ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Et krydstogtskib henhører under anvendelsesområdet for artikel 4a, stk. 4, i direktiv 1999/32 om begrænsning af svovlindholdet i visse flydende brændstoffer og om ændring af direktiv 93/12, som ændret ved direktiv 2005/33, med hensyn til kriteriet om rutefart som omhandlet i direktivets artikel 2, nr. 3g), forudsat at det udfører krydstogter – uanset om der lægges til en havn eller ej – som afsluttes i skibets afgangshavn eller i en anden havn, i det omfang disse krydstogter er organiseret med faste mellemrum, på præcise datoer og med i princippet præcise afgangs- og ankomsttidspunkter, hvor de interesserede kunder frit kan vælge mellem de forskellige udbudte krydstogter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Gyldigheden af artikel 4a, stk. 4, i direktiv 1999/32 om begrænsning af svovlindholdet i visse flydende brændstoffer og om ændring af direktiv 93/12, som ændret ved direktiv 2005/33, skal hverken bedømmes i forhold til det generelle internationale retsprincip pacta sunt servanda eller princippet om loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, første afsnit, TEU med den begrundelse, at denne bestemmelse i det nævnte direktiv kan føre til en tilsidesættelse af bilag VI til den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe (Marpolkonventionen 73/78). Unionen er nemlig ikke kontraherende part i Marpolkonventionen 73/78, herunder den protokol, der blev undertegnet den 26. september 1997, som tilføjer bilag VI til konventionen, og er ikke bundet af den. Gyldigheden af artikel 4a, stk. 4, i direktiv 1999/32 kan heller ikke bedømmes i forhold til det generelle internationale retsprincip pacta sunt servanda, idet dette obligatoriske princip alene finder anvendelse på folkeretlige retssubjekter, der er kontraherende parter i en given international aftale, og som derfor er bundet af denne. Det fremgår heller ikke, at bilag VI er et udtryk for sædvaneretlige regler, som den almindelige folkeret sikrer, der som sådan binder Unionens institutioner og er en del af Unionens retsorden.

Endvidere tilkommer det ikke Den Europæiske Unions Domstol at tage stilling til, hvilken betydning bilag IV har for rækkevidden af artikel 4a, stk. 4, i direktiv 1999/32. En fortolkning af bestemmelser i afledt ret i lyset af en forpligtelse, der er pålagt i henhold til en international aftale, såsom protokollen fra 1997, der tilføjer bilag VI til konventionen, der ikke er bindende for alle medlemsstaterne, vil således udvide denne forpligtelse til de medlemsstater, der ikke er kontraherende parter i en sådan aftale. De sidstnævnte medlemsstater skal imidlertid betragtes som »tredjelande« i forhold til den nævnte aftale. En sådan udvidelse ville være uforenelig med det generelle internationale princip om traktaters relative virkning, hvorefter traktater hverken bør skabe forpligtelser eller rettigheder for tredjeparter (»pacta tertiis nec nocent nec prosunt«).

(jf. præmis 37-39, 41, 47, 50 og 54 samt domskonkl. 2 og 3)
Da hovedformålene med direktiv 2009/41 om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer er beskyttelse af menneskers sundhed og af miljøet, er der intet til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning fastsætter en definition af begrebet »uheld«, som er bredere end den definition, der er fastsat ved artikel 2, litra d) i direktiv 2009/41, og som også omfatter uheld vedrørende genetisk modificerede organismer. Medlemsstaterne har ligeledes ret til at indføre en strengere beskyttelse på området for uheld i forbindelse med sådanne organismer.

I denne forbindelse kan en national ordning, der er karakteriseret ved et højere forsigtighedsniveau på området for uheld, der er forbundet med indesluttet anvendelse af genetisk modificerede organismer, ikke være i strid med de formål, der forfølges med dette direktiv.

(jf. præmis 71 og 75)
For så vidt angår muligheden for med henblik på beregningen af størrelsen af tvangsbøden pr. dag, at der tages hensyn til den gradvise nedbringelse af antallet af personækvivalenter, som ikke opfylder kravene, dvs. personækvivalenter, der ikke er opsamlet eller ikke renset eller renset på en utilfredsstillende måde, for at tage hensyn til de fremskridt, der er blevet foretaget af medlemsstaten med henblik på at opfylde dommen, som fastslår, at denne medlemsstat har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, og til proportionalitetsprincippet, skal der tages hensyn til de skærpende omstændigheder, som Kommissionen har konstateret.

Tvangsbøden skal ikke suspenderes eller nedsættes, før medlemsstaten har vedtaget alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at opfylde dommen, der fastslår traktatbruddet og følgelig for at efterkomme de forpligtelser, der er fastsat i direktiv 91/271, når denne medlemsstat har haft mere end nok tid til fuldstændig at opfylde denne dom, og når de nationale myndigheder ved at udpege hele det nationale område som »følsomt område« har vurderet, at overfladevandområderne allerede var eller hurtigt ville kunne blive påvirket ved en eutrofiering, hvilket fører til, at det kan lægges til grund, at medlemsstaten – i det mindste fra det tidspunkt, hvor de nationale myndigheder havde bekræftet denne udpegning over for Kommissionen – ikke kunne se bort fra, at det var nødvendigt at sætte de arbejder i gang, der gjorde det muligt at bringe dets rensningsanlæg i overensstemmelse med EU-retten.

(jf. præmis 48, 51 og 54)
Hvad angår en begæring om aktindsigt i samtlige dokumenter i de administrative sagsakter i en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 226 EF under den administrative fase heraf anses traktatbrudsproceduren i artikel 6, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1367/2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer for det første for at være en procedure, som i sig selv indeholder kendetegn, der er til hinder for, at der gives fuld åbenhed på dette område, og som følgelig indtager en særlig plads i ordningen vedrørende aktindsigt i dokumenter. EU-retten, bl.a. artikel 226 EF, giver nemlig ikke en privatperson ret til adgang til sagsakterne, selv om proceduren er iværksat som følge af en klage fra vedkommende. I øvrigt er en klager i forbindelse med en traktatbrudsprocedure ikke berettiget til at kræve, at Kommissionen træffer en bestemt beslutning, eller anfægte dens afslag på at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat.

Endvidere har den administrative procedure til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine EU-retlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter. En udbredelse af dokumenterne i en traktatbrudsprocedure under dennes administrative fase kan desuden ændre procedurens art og forløb, idet det under sådanne omstændigheder kan være endnu sværere at indlede en forhandlingsproces og at nå til en aftale mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat, hvorved det påtalte traktatbrud bringes til ophør, således at EU-retten overholdes, og et retsligt søgsmål undgås.

Endelig udgør dokumenterne i den administrative fase af en traktatbrudsprocedure med henblik på anvendelsen af den ovennævnte generelle formodning en enkelt kategori af dokumenter.

Følgelig må det antages, at udbredelsen af sådanne dokumenter risikerer at ændre traktatbrudsprocedures karakter samt at ændre procedurens forløb, og at udbredelsen dermed i princippet kan skade beskyttelsen af formålet med undersøgelserne i den i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter omhandlede forstand. Denne generelle formodning udelukker imidlertid ikke muligheden for at godtgøre, at et givent dokument, der er begæret aktindsigt i, ikke er omfattet af denne formodning, eller at der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet, jf. artikel 4, stk. 2, sidste sætningsled, i forordning nr. 1049/2001.

(jf. præmis 55, 59, 60 og 62-66)
2.

Miljø — Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — direktiv 2000/60 — medlemsstaternes forpligtelse til at offentliggøre vandområdeplaner — forpligtelse til at høre offentligheden og sende kopier af disse planer til Kommissionen og de berørte medlemsstater — undladelse af gennemførelse — traktatbrud [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 13, stk. 1-3 og 6, art. 14, stk. 1, litra c), og art. 15, stk. 1] (jf. præmis 21-23)
2.

Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — anvendelse af foranstaltningen henhørende under regionale eller lokale myndigheder — lovlig — grænser — vedtagelse af en regional definition af et begreb, der er omhandlet i et direktiv — ingen hindring for gennemførelsen af direktivets mål — lovlig [art. 288, stk. 3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53, art. 2, nr. 3)] (jf. præmis 31, 32, 34 og 41)
1.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse, inden for rammerne af proceduren for indgåelse af en tjenesteydelseskontrakt, om ikke at antage et bud — forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele de relative kendetegn og fordele ved det antagne bud samt tilslagsmodtagerens navn — den ordregivende myndigheds forpligtelse til at fremlægge et nøjagtigt resumé vedrørende enhver detalje i det afviste bud, der er blevet taget i betragtning ved dens vurdering, eller en nøjagtig analyse af det antagne bud og buddet fra den udelukkede bydende — foreligger ikke — ubegrundet anbringende (art. 256 TEUF; Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 100, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 149, stk. 3) (jf. præmis 20-23)
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 32 og 33 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/82/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for veterinærlægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/28/EF af 31. marts 2004, idet den har nægtet at anerkende to ansøgninger om markedsføringstilladelser for veterinærlægemidlerne CT-Line 15% Premix og CT-Line 15% Oral Powder inden for rammerne af den i førstnævnte direktiv foreskrevne decentraliserede procedure.
1.

Appel — anbringender — urigtig vurdering af fakta — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt — anbringende om urigtig gengivelse af beviserne — nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse [art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit 1, litra c)] (jf. præmis 56, 57, 96 og 97)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 6. september 2012 – Storck mod KHIM

(Sag C-96/11 P)

»Appel — EF-varemærker — absolut registreringshindring — mangel på fornødent særpræg — tredimensionalt tegn, der udgøres af en form på en chokolademus«

1. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolut registreringshindring — varemærker uden fornødent særpræg — tredimensionalt varemærke, der består af varens form — tredimensionalt varemærke, der indeholder en figurativ bestanddel — fornødent særpræg — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 33-35, 38 og 39)

2. EF-varemærker — Harmoniseringskontorets afgørelser — overholdelse af retten til forsvar — princippets rækkevidde — annullation — betingelse (Rådets forordning nr. 40/94, art. 73) (jf. præmis 74 og 80)

3. EF-varemærker — procedureregler — begrundelse for afgørelser — formål (Rådets forordning nr. 40/94, art. 73) (jf. præmis 86 og 88)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 17. december 2010 i sag T-13/09, Storck mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag med påstand om annullation af afgørelse truffet den 12. november 2008 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret om afvisning af klagen over undersøgerens afgørelse, hvorved der meddeltes afslag på registrering af et tredimensionalt varemærke, der udgøres af en form på en chokolademus, som EF-varemærke for visse varer i klasse 30 – varemærkets fornødne særpræg.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) August Storck KG betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 6. september 2012 – Storck mod KHIM

(Sag C-96/11 P)

»Appel — EF-varemærker — absolut registreringshindring — mangel på fornødent særpræg — tredimensionalt tegn, der udgøres af en form på en chokolademus«

1. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolut registreringshindring — varemærker uden fornødent særpræg — tredimensionalt varemærke, der består af varens form — tredimensionalt varemærke, der indeholder en figurativ bestanddel — fornødent særpræg — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 33-35, 38 og 39)

2. EF-varemærker — Harmoniseringskontorets afgørelser — overholdelse af retten til forsvar — princippets rækkevidde — annullation — betingelse (Rådets forordning nr. 40/94, art. 73) (jf. præmis 74 og 80)

3. EF-varemærker — procedureregler — begrundelse for afgørelser — formål (Rådets forordning nr. 40/94, art. 73) (jf. præmis 86 og 88)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 17. december 2010 i sag T-13/09, Storck mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag med påstand om annullation af afgørelse truffet den 12. november 2008 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret om afvisning af klagen over undersøgerens afgørelse, hvorved der meddeltes afslag på registrering af et tredimensionalt varemærke, der udgøres af en form på en chokolademus, som EF-varemærke for visse varer i klasse 30 – varemærkets fornødne særpræg.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier — sammensat varemærke [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 39-41)
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, sammenholdt med artikel 13, stk. 1 og 2, direktivets artikel 14, stk. 1, litra c), og dets artikel 15, stk. 1, — idet den ikke har offentliggjort nationale og internationale vandområdeplaner — idet den ikke har offentliggjort og gjort det muligt for offentligheden, herunder brugere, at fremsætte bemærkninger til udkast til vandområdeplanerne, og — idet den ikke har tilsendt Kommissionen kopier af vandområdeplanerne.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EU-ret – fortolkning – tekster på flere sprog – ensartet fortolkning – hensyntagen til forskellige sprogversioner – direktiv 91/629 – begreberne »avl« og »opfedning« (Rådets direktiv 91/629, art. 1 og 4) (jf. præmis 36-39)

2. EU-ret – fortolkning – tekster på flere sprog – ensartet fortolkning – uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogversioner – ordningens almindelige opbygning og formål afgørende for vurderingen – direktiv 91/629 (Rådets direktiv 91/629, art. 1) (jf. præmis 40-42)

3. Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – mindstekrav med hensyn til beskyttelse af kalve – direktiv 91/629 – anvendelsesområde – kalve, der holdes indelukket på en mælkeproducerende bedrift til landbrugsformål – omfattet (Rådets direktiv 91/629, art. 1 og 4) (jf. præmis 44-46 og domskonkl.)

Sagens genstand

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – College van Beroep voor het Bedrijfsleven – fortolkning af Rådets direktiv 91/629/EØF af 19. november 1991 om fastsættelse af mindstekrav med hensyn til beskyttelse af kalve (EFT L 340, s. 28) og artikel 4 og 6 i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EFT L 270, s. 1) – national lovgivning, der gennemfører direktivet ved at erklære forvaltningskravene anvendelige ikke alene på kalve, der holdes indelukket med henblik på avl eller opfedning, men også på kalve, der holdes indelukket med henblik på fremtidig mælkeproduktion.

Afgørelse

Konklusion

Rådets direktiv 91/629/EØF af 19. november 1991 om fastsættelse af mindstekrav med hensyn til beskyttelse af kalve, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 806/2003 af 14. april 2003, skal fortolkes således, at det i dette direktivs artikel 4 fastsatte krav, hvorefter kalveopdræt skal ske i overensstemmelse med de almindelige bestemmelser, der er fastsat i bilaget til nævnte direktiv, hvoriblandt forefindes dette bilags punkt 8, der bortset fra visse undtagelser forbyder at kalve bindes, finder anvendelse på kalve, som en landbruger holder indelukket på en mælkeproducerende bedrift til landbrugsformål.
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1-3 og 6, og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet den ikke inden den 22. december 2009 har udarbejdet vandområdeplaner for såvel de vandområdedistrikter, der i det hele er beliggende på dens nationale område, som for de internationale vandområdedistrikter, og idet den ikke inden den 22. marts 2010 har meddelt Europa-Kommissionen en kopi af disse planer. Endvidere har Den Hellenske Republik tilsidesat sine forpligtelser i henhold til nævnte direktivs artikel 14, stk. 1, litra c), idet den ikke inden den 22. december 2008 har påbegyndt proceduren for offentlig oplysning og høring vedrørende udkastene til vandområdeplaner.
1.

Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning — Lissabontraktatens ikrafttræden — ny omstændighed, der begrunder forsinket fremsættelse af et klagepunkt om tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang — ikke omfattet (art. 6, stk. 2, TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; statutten for Domstolen, art. 58; Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 113, stk. 2) (jf. præmis 33, 35 og 36)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 24. maj 2012 – Kommissionen mod Østrig

(Sag C-352/11)

»Traktatbrud — miljø — direktiv 2008/1/EF — integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening — godkendelsesvilkår for bestående anlæg — forpligtelse til at sikre, at disse anlæg benyttes i overensstemmelse med direktivets krav«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF) (jf. præmis 9)

2. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — delvis gennemførelse — undladelse (art. 258 TEUF) (jf. præmis 11)

3. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundet i interne forhold — ikke tilladt (art. 258 TEUF) (jf. præmis 13)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (EUT L 24, s. 8) – godkendelsesvilkår for bestående anlæg – forpligtelse til at sikre, at disse anlæg benyttes i overensstemmelse med direktivets krav.

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, idet den har undladt at udstede godkendelser i henhold til artikel 6 og 8 og i givet fald at ajourføre bestående godkendelser og sikre, at alle bestående anlæg benyttes i overensstemmelse med kravene i direktivets artikel 3, 7, 9, 10 og 13, artikel 14, litra a) og b), og artikel 15, stk. 2.
2.

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — afgiftspligtige personer — begreb — medlemsstaternes mulighed for at betragte personer, der er nært knyttet til hinanden, som én enkelt afgiftspligtig person — høring af Det Rådgivende Udvalg for Merværdiafgift — begrundelsespligtens rækkevidde — uvæsentlige ændringer til de gældende regler — traktatbrud — foreligger ikke (Rådets direktiv 2006/112, art. 11) (jf. præmis 57)
2.

Traktatbrudssøgsmål — manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge ulovlig støtte — forsvarsanbringender — absolut umulighed for gennemførelsen — bedømmelseskriterier — gennemførelsesvanskeligheder — medlemsstaten forpligtet til at foretage henvendelser til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative foranstaltninger med henblik på at overvinde sådanne vanskeligheder — Kommissionens og medlemsstatens forpligtelse til, i tilfælde af vanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen, at samarbejde om en løsning i overensstemmelse med traktaten — manglende vedtagelse af de nødvendige foranstaltninger inden for den fastsatte frist med henblik på at tilbagesøge den støtte, der er erklæret ulovlig, hos støttemodtagerne — traktatbrud (art. 4, stk.3, TEU; art. 108, stk. 2, TEUF og art. 288, art. 4, TEUF, Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3; Kommissionens afgørelse 2008/92) (jf. præmis 36-39 og 46 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – bedømmelseskriterier – sammensat varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 71 og 72)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af fakta – afvisning – Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 79 og 80)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 6. oktober 2011 i sag T-176/10, SEVEN mod KHIM – Seven for all mankind (SEVEN FOR ALL MANKIND), hvorved Retten annullerede en afgørelse truffet den 28. januar 2010 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1514/2008-2) vedrørende afslag på en klage over afgørelsen om ophævelse af indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne delvist forkastede den indsigelse, der var blevet rejst af indehaveren af EF-figurmærker og internationale figurmærker, som indeholder ordbestanddelen »Seven«, for varer i klasse 3, 9, 12, 14, 15, 16, 18, 20, 25 og 28 mod registrering af ordmærket »SEVEN FOR ALL MANKIND« for varer i klasse 14 og 18 – fortolkning og anvendelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 – faktorer, der skal tages hensyn til i forbindelse med undersøgelsen af ligheden mellem tegnene.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Seven for all mankind LLC bærer sine egne omkostninger og betaler Seven SpA’s omkostninger.

3) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) bærer sine egne omkostninger.