DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/10

Appel iværksat den 28. februar 2008 af K & L Ruppert Stiftung & Co. Handels-KG til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 12. december 2007 i sag T-86/05 — K & L Ruppert Stiftung & Co. Handels-KG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-90/08 P)

(2008/C 142/16)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: K & L Ruppert Stiftung & Co. Handels-KG (ved Rechtsanwältin D. Spohn)

De andre parter i appelsagen: 1. Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), 2. Natália Cristina Lopes de Almeida Cunha, 3. Cláudia Couto Simões, 4. Marly Lima Jatobá

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom afsagt den 12. december 2007 af Retten i Første Instans, sag T-86/05, ophæves fuldstændigt med hensyn til domskonklusionens punkt 1, og med hensyn til domskonklusionens punkt 2 ophæves den således, at Harmoniseringskontoret bærer alle sine egne omkostninger og betaler alle appellantens omkostninger.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes også at betale de omkostninger, der er forbundet med appelsagen.

Stadfæstelse af følgende påstande nedlagt i første instans:

— Afgørelse truffet den 7. december 2004 af Harmoniseringskontorets Første Appelkammer (sag R 0328/2004-1) annulleres i sin helhed.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

I den af appellanten anlagte sag til prøvelse af afgørelse truffet af Harmoniseringskontorets Første Appelkammer frifandt Retten i Første Instans Harmoniseringskontoret med den begrundelse, at Indsigelsesafdelingen havde foretaget en korrekt anvendelse af regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95 ved at afslå appellantens anmodning om at forlænge den fastsatte frist til inden for rammerne af indsigelsessagen at bevise, at der var gjort brug af de ældre varemærker, og at Harmoniseringskontoret ikke i det foreliggende tilfælde rådede over en skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der skulle tages hensyn til de af appellanten for sent fremlagte beviser.

Til støtte for appellen gøres det gældende, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten i følgende henseender:

1) Retten i Første Instans har tilsidesat regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95, idet den har anlagt en urigtig fortolkning af denne bestemmelse. Retten i Første Instans har navnlig set bort fra, at forordning nr. 40/94 ikke indeholder nogen regulering af mulige grunde for fristforlængelse. Retten har også set bort fra, at Harmoniseringskontoret ikke på det relevante tidspunkt havde konkretiseret regel 71, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 ved udstedelse af retningslinjer for indsigelse eller ved andre bestemmelser, således at lovlige grunde for fristforlængelse ikke havde stået åben for fortolkning. Dermed har Retten ikke fuldt ud inddraget de tilgrundliggende sagsforhold, eller den har anlagt en urigtig fortolkning af regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95.

2) Retten i Første Instans har også tilsidesat sin begrundelsespligt, da den ikke har taget hensyn til det af appellanten fremsatte anbringende om, at der på tidspunktet for anmodningen om fristforlængelse hverken forelå retlige bestemmelser eller noget fortolkningsgrundlag for at udfærdige en anmodning om fristforlængelse. Da anmodningen om fristforlængelse var vedlagt en begrundelse, skulle Retten desuden have redegjort for, på hvilket retligt grundlag det fulgte, at begrundelsen for anmodningen om fristforlængelse ikke kunne anses for tilstrækkelig.