Derimod må det, når det gælder det særlige fortolkningsproblem, der foreligger i denne sag, i første række fremhæves, at der ved artikel 9 i det omhandlede direktiv udtrykkeligt er forbeholdt medlemsstaterne en ret til under iagttagelse af visse procedureregler på deres område at forbyde handel med fjerkrækød, når det er konstateret, at dette er uegnet til menneskeføde.

Ganske vist indeholder direktivets artikel 10 på sin side en bestemmelse om, at den importør, hvis fjerkrækød ikke kan bringes i omsætning, har adgang til at indhente en udtalelse fra en veterinærsagkyndig. Men i denne bestemmelse siges der intet om denne udtalelses retlige betydning, og den kan efter sit indhold endnu mindre antages at tillægge udtalelsen forrang for de eventuelt divergerende vurderinger, de nationale sundhedsmyndigheder har givet.

Endvidere må det anføres, at Kommissionens rolle under den ved direktivets artikel 10 fastlagte procedure er begrænset til på forslag af medlemsstaterne at udarbejde en liste over veterinære sagkyndige, og at den veterinærsagkyndige, der får til opgave at afgive udtalelse, vælges direkte af den berørte erhvervsdrivende, der også afholder omkostningerne i forbindelse med den sagkyndige undersøgelse.

Bestemmelsen i direktivets artikel 10, stk. 1, om, at medlemsstaten skal drage omsorg for, at de veterinære sagkyndige, inden de kompetente myndigheder har truffet andre forholdsregler, såsom destruktion af kødet, får mulighed for at afgøre, om betingelserne i ar.ikel 9, stk. 1, har været opfyldt, synes efter min mening ikke at være således formuleret, at man kan tiltræde en sådan fortolkning af bestemmelsen som den, sagsøgeren i hovedsagen har gjort sig til talsmand for.

Som bestemmelsen er formuleret, har lovgiver efter min mening blot villet angive, at medlemsstaten skal gøre det muligt for den sagkyndige at gennemføre de undersøgelser, der er nødvendige, og fastslå ikke den endelige og absolutte sandhed, men sin egen opfattelse, hvilket navnlig må skulle gælde for det tilfælde, at det bliver nødvendigt senere at påbyde en destruktion af kødet.

På den anden side vil det efter min mening være logisk at antage, at lovgiver, hvis meningen havde været, at den omhandlede udtalelse skulle være endelig og bindende, ganske anderledes klart ville have ladet en så tungtvejende regel fremgå af selve direktivets ord.

Jeg mener med andre ord ikke, at der i det foreliggende tilfælde er tale om en lakune i direktivets tekst, som skal afgøres ved fortolkning. For at lovgiver ikke udtrykkeligt har anført, at den i artikel 10 omhandlede udtalelse skal være bindende for de nationale myndigheder, beror simpelt hen på, at det ikke har været meningen, at udtalelsen skulle have en sådan bindende virkning.

Der vil desuden hensigtsmæssigt kunne henvises til, at det, såfremt en medlemsstat gør brug af sin ret ifølge direktivets artikel 9 til at forbyde indførsel på retsstridig eller diskriminerende måde og hermed skaber ubegrundede hindringer for handelen, er de sædvanlige ved Traktaten og i de nationale retsordener fastlagte midler, der vil kunne bringes i anvendelse. Navnlig vil Kommissionen i så fald kunne indlede en traktat-brudsprocedure i henhold til EØF-Traktatens artikel 169, og en erhvervsdrivende, hvis interesser er krænket, vil kunne gå til de nationale retter og eventuelt gøre gældende, at EØF-Traktatens artikel 30 er umiddelbart anvendelig.