DOMSTOLENS DOM

AF 13. JULI 1966 ( 1 )

Établissements Consten S. à r. l. og Grundig-Verkaufs-GmbH Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Forenede sager 56 og 58/64

Sammendrag

EØF 's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – karteller – forbud – fritagelse – bevis for opfyldelse af betingelserne herfor – udøvelse af Kommissionens beføjelser – domstolsprøvelse af Kommissionens skøn – sagsgenstand

EØF's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – eneforhandlings -aftaler – eneforhandlere, der ikke er parter i en anfægtet aftale – Kommissionen ikke forpligtet til ex officio at sørge for disses deltagelse i sagen for Kommissionen

EØF's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – nationale industrielle ejendomsrettigheder – Kommissionens beføjelse til at hindre misbrug heraf

EØF's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – eneforhandlings -aftaler – intet forbud efter kategorier – mulighed for at forbyde aftaler, der isolerer de nationale markeder

EØF's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – EØF-traktatens artikler 85 og 86 – ingen sondring i disse bestemmelser under hensyn til virksomhedernes plads i omsætningskæden

EØF's politik – konkurrenceregler gældende for virksomhederne – anvendelse af EØF-traktatens artikel 85 – sag for Kommissionen – forudgående meddelelse til parterne – sagsgenstand

Når en retsakt fra en institution er rettet til navngivne adressater, er det kun den tekst, der er bekendtgjort for disse, som er gyldig.

Under en administrativ sag for Kommissionen vedrørende anvendelsen af EØF-traktatens artikel 85 skal sagens parter gøres bekendt med de faktiske omstændigheder, der danner grundlag for Kommissionens klagepunkter. Det er dog ikke nødvendigt, at der gives de pågældende meddelelse om alle sagens akter.

Hverken ordlyden af artikel 85 eller ordlyden af artikel 86 giver holdepunkter for en sondring mellem disse bestemmelser under hensyn til virksomhedernes plads i omsætningskæden.

Konkurrencefordrejninger i den i artikel 85, stk. 1 forudsatte betydning kan ikke blot fremkaldes af aftaler, som begrænser konkurrencen mellem deltagerne, men også af aftaler, der hindrer eller indskrænker den konkurrence, som kunne udspille sig mellem en af deltagerne og tredjemand. Det er herved uden betydning, om aftaleparterne i henseende til økonomisk position og funktion befinder sig på samme niveau.

En eneforhandlingsaftale kan, selv om den ikke indebærer misbrug af en dominerende stilling, være egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne og samtidig have til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen, således at den falder ind under forbudet i EØF-traktatens artikel 85, stk. 1.

Begrebet »aftaler, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater«, indeholder for kartelrettens vedkommende en afgrænsning af fællesskabsrettens gyldighedsområde i forhold til den nationale rets. I den henseende kommer det navnlig an på, om aftalen direkte eller indirekte, faktisk eller potentielt, er egnet til at bringe den frie handel mellem medlemsstaterne i fare på en måde, der kan skade gennemførelsen af målene for et mellemstatsligt enhedsmarked; den omstændighed, at en aftale fremmer en, endog. ;anseelig, udvidelse af samhandelen mellem staterne, er derfor ikke tilstrækkelig til at udelukke, at aftalen kan »påvirke« samhandelen i den i EØF-traktatens artikel 85 omhandlede betydning.

Det er ikke nødvendigt ved anvendelsen af artikel 85, stk. 1 at tage hensyn til en aftales fak tiske følger, såfremt aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen.

De eneforhandlingsaftaler, der afsluttes mellem en producent og en uafhængig enerepræsentant, falder ikke nødvendigvis, som sådanne, ind under forbudet i artikel 85, stk. 1. Men en aftale mellem en producent og en forhandler, der indebærer, at de nationale skillevægge i medlemsstaternes samhandel genoprettes, kan være af en sådan natur, at den strider mod Fællesskabets grundlæggende mål.

Fastslåelsen af en overtrædelse af artikel 85, stk. 1 skal begrænses til de bestemmelser, der udgør en overtrædelse, når de kan adskilles fra resten af aftalen.

EØF-traktatens artikel 36, 222 og 234 udelukker ikke helt, at fællesskabsretten kan have indflydelse på håndhævelsen af nationale industrielle ejendomsrettigheder. Det er uforeneligt med Fællesskabets konkurrenceordning, såfremt de rettigheder, der følger af varemærkelovgivningen i de forskellige lande, misbruges til at omgå virkningerne af Fællesskabets kartelret.

Under en sag for Kommissionen om en eneforhandlingsaftale, er Kommissionen ikke forpligtet til ex officio at opfordre de eneforhandlere, som ikke er parter i aftalen, til at medvirke i sagen.

Kommissionen kan ikke nøjes med at kræve, at virksomhederne fører bevis for, at forudsætningerne for dispensation fra forbudet efter EØF-traktatens artikel 85, stk. 3 er opfyldt, men har pligt til med egne midler at bidrage til opklaring af de faktiske, relevante forhold. Domstolsprøvelsen af de vanskelige økonomiske vurderinger, som Kommissionen har anlagt i forbindelse med spørgsmålet om dispensation fra kartelforbudet, må tage hensyn til vurderingernes karakter og begrænse sig til en undersøgelse af rigtigheden af de faktiske omstændigheder og Kommissionens henførelse af disse under gældende ret. Denne prøvelse skal først og fremmest dreje sig om afgørelsernes begrundelse, hvoraf det skal fremgå, hvilke kendsgerninger og overvejelser de nævnte vurderinger er baseret på.