I sag 72/74

UNION SYNDICALE-SERVICE PUBLIC EUROPÉEN — Bruxelles

FÉDÉRATION DE LA FONCTION PUBLIQUE EUROPÉENNE — Bruxelles

SYNDICAT DES FONCTIONNAIRES INTERNATIONAUX ET EUROPÉENS (SFIE) — Bruxelles

DEN ALMINDEL IGE FAGFORENING FOR PERSONALET VED DE EUROPÆISKE INSTITUTIONER (AFPEI) — Luxembourg

UNION SYNDICALE EURATOM — Karlsruhe (USEK)

UNION SYNDICALE EURATOM — Ispra (USEI)

UNION SYNDICALE EURATOM — Petten (USEP)

DEN ALMINDELIGE FAGFORENING FOR PERSONALET VED DE EUROPÆISKE INSTITUTIONER (Europa-Parlamentet) (AFPEI — Europa-Parlamentet) — Luxembourg,

bistået og repræsenteret af Marcel Grégoire, advokat ved Cour d'Appel i Bruxelles, rue Camille Lemonnier 68, 1060 Bruxelles, med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Tony Biever, 83, boulevard Grande-Duchesse Charlotte,

sagsøgere,

mod

RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, rue de la Loi 170, 1040 Bruxelles, repræsenteret af J. L. Dewost, generaldirektør for Rådets juridiske tjeneste, bistået af A. Sacchettini, rådgiver ved Rådets juridiske tjeneste, med valgt adresse i Luxembourg hos J. N. van den Houten, generaldirektør for Den europæiske Investeringsbanks juridiske tjeneste, 2, place de Metz,

sagsøgt,

angående dels annullation af Rådets beslutning af 22.-23. juli 1974, for så vidt den forkaster ethvert forslag om gentilpasning af de europæiske tjenestemænds vederlag, dels anerkendelse af krav på erstatning for det heraf følgende tab,

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene J. Mertens de Wilmars (refererende) og A. J. Mackenzie Stuart, dommerne A. M. Donner, R. Monaco, P. Pescatore, H. Kutscher, M. Sørensen og A. O'Keeffe,

generaladvokat: G. Reischl

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagfremstilling

1. De faktiske omstændigheder og parternes anbringender under skriftvekslingen kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

Ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1 undersøger Rådet hvert år lønningsniveauet for tjenestemændene og de øvrige ansatte i Fællesskaberne pa grundlag af en rapport fra Kommissionen og overvejer samtidig, om en tilpasning af vederlagene er rimelig inden for rammerne af Fællesskabernes økonomiske og sociale politik.

Ved denne årlige undersøgelse skal der ikke blot tages hensyn til stigningen i leveomkostningerne men også til den gennemsnitlige forøgelse af købekraften i Fællesskabet, således at tjenestemændene ikke blot sikres en opretholdelse af deres købekraft men også en reel lønforhøjelse, der er begrundet i og svarer til den almindelige forbedring af levestandarden i Fællesskabet.

For at overvinde de meningsforskelle, som denne undersøgelse gav anledning til, vedtog Rådet den 20. og 21. marts 1972 en resolution, hvorved det forpligtede sig til i en forsøgsperiode på 3 år fra den 1. juli 1972 til den 30. juni 1975 at fastsætte niveauet for Fællesskabets lønforhøjelser inden for en gaffel, bestående af to indekser for lønudviklingen i medlemsstaternes offentlige sektor:

— et såkaldt »sær« indeks, som for en bestemt kategori af tjenestemænd afspejler den gennemsnitlige nominelle lønudvikling i forhold til stigningen i leveomkostningerne, og

— et såkaldt indeks for »lønmassen pr. hoved« i den offentlige forvaltning, som den er offentliggjort i nationale opgørelser.

Disse to fællesskabsindekser opstilles på grundlag af det vejede gennemsnit af de data, der er tilvejebragt gennem de tilsvarende nationale indekser. De italienske tal synes at være tildelt en vægt på 28 % (for de Seks' Fællesskab).

Ved anvendelsen af dette system viste det sig, at Fællesskabets særindeks, som for perioden 1971/72 angav en gennemsnitlig forøgelse af de nationale lønningers købekraft på 3,6 %, afslørede en forøgelse på 7,3 % for perioden 1972/73. Da man undersøgte årsagen til denne forskel, viste det sig, at det italienske særindeks var steget voldsomt fra den ene periode til den anden, hvilket havde indvirket på Fællesskabets særindeks. Dette skyldes, at det italienske særindeks i den første periode kun tog hensyn til grundlønnen og visse faste tillæg, mens en hel række tillægsydelser, som man ikke tidligere havde taget hensyn til, i den følgende periode blev indregnet i lønnen som følge af en ændring af lønningsvedtægten for den italienske offentlige sektor.

Ifølge Kommissionen og de sagsøgende fagforeninger viser disse omstændigheder, at der er anvendt et fejlagtigt grundlag for Fællesskabets særindeks for de to referenceperioder 1971/72 og 1972/73, som er afgørende for lønningerne i perioderne 1972/73 og 1973/74.

Kommissionen og sagsøgerne forsøgte at få Rådet til at rette, hvad de betragtede som en fejl, der havde virkning for beregningen af lønningerne.

Rådet afslog at følge dem, i det væsentlige under henvisning til, at det ikke drejede sig om en beregningsfejl, men om normale følger af, at lovgivningen i en medlemsstat var blevet ændret.

Det er dette afslag, truffet på et rådsmøde den 22. og 23. juli 1974, som er genstanden for nærværende sag, der dels angår annullation af nævnte beslutning, for så vidt den forkaster ethvert forslag om gentilpasning af vederlagene for de europæiske tjenestemænd som følge af manglerne ved særindekset i en af medlemsstaterne, dels anerkendelse af krav på erstatning for det heraf følgende tab.

Søgsmålet, som blev indgivet den 20. september 1974, blev registreret på Domstolens justitskontor den 23. september 1974. Rådet fremsatte i et indlæg af 17. oktober 1974 indsigelse mod sagens antagelse til realitetsbehandling og anmodede i henhold til artikel 91 i procesreglementet Domstolen om at træffe afgørelse herom uden at indlede en realitetsbehandling af sagen. Sagsøgerne har nedlagt påstand om, at denne indsigelse ikke tages til følge.

Domstolen har besluttet at træffe afgørelse om indsigelsen uden at indlede behandlingen af sagen i realiteten.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen ligeledes besluttet, at der ikke skal foretages forudgående bevisførelse.

II — Parternes påstande vedrørende den fremsatte indsigelse

Rådet nedlægger påstand om, at Domstolen afviser sagsøgernes søgsmål og dømmer dem til at afholde sagsomkostningerne.

Sagsøgerne nedlægger påstand om, at Domstolen:

1. forkaster afvisningsindsigelsen,

2. antager søgsmålet til realitetsbehandling eller i det mindste, meget subsidiært, antager det til realitetsbehandling, for så vidt det angår anerkendelsen af krav på erstatning for det tab, de europæiske tjenestemænd og øvrige ansatte har lidt, og fastsættelse af det princip, hvorefter erstatningen skal tilkendes,

3. overgår til realitetsbehandling.

III — Parternes anbringender vedrørende den fremsatte afvisningsindsigelse

1. Ifølge Rådet må sagen afvises, hvilken hjemmel der end påberåbes. Et direkte søgsmål inden for rammerne af tjenestemandsvedtægtens artikel 91 er alene mulig for tjenestemænd og øvrige ansatte (EF-Domstolen, 8. oktober 1974, to domme: 175/73, Union Syndicale, Sml. 1974, s. 917 og 18/74, Den almindelige Fagforening, Sml. 1974, s. 933), mens et direkte søgsmål efter traktatens artikel 173 ikke kan antages til realitetsbehandling, såvel på grund af den påklagede retsakts karakter, som fordi sagsøgerne ikke er »individuelt berørt« af denne retsakt. Ifølge EØF-traktatens artikel 173, stk. 2 kan private nemlig kun indbringe et annullationssøgsmål for Domstolen, såfremt 1. søgsmålet er rettet mod »beslutninger«, der retter sig til sagsøgerne, eller 2. sagsøgerne berøres »umidelbart og individuelt« af retsakter, der er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person. Søgsmålet kan ikke antages til realitetsbehandling, for det første fordi den påklagede retsakt må antages at være en stiltiende forkastelse fra Rådets side af det forslag til forordning, som Kommissionen fremsatte den 21. marts 1974 med henblik på en gentilpasning af vederlagene med tilbagevirkende kraft fra den 1. juli 1972. Det drejer sig således om en almengyldig retsakt, som er »anvendelig ikke blot på et begrænset antal angivne eller på anden måde identificerbare adressater men på abstrakt afgrænsede personkredse i deres helhed, »som nævnt i Domstolens dom af 14. december 1962 (Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes, 16 og 17/62, Recueil 1962, s. 901). En anden grund til, at søgsmålet ikke kan antages til realitetsbehandling, er, at sagsøgerne ikke opfylder betingelserne for den anden mulighed for søgsmålsadgang. De er nemlig hverken »umiddelbart« eller »individuelt« berørt af den påklagede retsakt. De er ikke »umiddelbart« berørt, fordi begrebet umiddelbar interesse, som det fremgår af generaladvokatens forslag til afgørelse forud for dommen af 8. oktober 1974 i sag nr. 18/74 (Den almindelige Fagforening), kun kan omfatte sagsøgernes egne interesser og ikke sådanne personers interesser, som disse sagsøgere påtager sig at repræsentere. De er ikke »individuelt« berørt, fordi den påklagede retsakt ikke rammer dem »på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, som adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten« (EF-Domstolen, 15. juli 1963, sag nr. 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Recueil 1963, s. 197). Disse principper fortolkes så strengt, at Domstolen kun i tre tilfælde har antaget søgsmål fra private, som er blevet anset for »umiddelbart og individuelt berørt« (EF-Domstolen, 1. juli 1965, sag nr. 106 og 107/73, Toepfer, Recueil 1965, s. 527; EF-Domstolen, 13. maj 1971, sag nr. 41-44/70, International Fruit Comp., Recueil 1971, s. 411; EF-Domstolen, 23. november 1971, sag nr. 62/70, Bock, Recueil 1971, s. 897). Sagsøgte henleder ligeledes opmærksomheden på den allerede citerede dom af 14. december 1962, som fastslog, at »princippet om, at en organisation i sin egenskab af repræsentant for en gruppe erhvervsdrivende skulle være individuelt berørt af en retsakt, som påvirker denne gruppes generelle interesser, kan … ikke accepteres«.

2. Som svar på afvisningsindsigelsen præciserer sagsøgerne i første række, at deres søgsmål dels er støttet på traktatens artikel 173, for så vidt det angår annullation af den påklagede retsakt, dels på traktatens artikler 178 og 215, for så vidt det angår anerkendelse af krav på erstatning og fastsættelse af det princip, hvorefter erstatningen skal tilkendes.

A — Hvad angår afvisningsindsigelsen, der er rejst inden for rammerne af traktatens artikel 173, gør de følgende gældende:

1. Vedrørende den anfægtede retsakts karakter

Den påklagede retsakt er på ingen måde »almengyldig« i traktatens artikel 189, stk. 2's forstand. Det drejer sig ikke om en forordning men om en række individuelle beslutninger om afslag på at erstatte det tab, som De europæiske Fællesskabers tjenestemænd og øvrige ansatte har lidt som følge af manglerne ved særindekset i en af medlemsstaterne. Enhver af disse beslutninger påvirker de nævnte tjenestemænds og ansattes retsstilling.

Den påklagede retsakt fremtræder hverken i sin form eller i øvrigt som en forordning, ikke engang derved at den forkaster et forslag fra Kommissionen. En retsakt, hvorved et forslag forkastes, har nemlig ikke nødvendigvis den form, som den modsatte retsakt ville have fået. Det, der forkastes, er i øvrigt selve princippet om en eller anden form for erstatning.

Selv bortset fra formen drejer det sig ikke om en forordning, dvs. om en retsakt, der er anvendelig »på abstrakt afgrænsede personkredse i deres helhed«, idet retsaktens adressater i det mindste er identificerbare, eftersom det drejer sig om de tjenestemænd og øvrige ansatte, som har modtaget utilstrækkeligt tilpassede vederlag eller pensioner. Den paklagede retsakts karakter bekræftes i øvrigt af den omstændighed, at Kommissionens forslag om kompensation var ledsaget af et bilag, som med nøjagtige tal angav de budgetmæssige følger af dens forslag og anførte antallet af de berettigede.

At statuere, at søgsmålet ikke kan antages til realitetsbehandling på grund af den påklagede retsakts karakter — fordi den i virkeligheden var en forordning — vil være det samme som at nægte tjenestemændene og de øvrige ansatte retten til at indbringe et søgsmål mod denne retsakt i henhold til vedtægtens artikler 90 og 91, eftersom også et sådant søgsmål for at kunne nyde fremme forudsætter, at den påklagede retsakt indeholder et klagepunkt imod sagsøgerne. Det ville imidlertid være urimeligt, om tjenestemændene og de øvrige ansatte ikke kunne anfægte den omtvistede retsakt, som påvirker deres retsstilling ved at nægte at erstatte det tab, de har lidt.

2. Vedrørende sagsøgernes retlige interesse

Da Domstolen — som det fremgår af dens dom af 8. oktober 1974 i sag nr. 175/73 (Union syndicale) — har fastslået princippet om, at indbringelse af en sag for retten udgør et af de midler, som de faglige sammenslutninger af tjenestemænd og øvrige ansatte råder over til forsvar af deres medlemmers faglige interesser, følger det nødvendigvis heraf, at den kollektive interesse — idet indholdet af dette begreb dog endnu ikke er nærmere fastlagt — for fagforeningernes vedkommende må erkendes at opfylde betingelsen om en umiddelbar og individuel interesse, eftersom netop forsvaret af den kollektive interesse udgør en sådan forenings eksistensberettigelse. Rådets opfattelse ville i virkeligheden medføre, at man i strid med dommen af 8. oktober 1974 nægtede fagforeningerne at anlægge sag til forsvar for den kollektive interesse.

At der foreligger en kollektiv interesse for tjenestemændene og de øvrige ansatte, som er medlemmer af de sagsøgende foreninger, er der imidlertid ingen tvivl om i det foreliggende tilfælde. Selv en restriktiv opfattelse af begrebet kollektiv interesse ville i det mindste dække det tilfælde, hvor den påklagede retsakt — som her — er en foranstaltning, der umiddelbart og individuelt krænker de faglige interesser hos alle medlemmerne af de sagsøgende sammenslutninger.

Hvad angår den af Rådet citerede dom af 14. december 1962 bemærker sagsøgerne, at den er af ældre dato, og at Domstolen burde følge generaladvokat Tra'bucchis formel (forslag til afgørelse forud for dommen af 21. februar 1974, Kortner-Schots, sag nr. 15-33/73, o.a., Sml. 1974, s. 198) og »ved en sag, helliget undersøgelsen og bekræftelsen af den levende ret«, indføre udviklingen i opfattelser og sæder, sådan som de især kan udledes af medlemsstaternes ret, i Fællesskabets retsorden. Ifølge sagsøgerne ville nærværende søgsmål imidlertid blive antaget til realitetsbehandling i enhver af medlemsstaterne.

Når det erkendes, at den kollektive interesse gør sagsøgerne søgsmålskompetente, følger det heraf, at den påklagede retsakt berører dem umiddelbart og individuelt, da den ulovligt krænker disse interesser. Den krænker nemlig netop det, der er deres sociale opgave, ved at skade det formål, de forfølger.

Sagsøgerne henviser herved til professor J. Van Compernolles opfattelse (Le droit d'action en justice des groupements, Bruxelles, Larcier, 1972, s. 399-400), hvorefter en sammenslutning »til forsvar for den interesse, med henblik på hvilken man har sluttet sig sammen, [kan] påberåbe sig en skade, der rammer alle og enhver af sammenslutningens medlemmer, som en personlig skade. Vi har set, at sammenslutningen, efter min opfattelse, i et sådant tilfælde kan påstå, at selve den værdi er ramt, hvis fremme og forsvar udgør det formål, som den er dannet for at virkeliggøre. Da den er en juridisk person og kun eksisterer i kraft af dette formål, vil sammenslutningen mærke denne krænkelse som en personlig skade.

Denne undersøgelse fører til, at der ikke bør opstilles en sondring mellem begrebet kollektiv interesse, forstået som skade lidt af samtlige gruppens medlemmer, og begrebet kollektiv interesse, forstået som hidrørende fra en krænkelse af denne gruppes formål.

I begge tilfælde mærker sammenslutningen den personlige skade, den lider, som hidrørende fra et angreb på den værdi, den har sat sig til opgave at forsvare og fremme.«

Sagsøgerne konkluderer, at den påklagede retsakt ved at skade de faglige interesser, som det er deres pligt at forsvare, rammer dem på grund af egenskaber, som er særlige for dem, og som adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på samme måde som retsaktens adressater.

B — Sagens antagelse til realitetsbehandling inden for rammerne af traktatens artikler 178 og 215 er ifølge sagsøgerne ikke blevet bestridt af Rådet. Dette søgsmål er i øvrigt selvstændigt. Under de mundtlige forhandlinger den 18. februar 1975 har parterne uddybet de anbringender, der blev fremført under skriftvekslingen. Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at deres søgsmål, selv om forsvaret af den kollektive interesse ikke anerkendes inden for rammerne af det i artikel 173 nævnte annullationssøgsmål, alligevel må antages til realitetsbehandling, da det er grundet på en selvstændig interesse, der angår deres virksomhed. Dette annullationssøgsmål støttes nemlig på den omstændighed, at Rådet ved den omtvistede beslutning har handlet i strid med sine tidligere beslutninger af 21. marts 1972 om systemet for vederlagenes tilpasning og af 19. december 1972 om princippet for en udvikling af de europæiske tjenestemænds vederlag svarende til den gennemsnitlige udvikling af lønningerne i de nationale administrations-grene. Fagforeningerne har imidlertid medvirket ved udarbejdelsen af disse beslutninger og er følgelig parter i de beslutninger, som er tilsidesat ved den påklagede beslutning; de har derfor en selvstændig interesse i denne sag.

3. Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 6. marts 1975.

Præmisser

1 Ved det søgsmål, der er indgivet den 20. september 1974, er der nedlagt påstand dels om annullation af Rådets beslutning af 22. og 23. juli 1974, »for så vidt den forkaster ethvert forslag om kompensation til de europæiske tjenestemænd som følge af manglerne ved særindekset i en af medlemsstaterne«, dels om, at Domstolen kender for ret, »at der skal ydes erstatning for det tab, som de europæiske tjenestemænd har lidt som følge af manglerne ved de beslutninger, som sagsøgte forud for forordning nr. 2/74 har truffet om tilpasning af lønningerne som følge af udviklingen i købekraften«;

2 sagsøgerne har senere præciseret, at søgsmålets første punkt var støttet på EØF-traktatens artikel 173 og det andet på artikel 178 og 215;

3 da Rådet, der er sagsøgt, har rejst indsigelse om sagens afvisning, bør Domstolen træffe afgørelse herom i henhold til procesreglementets artikel 91 uden at indlede behandlingen af realiteten.

4 Ifølge sagsøgte skal sagen afvises fra realitetsbehandling både på grund af den påklagede retsakts karakter, og fordi sagsøgerne ikke er umiddelbart og individuelt berørt af denne retsakt.

5 For ved den årlige anvendelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 65 at sikre en reel stigning i købekraften for Fællesskabets lønninger, svarende til stigningen for de offentlige lønninger i medlemsstaterne, forpligtede Rådet sig den 21. og 22. marts 1972 til i en forsøgsperiode på tre år at fastsætte dette stigningsniveau indenfor en gaffel, bestående af to indekser for udviklingen af de offentlige vederlags købekraft i medlemsstaterne;

6 på grundlag af indekstallene for perioden fra den 1. juli 1971 til den 30. juni 1972 besluttede Rådet at fastsætte forhøjelsen for det lønningsår, der startede den 1. juli 1972, til 3,65 %, og vedtog følgelig ved forordning nr. 2188/73 af 9. august 1973 (EFT nr. L 223 af 11. 8. 1973) med virkning fra 1. juli 1972 en ny tabel for de månedlige lønninger;

7 på grundlag af indekstallene for perioden fra den 1. juli 1972 til den 30. juni 1973 besluttede det tilsvarende den 18. december 1973 at fastsætte forhøjelsen for det lønningsår, der startede den 1. juli 1973, til 3,3 % og vedtog følgelig ved forordning nr. 2/74 af 28. december 1973 (EFT nr. L 2 af 3. 1. 1974) en ny tabel for lønningerne;

8 imidlertid mente både Kommissionen og diverse personalefagforeninger, som er samlet i et forbindelsesudvalg for de europæiske tjenestemænds fagforeninger (CLOSP), at et af de indekstal, man havde benyttet, var behæftet med mangler til skade for personalet, og anmodede Rådet om at afhjælpe dem;

9 med henblik herpå forelagde Kommissionen den 14. februar 1974 Rådet etforslag til forordning, som for perioden fra den 1. juli 1972 til den 30. juni 1973 indeholdt en tabel over de månedlige lønninger, der ændrede den tabel, som fandtes i Rådets forordning nr. 2188/73 af 9. august 1973;

10 Rådet fandt efter adskillige forhandlinger med Kommissionen og personalefagforeningerne, at det kritiserede indekstal ikke udviste de påberåbte mangler, og det besluttede ved den anfægtede resolution at henholde sig »til sin beslutning af 18. december 1973«;

11 Kommissionen og sagsøgerne har hver især indbragt søgsmål mod denne beslutning.

A — Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som den er grundet på traktatens artikel 173

12 Ifølge traktatens artikel 173, stk. 2 kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt;

13 det må derfor undersøges, om den påklagede retsakt, uanset dens karakter i øvrigt berører sagsøgerne umiddelbart og individuelt;

14 sagsøgerne hævder, at dette er tilfældet, fordi den påklagede retsakt berører de kollektive interesser hos Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte, som sagsøgerne er oprettet for at forsvare, og som er grundlaget for deres eksistens og retsevne;

15 under de mundtlige forhandlinger har de endvidere gjort gældende, at de under alle omstændigheder er individuelt berørt, fordi de var parter i beslutningen af 20. og 21. marts 1972, som var et resultat af forhandlinger mellem Rådet, Kommissionen og fagforeningerne.

16 Efter den klageordning, som er indført ved traktaten, kan de i artikel 173 nævnte fysiske eller juridiske personer, som ikke er den påklagede retsakts adressater, kun hævde, at denne retsakt berører dem individuelt, hvis den rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten;

17 inden for denne ordning kan en forening, der er oprettet til forsvar af en gruppe retsundergivnes kollektive interesser, ikke anses for umiddelbart og individuelt berørt af en retsakt, som påvirker denne gruppes generelle interesser;

18 ifølge artikel 37, stk. 2 i EØF-Domstolens statut, der giver enhver person, som godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Domstolen indbragt retstvist, en vid adgang til at indtræde heri, kan personalefagforeningerne i øvrigt gøre deres synspunkt gældende for denne, især inden for rammerne af de procedurer, der er omhandlet i traktatens artikel 179 og nærmere reguleret ved tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91;

19 den ene omstændighed, at disse foreninger har deltaget i de forhandlinger, som er gået forud for den påklagede retsakt, er ikke nok til at ændre karakteren af den søgsmålsret, som de kan have over for denne retsakt inden for rammerne af artikel 173.

B — Vedrørende søgsmålets antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som det støttes på traktatens artikler 178 og 215

20 For så vidt sagsøgerne indskrænker sig til at anmode Domstolen om »at kende for ret«, at tjenestemændene og de øvrige ansatte har krav på erstatning for det tab, de har lidt som følge af »manglerne ved Rådets forudgående beslutninger«, angår søgsmålet en af de konsekvenser, som Rådet skulle have draget af en eventuel dom om annullation, og kan derfor ikke adskilles fra annullationssøgsmålet;

21 for så vidt der herved skulle være nedlagt påstand om erstatning som kompensation for et tab, som tjenestemændene og de øvrige ansatte har lidt, ville søgsmålet desuden angå de nævnte tjenestemænds og øvrige ansattes personlige formueinteresser og ikke et kollektivt erstatningskrav, som sagsøgerne i øvrigt heller ikke påstår sig berettiget til;

22 søgsmålet kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.

Vedrørende sagsomkostningerne

23 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom; sagsøgerne har tabt sagen.

På grundlag af disse præmisser, udtaler og bestemmer DOMSTOLEN

1. Søgsmålet kan ikke antages til realitetsbehandling;

2. sagsøgerne dømmes til at afholde sagsomkostningerne.