Sag C-103/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Italienske Republik

»Traktatbrud – direktiv 75/442/EØF og 91/689/EØF – begrebet affaldsmængde – fritagelse for kravet om tilladelse«

Sammendrag af dom

1. Miljø – affald – direktiv 75/442 om affald – nyttiggørelse af affald – dispensation fra kravet om tilladelse – betingelser – angivelse af arten og mængden af affald – begrebet affaldsmængde – fortolkning – henvisning til en øvre tærskel, som finder anvendelse på hver enkelt type affald

(Rådets direktiv 75/442, art. 9 og 10 samt art. 11, stk. 1, andet afsnit)

2. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – nødvendigheden af en fuldstændig gennemførelse – gennemførelsen af særlige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger overflødiggjort af nationale regler – lovlig – betingelser

3. Miljø – affald – direktiv 75/442 om affald – bilag II A og II B – sondring mellem bortskaffelsesoperationer og nyttiggørelsesoperationer – klassificering som nyttiggørelsesoperation – betingelser – farligt affald – irrelevant kriterium

[Rådets direktiv 75/442, art. 1, litra f)]

1. Begrebet affald som omhandlet i artikel 11, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156, der bestemmer, at nyttiggørelse af ufarligt affald kan fritages for kravet om tilladelse, skal fortolkes således, at det henviser til en øvre tærskel, som finder anvendelse på hver enkelt type affald, samt at nyttiggørelsesoperationer med hensyn til affald, der ligger over denne tærskel, ikke kan fritages for, men er undergivet kravet om tilladelse, og det uanset at udtrykket »absolutte maksimale mængder« ikke udtrykkeligt er anvendt i denne bestemmelse.

Desuden taler den samlede opbygning af direktiv 75/442 for denne fortolkning. Dette direktiv fastsætter nemlig en almindelig procedure, som indebærer en pligt til at indhente en tilladelse som nævnt i direktivets artikel 9 og 10. Direktivets artikel 11 fastlægger en forenklet procedure, idet den foreskriver en fritagelse for kravet om en tilladelse under visse betingelser. Denne procedure, der har karakter af en undtagelse, skal være lettest mulig at anvende og kontrollere, hvilket ikke er tilfældet, hvis affaldsmængderne kan variere fra det ene anlæg til det andet.

(jf. præmis 30 og 31)

2. Forpligtelsen til at sikre et direktiv fuld virkning i overensstemmelse med dets formål kan ikke fortolkes således, at medlemsstaterne er fritaget for at vedtage gennemførelsesforanstaltninger, når de finder, at deres nationale bestemmelser er bedre end de pågældende fællesskabsbestemmelser, og at de nationale regler derfor er bedre egnede til at sikre opfyldelsen af direktivets formål. Nationale regler kan kun overflødiggøre gennemførelsen af særlige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger, såfremt disse regler effektivt sikrer, at de nationale myndigheder anvender direktivet fuldt ud.

Det er heller ikke tilladt for medlemsstaterne at fravige de bestemmelser, som direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156, pålægger dem, ved at erstatte de maksimale mængder for de affaldstyper, der kan nyttiggøres uden tilladelse, med relative mængder på grundlag af kapaciteten for hvert enkelt nyttiggørelsesanlæg.

(jf. præmis 33)

3. Den omstændighed, at affaldet er farligt eller ufarligt, er ikke et relevant kriterium for vurderingen af, om en behandlingsmetode for affald skal klassificeres som »nyttiggørelse« efter artikel 1, litra f), i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156. Det væsentlige kendetegn ved en nyttiggørelsesoperation er nemlig, at den primært har til formål, at affald kan opfylde en effektiv funktion, som bidrager til at bevare de naturlige ressourcer, ved at erstatte anvendelsen af andre materialer, som ellers skulle have været anvendt i dette øjemed.

Alene den omstændighed, at affald indeholder kulbrinter eller mindre giftig brændselsolie og olie i store mængder, er dermed ikke til hinder for, at det kan anvendes til nyttiggørelsesformål.

(jf. præmis 62 og 63)