ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det franske aktieselskab, Campenon Bernard, havde i 1985 af Ministeriet for Offentlige Arbejder i Kuwait fået til opgave at bygge en motorvej mellem Kuwait havn og den irakiske grænse. Det stål, der skulle anvendes til armering af betonen, skulle efter bygherrens specifikationer opfylde kravene i en amerikansk teknisk norm, benævnt ASTM A 615.

Campenon Bernard bestilte stålet hos det franske selskab, Fercometal, der gav ordren i underentreprise til et spansk selskab.

Med henblik på at sikre, at stålet overholdt bygherrens specifikationer, rettede Campenon Bernard henvendelse til det engelske selskab The Lloyd's Register of Shipping's kontor i Paris, der ved kontrakt dateret 3. december 1985, fremsendt til Campenon Bernard ved brev af 9. december 1985, påtog sig at kontrollere, at stålet var i overensstemmelse med den foreskrevne norm. Kontrollen skulle efter kontrakten udføres hos den spanske underentreprenør af The Lloyd's Register of Shipping's spanske filial, og betalingen skulle ske i pesetas.

Efter at The Lloyd's Register of Shipping's spanske filial den 17. og 24. januar 1986 havde udfærdiget certifikater om stålets overensstemmelse med de tekniske normer, betalte Campenon Bernard købesummen herfor til Fercometal og lod stålet transportere til Kuwait.

Bygherren i Kuwait afviste imidlertid i maj 1986 stålet som afvigende fra den krævede norm.

Campenon Bernard har herefter anlagt sag ved Tribunal de commerce de Paris mod The Lloyd's Register of Shipping ved dets Pariskontor med påstand om erstatning.
I øvrigt er det efter min opfattelse meget tvivlsomt, om en medlemsstats tilsidesættelse af GATT's bestemmelser kan give grundlag for et erstatningskrav fra de pågældende erhvervsdrivende. Domstolens førnævnte praksis vedrørende spørgsmålet om GATTbestemmelsers direkte virkning er nemlig i sidste ende baseret på den betragtning, at enkelte kontraherende parters tilsidesættelse af GATT ikke kan anfægtes ved domstolene, men skal behandles af de pågældende kontraherende parter eller af samtlige kontraherende parter i overenskomsten på grundlag af de bestemmelser for bilæggelse af tvister, som er fastsat i GATT. Det er således forbeholdt de kontraherende parter selv at bilægge sådanne tvister. Det forekommer mig imidlertid åbenbart, at Chiquita's opfattelse er uforenelig hermed. Såfremt man nemlig gav de pågældende erhvervsdrivende mulighed for at rejse erstatningskrav mod en medlemsstat, når denne havde tilsidesat GATT-bestemmelser, ville man samtidig give de pågældende erhvervsdrivende mulighed for indirekte at gennemtvinge overholdelsen af GATT-bestemmelser.

Hermed vil jeg ganske vist ikke udelukke, at en tilsidesættelse af GATT-bestemmelser i undtagelsestilfælde vil kunne begrunde erstatningspligt over for de pågældende erhvervsdrivende. Her kan man navnlig forestille sig det tilfælde, hvor Fællesskabet i en sådan situation ikke gør brug af mulighederne ifølge GATT for at frigøre sig for sine forpligtelser, men indvilliger i, at tvisten afgøres af en neutral instans, hvorefter det vægrer sig ved at følge den trufne afgørelse. Det er imidlertid tvivlsomt, om der overhovedet kan opstå et så ekstremt tilfælde, da man må gå ud fra, at Fællesskabet og dets medlemsstater altid vil handle med tanke for deres forpligtelser efter GATT og er immun over for fristelser til at omgå princippet om de frie varebevægelser ved anvendelse af protektionistiske foranstaltninger.

Jeg skal dog tilføje, at disse betragtninger udelukkende vedrører den her i sagen omhandlede GATT-overenskomst. Jeg behøver ikke i den forbindelse at komme ind på, hvilke virkninger den aftale om oprettelse af verdenshandelsorganisationen WTO, som blev undertegnet den 15. april 1994, kan have herfor.
Der er for det første tale om Rådets direktiv 80/217/EØF af 22. januar 1980 om fællesskabsforanstaltninger til kontrol med klassisk svinepest ( 1 ). Det pålægger, navnlig med det formål at forbedre bestandenes sundhedstilstand og at fjerne hindringerne for handel med levende dyr og fersk kød inden for Fællesskabet ( 2 ), medlemsstaterne at træffe alle foranstaltninger til at sikre en øjeblikkelig og effektiv bekæmpelse af sygdommen, så snart den viser sig, og til at undgå, at den spredes.

Med dette formål for øje indføres der ved direktivet en forpligtelse til øjeblikkeligt at anmelde mistanke om eller konstatering af tilfælde af svinepest til de nationale myndigheder. Disse myndigheder skal så straks iværksætte de nødvendige undersøgelser for at bekræfte eller afkræfte tilstedeværelsen af sygdommen og i mellemtiden foranledige, at den pågældende bedrift sættes under myndighedernes tilsyn. Særligt må nævnes bestemmelserne i direktivets artikel 5, som går ud på følgende:

»Når der officielt er konstateret svinepest, påser medlemsstaterne, at den kompetente myndighed ... foranlediger, at:
1.

I den foreliggende traktatbrudssag mod Den Hellenske Republik har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktaten, idet den inden for den fastsatte frist hverken har udstedt eller meddelt Kommissionen de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldt ud at efterkomme Rådets direktiv 89/48/EØF ( 1 ) om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed. I henhold til direktivets artikel 12, stk. 1, skulle medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden for en frist på to år fra dets meddelelse og straks underrette Kommissionen herom. Direktivet blev meddelt medlemsstaterne den 4. januar 1989 ( 2 ), og fristen udløb således den 4. januar 1991.
16.

Først må det fremhæves, at selv om det lægges til grund, at ENI ikke var forpligtet til at tilbagebetale beløbet på 173,7 mia. LIT til den italienske stat, ville der stadig foreligge et traktatbrud fra Italiens side. Ifølge beslutningens artikel 3 skulle Italien inden to måneder fra meddelelsen af beslutningen, der skete den 10. august 1988, underrette Kommissionen om de foranstaltninger, den havde truffet for at efterkomme den. Som erkendt af regeringen, betalte SNAM SpA støtten tilbage til ENI efter udløbet af denne frist. Italien har således undladt rettidigt at træffe de foranstaltninger, der var nødvendige for at efterkomme beslutningen. Regeringen har anført, at selv om støtten blev tilbagebetalt efter udløbet af den fastsatte frist, skete det med tillæg af renter. Det er imidlertid klart, at den omstændighed, at der betales renter, ikke fritager en medlemsstat for forpligtelsen til at tilbagesøge støtte inden for den frist, Kommissionen har fastsat i beslutningen. Ellers havde en medlemsstat frihed til at udsætte gennemførelsen af en beslutning om tilbagesøgning af ulovlig statsstøtte og at opretholde de konkurrencefordrejninger, der var en følge af ydelsen af støtte. Hermed ville traktatens bestemmelser om statsstøtte blive meningsløse.
I den sag, der førte til afsigelsen af den såkaldte Brennero-dom ( 22 ), havde Bundesgerichtshof under behandlingen af en sag i henhold til artikel 37, stk. 2, således rejst spørgsmålet om, hvorvidt den havde kompetence til at påkende en »Rechtsbeschwerde« vedrørende en afgørelse i medfør af artikel 38, stk. 2, om sikkerhedsstillelse. Domstolen nåede »efter konventionens almindelige opbygning og på baggrund af, at et af dens vigtigste formål er at forenkle proceduren i fuldbyrdelsesstaten ...« frem til, at artikel 37, stk. 2,

»... ikke [kan] udstrækkes, således at den også tillader et retsmiddel mod en anden afgørelse end den endelige afgørelse i appeleller genoptagelsessagen, som f.eks. et retsmiddel mod en procesledende eller foreløbig afgørelse om, at der skal foretages bevisførelse« ( 23 ).
39.

Domstolen har først udtalt sig om dette direktivs ratio legis i forbindelse med en dom af 12. juli 1984, Hofmann: »... formålet med direktivet [er ikke] at regulere spørgsmål vedrørende familiens interne forhold eller at ændre opgavefordelingen mellem forældrene« ( 28 ). »Yderligere må det særligt i forbindelse med stykke 3 fremhæves, at direktivet her giver medlemsstaterne ret til at opretholde eller indføre bestemmelser til beskyttelse af kvinder i forbindelse med ’graviditet og moderskab’, hvorved det anerkendes, at det i forhold til lighedsgrundsætningen er berettiget at beskytte kvinder i to forbindelser. For det første er der tale om at beskytte kvindens fysiske tilstand under graviditeten og efter fødslen, indtil hun igen fungerer normalt i psykisk og fysisk henseende. For det andet er der tale om at beskytte det særlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og fødslen ved at undgå, at forholdet forstyrres ved, at moderen samtidig udøver sit erhvervsarbejde og derved udsættes for en dobbeltbelastning« ( 29 ).
Ved gennemgangen af begrebet »tjenestemænd« i forordningens artikel 4, stk. 4, kommer man ind på et andet område, nemlig området for arbejdstageres sociale forsikring, som kun er delvis reguleret af fællesskabsretten. I henhold til Domstolens praksis er traktatens artikel 51, for så vidt som den forudsætter en samordning af medlemsstaternes lovgivning og ikke harmonisering heraf og dermed forskellige rettigheder for arbejdstagere, ikke til hinder for, at de sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater indeholder forskellige materielle og formelle regler, således at arbejdstagere har forskellige rettigheder, alt efter hvor de er beskæftiget ( 5 ).

I henhold til fællesskabsretten skal der kun ske en samordning af medlemsstaternes lovgivninger, hvorfor medlemsstaterne alene er kompetente til at regulere deres sociale sikringsordninger, og Domstolen har ofte understreget, at det tilkommer den enkelte medlemsstat at fastsætte vilkårene for retten eller forpligtelsen til at blive tilknyttet en social sikringsordning eller en bestemt gren af en sådan, idet der dog ikke herved må ske en forskelsbehandling mellem indenlandske statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater ( 6 ).

Som det fremgår af en sag, som Domstolen for nylig har truffet afgørelse i, kan medlemsstaten udnytte denne residualkompetence til f.eks. at bestemme, at ansatte ved militæret — altså en persongruppe, der utvivlsomt er bestemt til at besætte »stillinger i den offentlige administration« — samtidig henhører under en særlig ordning for tjenestemænd og for så vidt angår dækningen af udgifter til lægehjælp også under den almindelige syge- og invalideforsikringsordning for arbejdstagere ( 7 ).
Indledningsvis er det nødvendigt at fjerne en tvetydighed, som den tyske regering og repræsentanterne for de andre regeringer i retsmødet har holdt vedlige. Domstolen anmodes i de foreliggende sager om at tage stilling til, om en national sociallovgivning er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet. Der bliver ingenlunde her tale om kompetencen på området for social sikkerhed. Men den tyske regering har i et forsøg på at begrunde den omtvistede lovgivning fremhævet, at subsidiaritetsprincippet under alle omstændigheder taler for, at man bevarer de sociale sikringsordninger »... der har vist sig værdifulde ... og som er blevet udviklet inden for rammerne af den nationale samfundsorden« ( 53 ).

Det er ubestridt, at medlemsstaterne i henhold til EF-traktatens artikel 117 ff. har beholdt kompetencen på området for social sikring og navnlig har frihed til at regulere betingelserne for deltagelse i de forskellige ordninger for social sikring. Domstolen har i øvrigt i sin praksis fastslået følgende:

»Sådanne principper og sådanne formål falder inden for rammerne af en socialpolitik, som på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin er omfattet af medlemsstaternes kompetence, idet de har en rimelig skønsmargen med hensyn til de sociale beskyttelsesforanstaltningers art og de konkrete betingelser for deres gennemførelse« ( 54 ).

I Domstolens praksis finder man imidlertid også følgende udtalelse:

»... når medlemsstaterne fastsætter betingelser for retten til at tilslutte sig en social sikringsordning, er de forpligtet til at overbolde de gældende fællesskabsretlige bestemmelser« ( 55 ).

Men princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i direktivets artikel 4, stk. 1, er virkelig en af disse »gældende fællesskabsretlige bestemmelser«, som Domstolen har i tankerne.
3.

De faktiske omstændigheder er som bekendt følgende: Antonio Marinari, der har bopæl i Italien, har ved Tribunale di Pisa anlagt erstatningssag mod Lloyd's Bank, idet den af bankens ansatte udviste adfærd havde medført, at han var blevet fængslet i England, samt at de veksler, han havde deponeret hos banken, var blevet taget i bevaring. Lloyd's Bank har bestridt, at den italienske ret har kompetence under henvisning til, at skaden indtrådte i England, hvorefter Corte suprema di cassazione er blevet anmodet om at træffe præjudiciel afgørelse om dette kompetencespørgsmål.
54.

Parlamentet har i retsmødet anført, at Codex Alimentarais Commission på vegne af FN's Food and Agriculture Organization på sin 23. samling i oktober 1994 i Ottawa havde besluttet at forbyde anvendelsen af GMMO i økologiske levnedsmidler. Fællesskabet er nu medlem af Food and Agriculture Organization, og Parlamentet er derfor af den opfattelse, at det må tage tilbørligt hensyn til de endelige afgørelser, der vedtages inden for Codex Alimentarius Commission. En undersøgelse af beretningen fra den 23. samling inden for Codex Committee on Food Labelling ( 23 ) viser, at der ikke er blevet vedtaget nogen endelig afgørelse. Beretningen indeholder faktisk følgende konklusion: »The Working Group considered that in view of the changing nature of organic food production techniques since the last meeting of the Committee and the need for much more time to consider the technical issues involved, the draft Guidelines should be returned to Step 6 of the procedure« ( 24 ).
37.

Traktatens artikel 59, stk. 1, beskriver retten til fri udveksling af tjenesteydelser som en ret for tjenesteydere, som er »statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Fællesskabets lande end modtageren af den pågældende ydelse«. Det er rigtigt, som af Kommissionen anført, at bestemmelsen ikke fastsætter, at modtageren af tjenesteydelsen skal være statsborger i en medlemsstat, og at det centrale indhold i bestemmelsen derfor er, at medlemsstaterne ikke må hindre, at tjenesteydere udveksler tjenesteydelser med en modtager i en anden medlemsstat. At bestemmelsen er formuleret på denne måde, må ses i sammenhæng med, at den ikke kun hindrer restriktioner over for udveksling af tjenesteydelser, om hvis levering der allerede er indgået aftale mellem yderen og modtageren. Bestemmelserne i artilderne 59 og 60 må nemlig også antages at forbyde visse restriktioner, der hindrer tjenesteyderen i at komme i kontakt med mulige modtagere af ydelser i andre medlemsstater, f.eks. ved at nægte den pågældende indrejse eller ved at forbyde, at den pågældende reklamerer for sine ydelser, når et sådant forbud ikke gælder for tjenesteydere, der er statsborgere i den pågældende medlemsstat selv.
39.

Endelig — og mere generelt — skal jeg anføre, at kompetencereglen i artikel 6, nr. 3, fremtræder som en undtagelse fra hovedreglen i artikel 2. Ved at fremsætte en »demande reconventionnelle« bliver den oprindelig sagsøgte sagsøger, og mens sagsøgeren i princippet skal anlægge sagen ved retten på det sted, hvor sagsøgte har bopæl (i dette tilfælde den oprindelige sagsøger), fører bestemmelsen til, at han undtagelsesvis kan anlægge sagen ved den ret, sagen oprindelig er indbragt for, dvs. som oftest retten på det sted, hvor han selv har bopæl, dvs. ved retten på sagsøgerens bopæl. Artikel 6, nr. 3, muliggør således et »forum actoris«. Vi har ganske vist set, at bestemmelsen opfylder et af konventionens udtrykkelige formål, men efter min opfattelse bør den bevare sin karakter af en undtagelse og som følge heraf ikke fortolkes for vidt. Den modsatte løsning ville i sidste instans føre til, at en kompetenceregel, der støttes på sagsøgerens bopæl, (selv i sager om modfordringer) ville blive anvendt i mange flere tilfælde og dermed fremme et »forum actoris«, hvorimod hele det kompetencesystem, der er indført med konventionen, giver sagsøgtes bopæl en fremtrædende position. Domstolen har udtalt, at »... konventionen — bortset fra i udtrykkeligt nævnte tilfælde — klart synes at være imod at anerkende retterne på sagsøgerens bopæl som værneting (jf. dom af 11.1.1990, sag C-220/88, Dumez France og Tracoba, Sml. I, s. 49, præmis 16 og 19)« ( 18 ).
Kommissionen har til støtte for påstanden fremhævet, at medlemsstaterne efter Domstolens praksis er forpligtet til at omsætte direktiver til national ret på en sådan måde, at borgerne sættes i stand til at blive klar over deres rettigheder for i påkommende tilfælde at kunne gøre disse gældende for de nationale domstole ( 3 ). De to direktiver, som sagen vedrører, har netop til formål at sætte de enkelte leverandører og entreprenører i stand til at påberåbe sig direktivernes udbudsregler over for offentlige udbydere og i givet fald at påtale brud på reglerne for de nationale domstole.

En gennemførelse ved interne forvaltningsforskrifter er ikke tilstrækkelig til at opfylde disse krav, idet borgerne ikke kan støtte ret på disse ved de nationale domstole. Det er heller ikke tilstrækkeligt at indarbejde direktivernes regler i VOL/A og VOB/A. Disse regelsæt er udarbejdet af udvalg sammensat af repræsentanter fra »Gebietskörperschaften«, fra erhvervsforbund og fra fagforbund. Deres beføjelser er uden lovmæssigt grundlag, og de regelsæt, som stammer fra deres hånd, må karakteriseres som rent privatretlige procedureforskrifter. Kommissionen har herved henvist til Domstolens dom i sag C-361/88, Kommissionen mod Tyskland ( 4 ), der omhandlede gennemførelsen af direktiv 80/779/EØF ( 5 ) gennem en generel forvaltningsforskrift, »Technische Anleitung zur Reinhaltung der Luft«. Det hedder her i præmis 20: »... Forbundsrepublikken har [ikke] kunnet henvise til tysk retspraksis, hvori det udtrykkeligt anerkendes, at dette cirkulære ud over at binde forvaltningen har direkte virkning for tredjemand. Det kan derfor ikke gøres gældende, at private er i stand til at skaffe sig sikker viden om, hvilke rettigheder de har for i givet fald at påberåbe sig disse rettigheder ved de nationale domstole, og ej heller at de personkredse, hvis virksomhed vil kunne give anledning til gener, besidder tilfredsstillende oplysninger om omfanget af deres forpligtelser«.

De klageprocedurer, der foreskrives i direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs-samt bygge- og anlægskontrakter ( 6 ) (herefter benævnt »direktiv 89/665«), supplerer efter Kommissionens opfattelse mulighederne for at påtale overtrædelser af udbudsdirektiverne ved de nationale domstole og træder ikke i stedet for disse.
I samme doms præmis 13 og 14 forklarede Domstolen, at bestemmelsen alligevel var forenelig med traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed:

»Som Domstolen allerede har fremhævet ... i Cuccioli ..., giver artikel 69 i forordning nr. 1408/71, som indrømmer en arbejdstager ret til at rejse til en anden medlemsstat for at søge beskæftigelse dér, den arbejdstager, som udnytter bestemmelsen, en fordel frem for den arbejdstager, som forbliver i den kompetente medlemsstat, for så vidt som førstnævnte arbejdstager i et tidsrum af tre måneder fritages for forpligtelsen til at stille sig til rådighed for den kompetente medlemsstats arbejdsformidling og til at underkaste sig den her gældende kontrol, selv om han skal tilmelde sig arbejdsformidlingskontorerne i den medlemsstat, han rejser til.

Den i artikel 69 indeholdte ret til bevaring af ydelser ved arbejdsløshed medvirker derfor til at sikre arbejdskraftens frie bevægelighed i overensstemmelse med traktatens artikel 51.

Den omstændighed, at denne ret er begrænset i tid og undergivet visse betingelser, kan ikke bevirke, at artikel 69, stk. 2, er i strid med artikel 51. Denne sidste bestemmelse forbyder ikke fællesskabslovgiver at knytte betingelser til eller sætte grænser for de rettigheder, som han giver med henblik på at sikre den frie bevægelighed for arbejdskraften.«
Jeg vil mene, at forkyndelse af »det indledende processkrift i sagen« i artikel 27, nr. 2's forstand skal opfattes således, at såvel et »decreto ingiuntivo« som den begæring, der stilles krav om i CPC's artikel 643, skal være forkyndt, idet hovedformålet med konventionens artikel 27, nr. 2, er at sikre, at sagsøgte får fornøden adgang til at varetage sine interesser. I sagen Denilauler mod Couchet Frères ( 3 ) har Domstolen således udtalt:

»Samtlige bestemmelser i konventionen, både i afsnit II om kompetencen og i afdeling III om anerkendelse og fuldbyrdelse, bringer til udtryk, at det er hensigten, at det inden for rammerne af konventionen må påses, at sager, der fører til retsafgørelser, finder sted i former, der sikrer retten til kontradiktion. Det er på grund af de garantier, der tilstås sagsøgte under sagen i domsstaten, at konventionen i afsnit III er meget liberal med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse.«

Det væsentlige er således, om sagsøgte har kunnet varetage sine interesser ( 4 ). I dommen i Denilauler-sagen udtalte Domstolen derefter:

»I lyset af disse betragtninger bliver det klart, at konventionen i det væsentlige tager sigte på retsafgørelser, der, før der indgives begæring om anerkendelse eller fuldbyrdelse heraf i en anden stat end domsstaten, i domsstaten på den ene eller anden betingelse er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling« (min fremhævelse) ( 5 ).
I den forbindelse skal jeg nævne, at deiikke af den omtvistede retsforskrifts ordlyd kan udledes nogen entydige indikationer for eller imod den fortolkning, som den ene eller den anden part under hovedsagen har gjort gældende. Ganske vist synes angivelsen af dimensionerne for de rette linjer i rammen omkring den toldfritagne vare at tyde på, at der er tale om en firkant, men det må samtidig erkendes, at bestemmelsen ikke nærmere præciserer, hvilken form rammen skal have, men blot fastsætter dennes maksimale dimensioner og ikke udelukker, at den kan være rund, hvis den ellers ligger inden for de fastsatte dimensioner.

Derimod synes en logisk fortolkning af bestemmelsen med henblik på at fastslå, hvad der har været lovgivers hensigt — dvs. det formål, som forfølges med bestemmelsen — at udelukke, at bestemmelsen kan fortolkes på den restriktive måde, som Hauptzollamt har gjort gældende i hovedsagen. I den forbindelse skal jeg navnlig fremhæve tilblivelseshistorien for den første forordning (nr. 3841/86), hvorved den omtvistede toldsuspension blev indført. Den af Rådet herom trufne bestemmelse blev nemlig vedtaget efter initiativ fra Det Forenede Kongerige, som i sin anmodning havde betegnet det omhandlede produkt med tal- og bogstavkombinationen AD 536 A. Det fremgår imidlertid af producentens beskrivelse af produktet, som var vedlagt ansøgningen, at apparatet blev fremstillet i tre forskellige modeller, som var indkapslet i en rektangulær ramme med fjorten tilledninger, der var betegnet »D« (TO-116), eller i en rund ramme med ti tilledninger, der var betegnet »H« (TO-100). Det synes derfor at fremgå med sikkerhed, at den britiske anmodning, hvis formulering blev gentaget i forordningens tekst, omfattede analoge/digitale konvertere af den førnævnte type, som var indkapslet i enten en firkantet eller en rund ramme.

Der foreligger ikke andre omstændigheder i sagens akter, som kan støtte antagelsen af, at rammens form skulle have haft nogen betydning på tidspunktet for fastsættelsen af betingelserne for toldsuspensionen.