ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der i den foreliggende sag forelå et tilfælde af psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, medgav generalsekretæren, at de af HF fremlagte oplysninger kunne udgøre forsætlige og gentagne handlinger i denne bestemmelses forstand. Han anførte imidlertid følgende: »[D]et må ikke glemmes, at den [angivelige] chikanør [e]r [HF’s] hierarkiske overordnede. Det ligger imidlertid inden for den funktion, som en kontorchef varetager, at han minder sine medarbejdere om, at de skal efterkomme hans instruktioner, bidrage til det gode samarbejde mellem kollegerne, på passende vis dele oplysninger, der er nyttige for arbejdet, eller give en forklaring, når de ikke har deltaget i et møde. De af [HF] anførte omstændigheder synes således samlet set ikke at udgøre misbrug, som en kontorchef udøver over for en underordnet. Disse omstændigheder giver snarere anledning til at mene, at denne kontorchef var af den opfattelse, at der blev sat spørgsmålstegn ved hans lederskab, hvilket skabte spændinger og var baggrunden for, at det var nødvendigt at gribe ind for at forbedre den måde, hvorpå tjenestegrenen fungerede. Den nedværdigende omtale af [HF], der angiveligt blev fremsat over for hendes kolleger, uden at hun havde mulighed for at forsvare sig, fandt netop sted under et møde, der havde til formål at drøfte, at samarbejdet inden for tjenestegrenen ikke fungerede. De vendinger, som den formodede chikanør angiveligt har anvendt, og som helt sikkert må anses for beklagelige, skal derfor forstås i denne sammenhæng, som var kendetegnet ved spændinger og manglende samarbejde […]«
70.

Menneskerettighedsdomstolen har forklaret, at »as a consequence of the principle that laws must be of general application, the wording of statutes is not always precise. That means that many laws are inevitably couched in terms which, to a greater or lesser extent are vague, and their interpretation and application depend on practice. Consequently, in any system of law, however clearly drafted a legal provision, including a criminal law provision, may be, there is an inevitable element of judicial interpretation. There will always be a need for elucidation of doubtful points and for adaptation to changing circumstances. Whilst certainty is highly desirable, it may bring in its train excessive rigidity and the law must be able to keep pace with changing circumstances. A law may still satisfy the requirement of »foreseeability« where the person concerned has to take appropriate legal advice to assess, to a degree that is reasonable in the circumstances, the consequences which a given action may entail« ( 41 ). Det er tillige angivet, at »the level of precision required of domestic legislation – which cannot in any case provide for every eventuality – depends to a considerable degree on the content of the instrument in question, the field it is designed to cover and the status of those to whom it is addressed« ( 42 ).
105.

De to aspekter af Domstolens praksis fremhæver imidlertid begge, på hvert sit område, at den nationale myndighed, som har kompetence til at kontrollere, at EU-rettens regler overholdes, skal være uafhængig, hvilket indebærer to krav ( 61 ). For det første må denne myndighed ikke være underlagt ekstern instruktion eller pres, som kan påvirke dens afgørelser. For det andet skal myndigheden i henhold til sin statut og de opgaver, som den er blevet overdraget, opfylde et krav om objektivitet i den kontrol, som den udfører, hvilket vil sige, at den skal give garanti for upartiskhed. For at en administrativ myndighed kan vurdere, om adgangen til de lagrede data er forholdsmæssig, kræver det nærmere bestemt, at den er i stand til at finde en rimelig ligevægt mellem de interesser, der er forbundet med efterforskningens effektivitet i forbindelse med bekæmpelse af kriminalitet, og de interesser, der vedrører beskyttelsen af personoplysninger hvad angår de personer, der er berørt af adgangen. I forbindelse med det sidstnævnte aspekt er kravet om upartiskhed således indbygget i udtrykket »uafhængig administrativ myndighed«, som Domstolen fremhævede i sin dom i sagen Tele2 Sverige og Watson m.fl.
StPO’s § 45 fastsætter:

»(1) Anmodningen om genindsættelse i tidligere rettigheder skal fremsættes inden en uge efter, at årsagen til den manglende overholdelse ikke længere er aktuel ved den ret, som fristen skulle have været overholdt over for. Det er tilstrækkeligt for at anse fristen for overholdt, at anmodning indgives rettidigt ved den ret, der træffer afgørelse om anmodningen.

(2) De omstændigheder, der påberåbes som begrundelse for anmodningen, skal dokumenteres på det tidspunkt, hvor anmodningen fremsættes, eller i forbindelse med ansøgningens behandling. Undladelsen skal efterfølgende bringes til ophør inden for fristen for anmodningens fremsættelse. Er dette sket, kan genindsættelsen i tidligere rettigheder indrømmes, uden der er fremsat anmodning herom.«
57.

Neutralitetsprincippet indeholder to grundlæggende udsagn. Det er for det første til hinder for, at erhvervsdrivende, som udfører de samme transaktioner, behandles forskelligt med hensyn til opkrævning af moms ( 16 ). For det andet betyder neutralitetsprincippet, at fradragsreglerne tilsigter helt at aflaste den afgiftspligtige (virksomheden), der optræder som medhjælper for afgiftskreditor i skikkelse af en afgiftsopkræver, for moms uden for et privat endeligt forbrug ( 17 ), såfremt den økonomiske virksomhed selv tjener til at opnå (principielt ( 18 )) afgiftspligtig omsætning ( 19 ).
73.

Hvad for det andet angår tidspunktet for tilsidesættelsens påbegyndelse forekommer det mig, som jeg har foreslået i punkt 74 og 75 i mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Rumænien (sag C-549/18), at datoen for udløbet af den i direktivet fastsatte gennemførelsesfrist bør anvendes for så vidt angår betaling af faste beløb, eftersom den tjener formålene med artikel 260, stk. 3, TEUF bedre, hvilket bl.a. er at tilskynde medlemsstaterne yderligere til at gennemføre direktiver rettidigt ( 60 ). Hvis det derimod f.eks. først er efter den i den begrundede udtalelse fastsatte dato, at der opstår mulighed for at pålægge et fast beløb i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF, er der en risiko for, at den i direktivet fastsatte gennemførelsesfrist ikke har nogen umiddelbar virkning, så længe Kommissionen ikke anlægger sag mod en medlemsstat. Det skal også fremhæves, at i modsætning til tvangsbøder, der fungerer som en tilskyndelse til en medlemsstat til at bringe en overtrædelse til ophør på et tidspunkt i fremtiden, vedrører betaling af faste beløb tidligere adfærd og stiller et middel til rådighed, som sikrer, at en medlemsstat ikke foretrækker at afvente indledningen af retsforhandlinger, inden den træffer foranstaltninger til at bringe traktatbruddet til ophør ( 61 ), hvilket kan være tilfældet, hvis den i den begrundede udtalelse fastsatte dato anvendes.
74.

Hvad for det andet angår tidspunktet for tilsidesættelsens påbegyndelse forekommer datoen for udløbet af den i direktivet fastsatte gennemførelsesfrist mig at være mere passende end datoen for udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist for så vidt angår betaling af faste beløb, eftersom den tjener formålene med artikel 260, stk. 3, TEUF bedre, hvilket bl.a. er at tilskynde medlemsstaterne yderligere til at gennemføre direktiver rettidigt ( 73 ). Hvis det derimod først er efter den i den begrundede udtalelse fastsatte dato, at der opstår mulighed for at pålægge et fast beløb i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF, er der en risiko for, at den i direktivet fastsatte gennemførelsesfrist ikke har nogen umiddelbar virkning, så længe Kommissionen ikke anlægger sag mod en medlemsstat. Det skal også erindres, at i modsætning til tvangsbøder, der fungerer som en tilskyndelse til en medlemsstat til at bringe en overtrædelse til ophør på et tidspunkt i fremtiden, vedrører betaling af faste beløb tidligere adfærd og stiller et middel til rådighed, som sikrer, at en medlemsstat ikke foretrækker at afvente indledningen af retsforhandlinger, inden den træffer foranstaltninger til at bringe traktatbruddet til ophør ( 74 ), hvilket kan være tilfældet, hvis den i den begrundede udtalelse fastsatte dato anvendes.
42.

I en afgørelse vedrørende momsdirektivets artikel 174, stk. 2, har Domstolen desuden fastslået, at størrelsen af de genererede indtægter kan være et indicium for, at disse transaktioner ikke skal anses for bitransaktioner. Imidlertid kan den omstændighed, at der ved sådanne transaktioner genereres større indtægter end dem, der skabes ved den aktivitet, som den pågældende virksomhed har angivet som sin hovedaktivitet, ikke i sig selv udelukke, at disse transaktioner anses for »bitransaktioner« i denne bestemmelses forstand ( 13 ).
41.

Jeg skal tilføje, at den anførte begrundelse for uddelingen af det i hovedsagen omhandlede lægemiddel er, at den lægemiddelvirksomhed, der uddeler det, angiveligt har ændret det nævnte lægemiddels konsistens og lugt som følge af kritik fra apotekere. Information af apotekere om dette lægemiddels farmakologiske karakteristika lader til at have været et meget underordnet mål i den foreliggende sag. Jeg mener imidlertid ikke, at den information af sundhedspersoner, som EU-lovgiver har haft i tankerne, forfølger det formål at forbedre lægemiddelvirksomhedernes konkurrence på markedet. På samme måde forekommer argumentet om, at apotekerne angiveligt har brug for gratis lægemiddelprøver med henblik på at afprøve dem, før de kan anbefale dem, mig fuldstændig utopisk, hvis dette ikke er direkte farligt. Skal man virkelig forestille sig, at hver apoteker personligt afprøver alle lægemidlerne i sit apotek? Det er tydeligvis ikke det, der skal forstås ved den opnåelse af en vis erfaring i anvendelsen af lægemidlerne, som der henvises til i 51. betragtning til direktiv 2001/83. Derimod forekommer det mig mere rimeligt at antage, at læger, der principielt ikke kommer i kontakt med lægemidlerne, i udleveringen af gratis prøver har en nyttig – om end afgrænset – måde at informere sig om og gøre sig bekendt med nye lægemidler på markedet.
49.

Jeg skal understrege, at for så vidt angår foreneligheden med chartret er der færre muligheder for en velvillig fortolkning af den nationale bestemmelse, end det var muligt for så vidt angår foreneligheden med direktiv 2008/115. Det tilkommer den forelæggende ret at analysere den omhandlede bestemmelses forenelighed med de grundlæggende rettigheder på grundlag af chartret, sammenholdt med EMRK, herunder den ovennævnte retspraksis. For det tilfælde, at den forelæggende ret ønsker at anvende straffelovens artikel 197 på tvisten i hovedsagen, skal denne ret efter sin analyse nå til den konklusion, at det klart fremgår af denne bestemmelse, hvilken konkret handling der anses for strafbar. Det skal med andre ord fastslås, at tilsidesættelsen af forpligtelsen til at forlade Nederlandene i sig selv udgør en strafbar handling. I mangel af en sådan konstatering er legalitetsprincippet ikke overholdt.
25.

På denne baggrund har Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal selskabet Poste Italiane SpA på baggrund af de førnævnte egenskaber kvalificeres som »offentligretligt organ« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra d), i lovdekret nr. 50/2016 og tilsvarende EU-direktiver (2014/23/EU, 2014/24/EU og 2014/25/EU)? 2) Omfatter den førnævnte kvalificering også det helejede datterselskab Poste Tutela SpA, som i øvrigt allerede er ved at blive fusioneret med det førstnævnte, hvis der tages højde for 46. betragtning til direktiv 2014/23/EU om kontrollerede juridiske personer (jf. i denne retning også Domstolens (Fjerde Afdeling) dom af 5.10.2017, [C-567/15]: pligt for selskaber, som kontrolleres af den offentlige forvaltning, til at gennemføre udbudsprocedurer; Consiglio di Statos (Sjette Afdeling) dom nr. 6211 af 24.11.2011)? 3) Har disse selskaber udelukkende pligt til at gennemføre udbudsprocedurer vedrørende offentlige kontrakter med tilknytning til deres virksomhed inden for de specielle sektorer i henhold til direktiv 2014/25/EU i deres egenskab af ordregivende enheder, hvis karakter af offentligretlige organer skal opfattes som omfattet af reglerne i del II i loven om offentlige kontrakter, således at disse selskaber på grundlag af principperne i 21. betragtning til og artikel 16 i direktiv 2014/23/EU i stedet har fuldstændig aftalefrihed – og alene skal følge privatretlige regler – med hensyn til kontrakter, som ikke henhører under disse sektorer? 4) Er de samme selskaber med hensyn til kontrakter, som ligger uden for omfanget af de specielle sektorer, imidlertid stadig omfattet – såfremt de opfylder kravene for kvalificering som offentligretlige organer – af det generelle direktiv 2014/24/EU (og dermed af reglerne om udbudsprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter), selv om de – som et led i deres udvikling i forhold til deres oprindelige karakter – udøver aktiviteter, der for størstedelens vedkommende har karakter af erhvervsvirksomhed og er undergivet almindelige konkurrencevilkår? 5) Kan begrebet »instrumentel tilknytning« – til en specifik almennyttig tjenesteydelse – i tilfælde af kontorer, hvor der blandet udøves aktiviteter vedrørende befordringspligten og andre former for virksomhed uden tilknytning hertil, antages at være udelukket med hensyn til kontrakter om almindelig og ekstraordinær vedligeholdelse, rengøring, indretning samt tjenesteydelser i form af portvagt og overvågning af disse kontorer? 6) Såfremt Poste Italiane SpA’s argument tiltrædes, skal gennemførelsen af en udbudsprocedure, som på behørig vis er blevet offentliggjort uden yderligere bekendtgørelser i [GURI] og Den Europæiske Unions Tidende – som et led i egen handlefrihed og uden pligt til at overholde kravene om gennemsigtighed og ligebehandling ifølge loven om offentlige kontrakter – da anses for at være i strid med det vedtagne princip om beskyttelse af den berettigede forventning hos tilbudsgiverne?«
67.

Appellanterne har med det andet anbringendes første led nemlig for det første gjort gældende, at Retten ikke uden at begå en retlig fejl kunne fastslå, at konstateringen af eksistensen af en »omfattende« eller »atypisk« SGEI, som var betroet arealforvaltningsorganisationerne, afdækkede, at der forelå alvorlige vanskeligheder, for det andet, at dens ræsonnement i øvrigt savner begrundelse, og at Retten for det tredje, idet den fastslog, at kvalificeringen som en »omfattende« eller »atypisk« SGEI var et indicium for forekomsten af alvorlige vanskeligheder, under alle omstændigheder støttede ret på forekomsten af en selvmodsigelse i den omtvistede afgørelse, som appellanterne ikke havde påberåbt sig.
70.

For at de faktiske omstændigheder, som den rumænske regering har påberåbt sig, på denne baggrund kan være relevante for så vidt angår Terracult, skal skattemyndighederne have fastslået, at Terracult var en del af en svigagtig ordning, eller i det mindste at selskabet vidste eller kunne have vidst det. Den rumænske regering har i hvert fald for så vidt angår den foreliggende sag imidlertid undladt at gøre gældende, at der var tale om svig eller anden ulovlig adfærd. Den har endvidere ikke fremført nogen elementer, der kunne underbygge beskyldningen om, at Terracult vidste eller kunne have vidst, at der blev foretaget mistænkelige transaktioner med de omhandlede varer, efter at salget til Almos havde fundet sted.
13.

Artikel 76 i forordning nr. 555/2008 opstiller de generelle principper for kontroller inden for vinsektoren: »Medlemsstaterne indfører kontrol og andre foranstaltninger i det omfang, det er nødvendigt for at sikre korrekt anvendelse af forordning (EF) nr. 479/2008 og denne forordning, jf. dog særlige bestemmelser i denne forordning eller anden EF-lovgivning. Kontrollen og foranstaltningerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til risikoen for svig og have en afskrækkende virkning, således at de yder Fællesskabets finansielle interesser den fornødne beskyttelse. Medlemsstaterne skal især sikre, at: […] e) kontrollen foretages enten systematisk eller ved stikprøver. Foretages kontrollen i form af stikprøver, sørger medlemsstaterne gennem antallet, arten og hyppigheden af de foretagne stikprøver for, at kontrollen er repræsentativ for hele deres område og står i et passende forhold til mængden af de vinprodukter, der bringes i omsætning eller opbevares med henblik på at blive bragt i omsætning […]«
57.

For det første kan man ikke se bort fra den ganske bemærkelsesværdige mulighed for, at der kan opstå en interessekonflikt og/eller en tilsidesættelse af tillidsforpligtelserne for direktører for selskaber, der stilles i en situation som den, overtagelseskommissionen har beskrevet. Det er bestemt i vidt omfang korrekt at antage for så vidt angår den større sammenhæng, at både selskabet og dets direktør(er) eller andre medlemmer af dets ledende organer sandsynligvis har den samme interesse i, at deres selskab ikke kendes skyldig i at tilsidesætte reglerne om overtagelsestilbud. Kan det imidlertid med hensyn til andre spørgsmål, der eventuelt opstår undervejs, reelt udelukkes, at en direktør eller et bestyrelsesmedlem ikke befinder sig i en situation, hvor den pågældende skal vælge mellem selskabets interesser og sine egne interesser, navnlig inden for rammerne af, hvad der synes at være et efterfølgende administrativt personligt ansvar for direktører med pålæggelse af strafferetlige sanktioner?
128.

For det første – i almindelig sprogbrug – hidrører det engelske ord »abstention« (undladelse) fra det latinske ord abstinere, der betyder at holde sig væk eller borte fra, holde sig tilbage eller på afstand eller afholde sig fra. På tilsvarende måde defineres »abstentions« [(stemmeundladelser)] i English Oxford Dictionary som »formally decline to vote either for or against a proposal or motion« [(formelt afstå fra at stemme enten for eller imod et forslag)]. En person, der undlader at stemme, ønsker således ikke at blive medregnet ved optællingen som værende for eller imod et forslag. Den pågældende ønsker blot (eller udviser en sådan adfærd), at vedkommende slet ikke var til stede. Denne person nægter at afgive sin stemme og anmoder om at blive behandlet, som om den pågældende slet ikke havde stemt.
5.

Kriterierne for godkendelse af aktivstofferne i plantebeskyttelsesmidler er navnlig fastsat i plantebeskyttelsesforordningens artikel 4, stk. 1-3: »1. Et aktivstof godkendes i overensstemmelse med bilag II, hvis det på grundlag af den foreliggende videnskabelige og tekniske viden og under hensyntagen til godkendelseskriterierne i punkt 2 og 3 i samme bilag kan forventes, at plantebeskyttelsesmidler indeholdende det pågældende aktivstof vil opfylde betingelserne i stk. 2 og 3. […] 2. Restkoncentrationer af plantebeskyttelsesmidler, der forekommer efter anvendelse i overensstemmelse med god plantebeskyttelsespraksis og under realistiske anvendelsesbetingelser, skal opfylde følgende krav: a) de må ikke have skadelige virkninger for menneskers sundhed, herunder for sårbare gruppers, eller dyrs sundhed – idet kendte kumulative og synergistiske virkninger tages i betragtning, såfremt der foreligger videnskabelige metoder, der er godkendt af autoriteten, til vurdering af sådanne virkninger – eller for grundvandet. b) de må ikke have nogen uacceptabel indvirkning på miljøet. Restkoncentrationer, der har toksikologisk, økotoksikologisk eller miljømæssig relevans eller har relevans for drikkevandet, skal kunne måles med almindeligt anvendte metoder. Analysestandarder skal være almindeligt tilgængelige. 3. Plantebeskyttelsesmidler skal, anvendt i overensstemmelse med god plantebeskyttelsespraksis og under realistiske anvendelsesbetingelser, opfylde følgende krav: a) de skal være tilstrækkeligt effektive b) de må ikke have umiddelbare eller forsinkede skadelige virkninger for menneskers sundhed, herunder for sårbare grupper, eller dyrs sundhed, hverken direkte eller via drikkevandet (under hensyntagen til produkter, der fremkommer ved behandling af drikkevand), fødevarer, foder eller luften, eller konsekvenser på arbejdspladsen eller via andre indirekte virkninger – idet kendte kumulative og synergistiske virkninger tages i betragtning, såfremt der foreligger videnskabelige metoder, der er godkendt af autoriteten, til vurdering af sådanne virkninger, eller for grundvandet c) de må ikke have nogen uacceptabel indvirkning på planter eller planteprodukter d) de må ikke forårsage unødvendig lidelse og smerte hos de hvirveldyr, der skal bekæmpes e) de må ikke have nogen uacceptabel indvirkning på miljøet, idet der især tages hensyn til følgende aspekter, såfremt der foreligger videnskabelige metoder, der er godkendt af autoriteten, til vurdering af sådanne virkninger: i) skæbne og udbredelse i miljøet, navnlig forurening af overfladevand, herunder vand i flodmundinger og kystvand, grundvand, luft og jord, under inddragelse af steder langt fra anvendelsesstedet som følge af transport i miljøet over store afstande ii) indvirkning på arter uden for målgruppen, herunder på disse arters vedvarende adfærd iii) indvirkning på biodiversiteten og økosystemet.«
41.

Heraf følger efter min opfattelse, at Domstolens konstatering i dommene nævnt ovenfor i fodnote 17, hvorefter tilladelsesdirektivet ikke er til hinder for, at der opkræves andre gebyrer eller afgifter end dem, der er fastsat i direktivets artikel 12 og 13, bør anses for at være en tilsidesættelse af tidligere retspraksis, herunder navnlig dommen i sagen Vodafone España og France Telecom España ( 24 ). Jeg gør i denne henseende opmærksom på, at Domstolen i kendelse af 30. januar 2014, France Telecom España (C-25/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:58) (herefter »kendelsen i sagen France Telecom España«), der vedrørte en afgift »af samme art« som den, der var omhandlet i dommen i sagen Vodafone España og France Telecom España ( 25 ), valgte en noget anderledes tilgang end den, der blev fulgt i dommen. I både dommen og kendelsen fastslog Domstolen, at tilladelsesdirektivets artikel 13 var til hinder for opkrævning af afgiften. I dommen blev afgiften dog anset for ikke at være omfattet af anvendelsesområdet for direktivets artikel 13, mens den i kendelsen blev anset for at være omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde ( 26 ). Jeg gør tillige opmærksom på, at i Base Company-dommen og Proximus-dommen fik konstateringen af, at tilladelsesdirektivets artikel 13 »ikke omfatter alle de afgifter, som den infrastruktur, der muliggør levering af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, kan undergives« ( 27 ), Domstolen til at fastslå, at medlemsstaterne ikke er forhindrede i at opkræve afgifter for infrastruktur, der muliggør levering af sådanne net og tjenester, selv om disse afgifter ikke er omfattet af anvendelsesområdet for tilladelsesdirektivets artikel 13 ( 28 ).