ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

9., 10., 13., 16., 20. og 22. betragtning til direktiv 2000/35 har følgende ordlyd: »(9) Forskellene mellem betalingsregler og ‑praksis i medlemsstaterne udgør en hindring for et velfungerende indre marked. (10) Dette resulterer i en betydelig begrænsning af handelstransaktioner mellem medlemsstaterne. Dette er i strid med [EUF-]traktatens artikel [18], idet virksomheder bør være i stand til at drive handel inden for hele det indre marked, uden at transaktioner på tværs af grænserne indebærer større risici end salg på hjemmemarkedet. Det fører til konkurrenceforvridning, hvis der gælder væsentlig forskellige regler for henholdsvis transaktioner på hjemmemarkedet og transaktioner på tværs af grænserne. […] (13) Dette direktiv er begrænset til betalinger, der sker som vederlag for handelstransaktioner, og regulerer ikke transaktioner med forbrugere, renter i forbindelse med andre betalinger, f.eks. betalinger i henhold til lovgivningen om checks og veksler, eller betalinger som kompensation for skade, herunder betalinger fra forsikringsselskaber. […] (16) Forsinket betaling udgør et kontraktbrud, som er blevet finansielt tiltrækkende for skyldnere i de fleste medlemsstater som følge af lave morarenter og/eller langsomme inddrivelsesprocedurer. En afgørende ændring, herunder kompensation til kreditorer for påløbne omkostninger, er nødvendig for at vende denne tendens og sikre, at konsekvenserne af forsinket betaling bliver af en sådan art, at de er et incitament til ikke at betale for sent. […] (20) Konsekvenserne af forsinket betaling vil kun have præventiv virkning, hvis de ledsages af hurtige og effektive retsprocedurer, der kun medfører små omkostninger for kreditor. I overensstemmelse med forbuddet mod forskelsbehandling i [EUF-]traktatens artikel [18] bør disse procedurer være tilgængelige for alle kreditorer, der er etableret i Fællesskabet. […] (22) Dette direktiv skal indeholde bestemmelser om alle handelstransaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder i betragtning af, at sidstnævnte foretager et stort antal betalinger til virksomhederne. Direktivet skal derfor også indeholde bestemmelser om alle handelstransaktioner mellem hovedentrepenører og deres leverandører og underleverandører.«
18

Den forelæggende ret har navnlig anført, at de i henhold til national ret fastsatte begrænsninger for underentreprise kan gøre adgangen til offentlige udbud vanskeligere for virksomheder, navnlig små og mellemstore virksomheder, hvilket udgør en hindring for udøvelsen af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser. Den har anført, at disse begrænsninger ligeledes kan fratage offentlige indkøbere muligheden for at modtage flere forskelligartede bud. Den omstændighed, at det kun tillades at anvende underentreprise for en del af kontrakten, der fastsættes abstrakt til en vis procentdel af kontraktens værdi og uafhængigt af muligheden for at efterprøve den formåen, som eventuelle underentreprenører har, og uden nogen angivelse af den særlige karakter af de pågældende opgaver, er nemlig ikke fastsat i direktiv 2004/18 og er i strid med formålet om at åbne for konkurrence og formålet om at lette små og mellemstore virksomheders adgang til offentlige kontrakter.
19

Den forelæggende ret har anført, at etiketten på Pure Air beskriver produktet som et flydende koncentreret biologisk nedbrydeligt forstøvningsmiddel beriget med probiotika, der bl.a. indeholder bakteriesorten Bacillus ferment, som anvendes til at »sikre, at der ikke er skimmel«, og til »fjernelse og forebyggelse af ubehagelige lugte« ved at oprette en sund og sikker mikroflora på de sprøjtede overflader. I brugsanvisningen til Pure Air præciseres for det første, at skimmel skal fjernes fra overfladerne »for at starte fra et nulpunkt«, inden de overflader, der skal behandles, forstøves med dette produkt, og for det andet, at det, »for at der ikke skal opstå skimmel igen, er […] vigtigt at gentage forstøvningen [med Pure Air] med tre til fire ugers mellemrum alt efter boligens fugtighedsgrad«.
43

Henset til ovenstående betragtninger skal det første og det tredje spørgsmål besvares med, at momsdirektivet, særligt direktivets artikel 28, skal fortolkes således, at en afgiftspligtig erhverver, der, således som denne kontraktligt har forpligtet sig til over for sælgeren i forbindelse med et gensidigt bebyrdende tilsagn om salg af fast ejendom, der ikke er indført i tingbogen, foretager de nødvendige tiltag for den første indførelse af den omhandlede faste ejendom i den nævnte tingbog ved at anvende tjenesteydelser, der leveres af afgiftspligtige tredjemænd, anses for personligt at have leveret de omhandlede tjenesteydelser til sælgeren som omhandlet i artikel 28, selv om aftaleparterne har aftalt, at salgsprisen på de nævnte faste ejendomme ikke omfatter modværdien af matrikeltransaktionerne.
29

Under disse omstændigheder har College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Er artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen], der bestemmer, at Den Europæiske Hav- og Fiskerifond »støtter« forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner som omhandlet i artikel 28 i [forordning nr. 1379/2013] til hinder for, at en medlemsstat over for en producentorganisation, der har indgivet ansøgning om en sådan støtte, gør gældende, at medlemsstaten på tidspunktet for ansøgningens indgivelse ikke havde åbnet mulighed for, at en sådan ansøgning kunne indgives for en bestemt kategori af udgifter (i det foreliggende tilfælde udgifter til forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner) eller for en bestemt periode (i dette tilfælde året 2014), hverken i sit af Europa-Kommissionen godkendte operationelle program eller i de nationale forskrifter om støtteberettigede udgifter? b) Har det for besvarelsen af spørgsmål 1a nogen betydning, at producentorganisationen i henhold til artikel 28 i forordning [nr.] 1379/2013 har pligt til at forelægge en produktions- og afsætningsplan for medlemsstaten og efter medlemsstatens godkendelse af produktions- og afsætningsplanen har pligt til at gennemføre den? 2) Såfremt spørgsmål 1a besvares således, at artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] er til hinder for, at en medlemsstat over for en producentorganisation, der har indgivet en ansøgning om støtte til forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner, kan gøre gældende, at medlemsstaten ikke havde åbnet mulighed for en sådan ansøgning på det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet, kan den pågældende støtteansøger da direkte af artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] udlede et retsgrundlag for et krav på den pågældende støtte over for sin medlemsstat? 3) Såfremt spørgsmål 2 skal besvares således, at den pågældende støtteansøger i det i spørgsmål 2 omhandlede tilfælde direkte af artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] kan udlede et retsgrundlag for et krav på den pågældende støtte over for sin medlemsstat, er artikel 65, stk. 6, i [forordning nr. 1303/2013] da til hinder for, at der ydes støtte til en produktions- og afsætningsplan, såfremt støtteansøgningen indgives efter, at produktions- og afsætningsplanen er forberedt og gennemført?«
Retsplejelovens artikel 815, stk. 4, bestemmer:

»Såfremt kravet om betaling af fordringen er støttet på en kontrakt mellem en erhvervsdrivende eller en virksomhed og en forbruger eller en bruger, underretter Letrado de la Administración de Justicia [(justitssekretæren)] dommeren forud for udstedelsen af betalingspåkravet, således at denne kan tage stilling til, om et eller flere af de kontraktvilkår, der ligger til grund for anmodningen, eller som har haft betydning for fastsættelsen af det opkrævede beløb, er urimelige.

Dommeren undersøger af egen drift, om et eller flere af de kontraktvilkår, der ligger til grund for anmodningen, eller som har haft betydning for fastsættelsen af det opkrævede beløb, kan anses for urimelige. Såfremt dommeren fastslår, at et kontraktvilkår kan anses for urimeligt, høres parterne inden for en frist på fem dage. Efter denne høring træffer retten afgørelse ved kendelse inden for en frist på fem dage efter høringens afslutning. Det er ikke et krav, at der deltager en advokat eller en rettergangsfuldmægtig ved en sådan høring.

Hvis et eller flere kontraktvilkår anses for urimelige, er den kendelse, der afsiges, afgørende for konsekvenserne af denne kvalifikation og kan enten fastslå, at påstanden forkastes, eller at proceduren kan fortsættes med undtagelse af de vilkår, der blev anset for urimelige.

Såfremt retten ikke finder, at der foreligger urimelige kontraktvilkår, fastslår den dette, hvorefter justitssekretæren udsteder betalingspåkrav over for skyldneren i overensstemmelse med stk. 1.

Den afsagte kendelse kan i alle tilfælde gøres til genstand for direkte appel«.
25

Ifølge den forelæggende ret fremgår det for det første af referatet af dette møde, at flere medlemsstater har udstedt BTO’er under pos. 6212 i KN for denne type produkter, for det andet, at et stort flertal af de medlemsstater, der var til stede under det nævnte møde, var af den opfattelse, at post mastektomi-brystholdere ikke frembyder karakteristika, som i væsentlig grad adskiller dem fra brystholdere under pos. 6212 i KN, og for det tredje, at det som følge af dommen af 13. juli 2016 og med henblik på at sikre en ensartet tarifering var fornødent at udarbejde og fremlægge et udkast til en tariferingsforordning til drøftelse under Toldkodeksudvalgets næste møde.
9

Artikel 41 i direktiv 2009/73 med overskriften »Den regulerende myndigheds opgaver og beføjelser« har følgende ordlyd: »1. Den regulerende myndighed har følgende opgaver: a) at fastsætte eller godkende transmissions- eller distributionstariffer eller deres metoder i overensstemmelse med gennemsigtige kriterier b) at sørge for, at transmissions- og distributionssystemoperatører, og i givet fald systemejere, samt naturgasvirksomheder, overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv og anden relevant fællesskabslovgivning, også hvad angår grænseoverskridende forhold […] 4. Medlemsstaterne sørger for, at de regulerende myndigheder får tildelt beføjelser, der sætter dem i stand til at udføre opgaverne i stk. 1, 3 og 6 hurtigt og effektivt. Med dette formål for øje skal den regulerende myndighed mindst have beføjelse til: a) at træffe afgørelser, der er bindende for naturgasvirksomheder […] 6. De regulerende myndigheder har ansvaret for fastsættelse eller godkendelse af i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår, i tilstrækkelig god tid inden de træder i kraft, for: a) tilkobling og adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer samt vilkår, betingelser og tariffer for adgang til LNG-faciliteter. Disse tariffer eller metoder skal være udformet således, at de nødvendige investeringer i nettene og LNG-faciliteterne kan gennemføres på en sådan måde, at investeringerne sikrer nettenes og LNG-faciliteternes levedygtighed […] 10. De regulerende myndigheder har beføjelse til at kræve, at transmissions-, oplagrings-, LNG- og distributionssystemoperatørerne om nødvendigt ændrer de vilkår og betingelser, herunder tariffer og metoder, som er omhandlet i denne artikel, for at sikre, at disse er forholdsmæssige og anvendes på en ikke-diskriminerende måde […] 11. Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions-, oplagrings-, LNG- eller distributionssystemoperatør i forbindelse med den pågældende operatørs forpligtelser i henhold til dette direktiv, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse senest to måneder efter modtagelsen af klagen […] […]«
45

Det følger heraf, at under hensyn til såvel ordlyden af artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72 som definitionen af begrebet »offentlige serviceforpligtelser«, således som dette begreb samstemmende er anført inden for rammerne af disse retsakter, der er vedtaget af EU-lovgiver på andre områder end på elektricitetsmarkedet, svarer dette begreb som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72 til offentlige interventionsforanstaltninger i markedets funktion, som med henblik på at forfølge en almindelig økonomisk interesse pålægger virksomheder i elektricitetssektoren at handle på dette marked på baggrund af kriterier, der er pålagt af de offentlige myndigheder. Disse virksomheders frihed til at handle på elektricitetsmarkedet er således begrænset i den forstand, at disse virksomheder, hvis de alene skulle tilgodese deres kommercielle interesser, ikke ville have leveret visse goder eller tjenesteydelser, eller ikke ville have leveret dem i samme omfang eller under samme vilkår.
21

IT Development har iværksat appel af nævnte dom ved cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris, Frankrig) og har anmodet denne retsinstans om at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, ophæve dommen i første instans og fastslå, at det søgsmål om krænkelse af immaterielle rettigheder, IT Development havde anlagt, skulle antages til realitetsbehandling. Dette selskab har endvidere nedlagt påstand om, at det fastslås, at de ændringer af softwaren, som Free Mobile har foretaget, udgør krænkelser af immaterielle rettigheder, og at Free Mobile pålægges at betale IT Development et beløb på 1440000 EUR som erstatning for den lidte skade, og subsidiært at Free Mobile på grundlag af ansvar inden for kontrakt pålægges at betale IT Development et beløb på 840000 EUR som erstatning for denne skade. IT Development har endvidere nedlagt påstand om, at det under alle omstændigheder under sanktion af tvangsbøder forbydes Free Mobile og dennes underleverandør, Coraso, at anvende denne software og at udtrække og genanvende data fra den.
35

Når dette er sagt, bemærkes, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den. Det påhviler nemlig Domstolen at fortolke alle de bestemmelser i EU-retten, som de nationale retter skal anvende for at træffe afgørelse i de for dem verserende tvister, også selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de præjudicielle spørgsmål, der forelægges Domstolen. Til dette formål kan Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, og navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, udlede de EU-retlige bestemmelser og principper, som det under hensyntagen til genstanden for tvisten i hovedsagen er nødvendigt at fortolke (dom af 16.7.2015, Abcur, C-544/13 og C-545/13, EU:C:2015:481, præmis 33 og 34 og den deri nævnte retspraksis).
21

På denne baggrund har Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (forvaltnings- og arbejdsretten i Budapest, Ungarn) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 10, stk. 2, i […] direktiv 2003/86 […] fortolkes således, at en medlemsstat, hvis den i medfør af denne artikel tillader indrejse for et familiemedlem, som ikke er blandt dem, der fremgår af artikel 4 [i dette direktiv], alene må anvende den i artikel 10, stk. 2, fastsatte betingelse (dvs. »forsørges af flygtningen«) over for dette familiemedlem? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Indebærer den i […] artikel 4, stk. 2, litra a), [i direktiv 2003/86] omhandlede situation med en person, som »forsørges af« (»dependency«), en faktisk situation, hvor de forskellige dimensioner af »forsørges af« skal være opfyldt kumulativt, eller er det tilstrækkeligt, at denne betingelse – afhængig af de specifikke omstændigheder i den konkrete sag – kan efterprøves ud fra en af disse dimensioner, for at der kan være tale om en referenceperson? Er en national bestemmelse, der, idet den udelukker en individuel bedømmelse, udelukkende tager hensyn til et eneste faktisk forhold (et aspekt, der viser forsørgelsen: »af helbredsgrunde […] ikke er i stand til at forsørge sig selv«) som forudsætning for opfyldelse af dette krav i denne sammenhæng i overensstemmelse med den i [direktivets] artikel 10, stk. 2, fastsatte betingelse (dvs. forsørges af flygtningen)? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, og medlemsstaten dermed kan anvende andre betingelser end den, der er opstillet i artikel 10, stk. 2[, i direktiv 2003/86] (dvs. »forsørges af« flygtningen), betyder dette [da], at medlemsstaten, hvis den finder det hensigtsmæssigt, har mulighed for at fastsætte et hvilket som helst krav – herunder dem, der er fastsat med hensyn til andre familiemedlemmer i [direktivets] artikel 4, stk. 2 og 3, eller kan medlemsstaten udelukkende anvende den betingelse, der er opstillet i direktivets artikel 4, stk. 3? I bekræftende fald ønskes det oplyst, hvilke faktiske omstændigheder [der] er omfattet af betingelsen »objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health« i direktivets artikel 4, stk. 3? Skal betingelsen fortolkes således, at familiemedlemmet ikke er i stand til at forsørge »sig selv«, eller således, at familiemedlemmet »ikke er i stand til« at tage vare »på sig selv«, eller skal den i givet fald fortolkes på en anden måde?«
43

Det fremgår imidlertid af de sagsakter, som Domstolen råder over, at appeldomstolen i forbindelse med den første fase af den procedure, der er fastsat i retsplejelovens kapitel 25a, § 5, stk. 1, som vedrører tilladelse af appel til videre prøvelse, ikke kan træffe en afgørelse, der er bebyrdende for den indstævnte, uden at vedkommende høres. Hvis appellen for det første er iværksat til prøvelse af en afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, kan den omstændighed, at appeldomstolen afslår at meddele tilladelse af appel til videre prøvelse, således ikke være bebyrdende for den, der har fået medhold angående denne afgørelse, dvs. den part, til hvis fordel fuldbyrdelse tillades. Hvis appellen for det andet er iværksat til prøvelse af en afgørelse, der afslår eksigibilitet, kan appeldomstolens afslag på at meddele tilladelse af appel til videre prøvelse heller ikke være bebyrdende for adressaten for denne afgørelse, dvs. den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse.
Nævnte direktivs artikel 3 med overskriften »Offentlige serviceforpligtelser og forbrugerbeskyttelse« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne påser på grundlag af deres institutionelle opbygning og under behørig iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, at elektricitetsvirksomheder drives efter dette direktivs principper, jf. dog stk. 2, med henblik på at etablere et konkurrencebaseret, sikkert og miljømæssigt bæredygtigt elektricitetsmarked. De afstår fra at forskelsbehandle disse virksomheder for så vidt angår såvel rettigheder som forpligtelser.

2. Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i traktaten, særlig artikel 86, ud fra almindelig økonomisk interesse pålægge virksomheder i elektricitetssektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet, energi fra vedvarende energikilder og klimabeskyttelse. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare, og de skal sikre elektricitetsvirksomheder i [Unionen] lige adgang til de nationale forbrugere. […]

3. Medlemsstaterne sikrer, at alle privatkunder og, når medlemsstaterne anser det for hensigtsmæssigt, små virksomheder […] omfattes af en forsyningspligt, dvs. har ret til at få leveret elektricitet af en bestemt kvalitet til rimelige, let og klart sammenlignelige, gennemsigtige og ikke-diskriminerende priser på deres område. Medlemsstaterne kan for at sikre forsyningspligt med henblik herpå udpege en forsyningspligtig leverandør. […]

[…]

10. Medlemsstaterne træffer foranstaltninger med henblik på at opfylde målsætningerne for social og økonomisk samhørighed og miljøbeskyttelse, som i relevant omfang omfatter energieffektivitet gennem efterspørgselsstyring og midler til bekæmpelse af klimaændringer, og forsyningssikkerhed. Sådanne foranstaltninger kan især omfatte passende økonomiske incitamenter, eventuelt ved at benytte alle eksisterende ordninger i medlemsstaterne og i [Unionen] til vedligeholdelse og etablering af den nødvendige netinfrastruktur, herunder sammenkoblingskapacitet.

[…]«
64

Endelig skal det tilføjes, at princippet om ligebehandling i henhold til artikel 157, stk. 4, TEUF for at sikre fuld ligestilling mellem mænd og kvinder i praksis på arbejdsmarkedet ikke er til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.
15

Denne ret har i denne forbindelse oplyst, at i henhold til østrigsk ret er rene formueskader, som består i en skade påført offerets formuegoder, som finder sted, uden at et gode eller en værdi, som er absolut retligt beskyttede, påføres skade, ikke uden for kontraktforhold genstand for en absolut beskyttelse. Der kan kun ydes erstatning for sådanne formueskader, hvis ulovligheden af den skadevoldende adfærd følger af retsordenen, navnlig i tilfælde af tilsidesættelse af beskyttelsesregler, idet sådanne regler er abstrakte regler om forbud, som har til formål at beskytte en kategori af personer mod, at goder eller værdier, som er retligt beskyttede, påføres skade. I så fald ifaldes der kun ansvar, hvis der indtræder en skade, som den overtrådte norm netop har til formål at forhindre. Skadevolder er kun erstatningsansvarlig for skader, der indtræder som konkret udtryk for den risiko, der er årsag til, at en bestemt adfærd er foreskrevet eller forbudt. En skade giver kun anledning til erstatning, hvis den indtræder som følge af en bivirkning inden for en interessesfære, som ikke er beskyttet af det forbud, der er udtrykt i den beskyttelsesregel, som er blevet tilsidesat.
68

Det følger af fast retspraksis, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan afslå at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 21.11.2018, de Diego Porras, C-619/17, EU:C:2018:936, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).