Nærværende sag rejser problemet om, hvilken virkning tab af statsborgerskab i en af medlemsstaterne har for anvendelsen af Rådets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om social sikring af vandrende arbejdstagere.

Sagen vedrører en arbejdstager, Belbouab, som blev født i Algeriet i 1924 og således fra fødslen var fransk statsborger, men opnåede algerisk statsborgerskab fra den 1. august 1962. Han var beskæftiget i de franske kulminer fra 1947 til 1950 og fra 1951 til 1960, i alt 155 måneder. I 1960 flyttede han til Tyskland og blev på ny beskæftiget i minerne. Da Belbouab ændrede statsborgerskab havde han tilbagelagt en forsikringsperiode på 14 måneder i henhold til de tyske minearbejderes forsikringsordning. I 1974, da han fyldte 50 år, var de forsikringsperioder, der var tilbagelagt i Tyskland med henblik på erhvervelse af minearbejderpension, steget til 142. Senere beholdt Belbouab det samme arbejde i Forbundsrepublikken Tyskland. Hvis man sammenlægger de franske og tyske bidragsperioder, har han derfor tilbagelagt mere end de 300 måneder, som er betingelsen for at oppebære alderspension efter det fyldte 50. år, og som kræves i § 45, stk. 1, nr. 2, i den tyske lov om minearbejdere (Reichsknappschaftsgesetz).

Den 4. maj 1974 indgav Belbouab en ansøgning om pension til den kompetente tyske institution. Det lader til, at de forsikringsperioder, han på dette tidspunkt havde tilbagelagt på grundlag af beskæftigelsesperioder i Frankrig og Tyskland, androg 297 måneder, dvs. tre måneder mindre end det krævede antal. Den tyske institutions afslag til ansøgeren var imidlertid hovedsageligt begrundet med, at han ikke længere var statsborger i en af Fællesskabets medlemsstater, og at det derfor måtte antages, at han ikke var omfattet af Rådets forordning nr. 1408/71, der som bekendt til gunst for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet, bl.a. foreskriver sammenlægning af forsikringsperioder tilbagelagt i forskellige medlemsstater med henblik på erhvervelse af ret til forsikringsydelser.

Belbouabs administrative klage over afslaget var ligeledes forgæves; i den nye afgørelse tilføjedes det, at Algeriet ved Rådets forordning nr. 109/65 af 30. juni 1965 var blevet slettet af bilag A til forordning nr. 3 om social sikring, og det blev fastslået, at denne forskrift ikke længere kunne anvendes på Algeriet og dets statsborgere med virkning fra den 19. januar 1965. Dette skulle naturligvis også gælde for ovennævnte forordning nr. 1408/71, som afløste forordning nr. 3. I øvrigt anførte de tyske myndigheder, at det ikke var afgørende, at arbejdstageren var statsborger i en medlemsstat på det tidspunkt, da han var beskæftiget i de franske miner, det afgørende element var derimod hans statsborgerskab ved indgivelsen af pensionsansøgningen.

Den tyske forsikringsinstitution fastholdt sin opfattelse under sagen for Sozialgericht Gelsenkirchen, ved hvilken Belbouab havde anfægtet afslaget. På sin side fastholdt ansøgeren, at han var omfattet af Fællesskabets sociale sikringsregler.

Ved kendelse af 7. december 1977, indgået til Domstolen den 1. februar 1978, besluttede den tyske ret at forelægge nedenstånde præjudicielle spørgsmål i medfør af EØF-traktatens artikel 177:

»1. Gælder der også i fællesskabsretten den grundsætning, at myndighederne ikke uden erstatning må gribe ind i offentligretlige retspositioner, der beror på en persons egne ydelser, en grundsætning, som i tysk ret kommer til udtryk i grundlovens artikel 14?

2. Er forordningerne nr. 1408/71 og 574/72 i strid med denne retsgrundsætning, for så vidt som de ikke indeholder en bestemmelse, der svarer til artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 109/65?