FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 17. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol!

Pendy Plastic Products (herefter benævnt »Pendy Plastic«) med hjemsted i Helmond (Nederlandene) — den kærende i hovedsagen — indledte i foråret 1979 civilt søgsmål ved retten i Hertogenbosch mod Pluspunkt Handelsgesellschaft mbH (herefter benævnt »Pluspunkt«), der har hjemsted i Neuss (Forbundsrepublikken Tyskland). Indstævningen skete efter det oplyste på den måde, at stævning og tilsigelse til domsforhandling, berammet til den 27. april 1979, den 26. marts 1979 blev indleveret til statsadvokaturen ved retten i Hertogenbosch, hvilket der ved forkyndelse i udlandet er adgang til efter nederlandsk ret. Dokumenterne skulle tillige gennem international retshjælp forkyndes for Pluspunkt på firmaets adresse i Neuss: Kaarster Straße 36, dvs. den adresse, som Pendy Plastic dengang kendte.

Det var imidlertid ikke muligt at fortage forkyndelse, fordi Pluspunkt i april 1979 havde flyttet sin forretning i Neuss, hvilket Pendy Plastic angiveligt fik oplyst fra Industrie- und Handelskammer Mittlerer Niederrhein i slutningen af april 1979. Angående den forsøgte forkyndelse udstedte den i retshjælpen implicerede Amtsgericht Neuss den 17. maj 1979 — måske en smule overilet og uden tilstrækkelig undersøgelse — en erklæring om, at dokumenterne ikke kunne forkyndes jf. artikel 6, stk. 2, i Haager-Konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål.

Den 8. juni 1979 afsagde den nederlandske ret, der behandlede sagen, en mellemdom, da Pluspunkt ikke havde svaret i sagen. I dommen blev det pålagt Pendy Plastic at godtgøre, at indkaldelsen for retten var blevet forkyndt i så god tid, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger var truffet, at Pluspunkt havde kunnet varetage sine interesser under sagen. Samtidig udsatte retten sagen til den -20. juli 1979.

Rettens krav opfyldte Pendy Plastic ved at fremlægge svarskrivelser på forespørgsler til folkeregisteret og handelsregisteret i Neuss, ifølge hvilke Pluspunkts adresse — for så vidt den overhovedet blev nævnt — var Kaarster Straße 36, Neuss. Retten i Hertogenbosch fandt, at Pendy Plastic dermed havde truffet alle fornødne foranstaltninger til opsporing af den, for hvem stævningen skulle forkyndes, og fandt overgivelsen til den hollandske statsadvokatur ifølge attestation af 26. marts 1979 for tilstrækkelig. Retten afsagde derpå den 14. september 1979 udeblivelsesdom, hvori Pluspunkt dømtes til at betale et vist beløb med renter og omkostninger. Denne dom, som blev erklæret for foreløbigt eksigibel, blev den 10. december 1979 forkyndt for Pluspunkt af Amtsgericht Neuss, hvorved Pluspunkt angiveligt for første gang fik kendskab til den mod firmaet indledte retsforfølgning. Pluspunkt har efter det oplyste anfægtet udeblivelsesdommen, men udfaldet heraf er ikke oplyst her under sagen.

Med henblik på fuldbrydelse af denne dom begærede Pendy Plastic derpå i henhold til artikel 31 ff i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (»domskonventionen«) ved Landgericht Düsseldorf meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning. Dette blev afslået ved kendelse af 24. juli 1980, der navnlig støttedes på grundsætningen om retten til kontradiktion samt den omstændighed, at Pluspunkt intet kendskab havde til den mod firmaet anlagte sag.

Pendy Plastic påkærede denne kendelse, men fik ikke medhold, idet Oberlandesgericht Düsseldorf i en kendelse af 6. januar 1981 udtalte, at domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten i medfør af domskonventionens artikel 34, stk. 2, jf. artikel 27, nr. 2, skal efterprøve forkyndelsen af sagens stævning, og hvad denne angik, fremgik det af sagen, at der ikke var sket forkyndelse efter Haager-konventionen. Forkyndelsen var kun blevet forsøgt, og da konventionen ikke indeholdt supplerende regler for et sådant tilfælde, sluttede forkyndelsesproceduren med udstedelsen af en erklæring om, at forkyndelse ikke kunne ske. Forkyndelsen svarede imidlertid heller ikke til de nederlandske regler om offentlig forkyndelse, da den hertil fornødne bekendtgørelse i en avis ikke var sket. Derimod var der kun — hvilket ved en forkyndelse i udlandet er tilstrækkeligt efter nederlandsk ret — sket en overgivelse til statsadvokaturen. Under alle omstændigheder fastslås det i domskonventionens artikel 27, nr. 2, at retten til kontradiktion skal sikres. Denne grundsætning var imidlertid blevet tilsidesat, da sagsøgte ikke havde fået kendskab til sagen. På dette punkt var nemlig — hvilket også måtte have stået klart for sagsøgeren, der er handelsfirma — de af sagsøgeren foretagne skridt til opsporing af sagsøgtes adresse fuldstændig uegnede, da sagsøgeren ikke burde have begrænset sig til at forespørge folkeregisteret, som ikke registrerer forretningsadresser, og handelsregisteret, som ikke fører firmaernes postadresse, men i det mindste også burde have rettet henvendelse til Industrie- og Handelskammer.

Oberlandesgericht's kendelse er af Pendy Plastic påkæret til Bundesgerichshof, idet firmaet til støtte for kæren har gjort gældende, at en forkyndelse gennem den internationale retshjælp — som det fremgår af erklæringen fra Amtsgericht Neuss — ikke kunne foretages, hvorpå den nederlandske ret gav tilladelse til offentlig indkaldelse. Ifølge Pendy Plastic er det eneste relevante i sagen, at den nederlandske ret har fulgt domskonventionens artikel 20 samt artikel 15 i Haager-konventionen om forkyndelse, hvorefter domstolen i anerkendelses- og fuldbrydelsesstaten er afskåret fra at efterprøve, om forkyndelsen er gennemført korrekt efter nederlandsk ret.

Idet Bundesgericht lægger til grund, at Haager-Konventionen om forkyndelser gælder mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Nederlandene, anser den det for tvivlsomt, hvorledes prøvelsesretten for domstolen i anerkendelses-og fuldbrydelsesstaten i medfør af domskonventionens artikel 27, nr. 2, skal fastlægges. Navnlig mener Bundesgerichtshof, at der foreligger tvivl med hensyn til domskonventionens artikel 20 og artikel 15 i Haager-Konventionen om forkyndelser. Bundesgerichtshof er tilbøjelig til at mene, at en prøvelsesret for domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten ikke blot kan afvises med, at retten i domsstaten har forsøgt at afklare et spørgsmål i medfør af domskonventionens artikel 20 og artikel 15 i Haager-Konventionen om forkyndelser, når man i denne forbindelse har forsømt at tage hensyn til væsentlige spørgsmål. På den anden side finder Bundesgerichtshof ikke at kunne udelukke den mulighed, at når retten i domsstaten i medfør af domskonventionens artikel 20 har søgt at undersøge sagsøgtes muligheder for at varetage sit forsvar, skal denne rets resultat ifølge domskonventionens artikel 34, stk. 3, uden efterprøvelse anerkendes af domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten.

Bundesgerichshof har derfor ved kendelse af 8. juli 1981 udsat sagen og i medfør af artikel i protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af domskonventionen anmodet om besvarelse af følgende præjudicielle spørgsmål.

»Kan anerkendelse af en afgørelse i et tilfælde, hvor det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, også afslås i medfør af konventionens artikel 27, nr. 2, når retten i domsstaten i medfør af konventionens artikel 20, stk. 3, jf. artikel 15 i Haager-Konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål, har fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage forkyndelsen i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen?«

Forbundsrepublikken Tysklands regering, Det forenede Kongeriges regering, den italienske regering samt Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har udtalt sig til fordel for, at spørgsmålet besvares bekræftende. Der hersker for mig ingen tvivl om, at den præjudicielle afgørelse kun kan få dette indhold.

1. Først vil jeg imidlertid gerne gennemgå de i sagen relevante bestemmelser. Om tilfælde, hvor en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i anden kontraherende stat, men ikke giver møde, fastsættes det i domskonventionens artikel 20, stk. 2, at: »Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.« I medfør af artikel 20, stk. 3, gælder imidlertid i den foreliggende sag artikel 15 i Haager-Konventionen om forkyndelser, der bestemmer følgende: »Når en stævning eller et tilsvarende dokument har skullet sendes til udlandet med henblik på forkyndelse efter denne konvention, og sagsøgte ikke er mødet, må dommeren ikke afgøre sagen, før det er fastslået, at: a) dokumentet er forkyndt ved anvendelse af en af de fremgangsmåder, der har hjemmel i modtagerstatens lovgivning for forkyndelse af dokumenter i indenlandske sager for personer, som opholder sig på dens territorium, eller b) dokumentet virkelig er blevet afleveret til sagsøgte eller på hans bopæl i overensstemmelse med en anden fremgangsmåde, som har hjemmel i konventionen, og at forkyndelsen eller afleveringen i hvert af disse tilfælde har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen. En kontraherende stat har adgang til at erklære, at dommeren, uanset bestemmelserne i denne artikels første afsnit, kan afgøre sagen, selv om erklæring om forkyndelse eller aflevering ikke er modtaget, hvis alle de følgende betingelser er opfyldt: a) dokumentet er blevet fremsendt på en af de måder, der har hjemmel i konventionen, b) et tidsrum, som dommeren anser for tilstrækkeligt i den enkelte sag, dog mindst 6 måneder, er forløbet siden datoen for dokumentets fremsendelse, c) ingen erklæring har kunnet opnås til trods for, at ethvert rimeligt forsøg er blevet gjort for at opnå den gennem de kompetente myndigheder i modtagerstaten ...« En sådan erklæring har Nederlandene afgivet. I denne erklæring (som offentliggjort i Bundesgesetzblatt årgang 1980, II. del, s. 912): udtales følgende: »Uanset bestemmelserne i konventionens artikel 15, stk. 1, kan en nederlandsk ret afgøre en retssag, selv om forkyndelse eller meddelelse ikke er dokumenteret, når: a) dokumentet er oversendt efter en i konventionen fastsat fremgangsmåde, b) der efter dokumentets afsendelse er forløbet en frist, som retten fastsætter efter den enkelte sags konkrete omstændigheder, og som mindst skal andrage seks måneder, og c) trods alle rimelige skridt hos de kompetente myndigheder attest for forkyndelsen eller afleveringen ikke har kunnet udstedes.« Relevant er endvidere, at det i domskonventionens artikel 34 er bestemt, at en begæring om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning fremsat over for domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten kun kan afslås af de i artiklerne 27 og 28 anførte grunde. Herom bestemmer det for denne sag relevante afsnit af artikel 27 følgende: »En retsafgørelse kan ikke anerkendes: 1. Såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til; 2. såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.«

2. Med henblik på det forelagte problems løsning kan først og fremmest henvises til sag 166/80 ( 2 ), hvor artikel 27, nr. 2, tidligere er blevet drøftet. Sagen drejede sig om fuldbyrdelse i Nederlandene af en tysk retsafgørelse, som kan sammenlignes med en udeblivelsesdom, og som var truffet, efter at den tyske ret havde fastslået, at sagens indledende processkrift var blevet korrekt forkyndt på sagsøgtes tyske bopæl. I Domstolens præjudicielle afgørelse blev det fremhævet, at domskonventionens artikel 27, nr. 2, har til formål at udelukke anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, når domsstatens og domskonventionens retsgarantier er utilstrækkelige til at sikre, at sagsøgte har kunnet varetage sit forsvar. Reglen pålægger domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten at efterprøve to betingelser. Den første angår spørgsmålet, om forkyndelsen er sket forskriftsmæssigt, og skal foretages på grundlag af retsordenen i domsstaten og den for denne bindende traktat. Den anden vedrører spørgsmålet, om sagsøgte har haft fornøden tid til varetagelse af sit forsvar, og omfatter således et faktisk skøn. En afgørelse truffet i domsstaten vedrørende den første af de nævnte betingelser fritager ikke domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten fra forpligtelsen til at efterprøve den anden betingelse. Den domstol, der forestår fuldbyrdelsen, skal i den konkrete sag efterprøve, hvorvidt usædvanlige forhold fører til den antagelse, at en forkyndelse ikke har tilstrakt til at gøre det muligt for sagsøgte at varetage sit forsvar, hvorved der må tages hensyn til samtlige sagens omstændigheder, herunder den anvendte forkyndelsesmåde. Det er herefter åbenbart, at hovedformålet med artikel 27, nr. 2, er at sikre et sædvanligt forsvar eller, sagt med andre ord, overholdelse af grundsætningen om kontradiktion (se hertil Geimer, »Anerkennung gerichtlicher Entscheidungen nach dem EWG-Übereinkommen vom 27. September 1968«, Recht der Internationalen Wirtschaft 1976, s. 139, og Droz, »Compétance judiciaire et effets des jugements dans le marché commun«, 1972, nr. 500). Resultatet kan efter min mening tillige støttes på grundsætningen, at domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten i sin stillingtagen til dette spørgsmål skal handle autonomt, og ikke er bundet af opfattelsen hos retten i domsstaten.

3. a) Det må altså antages, at reglerne i domskonventionens afsnit I og artikel 15 i Haager-Konventionen om forkyndelse tjener til beskyttelse af sagsøgtes interesser. Det fremgår imidlertid af samtlige regler samt den nederlandske erklæring til artikel 15, at der ikke dermed foreligger tilstrækkelig garanti for, at sagsøgte rent faktisk får kendskab til sagens indledende processkrift og derefter kan varetage sit forsvar. Som det fremgår af rapporten fra P. Jenard om domskonventionen (EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 39), er nederlandsk ret kendetegnet ved, at det ved retslige dokumenter, hvis adressat opholder sig i udlandet, tilstræbes at knytte formaliteterne til domstolsstaten, således at en forkyndelse anses for gennemført, når sagen er overgivet til statsadvokaten ved den i sagen kompetente nederlandske ret eller afsendt til udenrigsministeriet. Heri er der åbenbart ingen ændring sket, heller ikke ved ikrafttrædelsen af Haager-Konventionen om forkyndelser, jf. herved den af Kommissionen nævnte betænkning over Haager-Konventionen fra den tyske forbundsdag (den tyske forbundsdag, skrift nr. 8/217 II A 1 b). Allerede derfor må det anses for logisk, at der ikke kun sker en efterprøvelse af mulighederne for forsvar af retten i domsstaten, men at der i anerkendelses-og fuldbyrdelsstaten tilføjes en anden, selvstændig kontrol af, hvorvidt sagsøgte inden udeblivelsesdommens afsigelse rent faktisk havde mulighed for at varetage sit forsvar effektivt. b) Som allerede fremhævet gengiver domskonventionens artikel 27, nr. 2, hovedformålet, nemlig at sikre retten til kontradiktion. Til belysning af denne grundsætnings betydning er under sagen blevet påberåbt dommen i sag 125/79 ( 3 ) samt det moment, at grundsætningen ofte henregnes til ordre public-begrebet. I hvert fald er dette blevet fremhævet for engelsk rets vedkommende, og det gælder endvidere i fransk ret ifølge den franske Cour de Cassation's retspraksis (dom af 4. oktober 1967, anført hos Droz, op. cit., s. 317). På denne baggrund kan det umiddelbart hævdes, at bestemmelser af det pågældende indhold ikke skal fortolkes indskrænkende, altså ikke til gunst for den begrænsning af domstolenes beføjelser. c) Det er endvidere med føje blevet gjort gældende, at det er et internationalt anerkendt princip, at domstolene træffer deres afgørelser i frihed, og at en begrænsning i deres beføjelser vedrørende oplysningen af faktum og bedømmelsen heraf kun kan antages, hvis noget sådant har udtrykkelig hjemmel. Det sidste forekommer rent faktisk i domskonventionen med hensyn til efterprøvelse af udenlandske afgørelsers retsmæssighed (artikel 34, stk. 3) og i artikel 28, stk. 2, der udtaler følgende: »Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.« Noget tilsvarende er fastsat i artikel 5 i den tysk-nederlandske konvention af 30. august 1962. Om prøvelsen i medfør af domskonventionens artikel 27, nr. 2, indeholder konventionen imidlertid hverken i denne eller andre artikler nogen begrænsning. Navnlig indeholder den ikke noget forbehold vedrørende artikel 20. Det kan givetvis heller ikke siges, at sidstnævnte artikel — hvilket i forbindelse med det hér drøftede princip ville være nødvendigt — tvinger til at antage, at der tilsigtes en begrænsning i den efterprøvelse, som domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten skal foretage.

4. Endelig er det af betydning, at det i artikel 46 i domskonventionen vedrørende udeblivelsesdomme kræves, at den part, der søger anerkendelse eller fuldbyrdelse af dommen, skal fremlægge et dokument, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for den udeblevne part. Navnlig i mangel af ethvert forbehold peger denne bestemmelse utvivlsomt i retning af, at domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten skal efterprøve forkyndelsen, således at den ikke blot kan lægge til grund, at i denne henseende er den prøvelse, der i en udeblivelsessag påhviler retten i domsstaten, tilstrækkelig. Den her hævdede opfattelse har ligeledes støtte i teorien. For det første kan jeg henvise til den allerede tidligere omtalte artikel af Geimer, hvori det fremhæves, at efterprøvelsen af ordre public-spørgsmål også omfatter en undersøgelse af, om den udenlandske proces har krænket processuelle grundsætninger, som man ikke kan fravige i anerkendelses- og fuldbyrdelses-staten, og at domstolen i denne ved en sådan prøvelse ikke er bundet af de faktiske omstændigheder, som retten i domsstaten har lagt til grund. For det andet er nogle bemærkninger i Biilow og Böckstiegel, »Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, Erläuterungen zu dem Übereinkommen über die gerichtliche Zuständigkeit und die Vollstreckung gerichtlicher Entscheidungen in Zivil- und Handelssachen« af interesse. Her fremhæves det (kommentar III 4 a) til artikel 27), at netop på grund af de »fiktive« forkyndelsesmåder som offentlig indkaldelse må man — som en nødvendig korrekturhage — styrke kravet om forkyndelsens rettidighed og muligheden for at varetage sit forsvar. Desuden indeholder — ifølge forfatterne — artikel 27, nr. 2, på grund af det sprængstof, der ligger i spørgsmålet om udeblivelsesdomme, vedrørende forkyndelsens forskriftsmæssighed en undtagelse fra forbudet mod realitets-prøvelse. Endog i tilfælde, hvor retten i domsstaten i medfør af artikel 20, stk. 2, eller Haager-Konventionens artikel 15 allerede har udtalt sig om forkyndelsens rettighed, er domstolen i anerkendelses-og fuldbyrdelsesstaten berettiget til en fornyet prøvelse, hvorved de to retter udmærket kan nå til forskelligt resultat (kommentar III 4 b), til artikel 27).

5. Sammenfattende foreslår jeg, at spørgsmålet fra Bundesgerichtshof besvares som følger: Artikel 27, nr. 2, i domskonventionen skal fortolkes således, at selv i tilfælde, hvor retten i domsstaten i medfør af konventionens artikel 20, stk. 3, jf. artikel 15 i Haager-Konventionen om forkyndelser, har fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, skal domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten i en sag, hvor sagsøgte ikke har svaret i sagen i domsstaten, selvstændigt efterprøve, om sagens indledende processkrift er forkyndt forskriftsmæssigt og i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen, og i benægtende fald kan den afslå at anerkende afgørelsen.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – Dom af 16. juni 1981 i sag 166/80 — Peter Klomps mod Karl Michel — Sml. 1981, s. 1593.

( 3 ) – Dom af 21. maj 1980 i sag 125/79 — Bernard Deni-lauler mod S.n.c. Couchet Frères — Sml. 1980, s. 1553.