RETTENS DOM (Anden Afdeling)

6. november 1997

Sag T-15/96

Lino Liao

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — forsinket bedømmelsesrapport — erstatningssøgsmål — formaliteten — skade«

Fuldstændig gengivelse pā fransk II-897

Angående:

Påstand om annullation af den endelige bedømmelse for perioden 1. juli 1991 - 30. juni 1993, dateret den 6. november 1995 og meddelt sagsøgeren den 9. november 1995, og om tilkendelse af erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren har været tjenestemand i lønklasse B5 ved Rådet for Den Europæiske Union siden den 1. november 1990.

Baggrunden for sagen er udarbejdelsen af sagsøgerens bedømmelse for perioden 1. juli 1990 - 30. juni 1993. Sagsøgeren modtog tre udgaver af denne bedømmelse.

Den første udgave var underskrevet af den første bedømmer og dateret den 7. november 1994 samt underskrevet af den anden bedømmer og dateret den 28. november 1994. Sagsøgeren underskrev bedømmelsen den 8. december 1994, idet han anførte: »Jeg er ikke enig i den første bedømmers vurderinger og ønsker et møde med den anden bedømmer med henblik på ændring af bedømmelsen.«

Ved skrivelse af 25. april 1995 underrettede Rådet sagsøgeren om, at anmodninger om, at bedømmelsesudvalget ændrer en bedømmelse, skal indleveres til den anden bedømmer, før denne har underskrevet bedømmelsen. Ved skrivelse af 12. maj 1995 henledte sagsøgeren Rådets opmærksomhed på, at bedømmelsen allerede var blevet underskrevet af både den første og den anden bedømmer, da han modtog den. Han havde derfor ikke mulighed for at anmode om en ændring forud for den anden bedømmers påtegning.

Efter en samtale mellem den anden bedømmer og sagsøgeren den 17. maj 1995 udfærdigede og underskrev den anden bedømmer den 19. maj 1995 en ny udgave af bedømmelsen, der dækkede samme periode som den første; denne blev ligeledes underskrevet af den første bedømmer med angivelsen »adspurgt person«. Denne anden udgave stadfæstede vurderingen og bedømmelsen i den første. Sagsøgeren underskrev den den 31. maj 1995, idet han tilføjede følgende kommentar: »Jeg deler ikke den første og den anden bedømmers vurderinger.«

Ved skrivelse af 18. august 1995, der blev registreret hos Rådets Posttjeneste den 22. august 1995, indgav sagsøgeren en anmodning om stillingtagen fra bedømmelsesudvalgets side for så vidt angik den anden udgave af bedømmelsen af 19. maj 1995.

Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor samme dag anlagde sagsøgeren sag (T-181/95) mod Rådet med påstand om »annullation af bedømmelsen for perioden 1. juli 1991 - 30. juni 1993« og om tilkendelse af 250000 BFR i erstatning for økonomisk skade og 75000 BFR i godtgørelse for ikke-økonomisk skade.

Efter at have hørt sagsøgeren og andre indkaldte personer udfærdigede bedømmelsesudvalget den 30. oktober 1995 en udtalelse i anledning af anmodningen af 18. august 1995. I denne udtalelse erkendte udvalget, at der forelå en »betydelig forsinkelse« ved udarbejdelsen af den første udgave af bedømmelsen af 7. november 1994, og den konstaterede, at »proceduren er forløbet lidet tilfredsstillende fra begyndelsen af november 1994 til udgangen af maj 1995«. Udvalget fremsatte imidlertid ingen kritik af de analytiske vurderinger i den pågældende bedømmelse.

Efter afvigelsen af bedømmelsesudvalgets udtalelse blev der den 6. november 1995 udfærdiget en endelig bedømmelse for perioden 1. juli 1991 - 30. juni 1993, som blev meddelt sagsøgeren den 9. november 1995. Denne bedømmelse stadfæstede indholdsmæssigt den tidligere udgave af 19. maj 1995.

Realiteten

Retten bemærkede, at sagsøgeren havde fremsat to anbringender til støtte for sine påstande. Det første anbringende drejede sig om, at den omtvistede bedømmelse var blevet udfærdiget for sent, hvilket udgjorde en tilsidesættelse af artikel 43 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), af Rådets afgørelse af 19. oktober 1981 om de almindelige bestemmelser til gennemførelse af vedtægtens artikel 43 om bedømmelser (AGB) og af Rådets bedømmelsesvejledning (Meddelelse ül personalet af 28.7.1989, nr. 99/89 (bedømmelsesvejledning)). Det andet anbringende drejede sig om, at proceduren ikke havde været forskriftsmæssig, idet en gennemgang af bedømmelsen i udgaverne af 7. november 1994 og 19. maj 1995 viste, at den første og anden bedømmer havde underskrevet disse, før sagsøgeren havde haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger eller anmode om en samtale med den anden bedømmer (præmis 19).

Annullationspåstanden

Retten bemærkede, at sagsøgeren havde påberåbt sig to anbringender til støtte for sin påstand.

Det første anbringende om forsinkelsen ved udarbejdelsen af bedømmelsen

Retten bemærkede, at Meddelelse til personalet nr. 68/93 af 9. juli 1993 om fastsættelse af fristen for udarbejdelse af bedømmelser til den 1. november 1993 for den første bedømmer og 1. januar 1994 for den anden bedømmer i modsætning til, hvad sagsøgeren havde anført, ikke var retsstridig. Selv om vedtægtens artikel 43, sammenholdt med artikel 1 og 11 i AGB, foreskriver, at der skal udfærdiges en udtalelse hvert andet år, og at denne »skal udfærdiges pr. 1. juli«, har administrationen en rimelig frist efter den i AGB fastsatte dato til at udarbejde bedømmelsen. Retten anførte, at fristerne i den konkrete sag havde været rimelige i lyset af bl.a. kravene til bedømmelsesproceduren, således som disse er angivet i AGB og bedømmelsesvejledningen (præmis 32).

Henvisning til: Retten, 1. december 1994, sag T-79/92, Ditterichmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907, præmis 72.

Dernæst anførte Retten, at der ikke skulle tages hensyn til den forsinkelse med udarbejdelsen af bedømmelsen, som lå efter den 19. maj 1995. Da sagsøgeren havde indbragt sagen for bedømmelsesudvalget som omhandlet i bedømmelsesvejledningen, kunne den yderligere forsinkelse ikke tilskrives administrationen (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 15. marts 1989, sag 140/87, Bevan mod Kommissionen, Sml. s. 701.

Retten bemærkede, at medmindre der foreligger ganske særlige omstændigheder, kan en bedømmelsesrapport ikke annulleres, blot fordi den er blevet udarbejdet for sent under tilsidesættelse af vedtægtens artikel 43. Hvis en bedømmelsesrapport kunne annulleres alene på grund af forsinket udarbejdelse, ville dette nemlig medføre, dels at det ville blive umuligt at udfærdige en gyldig bedømmelse efter udløbet af en vis frist, dels at den bedømmelse, der skulle erstatte den annullerede bedømmelse, nødvendigvis ville blive udfærdiget med en lige så stor forsinkelse (præmis 34).

Henvisning til: Retten, 26. oktober 1994, sag T-18/93, Marcato mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 36; Retten, 1. december 1994, sag T-54/92, Schneider mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 887, præmis 26 og 27; Retten, 18. juni 1996, sag T-150/94, Vela Palacios mod ØSU, Sml. Pers. II, s. 877, præmis 52.

Retten bemærkede videre, at selv om en forsinkelse med hensyn til udarbejdelsen af en bedømmelsesrapport kan give ret til erstatning til fordel for den berørte tjenestemand, kan forsinkelsen under ingen omstændigheder påvirke gyldigheden af bedømmelsesrapporten og derfor ikke danne grundlag for en annullation af denne (præmis 35).

Henvisning til: Domstolen, 16. december 1987, sag 178/86, Turner mod Kommissionen, Sml. s. 5367, præmis 8 og 9; Domstolen, 9. februar 1988, sag 1/87, Picciolo mod Kommissionen, Sml. s. 711, præmis 32; Bevan mod Kommissionen.a.st.; Retten, 24. januar 1991, sag T-63/89, Latham mod Kommissionen. Sml. II, s. 19, præmis 15.

Det andet anbringende om procedurens manglende forskriftsmæssighed

Henset til de konkrete omstændigheder anførte Retten, at den manglende forskriftsmæssighed i forbindelse med udarbejdelsen af den første udgave af bedømmelsen i november 1994 reelt var blevet afhjulpet senere. Følgelig kunne denne manglende forskriftsmæssighed ikke berøre gyldigheden af den endelige udgave af bedømmelsen af 6. november 1995, som var genstand for det foreliggende søgsmål. Det samme gjorde sig gældende for så vidt angik den omstændighed, at den første bedømmer havde underskrevet udgaven af 19. maj 1995 med angivelsen »adspurgt person« (præmis 45).

Henvisning til: Picciolo mod Kommissionen, a.st., præmis 25.

Erstatningspåstanden

Formaliteten

Retten udtalte, at i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 kan et søgsmål, der af en tjenestemand rejses mod den institution, som han er ansat ved, alene antages til realitetsbehandling, såfremt den forudgående administrative procedure, der foreskrives i disse artikler, er forløbet forskriftsmæssigt. Disse regler er ufravigelige og kan ikke være genstand for et skøn fra parternes side. I medfør af procesreglementets artikel 113 kan Retten til enhver tid ex officio efterprøve, om en sag skal afvises, fordi ufravigelige procesforadsætninger ikke er opfyldt (præmis 54).

Henvisning til: Retten, 11. maj 1992, sag T-34/91, Whitehead mod Kommissionen, Sml. II, s. 1723, præmis 18 og 19.

Retten anførte endvidere, at ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 2, kan en sag kun indbringes for Retten, hvis der for ansættelsesmyndigheden i forvejen har været indbragt en klage efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist, og hvis denne klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning. Det bestemmes i vedtægtens artikel 90, stk. 2, at en tjenestemand for ansættelsesmyndigheden kan indbringe en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham, uanset om ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse eller har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. En akt, der indeholder et klagepunkt, kan bl.a. være en stiltiende eller udtrykkelig afvisning af en forudgående ansøgning, som tjenestemanden har forelagt ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1 (præmis 55).

Imidlertid bemærkede Retten, at tjenestemanden i tilfælde, hvor den akt, der indeholder et klagepunkt, er en bedømmelsesrapport, ved fravigelse af proceduren i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 har mulighed for direkte at indbringe et søgsmål for Fællesskabernes retsinstanser med påstand om annullation af den pågældende bedømmelse. Begrundelsen for denne fravigelsesmulighed er, at en bedømmelsesrapport udtrykker bedømmernes frit formulerede opfattelse og ikke ansættelsesmyndighedens vurdering. Indbringelse af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, var derfor ikke en nødvendig forudsætning for at anlægge sag, og dette af grunde, der svarer til, hvad Domstolen har lagt til grund i forbindelse med afgørelser fra udvælgelseskomiteer, som efter deres art ikke kan annulleres eller ændres af ansættelsesmyndigheden (præmis 56).

Henvisning til: Domstolen, 3. juli 1980, forenede sager 6/79 og 97/79, Grassi mod Rådet, Sml. s. 2141; Retten, 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, præmis 23; Retten, 26. september 1996, sag T-192/94, Maurissen mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 1229, præmis 22.

Retten udtalte, at i forbindelse med de retsmidler, der er indført ved vedtægtens artikel 90 og 91, kan en erstatningspåstand, som er et selvstændigt retsmiddel i forhold til annullationspåstanden, kun antages til realitetsbehandling, hvis der forud herfor er gennemført en administrativ procedure i overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser. Denne procedure er forskellig afhængig af, om den skade, der kræves erstattet, er forvoldt ved en akt, der indeholder et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand, eller ved administrationens handlinger, der ikke har karakter af afgørelser. I førstnævnte tilfælde skal den berørte indgive klage til

ansættelsesmyndigheden over den pågældende retsakt inden for den fastsatte frist. I sidstnævnte tilfælde skal den administrative procedure derimod indledes ved indgivelse af en ansøgning i vedtægtens artikel 90, stk. l's forstand om erstatning og i givet fald følges op med en klage over afgørelsen om afslag på ansøgningen (præmis 57).

Henvisning til: Retten, 28. juni 1996, sag T-500/93, Y mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 977, præmis 64.

Retten fastslog, at kun i tilfælde, hvor erstatningspåstanden har en umiddelbar tilknytning til annullationspåstanden, kan erstatningspåstanden antages til realitetsbehandling i forbindelse med annullationssøgsmålet, uden at det kræves, at der forud er indgivet såvel en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om erstatning af det påståede tab som en klage over en stiltiende eller udtrykkeligt afvisning af ansøgningen. I tilfælde, hvor det påståede tab ikke er en følge af en akt, der påstås annulleret, men en række fejl og undladelser, der angiveligt er begået af administrationen, skal den administrative procedure derimod indledes ved en ansøgning med opfordring til ansættelsesmyndigheden om at erstatte tabet (præmis 58).

Henvisning dl: Y mod Domstolen, a.st., præmis 66.

Retten bemærkede, at formålet med den administrative procedure dels er at sikre, at ansættelsesmyndigheden får et tilstrækkeligt præcist kendskab til den pågældendes klagepunkter før der rejses søgsmål, dels at muliggøre en mindelig bilæggelse af tvister mellem institutionerne og tjenestemænd eller ansatte ved Fællesskaberne (præmis 64).

Henvisning til: Retten, 16. december 1993, sag T-58/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1443, præmis 39; Retten, 12. marts 1996, sag T-361/94, Weirmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 381, præmis 27 og 28.

Hvad angik den konkrete sag udtalte Retten, at erstatningspåstanden udelukkende var baseret på den forsinkede udfærdigelse af bedømmelsesrapporten, mens dens indhold ikke blev anfægtet ved noget anbringende. Under sådanne omstændigheder var der intet til hinder for, at ansættelsesmyndigheden selv vurderede, om ansøgningen var berettiget, og i givet fald bilagde sagen mindeligt, før der blev rejst søgsmål. Det ville derfor ikke være i overensstemmelse med formålet med vedtægtens artikel 90 og 91, hvis det blev tilladt sagsøgeren at anlægge erstatningssag uden en forudgående administrativ procedure. Under den ordning med klageadgange og retsmidler, der er indført ved vedtægten, henhører behandlingen af et sådant krav i første omgang under ansættelsesmyndighedens kompetence inden for rammerne af den administrative procedure, der er indført ved vedtægten (præmis 65 og 66).

Den sammenhæng mellem annullationssøgsmålet og erstatningssøgsmålet, som sagsøgeren havde påberåbt sig, var ikke tilstrækkelig til, at erstatningssøgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, eftersom den administrative procedure overhovedet ikke var blevet gennemført (præmis 67).

Af det ovenfor anførte fulgte det, at erstatningspåstanden ikke kunne tages til følge.

Retten bemærkede for fuldstændighedens skyld, at sagsøgeren desuden ikke havde godtgjort at have lidt nogen økonomisk skade som følge af den forsinkede udfærdigelse af den omtvistede bedømmelsesrapport. Tilsvarende havde sagsøgeren ikke godtgjort at have »mistet en mulighed« for at blive forfremmet. Han var opført på forfremmelseslisterne for de relevante perioder, og den omstændighed, at der ikke var udarbejdet en bedømmelsesrapport, var ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre, at ansættelsesmyndigheden havde overskredet sin skønsbeføjelse i forbindelse med den sammenlignende gennemgang af de pågældende tjenestemænds fortjenester (præmis 71 og 72).

Hvad angik den ikke-økonomiske skade udtalte Retten, at den blotte omstændighed, at sagsøgeren opfyldte alle betingelserne for at blive forfremmet, ikke kunne afføde nogen form for berettiget forventning for hans vedkommende (præmis 73).

Henvisning til: Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 739, præmis 67.

For så vidt angik den ikke-økonomiske skade på grand af den uvished og usikkerhed, som sagsøgeren havde befundet sig i, fordi han ikke havde en forskriftsmæssig og fuldstændig personlig aktmappe, udtalte Retten, at denne skade først var blevet gjort gældende i replikken, og at sagsøgeren ikke havde fremført nogen præcise oplysninger herom, end ikke for perioden indtil november 1994 (præmis 74).

Under disse omstændigheder og henset til, at sagsøgeren endnu befandt sig på et relativt tidligt stadium af sin karriere, fandt Retten, at den i denne dom indeholdte konstatering af sagsøgtes mangelfulde førelse af sagsøgerens aktmappe, som allerede var blevet omtalt af bedømmelsesudvalget, var tilstrækkelig til på passende vis at afhjælpe den af sagsøgeren påståede ikke-økonomiske skade (præmis 75).

Konklusion:

Rådet for Den Europæiske Union frifindes.