B.

Min stillingtagen er som følger: Det spørgsmål, den forelæggende ret udtrykkeligt stiller, lader sig ganske kort besvare med en henvisning til Domstolens dom af 28. maj 1974 i sag 187/73 ( 1 ). I dommen fastslog Domstolen følgende: »I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b, i forordning nr. 1408/71 berører den ikke forpligtelser i henhold til de midlertidige europæiske overenskomster af 11. december 1953 om social sikring, der er afsluttet mellem Europarådets medlemsstater; iøvrigt bestemmer artikel 5 i de midlertidige europæiske overenskomster, at de ikke ændrer bestemmelserne i nationale love og forordninger, internationale konventioner eller bilaterale eller multilaterale overenskomster, som er gunstigere for den berettigede; anvendelsen af forordning nr. 1408/71 frem for de midlertidige europæiske overenskomster er altså i det omfang, den er gunstigere for den berettigede, ikke i strid med forpligtelserne i henhold til overenskomsterne og krænker dermed ikke forordningens artikel 7, stk. 1, litra b.« Domstolen fastslog herefter: »Anvendelsen af forordning nr. 1408/71 har, hvad angår dens personkreds og saglige anvendelsesområde, fortrin frem for den midlertidige europæiske overenskomst vedrørende social sikring med hensyn til alderdom, invaliditet og efterladte, der blev underskrevet i Paris den 11. december 1953 jfr. forordningens artikel 7, stk. 1, litra b), i det omfang denne forordning er gunstigere for den berettigede end nævnte overenskomst.« Selv om dette i og for sig besvarer det spørgsmål, der udtrykkeligt stilles, kan man ikke nøjes med at blive stående herved. Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har nemlig i sit indlæg for Domstolen anført, at det er overordentligt tvivlsomt, om forordning nr. 1408/71, henset til dens personkreds og saglige anvendelsesområde, overhovedet er anvendelig i nærværende tilfælde. Kommissionen har i den forbindelse henvist til Domstolens praksis vedrørende afgrænsningen mellem »ydelser ved alderdom«, jfr. artikel 4, stk. 1, litra c, og »social forsorg«, jfr. artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 ( 2 ). De førstnævnte ydelser falder ind under forordnings anvendelsesområde, de sidstnævnte derimod ikke. Har en social ydelse til formål at være et supplement til indtægten for modtagere af sociale sikringsydelser, omfattes den af artikel 4, stk. 1 i forordningen. En ydelse der derimod udelukkende udbetales personer, der står udenfor det sociale sikringssystem, må henregnes til social forsorg, som omhandlet i artikel 4, stk. 4. Dette er tilfældet i nærværende sag, da den »særlige alderspension« kun ydes personer, der ikke omfattes af nogen social sikringsordning. Efter artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 finder forordningen anvendelse »på arbejdstagere samt på deres familiemedlemmer og efterladte«. Kommissionen har fremhævet, at der herved er henvist til to klart forskellige persongrupper, og i den forbindelse støttet sig på Domstolens dom af 23. november 1976 i sag 40/76 ( 3 ), i hvilken det hedder: »Mens personerne i den første gruppe har en selvstændig ret til de i forordningen angivne ydelser, har personerne i den anden gruppe kun en afledet ret, som de har erhvervet som medlemmer af en arbejdstagers familie eller som dennes efterladte, dvs. en ret, som er afledet fra en person i den første gruppe.« Kommissionen drager deraf den slutning, at sagsøgerens krav, selv om det var omfattet af det saglige anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71, ikke kunne støttes på forordningen, da der med den »særlige alderspension« er tale om selvstændig ret og ikke en ret, der er afledet af en vandrende arbejdstagers — dvs. sønnens — retsstilling. Jeg er enig i det anførte, men vil foreslå, at Domstolen ikke går videre ind herpå, da den forelæggende ret ikke har stillet noget spørgsmål herom. Derimod bør Domstolen oplyse den nationale ret om hvilke andre bestemmelser i fællesskabsretten der er anvendelige, for det tilfælde, at retten finder, at forordning nr. 1408/71 ikke kan bringes i anvendelse. Jeg kan i denne forbindelse henvise til Domstolens dom af 12. juli 1984 i sag 261/83 ( 4 ), der også angik forholdet mellem en (i Belgien) garanteret mindsteindkomst for ældre og forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter indenfor Fællesskabet, og forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet. I den nævnte sag, der angik tilsvarende faktiske omstændigheder som i nærværende sag, lod Domstolen det spørgsmål stå åbent, om forordning nr. 1408/71 var anvendelig, men fastslog, at en tilsvarende mindsteindkomst for ældre var omfattet af begrebet »social fordel« i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Et tilsvarende svar bør Domstolen også give i nærværende sag.