16

På den baggrund har Tribunale di Napoli besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det i strid med ækvivalensprincippet, at en bestemmelse i national ret ved gennemførelsen af direktiv 1999/70/EF i tilfælde af en ulovlig udsættelse af opfyldelsen af en ansættelseskontrakt, med ugyldig tidsbegrænsning, foreskriver andre og væsentligt mindre økonomiske følger end i tilfælde af en ulovlig udsættelse af opfyldelsen af en kontrakt i henhold til civilretlige bestemmelser med ugyldig tidsbegrænsning? 2) Er det i overensstemmelse med EU-retten, at en sanktions effektivitet inden for dens anvendelsesområde begunstiger den ulovligt handlende arbejdsgiver frem for den ulovligt behandlede arbejdstager, hvorved også sagsbehandlingens fysiologiske varighed direkte skader arbejdstageren til fordel for arbejdsgiveren, og at genoprettelsens virkning nedsættes proportionelt, ved at processens varighed øges, indtil den næsten annulleres? 3) Er det inden for EU-rettens anvendelsesområde i henhold chartrets artikel 51 foreneligt med dets artikel 47 og EMRK’s artikel 6, at processens varighed, også fysiologisk, er direkte til skade for arbejdstageren til fordel for arbejdsgiveren, og at genoprettelsens virkning nedsættes proportionelt, ved at processens varighed øges, indtil den næsten annulleres? 4) Omfatter begrebet ansættelsesvilkår i henhold til § 4 i [rammeaftalen] også følgerne af den ulovlige afbrydelse af arbejdsforholdet, når der tages hensyn til artikel 3, stk. 1, litra c), i [Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT L 303, s. 16)] og artikel 14, stk. 1, litra c), i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (EUT L 204, s. 23)]? 5) Såfremt det fjerde spørgsmål besvares bekræftende, er forskellen i de oprindeligt fastsatte følger i den nationale lovgivning for ulovlig afbrydelse af et tidsubestemt arbejdsforhold og et tidsbegrænset arbejdsforhold da berettiget i henhold til § 4? 6) Skal fællesskabsrettens almindelige principper om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning, ligestilling af sagens parter, effektiv retsbeskyttelse og retten til en uafhængig domstolsprøvelse og mere generelt til en retfærdig rettergang, som garanteres ved artikel 6, stk. 2, [EU] (som ændret ved Lissabontraktatens artikel 1, stk. 8, og som EU-traktatens artikel 46 henviser til) – sammenholdt med artikel 6 i [EMRK], og med [chartrets] artikel 46, 47 og artikel 52, stk. 3 – fortolkes således, at principperne er til hinder for, at den italienske stat efter et betragteligt tidsrum (ni år) indfører en lovbestemmelse, som artikel 32, stk. 7, i lov nr. 183/2010, der ændrer følgerne af de igangværende retssager, hvorved arbejdstageren skades til fordel for arbejdsgiveren, og hvis genoprettelsens virkning nedsættes proportionelt, når processens varighed øges, indtil den næsten annulleres? 7) Såfremt Domstolen ikke tillægger de nævnte principper en værdi som grundlæggende principper for Unionens retsorden, for at de finder horisontal og generel anvendelse, og dermed finder, at kun en bestemmelse, nemlig artikel 32, stk. 5-7, i lov nr. 183/2010, er i strid med forpligtelserne i henhold til direktiv 1999/70/EF og [chartret], skal et selskab, som sagsøgte i hovedsagen, da anses for et statsligt organ, hvorved EU-retten, og navnlig § 4 i [rammeaftalen] og [chartret], finder direkte, vertikal anvendelse?«