DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FJERDE AFDELING) DEN 18. DECEMBER 1992. - JOSE MIGUEL DIAZ GARCIA MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAEND - BOERNETILSKUD - PERSON DER LIGESTILLES MED ET BOERN, OVER FOR HVEM DER BESTAAR FORSOERGERPLIGT - LOVBESTEMT FORSOERGERPLIGT. - SAG T-43/90.



Samling af Afgørelser 1992 side II-02619



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° vederlag ° familietillaeg ° boernetilskud ° sidestilling af en person med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt ° betingelse ° en efter lovgivningen bestaaende underholdspligt for en tjenestemand ° begreb ° bedoemmes efter den for tjenestemanden gaeldende nationale ret

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 67; bilag VII, art. 2, stk. 4)

2. Faellesskabsret ° fortolkning ° principper ° selvstaendig fortolkning ° graenser ° i visse tilfaelde henvisning til medlemsstaternes ret

3. Tjenestemaend ° soegsmaal ° retlig interesse ° anbringende om tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav ° administrationens kompetence bundet ° afvisning af anbringendet

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 91)

Sammendrag

1. Ligestillingen af en person, som en tjenestemand har forsoergerpligt over for efter lovgivningen ° og forsoergerpligten medfoerer betydelige udgifter for ham ° med et barn, over for hvem en tjenestemand har forsoergerpligt, har ifoelge artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtaegten ekstraordinaer karakter. Derfor maa betingelsen for, at tjenestemanden kan siges at have forsoergerpligt efter lovgivningen over for en anden person, fortolkes snaevert.

Inspirationen til det i vedtaegten anvendte begreb forsoergerpligt efter lovgivningen er hentet i medlemsstaternes retsordener, som ifoelge loven paalaegger foraeldre og/eller mere eller mindre naere slaegtninge en gensidig forsoergelsesmaessig bistandspligt. Dette begreb skal foelgelig fortolkes saaledes, at det alene tager sigte paa en forsoergerpligt, der paalaegges tjenestemanden paa et retligt grundlag uafhaengigt af parternes vilje, og saaledes udelukker, at der tages hensyn til en forsoergerpligt ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar.

Da hverken faellesskabsretten eller vedtaegten giver Faellesskabets retsinstanser retningslinjer, efter hvilke de ved en selvstaendig fortolkning kan fastslaa indholdet og raekkevidden af en forsoergerpligt efter lovgivningen, der goer det muligt at tilkende en tjenestemand boernetilskuddet i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, skal det derfor undersoeges, om den nationale retsorden, tjenestemanden er undergivet, paalaegger ham en saadan pligt.

2. Ordlyden af en faellesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlaeggelsen af dens betydning og raekkevidde, skal normalt undergives en selvstaendig fortolkning, som skal soeges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formaalet med den paagaeldende ordning. Selv om der ikke er nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af faellesskabsretten imidlertid i givet fald indebaere en henvisning til medlemsstaternes ret, saafremt Faellesskabets retsinstanser ikke i faellesskabsretten eller almindelige faellesskabsretlige principper kan finde elementer, der goer det muligt for dem, ved en selvstaendig fortolkning, at fastlaegge indholdet og raekkevidden af en faellesskabsregels indhold og raekkevidde.

3. En tjenestemand savner retlig interesse i at kraeve annullation af en afgoerelse, saafremt forvaltningen ikke kan udoeve et skoen og er forpligtet til at handle som gjort. I et saadant tilfaelde kan annullation af den anfaegtede afgoerelse kun medfoere, at der traeffes en ny afgoerelse, som materielt er identisk med den annullerede.

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder

1 Sagsoegeren, den spanske statsborger José Miguel Díaz García, er tjenestemand i Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") og goer tjeneste i Bruxelles. Foer tiltraedelsen af tjenesten i Parlamentet boede han i Spanien. Han var gift og havde et mindreaarigt barn, men boede ikke sammen med sin hustru og deres faelles barn. I juli 1983 blev der afsagt separationsdom, hvilket skal ske, foer der kan indledes skilsmissesag. Siden juli 1987 har han boet sammen med Visitación González Reillo og dennes to mindreaarige boern. González Reillo var ligeledes separeret fra sin aegtefaelle og havde ved separationsdommen faaet tillagt foraeldremyndigheden over boernene.

2 Den 12. december 1988 fik sagsoegeren efter at have deltaget i en almindelig udvaelgelsesproeve tilbudt en stilling som kontormedhjaelper i Parlamentet. Den 18. december 1988 sendte han til Parlamentet en bopaelsattest og en attest for aegteskabeligt samliv med González Reillo, der var udstedt henholdsvis den 27. januar og 16. december 1988 af Alicante kommune (Spanien).

3 Fra det tidspunkt, hvor han tiltraadte tjenesten i Parlamentet, nemlig den 15. februar 1989, er husstandstillaegget og boernetilskuddet for det i hans aegteskab foedte barn blevet udbetalt til hans hustru.

4 I marts 1989 anlagde González Reillo skilsmissesag for retten i Alicante. Sagsoegeren havde allerede i januar 1989 anlagt en tilsvarende sag for samme ret.

5 Den 4. april 1989 skrev sagsoegeren til Parlamentet og ansoegte om i medfoer af artikel 1, stk. 2, litra c), og artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") at faa tildelt de i disse bestemmelser omhandlede familietillaeg. Den 6. juni 1989 meddelte Parlamentet sagsoegeren, at hans ansoegning ikke kunne imoedekommes.

6 Ved afslutningen af det spanske skoleaar i juni 1989 flyttede González Reillo og hendes boern ind hos sagsoegeren i Schaerbeek, Bruxelles. De belgiske myndigheder havde kun givet dem opholdstilladelse indtil den 18. december 1989.

7 Den 7. november 1989 forelagde sagsoegeren i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, Parlamentet en ansoegning, hvori han anmodede dette om at traeffe en beslutning, hvorved det anerkendtes, at han bar familiemaessige byrder som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), og artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtaegten.

8 For at goere det muligt for sin de facto familie at opnaa tilladelse til at bo hos ham i Belgien underskrev sagsoegeren den 20. december 1989 en "underholdsforpligtelse", hvorved han

"over for den belgiske stat og [sin] samleverske, Visitación González Reillo ... forpligtede sig til at paatage sig dennes sundheds-, opholds- og hjemrejseudgifter.

(udelades)

Denne forsoergerpligt gaelder ligeledes den udenlandske statsborgers aegtefaelle og deres forsoergelsesberettigede mindreaarige boern (udelades)".

9 Sagsoegeren og González Reillo fik et barn sammen den 29. januar 1990.

10 Henholdsvis den 20. december 1989 og den 1. marts 1990 afsagde retten i Alicante dom til skilsmisse i sagerne vedroerende González Reillo og sagsoegeren. Ved dommen vedroerende González Reillo tilpligtedes hendes tidligere aegtefaelle at betale hende 20 000 PTA om maaneden til deres faelles boerns underhold. Beloebet skulle pristalsreguleres.

11 Ved afgoerelse af 8. marts 1990 afviste Parlamentets generalsekretaer sagsoegerens ansoegning af 7. november 1989, idet han bl.a. anfoerte, at

"... i betragtning af Deres aktuelle personlige situation er det berettiget, at husstandstillaegget og boernetilskuddet udbetales til Deres ikke fraskilte hustru, som har faaet tillagt foraeldremyndigheden over Deres aegtefoedte barn.

(udelades)

For saa vidt angaar Deres samleverskes boern kan De ej heller faa tilkendt noget boernetilskud, idet betingelserne for at anvende artikel 2, stk. 4, i det naevnte bilag ikke er opfyldt (udelades)".

12 Den 3. april 1990 svarede sagsoegeren Parlamentet i en skrivelse, hvori han opfordrede Parlamentet til at aendre sin afgoerelse eller tilbagevise de argumenter, han fremfoerte til stoette for sin ansoegning.

13 Sagsoegeren og González Reillo indgik aegteskab i april 1990.

14 Den 3. juli 1990 besvarede Parlamentets generalsekretaer sagsoegerens skrivelse af 3. april 1990 og forklarede, at der ikke forelaa omstaendigheder, der retligt gjorde det muligt for ham at aendre den begrundede afgoerelse, som var indeholdt i skrivelsen af 8. marts 1990, og som skulle ses paa baggrund af de davaerende omstaendigheder.

Retsforhandlinger

15 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren ved staevning indleveret den 5. oktober 1990 til Justitskontoret for Retten i Foerste Instans har anlagt denne sag med paastand dels om, at det fastslaas, at Parlamentets beslutning af 29. marts 1977 om vedtagelse af almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII er ulovlig, dels om annullation af afgoerelsen af 8. marts 1990 og, om fornoedent, annullation af afgoerelsen af 3. juli 1990, hvorved hans klage blev afvist.

16 Ved indlaeg afgivet den 10. december 1990 har sagsoegte fremsat afvisningsindsigelse. Ved indlaeg afgivet den 15. januar 1991 har sagsoegeren anmodet Retten om at forkaste denne indsigelse. Afvisningsindsigelsen blev ved Rettens kendelse af 22. januar 1991 henskudt til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

17 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Efter anmodning fra Retten har parterne fremlagt sagsoegerens skrivelse af 4. april 1989 til Parlamentet og dettes svar af 6. juni 1989.

18 Den mundtlige forhandling fandt sted den 7. juli 1992. Parternes repraesentanter afgav deres mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal.

19 I retsmoedet frafaldt sagsoegte sin afvisningsindsigelse med den begrundelse, at man ikke oenskede at fratage Retten muligheden for at tage stilling til realiteten. Sagsoegeren fremlagde genpart af en dom afsagt den 1. april 1992 af juge de paix du deuxième canton de Schaerbeek (jf. praemis 26 nedenfor).

Parternes paastande

20 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

1) Sagen antages til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.

2) Foelgelig fastslaas ulovligheden af Parlamentets beslutning om vedtagelse af almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII. Afgoerelsen af 8. marts 1990, hvorved sagsoegerens ansoegning om boernetilskud i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII annulleres, og om fornoedent annulleres den i skrivelse af 3. juli 1990 meddelte afgoerelse om at afvise hans klage.

3) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

21 Da sagsoegte i retsmoedet havde frafaldet paastanden om afvisning af sagen, nedlagdes foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

Realiteten

22 Sagsoegeren har paaberaabt sig tre anbringender, nemlig et om overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, et om ulovligheden af Parlamentets beslutning af 29. marts 1977 om vedtagelse af almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII og et om overtraedelse af vedtaegtens artikel 25.

° Anbringendet om overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII

23 I artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, hedder det: "Undtagelsesvis kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsoergerpligt, saafremt denne forsoergerpligt medfoerer betydelige udgifter for ham, ved en saerlig begrundet afgoerelse truffet af ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der er forsoergerpligt."

Parternes argumenter

24 Sagsoegeren har fremhaevet, at ansaettelsesmyndigheden skal tildele en tjenestemand boernetilskud, saafremt den har fastslaaet, at de paagaeldende boern er boern, over for hvem der bestaar forsoergerpligt i henhold til artikel 2, stk. 2, i vedtaegtens bilag VII, og at de opfylder de i samme artikels stk. 3 fastsatte alderskriterier. Han har i denne forbindelse henvist til Domstolens dom af 19. januar 1984 (sag 65/83, Erdini mod Raadet, Sml. s. 211).

25 For saa vidt angaar den "forsoergerpligt efter lovgivningen", der er omhandlet i naevnte artikels stk. 4, goer sagsoegeren gaeldende, at han efter belgisk ret har en "naturlig" forsoergerpligt over for sin samleverskes boern en forsoergerpligt, som er aendret til en civilretlig forpligtelse. En forsoergerpligt kan opstaa som foelge af en "naturlig" forpligtelse, der bygger paa de varme foelelser, som bestaar mellem samlevere og mellem en samlever og dennes partners boern. Denne "naturlige" forsoergerpligt kan aendres til en civilretlig forpligtelse ved, at forsoergeren vedkender sig den og/eller frivilligt opfylder den.

26 Til stoette for denne argumentation har sagsoegeren i sine skriftlige indlaeg henvist til en raekke argumenter hentet fra belgisk retspraksis. I retsmoedet har han ligeledes paaberaabt sig ovennaevnte dom afsagt den 1. april 1992 af juge de paix du deuxième canton de Schaerbeek i en sag anlagt mod ham den 21. februar 1992 af González Reillo paa hendes boerns vegne. I denne dom fastsatte retten det bidrag, der skulle betales af Díaz García til González Reillo' s boerns underhold og uddannelse, til 20 000 francs om maaneden pr. barn og doemte Díaz García til straks at betale disse bidrag, saafremt han indstillede indbetalingen af sine frivilligt betalte bidrag. Retten fastslog i dommens praemisser, at "den naturlige forsoergerpligt over for sagsoegerens boern, som Díaz García vedkender sig, paa grund af den frivillige opfyldelse af pligten i over fire aar er aendret til en civilretlig forpligtelse, der af retten kan paabydes opfyldt, saafremt de frivillige betalinger ophoerer".

27 For at fastslaa, hvilken lov der fandt anvendelse, gik juge de paix du deuxième canton de Schaerbeek ud fra artikel 1 i Haag-konventionen af 24. oktober 1956 om, hvilken lov der finder anvendelse i sager om underholdspligt over for boern, som saavel Belgien som Spanien har tilsluttet sig, og hvori det hedder: "Loven i barnets saedvanlige bopaelsland bestemmer, om og i hvilket omfang barnet kan kraeve underholdsbidrag, samt over for hvem kravet kan rejses." Da retten konstaterede, at de paagaeldende boern siden december 1989 saedvanligvis havde boet i Belgien, lagde den belgisk ret til grund.

28 Sagsoegeren henviser endvidere til, at han den 20. december 1989 havde underskrevet en erklaering, hvori han over for den belgiske stat forpligtede sig til at soerge for boernenes underhold. Derfor kan det ikke bestrides, at der paa grundlag af hans frivillige forpligtelse er opstaaet en forsoergerpligt efter lovgivningen over for González Reillo' s boern.

29 Sagsoegte har gjort gaeldende, at ydelsen af et tilskud til en person, der ligestilles med et forsoergelsesberettiget barn i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, forudsaetter, at tjenestemanden over for den paagaeldende person "efter lovgivningen har forsoergerpligt". Bevisbyrden ligger hos tjenestemanden, som skal fremlaegge "dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis".

30 Sagsoegte finder ikke, at sagsoegeren har bevist, at han har en forsoergerpligt efter lovgivningen over for sin samleverskes boern. I den periode, for hvilken sagsoegeren har ansoegt om det paagaeldende tilskud, var han nemlig selv gift med sit aegtefoedte barns moder, mens hans samleverske var gift med faderen til sine to boern. Og hverken efter spansk ret eller efter almindelige retsregler i medlemsstaterne har en samlever forsoergerpligt efter lovgivningen over for sin samleverskes boern.

31 Med hensyn til den forpligtelse til at soerge for boernenes underhold, som sagsoegeren underskrev den 20. december 1989, er der tale om en frivillig beslutning fra den paagaeldendes side. Sagsoegte naegter at betragte den som kilde til en forsoergerpligt efter lovgivningen, dvs. en forsoergerpligt, der udspringer af gaeldende lovgivning, i stedet for som udtryk for en personlig vilje.

32 Sagsoegte har i retsmoedet gjort gaeldende, at den af juge de paix du deuxième canton de Schaerbeek afsagte dom blev afsagt paa et tidspunkt, hvor sagsoegeren og González Reillo allerede var gift, dvs. paa et tidspunkt, som ligger naesten to aar senere end den periode, der er tale om i den foreliggende sag. Tvisten vedroerte saaledes ikke samlevere, men aegtefaeller. Da der i oevrigt var tale om en foregribende retssag, der var anlagt af González Reillo mod Díaz García for at faa ham til at opfylde en forpligtelse, han allerede respekterede, var dommen afsagt paa grundlag af hypotetiske kendsgerninger og uden egentlig kontradiktion. Sagsoegeren i den sag havde hverken nogen "oprindelig" interesse eller nogen aktuel interesse i sagen. Det var den paastaaede forsoerger, der paa en maade soegte at faa anerkendt, at han havde en forsoergerpligt efter lovgivningen, selv om ingen anfaegtede hans ret til, saafremt han oenskede det, frivilligt at opfylde en forpligtelse, som han personligt fandt naturlig.

Rettens bemaerkninger

33 Det skal paapeges, at ifoelge artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsoergerpligt, saafremt denne forsoergerpligt medfoerer betydelige udgifter for ham, ved en saerlig afgoerelse undtagelsesvis ligestilles med et barn, over for hvem der er forsoergerpligt, saaledes at der kan udbetales boernetilskud.

34 Da ligestillingen af en anden person med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, har en ekstraordinaer karakter, der understreges af selve ordlyden i vedtaegten, maa betingelsen for, at tjenestemanden kan siges at have forsoergerpligt efter lovgivningen over for en anden person, fortolkes snaevert (jf. Domstolens dom af 21.11.1974, sag 6/74, Moulijn mod Kommissionen, Sml. s. 1287).

35 Retten skal fastslaa, at inspirationen til det i vedtaegten anvendte begreb "forsoergerpligt efter lovgivningen" er hentet i medlemsstaternes retsordener, som ifoelge loven paalaegger foraeldre og/eller mere eller mindre naere slaegtninge en gensidig forsoergerpligt. Retten finder, at det forhold, at der i artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII tales om begrebet forsoergerpligt efter lovgivningen, bevirker, at vedtaegten alene tager sigte paa en forsoergerpligt, der paalaegges tjenestemanden paa et retligt grundlag uafhaengigt af parternes vilje og saaledes udelukker, at der tages hensyn til forsoergerpligt ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar.

36 Ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107) skal ordlyden af en faellesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlaeggelsen af dens betydning og raekkevidde, normalt undergives en selvstaendig fortolkning, som skal soeges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formaalet med den paagaeldende ordning. Retten finder imidlertid, at selv om der ikke er nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af faellesskabsretten i givet fald indebaere en henvisning til medlemsstaternes ret, saafremt Faellesskabets retsinstanser ikke i faellesskabsretten eller almindelige faellesskabsretlige principper kan finde elementer, der goer det muligt for dem at fastlaegge bestemmelsens indhold og raekkevidde ved en selvstaendig fortolkning.

37 Hverken faellesskabsretten eller vedtaegten giver Faellesskabets retsinstanser retningslinjer, efter hvilke de ved en selvstaendig fortolkning kan fastslaa indholdet og raekkevidden af en forsoergerpligt efter lovgivningen, der goer det muligt at tilkende en tjenestemand boernetilskuddet i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII. Derfor skal det klarlaegges, hvilken national retsorden sagsoegeren er undergivet, og undersoeges, om denne retsorden paalaegger ham en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand over for hans samleverskes boern.

38 For at kunne foretage denne undersoegelse finder Retten det noedvendigt at fastslaa, hvilken domsmyndighed der eventuelt er kompetent, og hvilken lov denne i medfoer af sine egne lovvalgsregler ville anvende.

39 I den foreliggende sag er begge de personer, der er tale om, spanske statsborgere. I den paagaeldende periode, som gaar fra sagsoegerens tiltraedelse af tjenesten i Parlamentet (februar 1989) til hans aegteskab med González Reillo (april 1990), boede boernene foerst, nemlig fra februar 1989 til afslutningen af skoleaaret 1988-1989, hos deres moder i Spanien. Derefter boede de hos sagsoegeren og deres moder i Belgien. I begyndelsen boede de i Belgien paa grundlag af en midlertidig opholdstilladelse. Fra den 20. december 1989 har de haft ret til at blive boende i Belgien paa grundlag af den af sagsoegeren underskrevne underholdsforpligtelse.

40 Paa baggrund af disse faktiske omstaendigheder har baade de spanske og de belgiske retter klart vaeret kompetente, og baade spansk og belgisk ret kunne finde anvendelse afhaengigt af, hvornaar sagen er anlagt.

41 I den foreliggende sag er det imidlertid ubestridt, at der hverken i belgisk eller spansk ret findes nogen forsoergerpligt efter lovgivningen som defineret ovenfor, der udspringer af en retskilde, som er uafhaengig af forsoergerens vilje, og som gaelder en samlevers boern. Derfor finder Retten, at uanset om ovennaevnte Haag-konvention eller belgisk eller spansk ret finder anvendelse paa det paagaeldende forhold, havde sagsoegeren i den omtvistede periode ingen forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand over for González Reillo' s boern.

42 Retten finder saerligt, at sagsoegerens argument ° der bygger paa tanken om, at en civilretlig forpligtelse, som er udsprunget af en "naturlig" forpligtelse, udgoer en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand ° maa forkastes. Selv om der judicielt kan paabydes opfyldelse af en saadan civilretlig forpligtelse, udgoer denne forpligtelse, der udspringer af en frivillig handling, ikke en forpligtelse, som udspringer af en af parternes vilje uafhaengig retskilde, og kan derfor ikke kaldes en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand.

43 Trods de aendringer, der siden vedtaegtens udarbejdelse i 1962 er sket med hensyn til saeder og skikke, er Retten under ingen omstaendigheder kompetent til at udvide den retlige fortolkning af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII til at omfatte forpligtelser af den af sagsoegeren naevnte type.

44 For saa vidt angaar den dom, juge de paix du deuxième canton de Schaerbeek afsagde den 1. april 1992, er det tilstraekkeligt at fastslaa, at den vedroerer en periode, der ligger efter sagsoegerens aegteskab med González Reillo, og derfor ikke har betydning for den i den foreliggende sag omhandlede periode.

45 Med hensyn til den underholdsforpligtelse over for samleverskens boern, som sagsoegeren har underskrevet, finder Retten ej heller, at den, selv om den kan indebaere en forsoergerpligt, kan betegnes som en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand, da tjenestemanden frivilligt har underskrevet den.

46 I betragtning af det ovenfor anfoerte maa det foerste anbringende forkastes.

° Anbringendet om ulovligheden af Parlamentets beslutning om vedtagelse af almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII

47 I artikel 3 i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende personers ligestilling med forsoergelsesberettigede boern, der blev vedtaget af Parlamentet den 29. marts 1977, hedder det:

"Den person, for hvilken der ansoeges om ligestilling, skal vaere:

° over 60 aar, hvis det er en mand, og over 55 aar, hvis det er en kvinde, eller

° under 18 aar, idet denne graense dog forhoejes til 26 aar for personer under skole- og videregaaende uddannelse eller faglig uddannelse, eller

° forhindret i at soerge for sit underhold paa grund af sygdom eller svagelighed."

Parternes argumenter

48 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Parlamentet ved at foeje betingelser, der ikke er fastsat af Faellesskabets lovgiver, til artikel 2, stk. 4, i bilag VII, aabenbart har gjort sig skyldig i procedurefordrejning og magtmisbrug. Sagsoegeren fremhaever, at beslutningens artikel 3 automatisk medfoerer udelukkelse af et betragteligt antal personer (herunder en tjenestemands samlevers boern, over for hvem tjenestemanden faktisk har paataget sig forsoergerforpligtelser), medmindre de er ramt af alvorlig sygdom eller svagelighed.

49 Sagsoegte erkender som svar paa sagsoegerens argumenter vedroerende artikel 3 i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser, at en identisk udgave af denne artikel blev underkendt ved Rettens dom af 14. december 1990 (sag T-75/89, Brems mod Raadet, Sml. II, s. 899, praemis 29). Sagsoegte haevder imidlertid, at artikel 3 ikke kan have ligget til grund for den individuelle afgoerelse, der anfaegtes af sagsoegeren, idet hans samleverskes boern, som er under 18 aar, fuldt ud omfattes af denne artikel 3. Sagsoegerens ansoegning er saaledes ikke blevet afvist paa grund af denne bestemmelse.

Rettens bemaerkninger

50 Det er tilstraekkeligt at fastslaa, at artikel 3 i de paagaeldende almindelige gennemfoerelsesbestemmelser ikke indeholder nogen bestemmelse, der kan udelukke González Reillo' s boern fra at vaere omfattet af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, da disse boern i den omtvistede periode var under 18 aar.

51 Det andet anbringende maa saaledes forkastes.

° Tredje anbringende om overtraedelse af vedtaegtens artikel 25

Parternes argumenter

52 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han ikke via begrundelsen for den udtrykkelig afvisning af hans ansoegning og klage har kunnet kontrollere lovligheden af disse afgoerelser. Naar Parlamentet har vedtaget almindelige gennemfoerelsesbestemmelser, er det enten fordi det har fundet, at det paagaeldende stk. 4 ikke var tilstraekkeligt klart, eller fordi det var noedvendigt at fastlaegge kriterier, der kunne tjene til vejledning for administrationen ved udoevelsen af dennes skoensmaessige befoejelser. Under disse omstaendigheder kan Parlamentet ikke i forbindelse med den foreliggende sag haevde, at teksten er klar og taler for sig selv.

53 Sagsoegte finder, at henvisningen i afgoerelsen af 8. marts 1990 til gennemfoerelsesbestemmelserne til ovennaevnte artikel 2, stk. 4, udgoer en tilstraekkelig begrundelse. I oevrigt har sagsoegte anfoert, at sagsoegeren ikke i sin klage havde anfoert dette punkt, og at sagsoegte derfor ikke var forpligtet til at tage spoergsmaalet op paa ny i sit svar.

Rettens bemaerkninger

54 Af Rettens bemaerkninger vedroerende sagsoegerens foerste anbringende fremgaar det klart, at denne ikke kan kraeve sin samleverskes boern ligestillet med boern, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, idet han ikke er bundet af nogen forsoergerpligt efter lovgivningen over for dem. Derfor kan annullation af den anfaegtede afgoerelse paa grund af manglende begrundelse kun medfoere, at der traeffes en ny afgoerelse, som materielt er identisk med den annullerede. I betragtning af Domstolens praksis, hvorefter en sagsoeger savner retlig interesse i at kraeve annullation af en afgoerelse paa grund af formmangler i et tilfaelde, hvor forvaltningen ikke kan udoeve et skoen og er forpligtet til at handle som gjort (dom af 6.7.1983, sag 117/81, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 2191, praemis 7, jf. ligeledes dom af 29.9.1976, sag 9/76, Morello mod Kommissionen, Sml. s. 1415, praemis 11), er det saaledes ikke fornoedent, at Retten undersoeger dette anbringende naermere.

55 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte maa det fastslaas, at sagsoegte i det hele vil vaere at frifinde.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

56 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne imidlertid selv de udgifter, de har afholdt i sager anlagt af de ansatte ved Faellesskaberne.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Europa-Parlamentet frifindes.

2) Hver part baerer sine egne omkostninger.