dette brev bekræfter erklæringen fra InBev, hvorefter bryggerierne ikke blot drøftede begrænsninger vedrørende nedsættelserne, men også restriktioner vedrørende de salgssteder, som overvejede at gå over til et andet bryggeri, og ikke kun under de multilaterale møder, men også i forbindelse med de bilaterale møder (189. betragtning til den anfægtede beslutning).

109 Kommissionen har i 193. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig de håndskrevne notater fra en generaldirektør i Grolsche Bierbrouwerij Nederland om invitationen til mødet den 8. januar 1999:

»-salg ‘98

-prisen på øl →

- »pinool«-kasser | salgsfremstød/kat. II

-kasser | lav

| fad

| NMA«.

110 Ifølge Kommissionen følger det heraf, at drøftelserne vedrørende prisen på øl var fokuseret på fire forhold: for det første salgsfremstød på markedet for indtagelse i hjemmet, for det andet prisen på billigere øl solgt under distributørens varemærke, for det tredje prisen på øl på fad, de store beholdere, som anvendes i »horeca«-sektoren på det nederlandske ølmarked, og for det fjerde den nederlandske konkurrencemyndighed NMA (194. betragtning til den anfægtede beslutning).

111 Kommissionen har 197. og 199. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig listen over emner, som skulle behandles på mødet den 8. januar 1999, hvorpå en repræsentant for Grolsch havde noteret forkortelsen »BP«, som af Kommissionen fortolkes som »ølpris« (bierprijs) eller »grundpris« (bodemprijs) såvel som »P[rivate] L[abel] 50 ct. mere«. Kommissionen udleder af disse angivelser, at hvad angår fadøl har bryggerierne drøftet priserne på detaljeret vis (203. betragtning til den anfægtede beslutning).

112 Kommissionen har i 212. og 213. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig et dokument indeholdende en henvisning til tre kontakter på direktionsniveau mellem Heineken og Grolsch omkring den 5. juli 1999, som nævner en »priskrig« mellem de to bryggerier. Kommissionen har heraf udledt, at Heineken direkte havde taget kontakt til Grolsch vedrørende nedsættelserne, hvilket skete halvanden måned inden de midlertidige nedsættelser, som anvendtes af en forretningskæde, som Grolsch havde nægtet at indrømme en kompensation, reelt var blevet gennemført (213. betragtning til den anfægtede beslutning).

113 Kommissionen har i 224. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig en række dokumenter indeholdt i dens sagsakter, hvoraf fremgår de emner, som blev berørt under de bilaterale møder mellem Bavaria og InBev den 8. marts 1995, den anden halvdel af marts 1997, den 12. maj 1997, den 19. juni 1997 og den 8. september 1997. Den har citeret følgende passager derfra:

– møde den 8. marts 1995: »[Bavaria] og [Interbrew Nederland] har begge bekræftet at have store problemer med […] i Nederlandene« (fodnote 491 i den anfægtede beslutning)

– møde den 12. maj 1997: [her behandledes] »prisstigningen« og »distributørvaremærkerne som et Damoklessværd […] psykologisk pres fra Grolsch og især fra Heineken for at forhøje prisen på øl solgt under distributørens varemærke« (fodnote 493 i den anfægtede beslutning)

– møde den 19. juni 1997: [her behandledes] »den adfærd, som skulle udvises i segmentet for distributørvaremærkerne og i forbindelse hermed Interbrews holdning til Martens (som opfattedes som en uvelkommen gæst i den nederlandske ølverden)« (fodnote 494 i den anfægtede beslutning)

– møde den 8. september 1997: [her behandledes] »situationen for markedet for distributørvaremærker i Nederlandene og den omstændighed, at Bavaria havde taget en kunde fra Interbrew […] grundpris tilbudt [kunden] […] Bavaria, som ændrer status quo […]« (fodnote 495 i den anfægtede beslutning).

114 Kommissionen fortolker disse dokumenter som et bevis for, at de bilaterale konsultationer mellem Bavaria og InBev har gjort det muligt at opretholde en »væbnet fred« eller en »ikke-angrebspagt« vedrørende øl solgt under distributørens varemærke (223. betragtning til den anfægtede beslutning).

115 I 227. betragtning til den anfægtede beslutning påberåber Kommissionen sig skrivelsen dateret den 26. september 1997 sendt fra en eksportdirektør i Interbrew Nederland til en eksportdirektør i hovedkontoret i Interbrew vedrørende »ølsalg i Tyskland og distributørvaremærker«:

»Jeg har for nylig drøftet dette med vores vigtigste konkurrent i Nederlandene, og jeg erfarede i denne forbindelse, at de skulle mødes med […] for at gå videre eller ej med hensyn til mængden af TIP-øl for 1998. Jeg forhørte mig med hensyn til det prisniveau, som de regnede med at lægge sig på, og han bekræftede over for mig, at det var nøjagtigt den samme pris, med fradrag for et koncernbidrag til […], og at han ville acceptere en mængde på ca. 200 000 hl til denne pris.«

116 Ifølge Kommissionen fremgår det heraf, at Interbrew hos Bavaria anmodede om og opnåede detaljerede oplysninger om prisen og mængderne vedrørende Bavarias eventuelle levering af øl under distributørens varemærke til en stor tysk distributionskæde. Det er Kommissionens opfattelse, at dette element bekræfter erklæringen fra InBev, hvorefter Interbrew og Bavaria har udvekslet oplysninger om de prisniveauer, som blev tilbudt kunderne for øl under distributørens varemærke. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at denne faktiske omstændighed er blevet anerkendt af InBev i en skrivelse af 21. februar 2006 (228. betragtning til den anfægtede beslutning).

117 Kommissionen har i 234. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til følgende erklæring fra bryggeriet Haacht vedrørende mødet den 14. eller 15. juni 1998 mellem Bavaria, Interbrew Nederland og de belgiske bryggerier Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht og Martens:

»Under dette møde oplystes de nederlandske bryggerier om indholdet af udvekslingen af oplysninger mellem de belgiske deltagere. De nederlandske bryggerier gav deres samtykke med henblik på udveksling af oplysninger vedrørende mængderne, betingelserne, varigheden af kontrakterne og eventuelle forfaldsdage og kunder. Hvad angår priserne aftalte deltagerne i princippet ikke at udveksle omlysninger herom […]

Deltagerne i mødet fandt det nødvendigt at pålægge en neutral part at centralisere udvekslingen af oplysninger. Denne anmodning blev fremsat, fordi de parter, som var til stede på det nederlandske marked, ikke havde tiltro til de andre parter. Haacht blev opfordret til at centralisere oplysningerne, i det omfang det ikke var aktivt på det nederlandske marked.«

118 Det er Kommissionens opfattelse, at denne erklæring vedrørende det berørte punkt bekræfter erklæringen fra InBev (235. betragtning til den anfægtede beslutning).

119 Kommissionen har i 236. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til de håndskrevne notater fra ovennævnte møde den 14. eller 15. juni 1998, som blev fundet i kontoret tilhørende sekretæren for en formand for styrelsesudvalget i Bavaria:

»Martens → intet er nogensinde blevet konkretiseret i Nederlandene

→ lav – marked – priskrig

|→ pristilbud fremsættes

Interbrew Nederland – Martens ->tilbud fremsat til en stor kunde for

distributørvaremærker

[…]

7,68 [indcirklet]

Martens – »nedsættelse af priser Belgien«

pt. NL → […]

Interbrew Belgique har taget det første skridt vedrørende P[rivate] L[abel]

Kun for […]

Pilsner […]

/ \ / \

flere gange en gang

[…] – »besluttet« → hos Interbrew

CAT I+II«.

120 Ifølge Kommissionen bekræfter disse notater, at Interbrew Belgique har taget initiativ til et møde om øl under distributørens varemærke, under hvilket det blev bestemt, at kontrakten med en organisation, som varetager detailhandlendes køb, »skulle gå til Interbrew i Nederlandene« (237. betragtning til den anfægtede beslutning).

121 Hvad angår sidstnævnte møde har Kommissionen også henvist til følgende erklæring fra en direktør for »indtagelse i hjemmet« i InBev, fremlagt af InBev den 21. februar 2006, som svar på en anmodning om oplysninger (238. betragtning til den anfægtede beslutning):

»På et tidspunkt rejste […] hr. [...] fra […] spørgsmålet om en lav pris, som han var blevet foreslået af Martens, over for mig. Han bekræftede over for mig, at han havde opnået en pris på 0,32 NLG pr. flaske. Dette svarer til 7,68 NLG pr. kasse på 24 flasker nævnt i noterne fra hr. [ansvarlig i Bavaria]. I forbindelse med disse drøftelser, som fandt sted fra april til begyndelsen af juni 1998, foreslog jeg ham at gå over til kategori II og således nyde godt af en afgiftsnedsættelse. Endelig, i begyndelsen af juni 1998, indgik vi en aftale med […] vedrørende levering af en ny […] øl i kategori II […]. Takket være afgiftsnedsættelsen som følge af overgangen til en øl i kategori II var vi i stand til at foreslå et beløb på 6,36 NLG (som omfattede afgiftsnedsættelsen på 0,84 NLG) og således imødegå tilbuddet fra Martens.

[…]

På tidspunktet for mødet den 14. eller 15. juni 1998 […] blev Interbrew enig med […] om leveringer af øl i kategori I […] og i kategori II. Under dette møde nævnte jeg drøftelserne og aftalen med […] af to grunde. For det første ville jeg konfrontere Martens med det tilbud, som det havde givet […], eftersom det altid havde nægtet at have givet andre pristilbud i Nederlandene. For det andet ønskede jeg at oplyse de andre deltagere om, at de ikke længere skulle komme med tilbud til […], henset til aftalen indgået mellem Interbrew og […]. Række n i [det dokument, som fremgår af 236. betragtning til den anfægtede beslutning] vidner om min meddelelse vedrørende indgåelse af kontrakten om levering af øl i kategori I og kategori II mellem […] og Interbrew. At der forelå en sådan aftale […] fremgår af telefaxen af 24. juni1998.«

122 Kommissionen har i 240. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig en erklæring fra det belgiske bryggeri Haacht vedrørende det andet belgisk-nederlandske møde den 7. juli 1998, hvoraf følgende fremgår:

»Det er det sidste møde, som er blevet organiseret mellem parterne. Under sidstnævnte uddelte Haacht oplysninger indsamlet på det nederlandske marked.

Parterne skiftede herefter emne for at behandle visse mindre vigtige punkter, men repræsentanten for Haacht deltog ikke i denne diskussion. Under alle omstændigheder blev der ikke udvekslet nogen vigtige oplysninger vedrørende disse emner. Dette møde syntes ikke at have haft noget konkret resultat.«

123 Ifølge Kommissionen bekræftede erklæringen fra en direktør for »indtagelse i hjemmet« i Interbrew erklæringen fra Haacht, hvorefter der var tale om det sidste belgisk-nederlandske møde. Det er Kommissionens opfattelse, at der er en præcis grund til beslutningen om at ophøre med disse møder, nemlig frygten for, at den nederlandske konkurrencemyndighed ville foretage kontrolundersøgelser i et eller flere bryggerier, hvilket bekræftes af erklæringen fra InBev (241. betragtning til den anfægtede beslutning).

124 Kommissionen har i 248. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig en intern erklæring fra Heineken, hvorefter: »de ekstremt lave priser, som anvendtes af det belgiske bryggeri Martens […] er i strid med politikken bestående i at forhøje priserne i lavprissegmentet«.

125 Endelig har Kommissionen i 249. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig erklæringen afgivet under dens kontrolundersøgelse den 23. marts 2000 og underskrevet af en generaldirektør i Grolsche Bierbrouwerij Nederland, nu bestyrelsesformand i Koninklijke Grolsch:

»Han medbragte et dokument […] med overskriften »Prisscenarier baseret på en nettoforhøjelse af engrospriserne på 2,00 NLG pr. hl«, som omfatter bemærkningen »CBK – Fie – altid medbringes«, til møderne i finansudvalget i CBK. Han brugte dette dokument til at henlede Interbrews og Bavarias (producenterne af øl solgt under distributørens varemærke i Nederlandene) opmærksomhed på fastsættelsen af priser, som ifølge ham var uberettiget, på øl solgt under distributørens varemærke (mindre end 10 gylden pr. kasse).«

126 Kommissionen har i samme betragtning til den anfægtede beslutning påberåbt sig følgende erklæring fra en generaldirektør i Heineken Nederland:

»Jeg havde allerede deltaget i et møde i CBK, hvor andre talte om fastsættelse af priserne på distributørvaremærkerne. Sådanne bemærkninger fremsattes for at give udtryk for en bekymring. Jeg reagerede ikke, fordi Heineken i princippet ikke har noget at gøre med fremstillingen af distributørvaremærker.«

127 Kommissionen har af passagerne citeret i 248. og 249. betragtning til den anfægtede beslutning udledt, at producenterne af øl solgt under distributørens varemærke (Interbrew og Bavaria) havde indviet Heineken og Grolsch, som ikke er aktive i denne sektor, i deres prisstrategi (248. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen har heraf konkluderet, at de bilaterale drøftelser mellem Interbrew og Bavaria om forhøjelse af priserne på øl solgt under distributørens varemærke var en del af de generelle drøftelser mellem de fire bryggerier (252. betragtning til den anfægtede beslutning).

128 Det må konstateres, at indicierne opregnet ovenfor underbygger erklæringen fra InBev og berettiger konstateringen af, at repræsentanterne for Heineken, Grolsch, Interbrew og Bavaria jævnligt mødtes inden for rammerne af en række uformelle møder benævnt »Catherijne-samordningen« eller »udvalget for løbende anliggender«, hvis sammensætning varierede (erklæringen fra InBev nævnt i 45. betragtning til den anfægtede beslutning, andre beviser undersøgt i 65.-222. betragtning til den anfægtede beslutning). De 18 møder, der er nævnt i den anfægtede beslutning, som indgik i denne række, fandt sted den 27. februar 1996, den 19. juni 1996, den 8. oktober 1996, den 8. januar 1997, den 1. maj 1997, den 2. september 1997, den 16. december 1997, den 17. december 1997, den 12. marts 1998, den 9. april 1998, den 3. juli 1998, den 15. december 1998, den 8. januar 1999, den 4. marts 1999, den 10. maj 1999, den 11. august 1999, den 19. august 1999 og den 3. november 1999.

129 Hvad angår indholdet af drøftelserne ført inden for rammerne af de nævnte møder underbygger de nævnte indicier erklæringen fra InBev og beviser følgende:

– hvad angår sektoren for indtagelse i hjemmet:

– De fire bryggerier drøftede priser (erklæringen fra InBev nævnt i 51. betragtning og andre beviser nævnt i 76., 129., 156., 174., 193., 212. og 213. betragtning til den anfægtede beslutning) og prisstigningerne for øl i Nederlandene (erklæringen fra InBev nævnt i 51. betragtning og andre beviser nævnt i 76., 89., 117. og 179. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Der blev også gennemført drøftelser vedrørende priser ved hjælp af bilaterale kontakter navnlig mellem Grolsch og Heineken i juli 1999 (dokument nævnt i 2