Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 15. september 1998. - Mediocurso - Estabelecimento de ensino particular, Ldª mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Den Europæiske Socialfond - Godkendelsesbeslutning - Nedsættelse af et finansielt tilskud - Forudgående høring af den berettigede - Høring af medlemsstaten - Beskyttelse af den berettigede forventning - Retssikkerhed - Begrundelse - Åbenbart fejlskøn. - Forenede sager T-180/96 og T-181/96.



Samling af Afgørelser 1998 side II-03477



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Socialpolitik - Den Europaeiske Socialfond - tilskud til finansiering af erhvervsuddannelsesforanstaltninger - beslutning om nedsaettelse af et oprindeligt ydet tilskud - de paagaeldende virksomheders ret til kontradiktion 2 Socialpolitik - Den Europaeiske Socialfond - tilskud til finansiering af erhvervsuddannelsesforanstaltninger - beslutning om nedsaettelse af et oprindeligt ydet tilskud - Kommissionens forpligtelse - overholdelse af en rimelig frist 3 Socialpolitik - Den Europaeiske Socialfond - tilskud til finansiering af erhvervsuddannelsesforanstaltninger - beslutning om nedsaettelse af et oprindeligt ydet tilskud - Kommissionens forpligtelse til at give de nationale myndigheder lejlighed til at fremsaette bemaerkninger - raekkevidde (Raadets forordning nr. 2950/83, art. 6, stk. 1) 4 Socialpolitik - Den Europaeiske Socialfond - tilskud til finansiering af erhvervsuddannelsesforanstaltninger - medlemsstaternes attestering af den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af anmodningerne om udbetaling af saldobeloebet - raekkevidde (Raadets forordning nr. 2950/83, art. 5, stk. 4, 6 og 7; Raadets afgoerelse 83/516, art. 2, stk. 2; Kommissionens beslutning 83/673, art. 7) 5 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - Kommissionens beslutning om efter forslag fra en medlemsstat at nedsaette et tilskud fra Den Europaeiske Socialfond til en uddannelsesforanstaltning (EF-traktaten, art. 190) 6 Socialpolitik - Den Europaeiske Socialfond - tilskud til finansiering af erhvervsuddannelsesforanstaltninger - Kommissionens beslutning truffet i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 - vurdering af komplicerede faktiske og regnskabsmaessige forhold - retslig proevelse - graenser (Raadets forordning nr. 2950/83, art. 6, stk. 1)

Sammendrag

1 Den ret til kontradiktion, som modtageren af et tilskud fra Den Europaeiske Socialfond har, skal overholdes, naar Kommissionen nedsaetter et saadant tilskud, idet Kommissionen, som i forhold til modtageren af et saadant tilskud alene baerer det retlige ansvar for beslutningerne om nedsaettelse af tilskud, ikke kan vedtage en saadan beslutning uden foerst at have givet tilskudsmodtageren mulighed for at goere sine synspunkter gaeldende vedroerende den paataenkte nedsaettelse, eller denne har haft lejlighed hertil paa anden vis. 2 Om det tidsrum, der er forloebet mellem indgivelse af anmodning om betaling af saldobeloeb af en modtager af et tilskud fra Den Europaeiske Socialfond og Kommissionens vedtagelse af en beslutning herom, er rimeligt, maa vurderes ud fra hver enkelt sag, herunder navnlig den sammenhaeng, hvori sagen indgaar, de forskellige led i den administrative procedure, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter. 3 Kommissionen har opfyldt sin forpligtelse til at hoere medlemsstaten inden vedtagelsen af en beslutning om nedsaettelse af et oprindeligt ydet tilskud fra Den Europaeiske Socialfond, naar der forud for beslutningen om nedsaettelse af tilskuddet er foregaaet en brevveksling mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, som har fremkommet med deres bemaerkninger inden den endelige beslutnings vedtagelse. 4 En medlemsstats attestering af visse udgifter i udbetalingsanmodninger om et tilskud fritager ikke medlemsstaten for de oevrige forpligtelser, der paalaegges den ved gaeldende faellesskabslovgivning. Medlemsstaten skal saaledes i medfoer af artikel 2, stk. 2, i afgoerelse 83/516 om Den Europaeiske Socialfonds opgaver og artikel 7 i beslutning 83/673 vedroerende forvaltningen af fonden garantere en forsvarlig gennemfoerelse af foranstaltninger, der er finansieret ved tilskud fra fonden, og underrette Kommissionen om enhver mistanke om uregelmaessighed. Da opfyldelsen af disse forpligtelser ikke er betinget af overholdelse af nogen frist, er de nationale myndigheder bundet af disse forpligtelser, saa laenge Kommissionen ikke har vedtaget nogen endelig beslutning angaaende saldobeloebet. Det fremgaar endvidere af artikel 6 og 7 i forordning nr. 2950/83 om gennemfoerelse af afgoerelse 83/516, at medlemsstaten er den part, med hvem Kommissionen foerst og fremmest skal droefte spoergsmaal om Den Europaeiske Socialfonds forvaltning. Kommissionens enekompetence til at nedsaette faellesskabsstoette inden for rammerne af Den Europaeiske Socialfond kan desuden ikke vaere betinget af attesteringen i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2950/83. Foelgelig maa enhver attestering i henhold til artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 betragtes som en handling, hvortil der pr. definition maa vaere knyttet en raekke forbehold fra de nationale myndigheders side. Laegges denne fortolkning ikke til grund, saettes der spoergsmaalstegn ved nyttevirkningen af de nationale myndigheders pligt til at anmelde konstaterede uregelmaessigheder i Den Europaeiske Socialfonds forvaltning. 5 Det skal klart og utvetydigt fremgaa af den begrundelse, der kraeves efter traktatens artikel 190, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, saaledes at de beroerte kan goere sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger dels af arten af den paagaeldende retsakt, dels af den sammenhaeng, hvori retsakten er vedtaget. Naar Kommissionen alene godkender et forslag fra en medlemsstat om nedsaettelse af det oprindeligt bevilgede tilskud fra Den Europaeiske Socialfond, maa en beslutning fra Kommissionen anses for at vaere tilstraekkeligt begrundet i henhold til traktatens artikel 190, enten naar begrundelsen for at nedsaette tilskuddet klart fremgaar af beslutningen, eller - hvis dette ikke er tilfaeldet - naar der i beslutningen tilstraekkeligt tydeligt henvises til den retsakt fra de kompetente nationale myndigheder i den paagaeldende medlemsstat, i hvilken myndighederne klart har redegjort for grundene til at nedsaette tilskuddet. 6 Anvendelse af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 om gennemfoerelse af afgoerelse 83/516 om Den Europaeiske Socialfonds opgaver, hvorefter Kommissionen, naar et tilskud fra Den Europaeiske Socialfond ikke er anvendt i overensstemmelse med betingelserne i godkendelsesbeslutningen, kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde, kan goere det noedvendigt for Kommissionen at foretage en vurdering af komplicerede faktiske regnskabsmaessige forhold. Ved en saadan vurdering maa Kommissionen derfor raade over et vidt skoen. Foelgelig kan Retten ved proevelsen af udoevelsen af denne kompetence alene efterproeve, om Kommissionen har anlagt en aabenbar urigtig vurdering af sagens omstaendigheder.

Parter

I de forenede sager T-180/96 og T-181/96,

Mediocurso - Estabelecimento de ensino particular, Ld.a,

Lissabon, ved advokaterne Carlos Botelho Moniz og Paulo Moura Pinheiro, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Aloyse May, 31, Grand-rue,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Maria Teresa Figueira og Knut Simonsson, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende dels en paastand om annullation af Kommissionens beslutning C(96) 1185 af 14. august 1996 om nedsaettelse af det tilskud fra Den Europaeiske Socialfond, der var tildelt sagsoegeren ved beslutning nr. C(89) 0570 af 22. marts 1989 og dels annullation af Kommissionens beslutning C(96) 1186 af 14. august 1996 om nedsaettelse af det tilskud fra Den Europaeiske Socialfond, der var tildelt sagsoegeren ved beslutning nr. C(89) 0570 af 22. marts 1989,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, V. Tiili, og dommerne C.P. Briët og A. Potocki,

justitssekretaer: ekspeditionssekretaer B. Pastor,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 11. juni 1998,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Retlige omstaendigheder

1 Ifoelge artikel 1, stk. 2, litra a), i Raadets afgoerelse 83/516/EOEF af 17. oktober 1983 om Den Europaeiske Socialfond's opgaver (EFT L 289, s. 38, herefter »afgoerelse 83/516«) deltager fonden i finansieringen af foranstaltninger vedroerende erhvervsuddannelse og erhvervsvejledning. I denne afgoerelses artikel 2, stk. 2, bestemmes det, at de paagaeldende medlemsstater skal garantere en forsvarlig gennemfoerelse af foranstaltningerne.

2 I artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2950/83 af 17. oktober 1983 om gennemfoerelse af afgoerelse 83/516 (EFT L 289, s. 1, herefter »forordning nr. 2950/83«) opregnes de udgifter, der kan ydes tilskud til af Den Europaeiske Socialfond (herefter »ESF«).

3 Ifoelge artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 medfoerer godkendelse fra ESF af en ansoegning om tilskud udbetaling af et forskud paa 50% af det bevilgede tilskud paa den anfoerte dato for uddannelsesforanstaltningens begyndelse. I medfoer af forordningens artikel 5, stk. 4, skal anmodninger om udbetaling af saldobeloeb indeholde en detaljeret redegoerelse for indholdet, resultaterne og finansieringen af den paagaeldende foranstaltning, ligesom medlemsstaten skal attestere den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af de i udbetalingsanmodningerne indeholdte oplysninger.

4 Det fremgaar af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83, at saafremt tilskuddet fra ESF ikke anvendes paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser, kan Kommissionen suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde efter at have givet den paagaeldende medlemsstat lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger. Stk. 2 i naevnte artikel bestemmer, at udbetalte beloeb, der ikke er blevet anvendt paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser, skal tilbagebetales.

5 Artikel 6, stk. 1, i Kommissionens beslutning 83/673/EOEF af 22. december 1983 vedroerende forvaltningen af ESF (EFT L 377, s. 1, herefter »beslutning 83/673«) praeciserer, at medlemsstaternes anmodninger om udbetaling skal tilgaa Kommissionen inden for en frist paa ti maaneder efter foranstaltningernes afslutning. Der udbetales ikke tilskud paa grundlag af anmodninger, som er indgivet efter denne frists udloeb.

6 Endelig hedder det i beslutningens artikel 7, at saafremt gennemfoerelsen af en foranstaltning, hvortil der er ydet tilskud, goeres til genstand for en undersoegelse paa grundlag af en formodet uregelmaessighed, underretter medlemsstaten straks Kommissionen.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

7 Sagsoegeren er et handelsselskab, hvis hovedaktivitet er afholdelse af erhvervsuddannelseskurser og tekniske specialkurser.

8 I 1988 indgav Departamento para os Assuntos do Fundo Social Europeu (Departementet for Anliggender vedroerende Den Europaeiske Socialfond, herefter »DAFSE«) paa sagsoegerens vegne forskellige ansoegninger om tilskud fra fonden til en raekke erhvervsuddannelsesprojekter, der skulle gennemfoeres i 1989.

9 Det foerste projekt, hvortil der blev ansoegt om stoette, blev registreret under sagsnummer 890583 P1 (herefter »det foerste dossier«) og er genstand for soegsmaalet i sag T-180/96. Det andet projekt blev registreret under sagsnummer 890588 P1 (herefter »det andet dossier«) og er genstand for soegsmaalet i sag T-181/96.

10 Det foerste dossier vedroerer en ansoegning om tilskud til en uddannelsesforanstaltning for teknikere, der arbejder med glasfiberforstaerket polyester, elapparater med automatik samt markedsfoering og reklamer. Oprindelig var det planlagt, at 30 personer skulle deltage i uddannelsesforanstaltningen, hvortil der var afsat 9 592 058 PTE. Efter anmodning fra DAFSE blev deltagerantallet reduceret til 23.

11 Med denne aendring blev det foerste dossier godkendt »i overensstemmelse med meddelelsen i bilaget« ved en kommissionsbeslutning, som DAFSE meddelte sagsoegeren ved skrivelse af 10. april 1989 (nr. 8149). I beslutningen var tilskuddet fra ESF fastsat til 7 468 207 PTE. Portugal paatog sig at bidrage til finansieringen af projektet med 6 110 351 PTE via Orçamento da Segurança Social/Instituto de Gestão Financeira da Segurança Social (budgettet for social sikring/Instituttet for OEkonomisk Forvaltning af Sociale Sikringsordninger, herefter »OSS/IGFSS«).

12 I loebet af august 1989 modtog sagsoegeren i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 et forskud paa 50% af de bevilgede tilskud fra ESF og OSS/IGFSS paa henholdsvis 3 734 103 PTE og 3 055 175 PTE.

13 Det andet dossier vedroerer en ansoegning om tilskud til gennemfoerelse af to uddannelsesforanstaltninger for handels- og reklameteknikere samt teknikere inden for reklame og grafiske fag. Det var oprindelig planlagt, at der skulle deltage 22 personer i disse foranstaltninger, hvortil der var afsat 8 627 355 PTE. Efter anmodning fra DAFSE blev deltagerantallet reduceret til 17.

14 Med denne aendring blev det andet dossier godkendt »i overensstemmelse med meddelelsen i bilaget« ved en kommissionsbeslutning, som DAFSE meddelte sagsoegeren ved skrivelse af 10. april 1989 (nr. 8154). I beslutningen var tilskuddet fra ESF fastsat til 6 890 635 PTE. Portugal paatog sig at bidrage til finansieringen af projektet med 5 637 792 PTE via OSS/IGFSS.

15 I loebet af august 1989 modtog sagsoegeren i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 et forskud paa 50% af de bevilgede tilskud fra ESF og OSS/IGFSS paa henholdsvis 3 445 317 PTE og 2 818 896 PTE.

16 De uddannelsesforanstaltninger, som de to dossierer vedroerer, blev gennemfoert mellem juli og december 1989.

17 Da uddannelsesforanstaltningerne var afsluttet, og sagsoegeren havde konstateret, at de endelige samlede omkostninger for foranstaltningen var lavere end oprindelig budgetteret, anmodede sagsoegeren DAFSE om betaling af saldobeloebet for de to projekter. Sagsoegeren bad om at faa udbetalt 3 337 539 PTE for det foerste dossier og 3 286 799 PTE for det andet.

18 Det fremgaar af sagsoegerens anmodninger, at 15 personer havde afsluttet den foerste kursusraekke, mens 12 havde afsluttet den anden.

19 Ved skrivelse af 11. april 1990 vedroerende begge dossierer meddelte DAFSE sagsoegeren, at Departementet »agtede at suspendere betalingsordrerne ... og eventuelt regulere saldobeloebet efter en finanskontrol, hvorunder gennemfoerelsen af de af [sagsoegte] ivaerksatte uddannelsesforanstaltninger, jf. de respektive dossierer, skulle undersoeges«.

20 Den 30. oktober 1990 attesterede de portugisiske myndigheder i medfoer af artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af oplysningerne i sagsoegerens to betalingsanmodninger. DAFSE meddelte imidlertid Kommissionen i de skrivelser, hvormed disse betalingsanmodninger blev videresendt til denne, at attesteringen af oplysningerne i betalingsanmodningerne var betinget af en endnu ikke foretaget finanskontrol.

21 Ved enslydende skrivelser af 25. januar 1991 underrettede DAFSE sagsoegeren om, at revisionsfirmaet »Audite« havde faaet til opgave at kontrollere den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af oplysningerne i de to dossierer.

22 Den 28. januar 1991 skrev DAFSE til sagsoegeren, at Departementets endelige afgoerelse vedroerende de to dossierer afhang af resultaterne af denne finanskontrol.

23 Den 20. februar 1991 sendte Audite DAFSE to revisionsrapporter, en for hvert dossier.

24 Sagsoegeren, DAFSE og repraesentanter for Audite afholdt derefter et moede den 10. september 1991 for at droefte de paagaeldende to dossierer.

25 Den 11. september 1991 underrettede DAFSE skriftligt sagsoegeren om den foretagne revision. DAFSE anmodede endvidere sagsoegeren om at tilbagebetale de beloeb, som DAFSE ikke mente var tilskudsberettigede. Sagsoegeren bestred med det samme lovligheden af denne retsakt og anlagde sag ved de portugisiske forvaltningsretter. Derimod gjorde sagsoegeren ikke ved saerskilt skrivelse DAFSE bekendt med sine indvendinger mod de nedskaeringer i tilskuddene, der var bebudet i denne skrivelse af 11. september 1991.

26 DAFSE afventede derefter indtil 22. september 1995 udfaldet af sagsoegerens sag til proevelse af skrivelsen af 11. september 1991.

27 Ved skrivelse af 22. september 1995 meddelte DAFSE Kommissionen resultaterne af den i 1991 foretagne revision og forelagde Kommissionen korrigerede anmodninger om udbetaling af saldobeloeb, hvor der var taget hensyn til resultaterne af revisionen.

28 Den 6. marts 1996 meddelte DAFSE sagsoegeren, at Kommissionen havde taget stilling til de to anmodninger om udbetaling af saldobeloeb og havde bekraeftet resultaterne af finanskontrollen. Disse resultater var allerede blevet forelagt Kommissionen den 11. september 1991.

29 Den 4. april 1996 anmodede sagsoegeren DAFSE om en kopi af Kommissionens beslutninger. Sagsoegeren anmodede ogsaa om indsigt i ESF's administrative akter. Sagsoegeren fik den oenskede aktindsigt den 24. april 1996 og kunne konstatere, at de administrative akter ikke indeholdt andre beslutninger end nogle debetnotaer fra Kommissionen, hvoraf det fremgik, hvor meget sagsoegeren skulle tilbagebetale i de paagaeldende to sager.

30 Sagsoegeren anlagde herefter sag ved Retten til proevelse af disse akter. Sagerne blev registreret under nr. T-70/96 og T-72/96. Imidlertid trak Kommissionen paa eget initiativ disse akter tilbage og erstattede dem med to beslutninger af 14. august 1996. Det er disse sidstnaevnte beslutninger, der er genstand for de foreliggende sager. Foelgelig slettede formanden for Anden Afdeling sagerne T-70/96 og T-72/96 fra Rettens register og paalagde ved kendelser af 12. november 1996 Kommissionen at betale sagens omkostninger.

31 Den 14. august 1996 vedtog Kommissionen beslutning C(96) 1185 vedroerende det foerste dossier. Den 20. september 1996 meddelte DAFSE sagsoegeren beslutningen.

32 Beslutningen er affattet saaledes:

»... ud fra foelgende betragtninger:

den 30. oktober 1990 forelagde den portugisiske regering Kommissionen en anmodning om udbetaling af et saldobeloeb paa 3 337 532 PTE og attesterede i overensstemmelse med artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af oplysningerne i anmodningen,

medlemsstaten afdaekkede nogle uregelmaessigheder i gennemfoerelsen af de af ESF finansierede foranstaltninger og besluttede efter at have orienteret Kommissionen atter at gennemgaa nogle af dossiererne; efter en fornyet gennemgang - paa grundlag af en bogfoeringskontrol - af anmodningen om udbetaling af saldobeloebet i dossier nr. 890583 P1 fastslog medlemsstaten, at en del af de af Mediocurso indberettede udgifter ... ikke kunne godkendes; begrundelsen herfor fremgaar af medlemsstatens skrivelse nr. 10992 af 22. september 1995,

medlemsstaten underrettede Mediocurso ... om resultaterne af revisorernes kontrol (skrivelse nr. 8739 af 11.9.1991); Mediocurso ... har ikke kommenteret skrivelsen,

af det samlede tilskud, Kommissionen havde godkendt for dossier nr. 890583 P1, nemlig 7 468 207 PTE, blev 396 572 PTE ikke benyttet af Mediocurso ...; Kommissionen finder endvidere, at nogle af de af Mediocurso indberettede udgifter ... ikke opfylder betingelserne i godkendelsesbeslutningen, saaledes at tilskuddet yderligere skal nedsaettes med 4 819 741 PTE. ESF's tilskud skal foelgelig fastsaettes til 2 251 894 PTE af de angivne grunde i:

- rapporten om revisorernes kontrol og

- DAFSE's skrivelse nr. 10992 af 22. september 1995 med bilag,

... har Kommissionen vedtaget foelgende beslutning:

Artikel 1

Det ESF-tilskud paa 7 468 207 PTE, som blev tildelt Mediocurso ... ved Kommissionens beslutning C(89) 0570 af 22. marts 1989, nedsaettes til 2 251 894 PTE.

Artikel 2

1 482 209 PTE skal tilbagebetales til Kommissionen ...«

33 Den 14. august 1996 vedtog Kommissionen ligeledes beslutning C(96) 1186 vedroerende det andet dossier. Denne beslutning er i det vaesentlige identisk med beslutningen vedroerende det foerste dossier. DAFSE meddelte sagsoegeren denne beslutning den 20. september 1996.

34 Beslutningens dispositive del er affattet saaledes:

»Artikel 1

Det ESF-tilskud paa 6 890 635 PTE, som blev tildelt Mediocurso ... ved Kommissionens beslutning C(89) 0570 af 22. marts 1989, nedsaettes til 2 174 072 PTE.

Artikel 2

1 271 245 PTE skal tilbagebetales til Kommissionen ...«

35 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. november 1996 har sagsoegeren anlagt sag til annullation af Kommissionens beslutning af 14. august 1996 om det foerste dossier. Sagen blev registreret under nr. T-180/96.

36 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. november 1996 har sagsoegeren tillige anlagt sag til annullation af Kommissionens beslutning af 14. august 1996 om det andet dossier. Sagen blev registreret under nr. T-181/96.

37 Ved skrivelse af 24. marts 1998 blev parterne opfordret til at fremsaette deres bemaerkninger til en eventuel forening af sagerne T-180/96 og T-181/96. Parterne havde ingen indvendinger mod en saadan forening. Foelgelig blev sagerne T-180/96 og T-181/96 i medfoer af artikel 50 i Rettens procesreglement forenet med henblik paa domsafsigelsen.

38 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Som led i foranstaltningerne vedroerende sagens tilrettelaeggelse har Retten dog anmodet parterne om skriftligt at besvare visse spoergsmaal. Parterne har imoedekommet denne anmodning.

39 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i et offentligt retsmoede den 11. juni 1998.

Parternes paastande

Sag T-180/96

40 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Det bestemmes, at Kommissionens administrative akter og DAFSE's akter skal vedlaegges den foreliggende sags akter.

- Kommissionens beslutning C(96) 1185 af 14. august 1996 annulleres.

- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

41 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Sag T-181/96

42 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Det bestemmes, at Kommissionens administrative akter og DAFSE's akter skal vedlaegges den foreliggende sags akter.

- Kommissionens beslutning C(96) 1186 af 14. august 1996 annulleres.

- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

43 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Realiteten

44 Sagsoegeren har i hver af de to sager fremfoert fem anbringender:

- for det foerste er der sket tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion

- for det andet er kravet om en rimelig frist ikke overholdt

- for det tredje er der sket tilsidesaettelse af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83, idet Portugal ikke har haft lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger foer vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger

- for det fjerde er der sket tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning, idet de anfaegtede beslutninger er i modstrid med den forudgaaende attestering af oplysningerne i anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb

- for det femte er der sket tilsidesaettelse af begrundelsespligten og af generelle retsgrundsaetninger, ligesom der er begaaet visse fejl i vurderingen af de faktiske forhold.

Foerste anbringende om tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion

Parternes argumenter

45 Sagsoegeren finder for det foerste ikke, at Kommissionen har givet selskabet mulighed for at udtale sig om nedsaettelsen af de paagaeldende tilskud. Det er et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, at enhver, over for hvem der indledes en procedure, som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod den paagaeldende, skal have mulighed for kontradiktion (Rettens dom af 6.12.1994, sag T-450/93, Lisrestal m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1177, praemis 42). Dette princip har ganske saerlig betydning i en sag som den foreliggende, hvor de anfaegtede beslutninger nedsaetter et oprindeligt bevilget tilskud (Domstolens dom af 4.6.1992, sag C-189/90, Cipeke mod Kommissionen, Sml. I, s. 3573, praemis 16-18).

46 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 har enekompetence til at suspendere, nedsaette eller lade et tilskud fra ESF bortfalde. Foelgelig burde Kommissionen selv have foranstaltet hoering af sagsoegeren foer vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger.

47 Sagsoegeren har erkendt, at ogsaa en anden part som f.eks. DAFSE kunne have hoert selskabet foer Kommissionens foreloebige stillingtagen. En saadan forudgaaende hoering ville dog kun vaere til nogen nytte, saafremt resultaterne deraf blev bragt til Kommissionens kendskab, hvilket ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag.

48 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren, der i 1991 havde lejlighed til at fremsaette skriftlige bemaerkninger til resultaterne af finanskontrollen, som DAFSE havde bragt til selskabets kendskab, samt mulighed for at udtale sig under forskellige moeder med DAFSE, maa anses for at have haft lejlighed til at goere sine synspunkter gaeldende vedroerende den paataenkte nedsaettelse af tilskuddet, jf. ovennaevnte dom i Lisrestal m.fl. mod Kommissionen, praemis 49.

Rettens bemaerkninger

49 Efter fast retspraksis skal den ret til kontradiktion, som modtageren af et ESF-tilskud har, overholdes, naar Kommissionen nedsaetter et saadant tilskud (se bl.a. Domstolens dom af 24.10.1996, sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., Sml. I, s. 5373, praemis 21-44).

50 Det bemaerkes i oevrigt, at Retten i sin ovennaevnte dom i Lisrestal m.fl. mod Kommissionen (praemis 49) udtalte, uden paa dette punkt at blive korrigeret af Domstolen i dennes ovennaevnte dom af 24. oktober 1996, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., at Kommissionen, som i forhold til modtageren af et ESF-tilskud baerer det retlige eneansvar for beslutningerne om nedsaettelse af tilskuddet, ikke kan vedtage en saadan beslutning uden foerst at have givet tilskudsmodtageren mulighed for at goere sine synspunkter gaeldende vedroerende den paataenkte nedsaettelse af tilskuddet eller uden at have sikret sig, at tilskudsmodtageren har haft lejlighed hertil paa anden vis.

51 Sagsoegeren har saavel i sine paastande som i sit svar paa det skriftlige spoergsmaal fra Retten erkendt at vaere blevet hoert af DAFSE foer vedtagelsen af skrivelsen af 11. september 1991. DAFSE har i denne skrivelse ikke taget hensyn til samtlige sagsoegerens bemaerkninger til den paataenkte nedsaettelse.

52 Det maa fastslaas, at sagsoegeren ikke formelt er fremkommet med bemaerkninger til denne skrivelse, hvilket med rette er fremhaevet i de anfaegtede beslutninger. Sagsoegeren har nemlig alene anlagt sag for de portugisiske forvaltningsretter i anledning af naevnte skrivelse. Men i den foreliggende sag burde sagsoegeren ogsaa formelt have fremsat sine bemaerkninger, saaledes at DAFSE kunne videregive disse til Kommissionen. Under saadanne omstaendigheder kan sagsoegeren ikke paaberaabe sig en manglende videregivelse af sine eventuelle bemaerkninger til Kommissionen, da denne mangel beror paa sagsoegerens egen undladelse.

53 Retten finder, at sagsoegeren saaledes i overensstemmelse med ovennaevnte dom afsagt af Retten i sagen Lisrestal m.fl. mod Kommissionen »i tilstraekkelig grad« har haft mulighed for at goere sine synspunkter gaeldende vedroerende de mod selskabet rettede klagepunkter.

54 Af disse grunde skal det foerste anbringende forkastes.

Andet anbringende om manglende overholdelse af en rimelig frist

Parternes argumenter

55 Sagsoegeren finder, at det er en mangel ved forordning nr. 2950/83 og beslutning 83/673, at der ikke er fastsat nogen frist, inden for hvilken Kommissionen skal traeffe beslutning om en anmodning om udbetaling af saldobeloeb i forbindelse med et ESF-tilskud. Der maa herved ses bort fra den hypotese, at faellesskabslovgiver tillader, at vedtagelsen af saadanne beslutninger udsaettes paa ubestemt tid. Sagsoegeren har fremhaevet, at Domstolen med henblik paa loesning af denne type problemer har bekraeftet kriteriet om en »rimelig frist« (Domstolens dom af 6.7.1971, sag 59/70, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 157, org. ref.: Rec. s. 639, og af 11.12.1973, sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471).

56 Sagsoegeren har heraf udledt, at Kommissionen har tilsidesat princippet om den berettigede forventning ved foerst at have truffet beslutning efter syv aars forloeb, idet der hverken i gaeldende lovgivning eller i de faktiske omstaendigheder er noget, der viser, at de paagaeldende dossierer er saerlig komplekse.

57 Endelig er det uden betydning, at Kommissionen er blevet underrettet om DAFSE's tvivl med hensyn til tilskudsberettigelsen af visse udgifter. Retssikkerhedsprincippet har nemlig netop til formaal at forhindre, at en situation praeget af usikkerhed fortsaetter paa ubestemt tid.

58 Kommissionen har for det foerste understreget, at der i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 ikke er fastsat nogen frist, der begraenser Kommissionens mulighed for at nedsaette et ESF-tilskud. Kommissionen er af den opfattelse, at en saadan situation afspejler lovgivers oenske om ikke at goere en nedsaettelse af tilskud i tilfaelde af formodninger om uregelmaessigheder betinget af overholdelse af bestemte frister. Sagsoegeren kan derfor ikke have haft nogen berettiget forventning om, at der ikke ville blive besluttet nogen nedsaettelse af tilskuddene.

59 Kommissionen har for det andet anfoert, at Retten i sin dom af 19.3.1997, sag T-73/95, Oliveira mod Kommissionen, Sml. II, s. 381, praemis 45-47, har fastslaaet, at spoergsmaalet om, hvorvidt en frist er rimelig, afhaenger af arten af de foranstaltninger, der skal traeffes, samt af de konkrete omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde.

60 Endelig finder Kommissionen ikke, at det omstridte tidsrum i den foreliggende sag, kan betragtes som uforholdsmaessigt langt, da sagsoegeren forholdsvis tidligt er blevet gjort bekendt med resultaterne af finanskontrollen. Sagsoegeren vidste desuden, at visse udgifter blev anset for ikke at vaere tilskudsberettigede.

Rettens bemaerkninger

61 Det foelger af fast retspraksis, at det maa vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af den administrative procedure kan anses for rimelig, herunder navnlig den sammenhaeng, hvori sagen indgaar, de forskellige led i den administrative procedure, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter (Rettens dom af 22.10.1997), forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, praemis 57, og ovennaevnte dom i Oliveira mod Kommissionen, praemis 45).

62 Det er herudfra, det skal vurderes, om det tidsrum, der forloeb mellem sagsoegerens indgivelse af anmodninger om betaling af saldobeloeb i december 1989 og vedtagelsen den 14. august 1996 af de anfaegtede beslutninger, er rimeligt.

63 Faktum er, at DAFSE mellem december 1989 og september 1991 i samarbejde med selskabet Audite foretog en finanskontrol for at kontrollere den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af de af sagsoegeren afholdte udgifter.

64 Mellem september 1991 og den 22. september 1995, hvor Kommissionen blev underrettet om resultaterne af finanskontrollen, afventede DAFSE af forstaaelige grunde de portugisiske forvaltningsretters stillingtagen til sagsoegerens sag til proevelse af skrivelsen af 11. september 1991.

65 Derefter meddelte DAFSE ved skrivelse af 6. marts 1996 sagsoegeren, at Kommissionen havde truffet beslutning om sagsoegerens anmodninger om saldoudbetaling.

66 Endelig trak Kommissionen som foelge af Rettens dom af 13. december 1995, sag T-85/94, Kommissionen mod Branco, Sml. II, s. 2993, disse beslutninger tilbage og erstattede dem med de to anfaegtede beslutninger, som i detaljer angiver aarsagerne til beslutningerne om at nedsaette ESF-tilskuddet.

67 Det fremgaar af dette begivenhedsforloeb, at hver etape i procedurerne forud for vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger er forloebet inden for et rimeligt tidsrum under hensyntagen til de omstaendigheder, som de nationale og Faellesskabets ESF-forvaltere med foeje kan tage i betragtning ved gennemgangen af anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb.

68 Under disse omstaendigheder skal det andet anbringende forkastes.

Tredje anbringende om tilsidesaettelse af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 for saa vidt som Portugal ikke havde faaet lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger foer vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger

Parternes argumenter

69 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen i medfoer af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83, kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde efter at have givet den paagaeldende medlemsstat lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger.

70 Sagsoegeren finder imidlertid, at Kommissionen i den foreliggende sag har vedtaget de anfaegtede beslutninger uden at have givet de portugisiske myndigheder lejlighed til at fremkomme med deres bemaerkninger til disse beslutninger, hvilket er en tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav (Domstolens dom af 7.5.1991, sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. I, s. 2283).

71 Kommissionen finder, at de anfaegtede beslutninger bekraefter DAFSE's forslag om nedsaettelse af tilskuddet. Under disse omstaendigheder maa formkravet i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 anses for opfyldt.

Rettens bemaerkninger

72 Sagsoegeren foreholder i sit tredje anbringende i det vaesentlige Kommissionen, at denne ikke har givet DAFSE lejlighed til paa ny at fremkomme med sine bemaerkninger til Kommissionens paataenkte tilskudsnedsaettelser.

73 Det fremgaar imidlertid af Domstolens dom af 11. oktober 1990, sag C-200/89, FUNOC mod Kommissionen, Sml. s. 3669, praemis 17, at, naar der forud for beslutninger som dem, der er tale om i de foreliggende sager, er foregaaet en brevveksling mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, og naar disse er fremkommet med deres bemaerkninger, inden den endelige beslutning blev truffet, maa pligten til at hoere medlemsstaten anses for opfyldt.

74 Det staar endvidere fast, at DAFSE, som repraesenterer Portugal i forbindelse med forvaltningen af ESF, ved skrivelse af 22. september 1995 tilstillede Kommissionen sin vurdering af de dossierer, der er tale om i den foreliggende sag.

75 I oevrigt fremgaar det af begrundelserne til de anfaegtede beslutninger, at den holdning, Kommissionen indtog i beslutningerne, blot bekraefter DAFSE's forslag om at nedsaette tilskuddene.

76 Under disse omstaendigheder maa pligten til at hoere medlemsstaten anses for opfyldt af den simple grund, at den paagaeldende medlemsstat har fremlagt sine egne forslag om nedsaettelse af tilskuddene foer vedtagelsen af de endelige beslutninger den 14. august 1996.

77 Foelgelig skal det tredje anbringende forkastes.

Fjerde anbringende om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning, for saa vidt som de anfaegtede beslutninger er i modstrid med den forudgaaende attestering af oplysningerne i anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb

Parternes argumenter

78 Sagsoegeren har anfoert, at de portugisiske myndigheder i overensstemmelse med artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 har attesteret den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb. Ifoelge sagsoegeren er de anfaegtede beslutninger i modstrid med denne attestering, for saa vidt som beslutningerne rejser tvivl om rigtigheden af visse udgifter og den regnskabsmaessige klassificering af disse, som tidligere er blevet accepteret.

79 Denne raekke af skiftende holdninger udgoer en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning. Attesteringen er nemlig en handling, der endeligt fastlaegger sagsoegerens retsstilling. En saadan attestering forhindrer ganske vist ikke Kommissionen i at lade et oprindeligt godkendt tilskud bortfalde eller i at nedsaette tilskuddet, naar blot Kommissionen ikke bestrider den faktiske afholdelse og den regnskabsmaessige klassificering af de paagaeldende udgifter.

80 Sagsoegeren har paapeget, at det foerst er under sagsbehandlingen for Retten, at Kommissionen har paastaaet, at der er tale om en betinget attestering fra de portugisiske myndigheders side. De anfaegtede beslutninger indeholder intet herom. I oevrigt giver gaeldende lovgivning ikke mulighed for en saadan betinget attestering.

81 Sagsoegeren finder, at de nationale myndigheder, naar de faar forelagt en anmodning om udbetaling af saldobeloeb, kun kan vaelge mellem to muligheder: at attestere eller ikke at attestere. Da der i forordning nr. 2950/83 er fastsat en frist for attesteringen, kan de portugisiske myndigheder ikke knytte betingelser til attesteringen og saaledes omgaa forordningens ufravigelige frist.

82 Kommissionen har for sit vedkommende anfoert, at det er for at beskytte sagsoegerens interesser og overholde den timaaneders frist, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i beslutning 83/673, at de portugisiske myndigheder har attesteret de paagaeldende udbetalingsanmodninger og samtidig taget forbehold for en senere finanskontrol.

83 Kommissionen har endvidere anfoert, at det i artikel 7 i forordning nr. 2950/83 hedder, at anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb med forbehold af den kontrol, der foretages af medlemsstaterne, kan goeres til genstand for senere revision. Endelig har Kommissionen haevdet, at befoejelsen til at nedsaette et tilskud fra ESF ifoelge retspraksis alene tilkommer Kommissionen, uanset om den paagaeldende nationale myndighed har indstillet, at der sker en saadan nedsaettelse (ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Branco, praemis 23 og 24).

Rettens bemaerkninger

84 Det skal for det foerste bemaerkes, at DAFSE efter attesteringen den 30. oktober 1990 ved skrivelser af 25. og 28. januar 1991 meddelte sagsoegeren, at selskabet Audite havde faaet til opgave at foretage en kontrol af den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af de afholdte udgifter, og at DAFSE ville lade sin endelige vurdering afhaenge af konklusionerne af denne finanskontrol. Sagsoegeren er saaledes hurtigt blevet orienteret om, at tilskudsberettigelsen af de paastaaede udgifter var draget alvorligt i tvivl.

85 Det skal herefter afgoeres, i hvilket omfang de nationale myndigheders attestering af visse udgifter indebaerer myndighedernes endelige stillingtagen til tilskudsmodtagerens attesterede oplysninger, og om en saadan stillingtagen binder Kommissionen.

86 En medlemsstats attestering fritager ikke medlemsstaten fra de oevrige forpligtelser, der paalaegges den ved gaeldende faellesskabslovgivning. Medlemsstaten skal saaledes i medfoer af artikel 2, stk. 2, i afgoerelse 83/516 garantere en forsvarlig gennemfoerelse af ESF's foranstaltninger. Det er endvidere i artikel 7 i beslutning 83/673/EOEF bestemt, at saafremt gennemfoerelsen af en foranstaltning, hvortil der er ydet tilskud, goeres til genstand for en undersoegelse paa grundlag af en formodet uregelmaessighed, skal medlemsstaten straks underrette Kommissionen herom.

87 Da opfyldelsen af disse forpligtelser ikke er betinget af overholdelse af nogen frist, er de nationale myndigheder bundet af disse forpligtelser, saa laenge Kommissionen ikke har vedtaget nogen endelig beslutning angaaende saldobeloebet.

88 Artikel 6 og 7 i forordning nr. 2950/83 fastsaetter den procedure, der skal foelges, naar Kommissionen konstaterer, at betingelserne for ydelsen af et tilskud ikke er overholdt, eller naar Kommissionen oensker at foretage en kontrol efter en anmodning om udbetaling af saldobeloeb. Det fremgaar af disse artikler, at medlemsstaten er den part, med hvem Kommissionen foerst og fremmest skal droefte spoergsmaal om ESF's forvaltning.

89 Foelgelig maa medlemsstaten selv efter at have foretaget den faktiske og regnskabsmaessige attestering, der er omhandlet i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83, anses for fortsat at vaere bundet af visse forpligtelser, saerlig forpligtelsen til at anmelde alle uregelmaessigheder i ESF's forvaltning, endog efter at have foretaget den faktiske og regnskabsmaessige attestering, der er omhandlet i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83. Sagsoegerens retsstilling var saaledes ikke endeligt bestemt af attesteringen af de af sagsoegeren afholdte udgifter.

90 Det fremgaar endvidere af retspraksis, at alene Kommissionen har det retlige ansvar for beslutningen om at nedsaette tilskuddet, uanset om den nationale myndighed har indstillet, at der sker en saadan nedsaettelse eller ej (ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Lisrestal m.fl., praemis 29, og Kommissionen mod Branco, praemis 23 og 24). Kommissionens udoevelse af denne enekompetence kan ikke goeres betinget af den i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 omhandlede attestering. Det staar nemlig Kommissionen helt frit for at nedsaette en faellesskabsstoette, ogsaa selv om medlemsstaten har attesteret den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af samtlige de oplysninger, der er afgivet til stoette for anmodningen om udbetaling af saldobeloeb, forudsat at Kommissionen giver en tilstraekkelig begrundelse for sin beslutning om at nedsaette tilskuddet, naar den ikke foelger de nationale myndigheders indstilling.

91 Foelgelig kan sagsoegerens argument om, at der er graenser for, hvilken beslutning Kommissionen i den foreliggende sag er kompetent til at traeffe med hensyn til bortfald eller nedsaettelse af tilskud, naar den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af de afholdte udgifter er attesteret, ikke tages til foelge.

92 I betragtning af, at den garanti for en forsvarlig gennemfoerelse af ESF-foranstaltningerne, som de nationale myndigheder skal give i henhold til artikel 2, stk. 2, i afgoerelse 83/516, og de nationale myndigheders pligt til at goere Kommissionen bekendt med enhver mistanke om uregelmaessigheder, jf. artikel 7 i beslutning 83/673, maa attestering i henhold til artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83 endvidere betragtes som en handling, hvortil der pr. definition maa vaere knyttet en raekke forbehold. Laegges denne fortolkning ikke til grund, saettes der spoergsmaalstegn ved nyttevirkningen af de nationale myndigheders pligt til at anmelde konstaterede uregelmaessigheder i ESF's forvaltning. Attesteringen beroerer saaledes ikke de oevrige befoejelser, som de nationale myndigheder og Kommissionen fortsat maa kunne udoeve for at sikre en forsvarlig gennemfoerelse af ESF's stoette.

93 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at DAFSE med foeje opfyldte sin pligt til at overvaage forvaltningen af ESF-stoetten ved at kraeve, at Audite skulle undergive sagsoegerens udgifter en finanskontrol i forlaengelse af DAFSE's egen attestering af den faktiske og regnskabsmaessige rigtighed af de omhandlede udgifter.

94 Foelgelig skal det fjerde anbringende forkastes.

Femte anbringende om tilsidesaettelse af begrundelsespligten, af generelle retsgrundsaetninger og om visse fejlvurderinger af de faktiske omstaendigheder

Femte anbringende, foerste del: tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

- Parternes argumenter

95 Sagsoegeren har anfoert, at begge de anfaegtede beslutninger bygger dels paa den rapport, Audite har udarbejdet for hvert dossier, dels paa DAFSE's skrivelse af 22. september 1995.

96 Sagsoegeren har dog haevdet ikke at vide, noejagtig hvilken rapport Kommissionen hentyder til i de to sager. Audite har nemlig foretaget flere revisioner paa stedet og udarbejdet flere rapporter med konklusioner, der til tider er selvmodsigende. Alle Audite's rapporter er i oevrigt senere blevet aendret af Audite selv. Sagsoegeren har ogsaa anfoert, at de beloeb, Kommissionen kraever tilbagebetalt i de to anfaegtede beslutninger, ikke svarer til beloebene i Audite's rapporter.

97 Sagsoegeren har endelig understreget, at selv om Retten i sin praksis anerkender princippet om begrundelse per relacionem, kraever anvendelsen af dette princip, at den beslutning, der begrundes per relacionem, tilstraekkelig klart henviser til den paagaeldende retsakt (ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Branco, praemis 27). Men i den foreliggende sag overholder henvisningerne til revisionsrapporterne ikke denne betingelse, for saa vidt som rapporterne ikke kan identificeres tilstraekkelig klart, og sagsoegeren ikke er blevet forhaandsorienteret om rapporternes indhold. De anfaegtede beslutninger tilsidesaetter saaledes traktatens artikel 190.

98 Kommissionen finder, at det klart fremgaar af de anfaegtede beslutninger, noejagtig hvilke dokumenter der henvises til deri.

- Rettens bemaerkninger

99 Det skal indledningsvis bemaerkes, at efter fast retspraksis skal det klart og utvetydigt fremgaa af den begrundelse, der kraeves efter traktatens artikel 190, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, saaledes at de beroerte kan goere sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol (Domstolens dom af 15.4.1997, sag C-22/94, Irish Farmers Association m.fl., Sml. I, s. 1809, praemis 39, og Rettens dom af 14.7.1997, sag T-81/95, Interhotel mod Kommissionen, Sml. II, s. 1265, praemis 72). Omfanget af begrundelsespligten afhaenger dels af arten af den paagaeldende retsakt, dels af den sammenhaeng, hvori retsakten er vedtaget.

100 I en situation som den foreliggende, hvor Kommissionen alene godkender et forslag fra en medlemsstat om at nedsaette det oprindeligt bevilgede tilskud, kan Kommissionens beslutning endvidere i medfoer af Rettens dom af 12.1.1995, sag T-85/94, Branco mod Kommissionen, Sml. II, s. 45, praemis 36), anses for at vaere tilstraekkeligt begrundet i henhold til traktatens artikel 190, enten naar begrundelsen for at nedsaette tilskuddet klart fremgaar af beslutningen, eller - hvis dette ikke er tilfaeldet - naar der i beslutningen tilstraekkeligt tydeligt henvises til en retsakt fra de kompetente nationale myndigheder i den paagaeldende medlemsstat, i hvilken myndighederne klart har redegjort for grundene til at nedsaette tilskuddet.

101 Det er ud fra disse principper, at sagsoegerens argumenter maa vurderes.

102 Herved skal det for det foerste fastslaas, at sagsoegerens paastand om, at der for hvert dossier findes flere selvmodsigende revisionsrapporter, er uberettiget. Audite har rent faktisk kun udarbejdet én rapport for hvert dossier. Begge rapporterne, der er vedlagt svarskriftet i de respektive sager, blev registreret hos DAFSE den 20. februar 1991.

103 Forskellene mellem beloebene i de to revisionsrapporter og beloebene i de anfaegtede beslutninger skyldes aendringer, der vel er sket efter rapporternes forelaeggelse for DAFSE, men dog foer sagsoegeren den 11. september 1991 fik meddelelse om de endelige resultater af DAFSE's kontrol, en kontrol som sagsoegeren selv i oevrigt i hoej grad var involveret i.

104 Sagsoegeren har endvidere saavel i sit skriftlige svar paa Rettens spoergsmaal som under retsmoedet erkendt, at essensen i Audite's revisionsrapporter var blevet bragt til selskabets kendskab ved skrivelse af 11. september 1991, selv om skrivelsen ikke indeholdt genparter af selve rapporterne.

105 Sagsoegeren har altsaa haft mulighed for at goere sig bekendt med den begrundelse, som Kommissionen henviser til i de anfaegtede beslutninger. Dette saa meget desto mere som Kommissionens beslutninger ogsaa henviser til DAFSE's skrivelse af 22. september 1995, som ogsaa i detaljer angiver begrundelserne for de omtvistede nedsaettelser.

106 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at de anfaegtede beslutninger med forbehold af resultatet af den detaljerede gennemgang af de enkelte regnskabsposter, der foretages nedenfor under behandlingen af det femte anbringendes tredje del, klart og utvetydigt gengiver Kommissionens generelle synspunkter, idet disse beslutninger under ét henviser til klart identificerede DAFSE-dokumenter.

107 Foelgelig skal femte anbringende, foerste del, forkastes.

Femte anbringende, anden del: tilsidesaettelse af princippet om den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet

- Parternes argumenter

108 Sagsoegeren har anfoert, at de anfaegtede beslutninger i realiteten bygger enten paa uregelmaessigheder i de fremlagte beviser eller paa en ulovlig regnskabsmaessig klassificering af de paagaeldende udgifter. Sagsoegeren finder, at de tagne forbehold med hensyn til tilskuddets anvendelse burde have vaeret bekendtgjort senest ved godkendelsen af tilskuddet og burde ikke kunne fremsaettes efterfoelgende paa det tidspunkt, hvor saldobeloebet skulle godkendes, som det er tilfaeldet i den foreliggende sag. Sagsoegeren har herved paapeget, at det i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 bestemmes, at Kommissionen kun kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde, saafremt et tilskud ikke anvendes paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser.

109 Foelgelig tilsidesaetter Kommissionens beslutninger om bortfald af en lang raekke tilskud princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, idet beslutningerne om at lade tilskuddene bortfalde ikke bygger paa retsforskrifter, der var kendte paa tidspunktet for godkendelsen af tilskuddet (Domstolens dom af 28.4.1988, sag 170/86, Von Deetzen, Sml. s. 2355, og af 1.10.1987, sag 84/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 3765).

110 Kommissionen finder ikke, at sagsoegeren med foeje kan haevde, at retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning er blevet tilsidesat. En godkendelsesbeslutning kan alene skabe en berettiget forventning hos tilskudsmodtageren, saafremt tilskuddet er anvendt efter de regler, der er fastsat i godkendelsesbeslutningen. Men i den foreliggende sag er de paagaeldende tilskud kun delvis anvendt i overensstemmelse med de fastsatte regler.

111 Kommissionen har endvidere anfoert, at det fremgaar af bekendtgoerelse nr. 6/88, der blev offentliggjort i Diàrio da Repùblica af 18. februar 1988, at:

»1. DAFSE accepterer kun fakturaer og kvitteringer som dokumentation for de udgifter, der er afholdt i forbindelse med de paagaeldende foranstaltninger.

2. De i stk. 1 omhandlede bilag skal indeholde den noedvendige dokumentation samt en specifikation af beloebene svarende til posterne under punkt 14 i den formular, der benyttes til anmodninger om udbetaling af saldobeloeb fra ESF.«

- Rettens bemaerkninger

112 I betragtning af de revisions- og kontrolbefoejelser, der er tillagt medlemsstaten og Kommissionen (se praemis 84-93 ovenfor), maa begge disse parter vaere berettiget til at goere opmaerksom paa enhver tilsidesaettelse af de betingelser, der er stillet ved ydelsen af faellesskabstilskuddet, som tilskudsmodtageren begaar, uanset om tilsidesaettelsen er svigagtig eller ej.

113 Retten skal videre bemaerke, at sagsoegeren i de erklaeringer, hvorved selskabet har accepteret beslutningerne om ydelse af tilskud [bilag 9 til staevningerne i begge sager, punkt 1.b], selv har forpligtet sig til at overholde gaeldende nationale bestemmelser og faellesskabsbestemmelser.

114 Det staar endvidere fast, at anvendelsen af offentlige midler saavel i portugisisk ret som i faellesskabsretten er betinget af en fornuftig oekonomisk forvaltning. Kommissionen har saaledes i sine indlaeg naevnt bekendtgoerelse nr. 6/88 (praemis 111), hvori det netop kraeves, at tilskudsmodtageren skal fremlaegge dokumentation for udgifterne i forbindelse med de paagaeldende foranstaltninger, og at han skal angive, hvilke poster udgifterne hoerer ind under.

115 I modsaetning til, hvad sagsoegeren har haevdet, er de anmeldte uregelmaessigheder saaledes ikke fastslaaet ved brug af et kriterium, der ikke var naevnt blandt de betingelser for ydelse af tilskuddene, som forudsattes overholdt af tilskudsmodtageren. Det maa i oevrigt fastslaas, at det ved den kontrol, som medlemsstaten skal foretage i henhold til artikel 7 i beslutning 83/673 ved mistanke om uregelmaessigheder, ikke er urimeligt at anvende kriterier, der vedroerer »den rimelige karakter« af tilskudsmodtagerens udgifter og »den fornuftige oekonomiske forvaltning« af tilskuddet. Anvendelsen af disse kriterier indebaerer nemlig blot en kontrol af, at tilskudsmodtagerens paastaaede udgifter er passende i forhold til de ydelser, som udgifterne skal daekke.

116 Af disse grunde skal femte anbringende, anden del, forkastes.

Femte anbringende, tredje del, som i det vaesentlige drejer sig om aabenbare skoensfejl, som Kommissionen haevdes at have begaaet, da den i overensstemmelse med skrivelsen af 22. september 1995 fra DAFSE besluttede at nedsaette det tilskud, der oprindeligt var bevilget

- Indledende bemaerkninger

117 Sagsoegeren har i femte anbringende, tredje del, i begge sager hovedsagelig haevdet, at Kommissionen har gjort sig skyldig i retlig og faktisk vildfarelse ved at tage indholdet af DAFSE's skrivelse af 22. september 1995 til indtaegt for sin opfattelse. Sagsoegeren har i det vaesentlige foreholdt Kommissionen, at denne ved nedsaettelsen af de oprindeligt bevilgede tilskud med urette har lagt DAFSE's konstateringer til grund. I konstateringerne saettes der spoergsmaalstegn ved den klassificering af de afholdte udgifter, der fremgaar af anmodningerne om udbetaling af saldobeloeb, og/eller ved gyldigheden af den dokumentation, sagsoegeren har fremlagt for udgifterne.

118 Inden behandlingen af de forskellige argumenter, sagsoegeren har fremfoert herom i de to sager, bemaerkes for det foerste, at Kommissionen som naevnt ovenfor kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde, saafremt et tilskud fra ESF ikke anvendes paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser.

119 Kommissionen kan endvidere suspendere, nedsaette eller lade et tilskud bortfalde under henvisning til en national eller faellesskabsbestemmelse, som ikke er overholdt ved gennemfoerelsen af den paagaeldende foranstaltning. Det skal herved bemaerkes, at sagsoegeren i de erklaeringer, hvori godkendelsesbeslutningerne accepteres, har anfoert, at tilskuddene vil blive anvendt i overensstemmelse med gaeldende nationale regler og faellesskabsregler (se praemis 113 ovenfor).

120 Anvendelsen af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 kan endvidere goere det noedvendigt for Kommissionen at foretage en vurdering af komplicerede faktiske og regnskabsmaessige forhold. Ved en saadan vurdering maa Kommissionen derfor raade over et vidt skoen. Foelgelig kan Retten ved behandlingen af denne del af anbringendet alene efterproeve, om Kommissionen har anlagt en aabenbar urigtig vurdering af sagens omstaendigheder (jf. Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-122/94, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 881, praemis 18; Rettens dom af 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, CB og Europay mod Kommissionen, Sml. II, s. 49, praemis 109).

121 De anfaegtede beslutninger i den foreliggende sag bygger helt og holdent paa DAFSE's skrivelse af 11. september 1991, som gengiver essensen i Audite's revisionsrapporter, samt skrivelse af 22. september 1995. Det skal under disse omstaendigheder undersoeges, om Kommissionen ved at tage indholdet af disse skrivelser fra DAFSE til indtaegt for sin opfattelse har anlagt et aabenbart fejlskoen.

- Berettigelsen af sagsoegerens argumenter i sag T-180/96

122 Hvad for det foerste angaar undervisningsmateriale (underrubrik 14.2.1) har sagsoegeren haevdet ikke at forstaa, hvorfor udgifter til indkoeb af stole og borde i modsaetning til tidligere praksis ikke er anset for tilskudsberettigede.

123 Kommissionen har anfoert, at saadanne moebler maa betragtes som varige goder. Derfor er de paagaeldende beloeb blevet opfoert i rubrik 14.6 »normale afskrivninger« og afskrevet med 10%.

124 Retten finder ikke, at Kommissionen har anlagt et aabenbart fejlskoen ved at vurdere, at stole og borde er varige goder og ikke undervisningsmateriale og som konsekvens heraf har henfoert de paagaeldende beloeb til rubrikken for normale afskrivninger.

125 I oevrigt medfoerer den omstaendighed, at en udgifts optagelse paa en bestemt konto tidligere er blevet godkendt, ikke noedvendigvis, at den samme postering ogsaa fremover skal godkendes, naar posteringen ikke er forenelig med betingelserne i godkendelsesbeslutningen eller med bestemmelserne i den nationale ret eller faellesskabsretten. Det skal herved bemaerkes, at en eventuel tidligere begaaet ulovlighed under ingen omstaendigheder kan skabe en berettiget forventning hos sagsoegeren (jf. Rettens dom af 27.6.1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, praemis 76).

126 Foelgelig skal det foerste argument forkastes.

127 Hvad for det andet angaar specialistarbejdet (underrubrik 14.2.7) finder sagsoegeren for det foerste, at der ikke er grundlag for at begraense vederlaget til de teknikere, der har udfoert specialistarbejde i forbindelse med udarbejdelse af kursusmateriale og manualer. Sagsoegeren har yderligere anfoert, at selskabet i denne underrubrik ligeledes har placeret et beloeb paa 374 400 PTE dokumenteret ved en faktura. Fakturaen vedroerer ydelser, som henhoerer under flere forskellige rubrikker, hvilket der ikke er forbud imod.

128 Kommissionen har anfoert, at nedsaettelsen af vederlaget til disse teknikere bygger paa en gennemgang af de fire kvitteringer for sagsoegerens udarbejdelse af manualer og opgavehaefter. Disse fire kvitteringer er ikke opfoert i den rigtige rubrik og indeholder herudover ingen noejagtig angivelse af, hvad kvitteringerne daekker. Kommissionen har derfor ladet fornuften raade. Hvad angaar de 374 400 PTE har Kommissionen paapeget, at den paagaeldende faktura indeholder saa utilstraekkelige oplysninger, at hele beloebet er blevet betragtet som vaerende ikke-tilskudsberettiget.

129 Retten skal bemaerke, at de paagaeldende fakturaer, som det fremgaar af oplysningerne i sagen, ikke er tilstraekkelig detaljerede til at kunne dokumentere rigtigheden af de paagaeldende udgifter. Derfor har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at forlade sig paa sin sunde fornuft ved vurderingen af denne udgift, saaledes som det er forklaret i punkt 14.2.7 i skrivelsen af 22. september 1995. Fakturaen paa 374 400 PTE fra »C. Peres Feio, Ld.a« (bilag 20 til staevningen) er saa utilstraekkelig, at Kommissionen ikke kan anses for at have anlagt et aabenbart fejlskoen ved at betragte hele fakturabeloebet som vaerende ikke-tilskudsberettiget.

130 Foelgelig skal det andet argument forkastes.

131 Hvad for det tredje angaar vederlaget til undervisningspersonalet (underrubrik 14.3.1a) har sagsoegeren bestridt, at hele beloebet paa 4 363 684 PTE er ikke-tilskudsberettiget. Sagsoegeren har erkendt, at der i de »oversigter« (bilag 21 til staevningen), som sagsoegeren har fremlagt, ikke er sondret mellem teoretisk undervisning og praktisk undervisning, men sagsoegeren stiller sig uforstaaende over for den konklusion, DAFSE har draget heraf.

132 Sagsoegeren har paapeget, at udgifter til de paagaeldende foranstaltninger i medfoer af gaeldende national lovgivning alene kan dokumenteres ved fakturaer eller kvitteringer. Og da sagsoegeren har fremlagt kvitteringer (bilag 22 til staevningen), og da der yderligere ikke er tvivl om, at kurserne rent faktisk har fundet sted, finder sagsoegeren ikke, at det er berettiget at fjerne beloebet fra denne underrubrik. Under alle omstaendigheder tilsiger proportionalitetsprincippet, at selv om der maatte vaere tvivl om, hvilken form for kursus der har vaeret tale om, maa i hvert fald et beloeb svarende til den laveste vederlagskategori, dvs. den kategori, der anvendes hvis samtlige kurser betragtes som praktiske kurser, betragtes som berettiget.

133 Kommissionen finder ikke, at sagsoegeren har godtgjort, at de fremlagte kvitteringer har forbindelse med de paagaeldende kurser, idet bilagene ikke klart angiver, hvem der har undervist, eller hvilken type kurser der har vaeret tale om. Endvidere svarer summen af beloebene paa udgiftsbilagene ikke til det angivne beloeb. Endelig har Kommissionen anfoert, at det i bekendtgoerelse nr. 18/MTSS/87, der blev offentliggjort i Diàrio da Repùblica den 11. maj 1987, hedder, at »de stoettemodtagende organisationer skal for hver foranstaltning foere en protokol over tilstedevaerende og fravaerende kursister og laerere og et register over kursusprogrammerne, hvor der sondres mellem teoretiske og praktiske kurser«.

134 Retten finder, at en gennemgang af den dokumentation, sagsoegeren har fremlagt for at godtgoere, hvilken type kurser det foerste dossier vedroerer, og hvem der har undervist (bilag 21 og 22 til staevningen), viser, at dokumentationen er saa unoejagtig, at der er skabt alvorlig tvivl om, hvorvidt de paagaeldende kurser overhovedet har fundet sted. Dette har DAFSE ogsaa med foeje bemaerket under punkt 14.3.1a) i sin skrivelse af 22. september 1995. Kommissionen har saaledes ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at vurdere, at sagsoegeren, som har arrangeret mange forskellige kurser med mange forskellige undervisere, ikke har godtgjort, at den fremlagte dokumentation rent faktisk vedroerer det kursus, der er genstand for det foerste dossier, og ved foelgelig ikke at have taget samtlige de paagaeldende udgiftsbilag i betragtning.

135 Foelgelig skal det tredje argument forkastes.

136 Hvad for det fjerde angaar det administrative personale [underrubrik 14.3.1c)] finder sagsoegeren, at Kommissionens nedsaettelse af dette beloeb bygger paa en misforstaaelse, idet de omtvistede kvitteringer er underskrevet og afstemplet, saaledes som det fremgaar af bilag 23 til staevningen. Sagsoegeren er under alle omstaendigheder af den opfattelse, at de paagaeldende kvitteringers dokumentationskraft ikke svaekkes af manglende underskrifter eller afstempling.

137 Kommissionen har anfoert, at den paagaeldende nedsaettelse skyldes, at de paagaeldende kvitteringer hverken var blevet afstemplet eller underskrevet, da finanskontrollen fandt sted.

138 Retten finder, at sagsoegeren ikke har godtgjort at have forelagt DAFSE de afstemplede og underskrevne dokumenter, der er vedlagt staevningen, foerend DAFSE havde afsluttet finanskontrollen. Foelgelig har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget hensyn til kvitteringer, som paa kontroltidspunktet ikke opfyldte de nationale lovkrav, idet saadanne lovkrav bl.a. har til formaal at sikre, at kvitteringerne vedroerer en faktisk afholdt udgift.

139 Foelgelig skal det fjerde argument forkastes.

140 Hvad for det femte angaar specialistarbejdet (underrubrik 14.3.8) finder sagsoegeren, at de udgifter, der er givet afslag paa, er tilstraekkeligt dokumenteret ved den faktura, der er fremlagt som bilag 20 til staevningen. Sagsoegeren har gentaget, at der ikke er noget til hinder for, at ydelser henhoerende under forskellige konti samles paa én kvittering.

141 Kommissionen har herved anfoert, at der er set bort fra den paagaeldende post paa grund af manglende dokumentation, idet den af sagsoegeren fremlagte faktura vedroerer andre poster.

142 Retten bemaerker, at beloebene i den dokumentation, sagsoegeren har fremlagt som bilag 20 til sin staevning, ikke er i overensstemmelse med beloebene i sagsoegerens anmodning om udbetaling af saldobeloeb. Kommissionen har derfor ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget den paagaeldende dokumentation i betragtning ved fastsaettelsen af det saldobeloeb, der skal udbetales til sagsoegeren.

143 Foelgelig skal det femte argument forkastes.

144 Hvad for det sjette angaar leje af fast ejendom og inventar (underrubrik 14.3.9) finder sagsoegeren ikke, at begrundelsen i skrivelsen af 22. september 1995 forklarer, hvorfor Kommissionen har foretaget de foerste to nedsaettelser under denne post. Hvad angaar den tredje nedsaettelse har sagsoegeren henvist til sin argumentation vedroerende underrubrik 14.2.7 (se praemis 127).

145 Ifoelge Kommissionen vedroerer den foerste nedsaettelse anskaffelsen af varige goder, som i medfoer af gaeldende national lovgivning ikke kan afskrives fuldt ud i anskaffelsesaaret. Det andet beloeb drejer sig om et designkursus, der ikke er omfattet af det foerste dossier. Det tredje beloeb er ikke blevet godkendt, fordi den paagaeldende faktura ikke klart angiver, hvilke ydelser der er leveret.

146 Retten finder, at begrundelsen i DAFSE's skrivelser af henholdsvis 11. september 1991 og 22. september 1995 angaaende de foerste to nedsaettelser under denne post ganske vist er summarisk, men dog tilstraekkelig til at give sagsoegeren, som er bekendt med alle detaljerne i det paagaeldende dossier, mulighed for at bestride indholdet. Men sagsoegeren har paa ingen maade godtgjort, at Kommissionen i denne forbindelse har anlagt et aabenbart fejlskoen. Hvad angaar den tredje nedsaettelse henviser Retten til praemis 129 ovenfor.

147 Foelgelig skal det sjette argument forkastes.

148 Hvad for det syvende angaar raavarer, hjaelpestoffer og forbrugsvarer (underrubrik 14.3.12) har sagsoegeren anfoert, at i medfoer af den portugisiske sociallovgivning skal udgifter dokumenteret ved fakturaer, der er dateret senest den femte arbejdsdag i januar maaned i det aar, der foelger efter aaret for udgifternes afholdelse, godkendes. Og den omtvistede faktura (bilag 24 til staevningen) opfylder denne betingelse.

149 Kommissionen finder, at denne faktura er udstedt for sent til, at beloebet kan medregnes som del af finansieringen af foranstaltningen. Ifoelge den nationale momslov skulle fakturaen nemlig dels have vaeret udstedt ved leveringen af de paagaeldende varer, dels have vaeret ledsaget af foelgesedler. Men ingen af disse to betingelser er opfyldt i den foreliggende sag.

150 Retten bemaerker, at naar den paa baggrund af oplysningerne i sagen gennemgaar den anfaegtede beslutning og de relevante afsnit i DAFSE's skrivelse af 11. september 1991 - som i det vaesentlige gengiver de indsigelser, der er rejst i Audite's rapport - samt i skrivelsen af 22. september 1995, hvortil der er henvist i beslutningen, er det ikke klart, noejagtig hvad Kommissionens begrundelse er, eller hvilken national lovgivning Kommissionen stoetter sig paa, naar den naegter at godkende den udgift, der er dokumenteret ved den omtvistede faktura. Retten kan foelgelig ikke foretage den fornoedne retslige proevelse af den anfaegtede beslutning som kraevet i den i praemis 99 angivne retspraksis. Som foelge heraf tilsidesaetter den anfaegtede beslutning traktatens artikel 190, for saa vidt som beslutningen vedroerer underrubrik 14.3.12 i anmodningen om udbetaling af saldobeloeb.

151 Foelgelig skal det syvende argument tages til foelge. Den anfaegtede beslutning maa derfor annulleres i den udstraekning, beslutningen vedroerer underrubrik 14.3.12.

152 Hvad for det ottende angaar skat og afgifter (underrubrik 14.3.13) har sagsoegeren anfoert, at momsen for de momspligtige undervisere, der er fratrukket undervisernes vederlag [underrubrik 14.3.1.a)], er opfoert her.

153 Da Retten har fundet (praemis 134), at Kommissionen ikke har anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget hensyn til de af sagsoegeren anfoerte udgifter til vederlag til underviserne, maa dette ottende argument vedroerende momsen paa disse vederlag af samme grunde forkastes.

154 Hvad endelig angaar de normale afskrivninger (underrubrik 14.6) har sagsoegeren bestridt, at selskabets virksomhed kan vurderes alene paa grundlag af ét kriterium, nemlig antallet af »ansatte«, da selskabet har yderst faa ansatte, fordi en vaesentlig del af arbejdet udfoeres af personer, der kun lejlighedsvis arbejder for selskabet.

155 Kommissionen har anfoert, at DAFSE her har anvendt det saedvanlige kriterium, nemlig en afskrivningsmetode baseret paa et tidsmaessigt og fysisk kriterium, som afspejler uddannelsens andel af en virksomheds normale aktiviteter.

156 Selv om det som haevdet af sagsoegeren er muligt at finde frem til afskrivningsmetoder, der bygger paa omsaetningen ved uddannelsen kontra hele virksomhedens omsaetning i stedet for at vaere baseret paa det samlede antal ansatte beskaeftiget med uddannelse, finder Retten, at den traditionelle metode, som DAFSE har benyttet i den foreliggende sag, og som Kommissionen har accepteret, som saadan allerede tager tilstraekkelig hensyn til uddannelsesaktiviteternes andel af samtlige ESF-stoettemodtageres samlede aktiviteter. Da den anvendte metode er fornuftig, har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at have anvendt metoden.

157 Foelgelig skal det sidste argument forkastes.

- Berettigelsen af sagsoegerens argumenter i sag T-181/96

158 Hvad for det foerste angaar undervisningsmaterialet (underrubrik 14.2.1) har sagsoegeren anfoert, at DAFSE med urette har fremfoert, at en del af dette materiale maa betragtes som »varige goder«, der ikke kan erklaeres tilskudsberettigede som »undervisningsmateriale«. Der findes nemlig ingen hjemmel for det kriterium, der er anvendt ved denne afvisning.

159 Kommissionen har understreget, at sagsoegeren har klassificeret indkoeb af stole, skabe, skriveborde og borde, som er varige goder, under rubrikken »undervisningsmateriale«.

160 Efter Rettens opfattelse har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at have vurderet de paagaeldende stole, skabe, skriveborde og borde som varige goder og ikke som undervisningsmateriale og ved som konsekvens heraf at have henfoert beloebene for disse goder til rubrikken »normale afskrivninger« (se ogsaa praemis 124 og 125).

161 Foelgelig skal det foerste argument forkastes.

162 Hvad for det andet angaar annoncerne for kurserne og rekrutteringen af kursister (underrubrik 14.2.2 og 14.2.3) finder sagsoegeren ikke, at det kan kraeves, som gjort af DAFSE i skrivelsen af 22. september 1995, at annoncernes indhold fremgaar af fakturaen for annonceringen i bladene. Sagsoegeren har paapeget, at de fremlagte fakturaer og kvitteringer (bilag 18 til staevningen) noeje angiver de aviser, i hvilke annoncerne er indrykket.

163 Kommissionen har anfoert, at de af sagsoegeren fremlagte kvitteringer ikke beskriver arten og indholdet af de paagaeldende udgifter. Sagsoegeren har heller ikke bilagt kvitteringerne kopier af de paagaeldende annoncer, saaledes som det er saedvane.

164 Retten finder det ikke urimeligt at kraeve af en modtager af et ESF-tilskud, at han fremlaegger kopi af de annoncer, der er indrykket i aviserne som reklame for modtagerens uddannelsesaktiviteter. Et saadant krav skal nemlig blot sikre, at de paagaeldende udgifter faktisk er afholdt. Kommissionen har saaledes ikke anlagt noget aabenbart fejlskoen ved at have taget DAFSE's holdning i skrivelsen af 22. september 1995 til indtaegt for sin opfattelse.

165 Foelgelig skal det andet argument forkastes.

166 Hvad for det tredje angaar specialistarbejdet (underrubrik 14.2.7) har sagsoegeren anfoert, at det af skrivelsen af 22. september 1995 fremgaar, at de fremlagte fakturaer »hverken angiver timetal eller navn paa de paagaeldende teknikere«. Men det er heller ikke et krav ifoelge gaeldende portugisisk momslovgivning. Hvad isaer angaar fakturaen »TV Europa« (bilag 20 til staevningen) fremgaar ydelsernes art klart af teksten paa fakturaen: »Reparation af elektrisk materiel«.

167 Kommissionen finder ikke, at kvitteringen fra TV Europa viser, hvilken type udgift der er tale om. Hvis udgiften vedroerer reparation af en videobaandoptager, er den under ingen omstaendigheder tilskudsberettiget.

168 Retten skal bemaerke, at sagsoegeren ikke er fremkommet med oplysninger, som ubestrideligt godtgoer, at de fakturaer, der er blevet forelagt DAFSE, er tilstraekkelig detaljerede til, at DAFSE har kunnet kontrollere, at udgifterne faktisk er afholdt. Hvad saerlig angaar fakturaen fra selskabet TV Europa maa Retten konstatere, at det overhovedet ikke fremgaar af fakturaen, hvilken type reparation fakturaen specifikt daekker. Kommissionen har saaledes ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at have taget DAFSE's holdning til nedsaettelserne, som den fremgaar af skrivelsen af 22. september 1995, til indtaegt for sin opfattelse.

169 Foelgelig skal det tredje argument forkastes.

170 Hvad for det fjerde angaar vederlaget til undervisningspersonalet [underrubrik 14.3.1a)] har sagsoegeren bestridt den udlaegning, at ingen del af beloebet under denne post er tilskudsberettiget. Sagsoegeren har stoettet dette paa de samme argumenter som i sag T-180/96 (se praemis 131 og 132 ovenfor).

171 Kommissionen finder ikke, at sagsoegeren har godtgjort, at de fremlagte kvitteringer har nogen forbindelse med de paagaeldende kurser overhovedet.

172 Retten finder i lighed med sin vurdering i sag T-180/96 (praemis 134), at en gennemgang af den dokumentation, sagsoegeren har fremlagt for at godtgoere, hvilken type kurser det andet dossier vedroerer, og hvem der har undervist, viser at dokumentationen er saa upraecis, at der er skabt alvorlig tvivl om, hvorvidt de paagaeldende kurser faktisk er afholdt. Dette har DAFSE ogsaa med foeje bemaerket under punkt 14.3.1a) i sin skrivelse af 22. september 1995. Kommissionen har saaledes ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at have vurderet, at sagsoegeren, som har arrangeret mange forskellige kurser med mange forskellige undervisere, ikke har godtgjort, at den fremlagte dokumentation virkelig vedroerer det kursus, der er genstand for det andet dossier, og ved foelgelig ikke at have taget samtlige de paagaeldende udgiftsbilag i betragtning.

173 Foelgelig skal det fjerde argument forkastes.

174 Hvad for det femte angaar det administrative personale [underrubrik 14.3.1c)] har sagsoegeren anfoert, at selv om Irene Vaz Lopes har deltaget i et kursus og samtidig undervist paa et andet kursus, indebaerer dette ikke, at Irene Vaz Lopes ikke kan vaere behjaelpelig med det andet kursus.

175 Retten bemaerker, at da samme person ikke baade kan deltage i et kursus og samtidig hjaelpe laereren paa et andet kursus, har Kommissionen ikke anlagt noget aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget det vederlag i betragtning, som den paagaeldende person har oppebaaret som administrativ assistent.

176 Foelgelig skal det femte argument forkastes.

177 Hvad for det sjette angaar administrationen og budgetkontrollen (underrubrik 14.3.7) har sagsoegeren erkendt, at selskabet ved en fejl under rubrik 14.3.1 har medtaget en kvittering (bilag 24 til staevningen), som rettelig burde vaere medtaget under rubrik 14.3.7. Sagsoegeren er dog af den opfattelse, at revisorerne er blevet rettidigt underrettet herom.

178 Kommissionen har anfoert, at en kvittering, der foerst fremlaegges under sagsbehandlingen for Retten, ikke kan tages i betragtning.

179 Da sagsoegeren ikke har kunnet godtgoere, at selskabet som haevdet af sagsoegeren har fremlagt den kvittering, der er vedlagt staevningen, allerede under den administrative procedure ivaerksat af DAFSE, finder Retten ikke, at Kommissionen har anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget hensyn til det paagaeldende beloeb.

180 Foelgelig skal det sjette argument forkastes.

181 Hvad for det syvende angaar specialistarbejde (underrubrik 14.3.8) har sagsoegeren gjort opmaerksom paa, at DAFSE har vurderet, at en faktura udstedt af Novafarm ikke er tilstraekkelig specificeret. Men grunden til at fakturaen kun summarisk beskriver de praesterede ydelser, er, at en saadan beskrivelse er tilstraekkelig til skatteformaal.

182 I betragtning af, at sagsoegeren selv erkender, at den paagaeldende faktura er summarisk, kan Kommissionen ikke have anlagt et aabenbar fejlskoen ved ikke at have naegtet at tage hensyn til den paagaeldende udgift.

183 Foelgelig skal det syvende argument forkastes.

184 Hvad for det ottende angaar leje af fast ejendom og inventar (underrubrik 14.3.9) er der uenighed om to kvitteringer. Ifoelge sagsoegeren er den foerste af kvitteringerne medtaget under denne underrubrik efter forslag fra DAFSE selv. Sagsoegeren forstaar desuden ikke den retlige baggrund for Kommissionens vurdering, hvorefter en del af beloebet paa den anden kvittering ikke er tilskudsberettiget, idet det anvendte fornuftskriterium ikke er et kendt begreb.

185 Kommissionen har anfoert, at beloebet ifoelge den foerste kvittering er henfoert til posten »normale afskrivninger« (underrubrik 14.6), fordi beloebet vedroerer et varigt gode. Det andet beloeb er lig den del af en kvittering for leje af computere, der ikke er tilskudsberettiget. Kommissionen har her anvendt et fornuftskriterium.

186 Hvad angaar den foerste kvittering, der ubestridt vedroerer edb-udstyr, finder Retten ikke, at Kommissionen har anlagt et aabenbart fejlskoen ved at betragte det paagaeldende udstyr som et »varigt gode«, der skal medtages under post 14.6 »normale afskrivninger«. Med hensyn til den anden kvittering maa Retten fastslaa, at sagsoegerens argumenter ikke er saa klart formulerede, at de opfylder kravene i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement, hvorefter staevningen bl.a. skal indeholde en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene, idet sagsoegeren i det vaesentlige alene haevder ikke at have forstaaet grundlaget for det anvendte fornuftskriterium, selv om der omhyggeligt er gjort rede herfor i skrivelsen af 22. september 1995. Retten finder derfor ikke, at sagsoegerens argumentation i staevningen, som er blevet uddybet i replikken, goer det muligt for Retten at vurdere argumenternes relevans (jf. Rettens dom af 7.11.1997, sag T-84/96, Cipeke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2081, praemis 30 ff.).

187 Foelgelig skal det ottende argument forkastes.

188 Hvad for det niende angaar ikke-varige materialer og goder (underrubrik 14.3.10) har sagsoegeren paapeget, at DAFSE ved at naegte at godkende denne udgift til anskaffelse af kontorinventar ikke har taget hensyn til, at administration og drift af kursusvirksomhed noedvendigvis medfoerer udgifter til anskaffelse af saadant inventar.

189 Retten finder, at beloebet med foeje ikke er blevet godkendt, idet det er det samme beloeb som det, der er medtaget under underrubrik 14.2.3 (praemis 160). Foelgelig har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have godkendt denne udgift.

190 Foelgelig skal det niende argument forkastes.

191 Hvad for det tiende angaar skatter og afgifter (underrubrik 14.3.13) har sagsoegeren anfoert, at momsen for de momspligtige undervisere, der er fratrukket undervisernes vederlag [underrubrik 14.3.1.a)], er opfoert her.

192 Da Retten har fundet (praemis 172), at Kommissionen ikke har anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget hensyn til de af sagsoegeren anfoerte udgifter til vederlag til laererne, maa det tiende argument vedroerende momsen paa disse vederlag af samme grunde forkastes.

193 Hvad for det ellevte angaar de almindelige administrative udgifter (underrubrik 14.3.14) har sagsoegeren understreget, at kontorinventaret er noedvendigt for afviklingen af de forskellige uddannelsesfaser, hvilket berettiger til at medtage denne type inventar under forskellige rubrikker.

194 Kommissionen har alene paapeget, at beloebene allerede er naevnt ved gennemgangen af underrubrikkerne 14.2.3 og 14.3.10 og ikke kan komme i betragtning endnu en gang.

195 Retten finder, at da sagsoegeren ikke har godtgjort, at udgifterne under denne rubrik i modsaetning til, hvad der er anfoert i skrivelsen af 22. september 1995, ikke allerede er opfoert under andre rubrikker, kan Kommissionen ikke anses for at have anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have taget hensyn til samme type udgifter endnu en gang under rubrik 14.3.14.

196 Foelgelig skal det ellevte argument forkastes.

197 Hvad for det tolvte angaar de oevrige drifts- og administrationsudgifter (underrubrik 14.3.15) har sagsoegeren bestridt, at fakturaen vedroerende et af de anfaegtede beloeb ikke er blevet fremlagt. De to andre beloeb, der ikke er godkendt som tilskudsberettigede, vedroerer materiale, der skal bruges til kursusformaal, og ikke varige goder.

198 Kommissionen har anfoert, at dokumentationen for det foerste beloeb ikke er fremlagt rettidigt. De to oevrige beloeb vedroerer inventar, der henhoerer under rubrikken »normale afskrivninger« og skal afskrives med 10% om aaret.

199 Da der hverken er fremlagt dokumentation for, at den foerste kvittering er blevet forelagt DAFSE under den administrative procedure, eller for paastanden om, at de oevrige beloeb vedroerer ikke-varige goder, finder Retten ikke, at sagsoegeren har godtgjort,at Kommissionen har anlagt et aabenbart fejlskoen ved ikke at have godkendt de paagaeldende udgifter.

200 Foelgelig skal det tolvte argument forkastes.

201 Hvad endelig angaar de normale afskrivninger (underrubrik 14.6) har sagsoegeren haevdet ikke at forstaa, hvorledes DAFSE har regnet sig frem til, at nogle af beloebene »ikke er bekraeftet«. Sagsoegeren har herefter fremsat de samme argumenter som i sag T-180/96 (se praemis 154).

202 Kommissionen har anfoert, at DAFSE her har anvendt det saedvanlige kriterium, nemlig en afskrivningsmetode baseret paa et tidsmaessigt og fysisk kriterium, som afspejler uddannelsens andel af en virksomheds normale aktiviteter.

203 Selv om det som haevdet af sagsoegeren er muligt at finde frem til afskrivningsmetoder, der i hoejere grad er baseret paa omsaetningen ved uddannelsen kontra hele virksomhedens omsaetning i stedet for paa det samlede antal ansatte beskaeftiget med uddannelse, finder Retten, at den traditionelle metode, som DAFSE har benyttet i den foreliggende sag, og som Kommissionen har accepteret, som saadan allerede tager tilstraekkelig hensyn til uddannelsesaktiviteternes andel af samtlige ESF-stoettemodtageres samlede aktiviteter. Da den anvendte metode er fornuftig, har Kommissionen ikke anlagt et aabenbart fejlskoen ved at have anvendt denne.

204 Foelgelig skal det sidste argument forkastes.

Kravet om fremlaeggelse af dokumenter

205 Sagsoegeren har i begge sager nedlagt paastand om, at det paalaegges henholdsvis Kommissionen og DAFSE at fremlaegge deres administrative akter.

206 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at Retten har vaeret i stand at tage stilling til de foreliggende sager paa grundlag af de bilag, parterne har fremlagt under den skriftlige forhandling, og de dokumenter, Kommissionen har fremlagt som led i foranstaltningerne med henblik paa sagens tilrettelaeggelse.

207 Der er derfor ikke behov for at paalaegge Kommissionen at fremlaegge de administrative akter vedroerende de to sager under deres paadoemmelse.

208 Det er heller ikke noedvendigt i medfoer af artikel 21, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen at paalaegge de portugisiske myndigheder at fremlaegge alle de portugisiske akter vedroerende de to dossierer.

209 Sagsoegerens paastand om fremlaeggelse af dokumenter kan derfor ikke tages til foelge.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

210 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til artikel 87, stk. 3, kan Retten dog fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne taber paa et eller flere punkter.

211 Da sagsoegeren i sag T-180/96 har faaet delvis medhold, og parterne hver isaer har nedlagt paastand om, at modparten skal betale sagens omkostninger, skal hver part i denne sag betale sine egne omkostninger.

212 Da sagsoegeren har tabt sag T-181/96, og Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegeren skal betale sagens omkostninger, tilpligtes sagsoegeren at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Tredje Afdeling)

1) Sagerne T-180/96 og T-181/96 forenes med henblik paa domsafsigelsen.

2) I sag T-180/96 annulleres Kommissionens beslutning C(96) 1185 af 14. august 1996 for den dels vedkommende, der vedroerer underrubrik 14.3.12 i sagsoegerens anmodning om udbetaling af saldobeloeb. I oevrigt frifindes sagsoegte.

3) Sagsoegte frifindes i sag T-181/96.

4) Hver part baerer sine egne omkostninger i sag T-180/96. 5) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger i sag T-181/96.