Inden for rammerne af et annullationssøgsmål er det, selv om det ikke udtrykkeligt påhviler sagsøgeren at angive den særlige retsregel, der er genstand for klagepunktet, en betingelse, at dennes argumentation er tilstrækkeligt klar til, at modparten og Unionens retsinstanser uden videre kan identificere denne regel. I denne henseende udgør påberåbelsen af »tilsidesættelse[n] af traktater« kun et generelt tilfælde for iværksættelse af et annullationssøgsmål, som Unionens retsinstanser kan påkende, men den kan ikke udgøre identifikationen af et anbringendes retsgrundlag.

En sagsøger har ikke kompetence til at handle i lovens eller institutionernes interesse, og denne kan ikke til støtte for et annullationssøgsmål gøre andre end sine egne klagepunkter gældende. Dette krav kan ikke desto mindre ikke forstås således, at Unionens retsinstanser kun kan antage et klagepunkt til realitetsbehandling, hvis det alene knytter sig til sagsøgerens personlige situation. Sagsøgerens klagepunker kan i virkeligheden realitetsbehandles, hvis de kan begrunde en annullation, som kan tilføre sagsøgeren en fordel.

Når en generel akt anvender to forskellige udtryk, må hensyn til sammenhængen og retssikkerheden tilsige, at de to udtryk ikke tillægges samme rækkevidde. Dette er så meget desto mere tilfældet, når disse begreber dækker over forskellige betydninger i sædvanlig sprogbrug

Artikel 18, stk. 1, TEUF, står i denne traktats anden del, der har overskriften »Ikke-forskelsbehandling og unionsborgerskab«. Den vedrører situationer, der henhører under EU-rettens anvendelsesområde, hvori en statsborger i en medlemsstat udsættes for forskelsbehandling i forhold til statsborgerne i en anden medlemsstat alene på grundlag af sin nationalitet. Denne artikel kan derfor ikke finde anvendelse i tilfælde af en eventuel forskellig behandling af statsborgere i medlemsstater og statsborgere i tredjelande. Det følger heraf, at for så vidt som artikel 21, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at det har den samme rækkevidde som artikel 18, stk. 1, TEUF, kan en statsboger fra tredjelande ikke påberåbe sig chartrets artikel 21, stk. 2.

Hver enkelt sag, som indbringes for Retten, har sine egne sagsakter, der bl.a. indeholder de af parterne i den pågældende sag indgivne aktstykker og procesdokumenter i den pågældende sag, og hver af disse sagsakter er helt selvstændige. Dette er illustreret ved punkt 25 i de praktiske gennemførelsesbestemmelser til procesreglementet. Det er imidlertid rigtigt, at bortset fra i de undtagelsestilfælde, hvor meddelelsen af et dokument kan være i strid med god retspleje, kan parterne frit give andre meddelelse om deres egne indlæg i en sag. Ligeledes kan en part, med forbehold for den samme undtagelse, i en retssag tillade, at et skriftligt indlæg, som parten har indgivet inden for rammerne af denne sag, anvendes af en anden part i sagen inden for rammerne af en anden sag.

Dette er ikke tilfældet for så vidt angår den omstændighed, at Parlamentets formand har vedtaget en afgørelse, der forhindrer medlemmer eller sympatisører af et russisk parti i at gå igennem institutionens lokaler for dér at give udtryk for deres meninger under et politisk møde i stedet for at forlade sig på sikkerhedstjenesternes interventionskapacitet, eftersom den nævnte afgørelse indgik i den særlige kontekst, der på dette tidspunkt karakteriserede de politiske forhold mellem Den Russiske Føderation og Unionen. Dette gælder så meget desto mere, som den nævnte afgørelse kun havde midlertidig karakter, da den var knyttet til den omhandlede kontekst.

Artikel 22 i Europa-Parlamentets forretningsorden tillægger institutionens formand den nødvendige kompetence til at sikre den generelle sikkerhed i Parlamentets lokaler for at forebygge og bringe enhver forstyrrelse af de parlamentariske aktiviteters funktion til ophør og for at beskytte institutionens værdighed. Parlamentet er i øvrigt ikke forpligtet til at fremme politiske aktiviteter fra et parti fra et tredjeland inden for sine bygninger.

Parlamentet er følgelig ikke forpligtet til at modtage medlemmer eller sympatisører af et sådant parti, for at de kan give udtryk for deres holdninger i dets lokaler. Mere generelt fremgår det af artikel 14 TEU, at retten til at deltage i lovgivende funktioner og budgetfunktioner, kontrolfunktioner og rådgivende funktioner i Parlamentet er forbeholdt repræsentanter for Unionens borgere, der er valgt ved almindelige, direkte, frie og hemmelige valg, mens særlige bestemmelser, såsom artikel 15, stk. 6, litra d), TEU, og artikel 230, stk. 1, TEUF, på en særlig måde har sikret Det Europæiske Råds formand og Kommissionen en ret til at blive hørt dér. Selv om artikel 115 i Parlamentets forretningsorden bestemmer, at Parlamentets forhandlinger er offentlige, og at møder i Parlamentets udvalg normalt også er offentlige, præciserer den nævnte forretningsordens artikel 157, at tilhørere, som har fået adgang til logerne, skal forblive siddende og forholde sig tavse. Opbygningen af traktaterne og reglerne til deres gennemførelse og nødvendigheden af at sikre den frie udøvelse af beføjelser, der er tillagt Parlamentet, har også til følge, at dette ikke er stedet, hvor hele offentligheden uden videre kan udtrykke sig.

(jf. præmis 112)