Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 14. september 1994. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET SPANIEN. - ETABLERINGSRET - FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER - LAEGER - LAEGESPECIALER - UDDANNELSESPERIODER - LOEN. - SAG C-277/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-05515



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Kommissionen har i denne sag nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktaten, idet det ikke betaler loen i de uddannelsesperioder, der er noedvendige for blive speciallaege i de specialer, som er naevnt i tredje afsnit i bilaget til kongeligt dekret nr. 127/1984 af 11. januar 1984 (1).

Kommissionens opfattelse gaar naermere ud paa, at Kongeriget Spanien med hensyn til loen i uddannelsesperioderne vedroerende visse laegespecialer ikke korrekt har gennemfoert Raadets direktiv 75/362/EOEF af 16. juni 1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (2) (herefter benaevnt "anerkendelsesdirektivet"), og Raadets direktiv 75/363/EOEF af samme dato om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (3) (herefter benaevnt "samordningsdirektivet"). Begge direktiver er aendret ved direktiv 82/76/EOEF af 26. januar 1982 (4).

2. Af hensyn til den rette forstaaelse af raekkevidden af parternes anbringender skal jeg foerst kort redegoere for de bestemmelser i de to direktiver, som har betydning for sagen (5), og de relevante nationale bestemmelser.

I samordningsdirektivet fastsaettes der med henblik paa gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger bestemmelser om en vis samordning af uddannelsesbetingelserne og betingelserne for adgang til de forskellige laegespecialer. Ifoelge direktivets artikel 2 gaelder navnlig, at visse minimumsbetingelser skal overholdes, bl.a. med hensyn til, hvilke eksamensbeviser der giver adgang til laegespecialerne, uddannelsens form, hvor den skal finde sted og det tilsyn, den er undergivet. Af saerlig betydning for naervaerende sag henvises navnlig til, at speciallaegeuddannelsen "foelges paa heltidsbasis under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer i overensstemmelse med punkt 1 i bilaget" [artikel 2, stk. 1, litra c)]. Det fremgaar bl.a. af bestemmelserne i dette bilag, som er foejet til samordningsdirektivet ved artikel 13 i direktiv 82/76, og som vedroerer de "Karakteristiske traek ved speciallaegeuddannelsen paa heltids- og deltidsbasis", at laegen under speciallaegeuddannelsen afloennes med et passende beloeb for at sikre, at han anvender hele sin arbejdsindsats herpaa (6).

I direktivet fastsaettes endvidere den varighed, speciallaegeuddannelserne mindst skal have, dels med hensyn til de specialer, der er faelles for alle medlemsstater (artikel 4), dels med hensyn til de specialer, der er faelles for to eller flere medlemsstater (artikel 5).

3. Ifoelge anerkendelsesdirektivet sondres der mellem eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger, som er faelles for alle medlemsstaterne (kapitel III), og beviser, der kun er faelles for to eller flere medlemsstater (kapitel IV). Med hensyn til den foerste gruppe, som er opregnet i artikel 5, stk. 2, bestemmes det i artikel 4, at anerkendelsen er fuldstaendig, hvis de betingelser vedroerende uddannelsen, der er fastsat i samordningsdirektivet, er opfyldt. Hvad angaar de beviser, der er faelles for to eller flere medlemsstater, og som er opregnet i artikel 7, fremgaar det af artikel 6, at de kun anerkendes mellem disse stater, og ogsaa i dette tilfaelde kun saafremt de opfylder de betingelser, der er fastsat i samordningsdirektivet.

Endvidere er der i artikel 8 (der ligeledes findes i kapitel IV) forudsat en tredje mulighed. Det drejer sig om de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som ikke er omfattet af de to naevnte kategorier, eller som ° uanset at de er naevnt i artikel 7 ° ikke udstedes i en medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland. Ifoelge bestemmelsen kan vaertslandet kraeve af statsborgere fra de oevrige medlemsstater som betingelse for, at de kan opnaa det paagaeldende eksamensbevis eller certifikat, at de "opfylder de uddannelsesbetingelser, som denne medlemsstat i saa henseende foreskriver i sine egne administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser" (stk. 1). Vaertslandet skal dog helt eller delvis tage hensyn til de uddannelsesperioder, som disse statsborgere har fuldfoert, saafremt disse perioder er i overensstemmelse med dem, som vaertslandet kraever for den paagaeldende speciallaegeuddannelse (stk. 2), og kan i saadanne tilfaelde kun kraeve en supplerende uddannelse (stk. 3).

Endelig fremgaar det af direktivets artikel 22, at den medlemsstat, der er vaertsland, i tilfaelde af begrundet tvivl af en anden medlemsstats kompetente myndigheder kan kraeve en "bekraeftelse paa aegtheden af de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som er udstedt i denne medlemsstat og omhandlet i kapitlerne II-V, samt en bekraeftelse paa, at den begunstigede har opfyldt alle de uddannelsesbetingelser, som kraeves i" samordningsdirektivet.

4. Anerkendelses- og samordningsdirektiverne er i Spanien blevet gennemfoert ved kongeligt dekret nr. 1691/89 af 29. december 1989 (7), som imidlertid ikke indeholder bestemmelser om afloenning af laeger under de uddannelsesperioder, der er noedvendige for at blive speciallaege. Dette spoergsmaal er imidlertid reguleret ved kongeligt dekret nr. 127/1984 om uddannelse af speciallaeger og erhvervelse af eksamensbevis som speciallaege. Dekretet er udstedt, foer Spanien blev medlem af Faellesskaberne.

Ifoelge dekretet sondres der mellem to forskellige kategorier af uddannelse: uddannelse som "tilknyttet" ("Residente") og uddannelse som "studerende" ("Alumno"). Til den sidstnaevnte kategori hoerer de seks specialer, der er naevnt i tredje afsnit i bilaget til dekretet: stomatologi, hydromedicin, rummedicin, sportsmedicin, retsmedicin og arbejdsmedicin. Disse specialer, som ikke forudsaetter en hospitalsuddannelse, er undergivet reglerne for "studerende", hvilket ikke blot vil sige, at der ikke betales loen, men ogsaa, at der skal betales studieafgift for de relevante kurser.

5. Kommissionens anbringender vedroerer netop forskellen i behandlingen af de specialer, som efter de spanske regler ikke forudsaetter en hospitalsuddannelse. Ifoelge Kommissionen er det saaledes i strid med samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra c), at der ikke betales loen under speciallaegeuddannelsen. Som en af flere minimumsbetingelser for speciallaegeuddannelsen fastsaettes det netop i denne bestemmelse ved en henvisning til punkt 1 i bilaget, at laegen under uddannelsen skal afloennes med et "passende beloeb".

Selv om det traktatbrud, der goeres gaeldende over for Kongeriget Spanien, ligeledes stoettes paa anerkendelsesdirektivet, vedroerer det derfor ifoelge Kommissionen i det vaesentlige alene samordningsdirektivet som aendret ved direktiv 82/76. Efter Kommissionens opfattelse gaelder bestemmelserne i samordningsdirektivets artikel 2 saaledes for alle de eksamensbeviser og certifikater, som findes i medlemsstaterne, uanset om de er naevnt i anerkendelsesdirektivet. Dette skyldes, at det drejer sig om betingelser, der haenger uloeseligt sammen med selve eksamensbevisets karakter. Der er derfor tale om minimumskriterier, og hvis de ikke er opfyldt, kan der ikke ske en (delvis) anerkendelse i henhold til artikel 8. Som naevnt vedroerer denne bestemmelse de specialer, som hverken er naevnt i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7.

6. Den spanske regering har derimod anfoert, at samordningsdirektivet paa ingen maade har et selvstaendigt maal, men skal ses i sammenhaeng med det maal, der forfoelges med anerkendelsesdirektivet. Medlemsstaterne er derfor kun forpligtet til at overholde direktivets bestemmelser for saa vidt angaar specialer, der udtrykkeligt er naevnt i anerkendelsesdirektivet, enten fordi de er anerkendt i alle medlemsstater, eller fordi de er faelles for to eller flere medlemsstater, og i saa fald kun, saafremt de er anerkendt mellem de medlemsstater, hvor disse specialer findes.

Da stomatologi er det eneste af de seks omhandlede specialer, som er naevnt i anerkendelsesdirektivet blandt de specialer, som er faelles for to eller flere medlemsstater, herunder Spanien, kan den spanske regering kun anerkende, at der er tale om traktatbrud med hensyn til stomatologi-specialet. Den spanske regering kan derimod ikke anerkende, at den er forpligtet til at yde loen i uddannelsesperioderne vedroerende de fem andre specialer. Selv om arbejdsmedicin er naevnt blandt de specialer, der er faelles for en eller flere medlemsstater (artikel 7), er det ikke medtaget for Spaniens vedkommende. De fire andre specialer (retsmedicin, sportsmedicin, rummedicin og hydromedicin) er slet ikke naevnt i direktivet.

7. Uoverensstemmelsen mellem Kommissionen og den spanske regering med hensyn til de fem oevrige specialer beror i virkeligheden paa en forskellig fortolkning af samordningsdirektivets raekkevidde, naermere betegnet direktivets artikel 2, stk. 1. Finder minimumskriterierne i denne bestemmelse anvendelse paa alle de specialer, der findes (og er regulerede) i medlemsstaterne, eller kun paa de specialer, for hvilke der i forholdet mellem mindst to lande gaelder en automatisk anerkendelse, og kun i forhold til de medlemsstater, der indbyrdes anerkender de relevante eksamensbeviser og certifikater?

Det er dette spoergsmaal, Domstolen skal tage stilling til, naar den skal afgoere, om Spanien er forpligtet til at yde loen i uddannelsesperioderne vedroerende de paagaeldende specialer. Det er aabenbart, at dette spoergsmaal vedroerer to forskellige indfaldsvinkler til hele det system, der ved de to direktiver er indfoert for at fremme laegers frie bevaegelighed.

8. Den spanske regering har til stoette for sit synspunkt henvist til anden betragtning til samordningsdirektivet, hvori anfoeres: "Med henblik paa gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger ... har en vis samordning af uddannelsesbetingelserne for speciallaeger vist sig at vaere noedvendig; der boer derfor fastsaettes visse minimumskriterier ...; ... disse kriterier vedroerer kun specialer, der er faelles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater (8)."

Kommissionen har hertil anfoert, at en gennemgang af forarbejderne viser, at denne betragtning er resultatet af en sammenlaegning af to forskellige betragtninger, som blev foretaget af jurist-lingvisterne, og at den kun vedroerer uddannelsernes mininumsvarighed og ikke kriterierne i artikel 2. Kommissionen har endvidere fremhaevet, at det ikke fremgaar af artikel 2, at dens anvendelse er begraenset til de specialer, der er faelles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater, men bestemmelsen har en generel raekkevidde og vedroerer derfor alle eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger. Betragtningen kan derfor ikke traede i stedet for selve bestemmelsen med den virkning, som den spanske regering gerne vil opnaa.

9. Det siger sig selv, at Kommissionens forklaring vedroerende forarbejderne (9) ikke har nogen betydning i et tilfaelde som dette, hvor der snarere skal tages hensyn til, at retsakten blev vedtaget med den naevnte begrundelse. Endvidere er formuleringen af den omhandlede betragtning bibeholdt i det direktiv, som for kort tid siden blev vedtaget, og hvorved der blev foretaget en kodificering af de omhandlede direktiver i én retsakt (10).

Selv om artikel 2' s anvendelsesomraade ikke udtrykkeligt et begraenset til de specialer, der er naevnt i anerkendelsesdirektivet, foregiver direktivet heller ikke udtrykkeligt at finde anvendelse paa alle de forskellige specialer, der findes i medlemsstaterne, herunder de specialer, der kun findes i en enkelt medlemsstat.

10. Det bemaerkes i denne forbindelse, at forpligtelsen til at overholde den minimumsvarighed, der er fastsat i samordningsdirektivets artikel 5 for de specialer, som er faelles for to eller flere medlemsstater, ikke efter denne bestemmelse er begraenset til kun at gaelde for de medlemsstater, der gensidigt anerkender de paagaeldende specialer. Derimod fremgaar det udtrykkeligt af bestemmelsen, at den finder anvendelse paa alle de medlemsstater, "i hvilke der findes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser paa dette omraade", dvs. alle medlemsstater, hvor de naevnte specialer findes og er regulerede. Ikke desto mindre har Kommissionen erkendt, at den saaledes fastsatte minimumsvarighed kun finder anvendelse paa de stater, som gensidigt anerkender de omhandlede specialer, og ikke alle de heri naevnte specialer, som kendes og "anerkendes" i medlemsstaterne (11).

Paa samme maade begraenser anerkendelsesdirektivets artikel 8 ikke (i hvert fald ikke udtrykkeligt) anvendelsesomraadet for samordningsdirektivets artikel 2, naar det i foerstnaevnte bestemmelse fastslaas, at vaertslandet af statsborgere fra medlemsstaterne, som oensker at opnaa eksamensbeviser for uddannelse som speciallaege, der ikke er naevnt i direktivets artikel 5 eller 7, kan kraeve, at de opfylder "de uddannelsesbetingelser, som denne medlemsstat i saa henseende foreskriver i sine egne administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser".

11. Endelig mener jeg ikke, at Kommissionen har ret i sin opfattelse vedroerende artikel 2' s ordrette indhold, naar navnlig henses til den yderst klare maade, hvorpaa samordningsdirektivets anden betragtning er affattet. Der maa derfor tages hensyn til tankegangen bag hele det system, der er gennemfoert ved de to direktiver.

Det er efter min opfattelse uomgaengeligt, at der ikke med samordningsdirektivet forfoelges et selvstaendigt maal, men at det logisk hoerer sammen med anerkendelsen af eksamensbeviser og certifikater. Dette bekraeftes, saafremt man laeser de to direktiver i sammenhaeng. Det fremgaar heraf, at der skal ske gensidig (og automatisk) anerkendelse, hvis minimumskriterierne i samordningsdirektivet er opfyldt. Denne opfattelse bekraeftes ogsaa af betragtningerne baade til anerkendelsesdirektivet ("det [er] noedvendigt at fastsaette visse samordningsbestemmelser med det formaal at goere det muligt for medlemsstaterne at foretage en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser") og til samordningsdirektivet ("med henblik paa gensidig anerkendelse ...").

12. Jeg gaar i det foelgende ud fra, at anerkendelsen og samordningen haenger sammen, men dette er ikke i sig selv tilstraekkeligt til, at det kan afgoeres, om betingelserne i samordningsdirektivet finder anvendelse paa alle de eksisterende laegespecialer eller kun paa dem, der er naevnt i anerkendelsesdirektivet.

Maalet med anerkendelsen kunne saaledes indebaere, at alle eksisterende specialer skulle opfylde visse minimumskrav, hvis man laegger til grund, at samordningen af minimumsbetingelserne kun er et foerste skridt i retning af anerkendelse, og at samordningen er en noedvendig forudsaetning for, at anerkendelsesdirektivets artikel 8 faar den tilsigtede virkning med hensyn til de specialer, der ikke udtrykkeligt er naevnt i dette direktiv. Dette er i oevrigt Kommissionens synspunkt.

Det maa derfor med udgangspunkt heri undersoeges, om den spanske regerings udlaegning af samordningsdirektivet er i overensstemmelse med de karakteristiske kendetegn ved og formaalet med systemet set under ét, eller om systemet, saafremt direktivet udlaegges saaledes, fratages enhver virkning, saaledes som Kommissionen har anfoert.

13. Ordlyden i den anden betragtning til samordningsdirektivet, som er naevnt flere gange, er klar og tydelig: Alle de specialer, der findes i mindst to medlemsstater, er undergivet uddannelsesbetingelserne i samordningsdirektivet og anerkendes uden videre. Modsat kan medlemsstaterne kun selv fastsaette bestemmelser om adgangen til og betingelserne for speciallaegeuddannelsen, naar det paagaeldende speciale ikke findes (ikke er reguleret) i nogen anden medlemsstat, dvs. naar det hertil hoerende eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis ikke udstedes i nogen anden medlemsstat.

Dette er den eneste sammenhaengende udlaegning, ikke bare i forhold til ordlyden i, men ogsaa i forhold til aanden bag de omhandlede direktiver, hvilket ud over af samordningsdirektivets artikel 5 (12) bekraeftes af syvende betragtning til anerkendelsesdirektivet (13) og dette direktivs artikel 8. Sidstnaevnte bestemmelse, der paa ingen maade foreskriver en anden form for anerkendelse for de eksamensbeviser og certifikater, som ikke udtrykkeligt er naevnt i artikel 5 og 7, regulerer, hvorledes man opnaar et eksamensbevis eller certifikat, der ikke udstedes af den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland (14).

14. Tankegangen bag det system, der er indfoert ved de omhandlede direktiver, er saaledes fuldstaendig klar og sammenhaengende: Alle de specialer, der findes i mindst to medlemsstater, anerkendes gensidigt og er paa forhaand omfattet af samordningsdirektivet. Alle de specialer, som kun findes og kun er regulerede i én medlemsstat, er undtaget (man kunne tilfoeje: pr. definition) fra den gensidige anerkendelse. Dette indebaerer, at det ikke kan anses for en pligt, men kun en mulighed at anvende samordningsdirektivets regler paa disse specialer, selv om anvendelsen af disse regler maa anses for oenskvaerdig af hensyn til den udvikling, der maa forventes inden for dette omraade (15).

Da der kun er gennemfoert en delvis samordning paa omraadet, og naar henses til formaalet med denne, ville Kommissionens opfattelse kun give mening, hvis medlemsstaterne var forpligtet til at overholde alle de minimumskriterier, der er fastsat i samordningsdirektivet, herunder betingelserne vedroerende de enkelte specialuddannelsers minimumsvarighed (16). Kun i dette tilfaelde ville man saaledes i kraft af, at alle minimumskriterierne i samordningsdirektivet blev overholdt, opnaa en naesten automatisk anerkendelse ° ogsaa af eksamensbeviser og certifikater, som (endnu) ikke er naevnt i anerkendelsesdirektivet (i hvert fald for visse staters vedkommende) ° enten fordi specialet foerst er blevet faelles for mindst to medlemsstater efter vedtagelsen af de omhandlede direktiver, eller fordi det endnu ikke er medtaget i forhold til en medlemsstat, hvor det foerst er blevet reguleret efter vedtagelsen af direktiverne (17).

15. Under retsmoedet viste det sig imidlertid, at det er op til medlemsstaterne at anmode om, at et givet speciale bliver omfattet af anerkendelsesdirektivet, og hvis man fulgte den spanske regerings tese, ville det saaledes vaere overladt til medlemsstaternes forgodtbefindende, om samordningsdirektivets regler finder anvendelse. Sagt med andre ord har medlemsstaterne paa sin vis kun ret til at overholde direktivets regler, for saa vidt de accepterer den gensidige anerkendelse af de paagaeldende eksamensbeviser eller certifikater (det er i oevrigt klart, at dette allerede er tilfaeldet med hensyn til minimumsvarigheden af de specialer, der er faelles for to eller flere medlemsstater (18)).

Dette kan imidlertid ikke aendre paa problemets formulering. Selv om det er klart, at en saadan praksis kan foere til resultater, der er uacceptable og i hvert fald i strid med ordlyden i og aanden bag de to direktiver, er det lige saa klart, at det paahviler Kommissionen at sikre ° og i givet fald fremsaette forslag herom til Raadet ° at alle de specialer, der er reguleret i mindst to medlemsstater i overensstemmelse med tankegangen bag det system, som jeg har beskrevet, er omfattet af direktivernes anvendelsesomraade. Dette er i oevrigt noedvendigt at for sikre deres effektive virkning og sikre, at enhver speciallaege (i Faellesskabet), som vil drage fordel af den frie bevaegelighed, kan opnaa gensidig anerkendelse, naar hans eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis ogsaa udstedes i den medlemsstat, hvor han vil drive virksomhed.

16. Paa grundlag af det anfoerte finder jeg saaledes, at den spanske regering kun har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til anerkendelsesdirektivet og samordningsdirektivet, for saa vidt angaar specialet stomatologi. Som naevnt bestrider den spanske regering ikke denne tilsidesaettelse.

Derimod maa Kommissionens paastand forkastes for saa vidt angaar de fem andre specialer, idet arbejdsmedicin ikke udtrykkeligt er naevnt i anerkendelsesdirektivet for Spaniens vedkommende, og de fire andre specialer er end ikke omfattet af de omhandlede direktivers anvendelsesomraade, dvs. at der er tale om specialer, som kun findes og er regulerede ... i Spanien.

17. Jeg foreslaar herefter Domstolen, at der gives Kommissionen medhold for saa vidt angaar specialet stomatologi, og at Kongeriget Spanien frifindes for saa vidt angaar de fem andre specialer.

Vedroerende sagens omkostninger foreslaar jeg, at hver part baerer sine omkostninger, da de begge delvis har tabt sagen.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) ° BOE af 31.1.1984, s. 2524.

(2) ° EFT L 167, s. 1.

(3) ° EFT L 167, s. 14.

(4) ° EFT L 43, s. 21.

(5) ° Det bemaerkes, at der ved Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5.4.1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1) er foretaget en kodificering af de omhandlede direktiver, saaledes at bestemmelserne nu findes i én retsakt.

(6) ° Jeg finder det hensigtsmaessigt at gengive bestemmelserne i punkt 1 i det paagaeldende bilag i deres helhed. De lyder saaledes:

Denne uddannelse finder sted under arbejde i bestemte stillinger, der er anerkendt af de kompetente myndigheder.

Uddannelsen indebaerer, at den paagaeldende laege deltager i samtlige laegelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregaar, saaledes at han igennem hele arbejdsugen aaret igennem anvender hele sin arbejdsindsats paa denne praktiske og teoretiske uddannelse paa de af de kompetente myndigheder fastsatte betingelser. Stillingen afloennes derfor med et passende beloeb.

(7) ° BOE af 15.1.1990, s. 126.

(8) ° Min fremhaevelse.

(9) ° De relevante dokumenter, som Kommissionen har fremlagt for Domstolen, viser kun foelgende: a) Kommissionens forslag og et dokument af 27.11.1974 fra Raadets arbejdsgruppe vedroerende oekonomiske spoergsmaal indeholdt to betragtninger, den ene vedroerende speciallaegeuddannelsernes minimimumsvarighed, den anden vedroerende andre minimumskriterier; b) det er kun i betragtningen vedroerende minimumsvarigheden, at det blev fremhaevet, at den kun vedroerte de specialer, som er faelles for alle medlemsstater eller for to eller flere medlemsstater; c) dokumentet af 17.12.1974 indeholdt i den af jurist-lingvisterne reviderede udgave en anden betragtning, som var naesten identisk med den, der findes i den senere vedtagne tekst; d) dette dokument fremsendte Corepers medlemmer den 17.1.1975 til Raadet med et notat vedroerende arbejdet med forslaget, om uoverensstemmelserne og de forbehold, som visse delegationer havde fremfoert, med henblik paa, at sagen kunne fremmes og direktivet vedtages, hvilket skete den 16.6.1975.

(10) ° Jf. fjortende betragtning til ovennaevnte direktiv 93/16. Endvidere bemaerkes i denne forbindelse ° selv om der ikke er tale om et afgoerende argument ° at anden betragtning til Raadets direktiv af 25.7.1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege (EFT L 233, s. 10), hvori der i artikel 2, stk. 2, fastsaettes minimumskriterier for uddannelsen af specialtandlaeger, svarer til den her omhandlede.

(11) ° En ordret fortolkning af artikel 5 ville derimod have foert til, at f.eks. arbejdsmedicin blev omfattet af anerkendelsesdirektivet for Spaniens vedkommende, idet der er tale om et speciale, der udtrykkeligt er naevnt i bestemmelsen, og som findes og er reguleret i denne stat som i andre medlemsstater. Domstolens dom af 12.2.1987 (sag 306/84, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 675), hvori der var nedlagt paastand om, at det blev fastslaaet, at Kongeriget Belgien ikke overholdt samordningsdirektivets artikel 5 med hensyn til den mindstevarighed, der er fastsat for specialet tropemedicin, tyder paa det samme. Selv om Kongeriget Belgien af Domstolen blev doemt for at have fastsat en varighed paa ét aar og ikke fire aar, som det kraeves efter direktivet, anmodede Belgien om og opnaaede, at tropemedicin blev fjernet fra anerkendelsesdirektivet for dets vedkommende. Dette medfoerte, at den paagaeldende stat herefter ikke skulle overholde artikel 5 i samordningsdirektivet, selv om tropemedicin findes og er anerkendt i Belgien.

(12) ° Som naevnt i punkt 10 gaelder disse bestemmelser saaledes for alle medlemsstater, i hvilke der findes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser paa dette omraade , og ikke kun for de medlemsstater, som i henhold til anerkendelsesdirektivet gensidigt anerkender de paagaeldende specialer. I anerkendelsesdirektivets artikel 7, hvori der i stk. 2 findes en liste over de specialer, der er faelles for to eller flere medlemsstater med angivelse af disse stater, praeciseres det paa den anden side i stk. 1, at det drejer sig om de eksamensbeviser og certifikater, som for den paagaeldende speciallaegeuddannelses vedkommende ° og for saa vidt angaar de medlemsstater, i hvilke den forefindes ° svarer til de i stk. 2 gengivne benaevnelser.

(13) ° Denne betragtning er formuleret saaledes: da den ovenfor omhandlede samordning ikke medfoerer en harmonisering af alle de i medlemsstaterne gaeldende bestemmelser om uddannelse af speciallaeger, boer der foranstaltes en gensidig anerkendelse af de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger, som ikke er faelles for alle medlemsstaterne, uden at muligheden for en senere harmonisering paa dette omraade derved udelukkes; hvad dette angaar er det skoennet noedvendigt at begraense anerkendelsen af disse eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger til kun at omfatte medlemsstater, der kender et saadant speciale . Det fremgaar tydeligt heraf, at de eksamensbeviser og certifikater, som findes i mindst to medlemsstater, anerkendes gensidigt, og modsaetningsvis, at kun de eksamensbeviser og certifikater, som kun findes i én medlemsstat, falder uden for de to direktivers anvendelsesomraader.

(14) ° Den forpligtelse, vaertslandet har i henhold til artikel 8, stk. 2 og 3, til at tage hensyn til de uddannelsesperioder, som er fuldfoert i den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, saafremt denne periode er i overensstemmelse med den, der kraeves af den paagaeldende medlemsstat, maa derfor klart fortolkes saaledes, at denne stat under alle omstaendigheder skal tage hensyn til saadanne uddannelsesperioder, ogsaa selv om de vedroerer et andet speciale, naar den uddannelse, der foerer frem til den hertil hoerende eksamensbevis eller certifikat, delvis svarer til den, der er fastsat af vaertslandet med henblik paa opnaaelse af et eksamensbevis eller certifikat, som ikke udstedes af hjemlandet eller det seneste opholdsland.

(15) ° Jeg skal i denne forbindelse blot henvise til, at antallet af specialer, som er naevnt i direktiverne, oprindeligt var paa 47 og nu er paa 50. Da der kan blive oprettet nye specialer, og da de specialer, der kun eksisterer i én medlemsstat, senere vil kunne blive oprettet og reguleret i andre medlemsstaterne, er der oplagte fordele ved at have et faelles udgangspunkt, saaledes at saadanne specialer kan blive omfattet af de omhandlede direktiver og anerkendt.

(16) ° Det er i denne forbindelse vanskeligt at forstaa, i hvert fald ud fra et logisk synspunkt, hvorfor en forskel i den paagaeldende specialuddannelses varighed skulle have mindre betydning, end at der ikke betales loen, naar man tager i betragtning, hvilken indflydelse der i begge tilfaelde kan vaere tale om for specialuddannelsens indhold.

(17) ° Selv om det maa antages, at de specialer, der var faelles for alle medlemsstaterne eller nogle af dem, blev medtaget under de to direktivers anvendelsesomraade, da de blev vedtaget i 1975, er det ogsaa klart, at der opstaar et problem med hensyn til de specialer, som foerst er blevet faelles, eller som foerst er blevet reguleret eller anerkendt i en medlemsstat efter direktivernes vedtagelse, hvilket indebaerer, at de foerst kan blive omfattet af de to direktivers anvendelsesomraade efter en egentlig aendring af disse. Dette skete f.eks. med Raadets direktiv 89/594/EOEF af 30.10.1989 (EFT L 341, s. 19).

(18) ° Der henvises i denne forbindelse til note 11.