ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF da fortolkes således, at de er til hinder for en sådan lovgivning i en medlemsstat om sambeskatning, og nærmere bestemt for den strenge opdeling mellem ordningen om vertikal sambeskatning (mellem et øverste selskab og dets direkte eller indirekte datterselskaber) og ordningen om horisontal sambeskatning (mellem to eller flere hjemmehørende datterselskaber til et øverste selskab, som ikke er omfattet af sambeskatningen), der følger af denne lovgivning, og forpligtelsen, der følger heraf, til at bringe en eksisterende vertikal sambeskatning til ophør inden der kan dannes en horisontalt sambeskattet koncern, såfremt — en vertikal sambeskatning med et på nationalt niveau konsoliderende øverste selskab, som er hjemmehørende i den pågældende medlemsstat (som samtidigt udgør det mellemliggende datterselskab i forhold til det ultimative moderselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat) og de hjemmehørende datterselskaber til det øverste selskab tidligere — som følge af, at den pågældende medlemsstats lovgivning alene anerkendte vertikal sambeskatning — har været gældende for at kunne omfattes af ordningen, uanset om det ultimative moderselskab har hjemsted i en anden medlemsstat, — søsterselskaber til det konsoliderende øverste selskab i den pågældende medlemsstat (og dermed også datterselskaber til det ultimative moderselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat) gives afslag på at indtræde i den eksisterende sambeskatning med den begrundelse, at de to sambeskatningsordninger, den vertikale sambeskatning og den horisontale sambeskatning, er uforenelige, og — inkluderingen af nævnte søsterselskaber i de konsoliderede resultater for koncernens selskaber — med heraf følgende negative skattemæssige konsekvenser på grund af ikke-overholdelse af det minimumskrav til varigheden af sambeskatningens beståen, som er fastsat i den nationale lovgivning — ville indebære ophøret af den eksisterende vertikale sambeskatning og indførelsen af en ny horisontal sambeskatning, selv om det hjemmehørende konsoliderende selskab (på hvis niveau de sambeskattede selskabers resultater konsolideres) forbliver den samme?
1)

Er artikel 184 til 187 i momsdirektivet af 2006 (1) til hinder for en national reguleringsordning for investeringsgoder, som foreskriver en regulering, der strækker sig over en årrække, og hvor det samlede oprindeligt foretagne fradrag for investeringsgodet tilpasses (reguleres) på én gang i det første år af ibrugtagningen — som også er det første år for reguleringen — såfremt det ved ibrugtagningen viser sig, at det oprindeligt foretagne fradrag afviger fra det fradrag, som den momspligtige er berettiget til på grundlag af den virkelige anvendelse af investeringsgodet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 20. december 2018 — JZ

(Sag C-806/18)

(2019/C 122/09)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Part i hovedsagen

JZ

Præjudicielt spørgsmål

Er en national straffebestemmelse, hvorefter det er strafbart for en statsborger fra et tredjeland at opholde sig på nederlandsk område, efter at der er blevet udstedt et indrejseforbud over for ham i henhold til artikel 66a, stk. 7, i udlændingeloven af 2000, og det på grundlag af national ret ligger fast, at denne udlænding ikke har lovligt ophold i Nederlandene, og det endvidere ligger fast, at etaperne i tilbagesendelsesproceduren i henhold til tilbagesendelsesdirektivet er afsluttet, men den faktiske tilbagesendelse ikke har fundet sted, forenelig med EU-retten, særligt Domstolens dom af 26. juli 2017 i sagen Ouhrami mod Nederlandene (sag C-225/16, ECLI:EU:C:2017:590, præmis 49), hvorefter det i tilbagesendelsesdirektivets (1) artikel 11 omhandlede indrejseforbud først får »retsvirkning«fra tidspunktet for udlændingens tilbagesendelse til dennes oprindelsesland eller et andet tredjeland?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008 L 348, s. 98).
2)

I tilfælde af, at det første spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal artikel 56 TEUF samt Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF fortolkes således, at de er til hinder for idømmelse af kumulative bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser ved beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne uden absolutte maksimumgrænser?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Skal EU-retten, i særdeleshed Århus-konventionens artikel 9, stk. 2, fortolkes således, at det heraf følger, at offentligheden (public) (enhver) skal have adgang til klage og domstolsprøvelse, når det gøres gældende, at de for offentligheden (public) (enhver) gældende processuelle krav og retten til offentlig deltagelse som omhandlet i konventionens artikel 6 er blevet krænket? Har det herved betydning, at den berørte offentlighed (public concerned) på dette punkt har adgang til klage og domstolsprøvelse og herved også kan fremsætte materielle søgsmålsgrunde?
3)

Såfremt det andet spørgsmål skal besvares således, at udgifter, som en tredjemand har afholdt (eventuelt ved modregning), ikke kan betragtes som udgifter, der reelt er afholdt af modtageren som omhandlet i artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006. (a) betyder en gennemførelsespraksis, hvorefter støtteyderen konsekvent har betragtet tilskud fra tredjemand som udgifter, der reelt er afholdt af modtageren som omhandlet i artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006, at det ikke kan forventes af modtageren, at han opdager støtteyders forkerte fortolkning af artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006, således at modtageren fortsat kan gøre krav på den støtte, som er tildelt ham, og (b) skal bidragene fra tredjemand da henregnes til de udgifter, som reelt er afholdt af modtageren som omhandlet i artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006 (i hvilket tilfælde der fastsættes en højere støtte), eller (c) skal der da på grundlag af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet afstås fra tilbagesøgning af den uretmæssigt bevilgede støtte? (d) gør det herved nogen forskel, om støtteyderen, som i denne sag, har bevilget et forskud på støtten?
2)

I tilfælde af, at det første spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal artikel 56 TEUF samt Europa-Parlamentet og Rådets Direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF fortolkes således, at de er til hinder for idømmelse af kumulative bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser ved beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne uden absolutte maksimumgrænser?
—

Retten begik en retlig fejl både i) ved i den appellerede kendelses præmis 30 og 32 at fastslå, at det er usandsynligt, at den ulovlighed, som appellanten har gjort gældende i sagen, vil gentage sig i fremtiden, og at appellanten ikke har søgsmålsinteresse, og ii) ved i de samme præmisser at fastslå, at det relevante spørgsmål i denne sammenhæng er, om det er sandsynligt, at der i fremtiden vil opstå en situation, hvor der fremsendes notifikation til Kommissionen om et udkast til lov, som tager hånd om dens betænkeligheder vedrørende eksisterende lovgivning i den medlemsstat, der fremsender notifikationen, som er genstand for en verserende traktatbrudssag, og hvor Kommissionen giver afslag på aktindsigt i en udførlig udtalelse afgivet på grundlag af direktiv 98/34 (1) vedrørende dette udkast til lov begrundet i en generel formodning for afslag på aktindsigt som følge af behovet for at beskytte formålet med en sådan traktatbrudssag, selv om det relevante retlige spørgsmål ikke er, om det er sandsynligt, at en sådan specifik situation vil opstå igen, men om det er sandsynligt, at de fortolkninger af forordning nr. 1049/2001 (2) eller af direktiv 98/34, som Kommissionen har påberåbt sig, og som appellanterne har anfægtet i søgsmålet, vil blive anvendt af Kommissionen i fremtiden.
2)

Skal artikel 56, 57 og 52 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, Domstolens praksis på området for spil og væddemål, navnlig i dom Gambelli (C-243/01), Placanica [m.fl.] (C-338/04[, C-359/04 og C-360/04]), Costa og Cifone (C-72/10 og C-77/10) samt Laezza (C-375/14), og på området for afgiftsmæssig forskelsbehandling, i særdeleshed i dom Lindman (C-42/02), Kommissionen mod Spanien (C-153/08) samt Blanco og Fabretti (C-344/13 og C-367/13), samt de EU-retlige principper om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling, også i lyset af Corte costituzionales dom af 23. januar 2018, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den omhandlede italienske lovgivning, hvorefter kun nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med hjemsted i andre EU-medlemsstater, navnlig spiludbydere med samme kendetegn som selskabet Stanleybet Malta Ltd., men ikke nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med statslig koncession, der udøver samme virksomhed, pålægges en enhedsafgift af tipning og væddemål i medfør af artikel 1-3 i lovdekret nr. 504 af 23. december 1998, som ændret ved artikel 1, stk. 66, litra b), i stabilitetsloven for 2011?
2)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende (og det fastslås, at nævnte direktiv finder anvendelse på udbydere af tjenester i form af fastnettelefoni og internet), tillader artikel 12 og 13 i direktiv 2002/20/EF da, at medlemsstaterne pålægger en afgift eller et gebyr, der beregnes udelukkende på grundlag af den årlige bruttoindtægt, som virksomheden — der er indehaver af de installerede faciliteter — har opnået i forbindelse med leveringen af tjenesten på det pågældende område?
4)

Er artikel 2 TEU, 3 TEU, og 6 TEU, artikel 14 TEUF, artikel 15, stk. 1, TEUF, artikel 126 TEUF og artikel 151, stk. 1, TEUF, artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og punkt 5, 6 og 10 i den europæiske søjle for sociale rettigheder til hinder for en national bestemmelse som artikel 1, stk. 489, i lov nr. 147/2013, der gør de muligt for en arbejdstager på de deri fastsatte betingelser at arbejde i en italiensk offentlig myndighed og samtidig helt eller delvist give afkald på sin løn, selv om dette afkald ikke bevirker ændringer af arbejdsvilkårene, hverken hvad angår arbejdstiden eller kvaliteten og kvantiteten af arbejdet, og heller ikke hvad angår det ansvar, som dette arbejde medfører, og dette til trods for, at et delvist afkald på løn indebærer en betydelig ændring af gensidigheden i arbejdsforholdet i forhold til såvel et rimeligt forhold mellem lønnen, på den ene side, og kvaliteten og kvantiteten af arbejdet, på den anden side, og arbejdstageren dermed er nødsaget til at arbejde under urimelige arbejdsvilkår, hvilket medfører et forringet engagement fra arbejdstagerens side, som i sidste ende er skyld i en mindre effektiv forvaltning?
2)

Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Er artikel 3, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF sammenholdt med litra b) og c) i bilag A hertil umiddelbart anvendelig over for et privatretligt selskab (anpartsselskab efter tysk ret) fra den 1. juli 2004, fordi de nævnte bestemmelser i dette direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt er ubetingede og således kan anvendes uden yderligere gennemførelsesforanstaltninger og indrømmer borgeren rettigheder over for et organ, der på trods af sin privatretlige juridiske form er undergivet statslig myndighed, eftersom staten er eneste anpartshaver i selskabet?
3)

Er EU-retten, navnlig artikel 9 i direktiv 2000/78/EF (1), til hinder for en ordning, hvorefter en ret til godtgørelse for en aflønning, der er udtryk for en forskelsbehandling på grund af alder, bortfalder efter to måneder, når — fristen begynder at løbe fra afsigelsen af dom af 8. september 2011, C-297/10 og C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs og Mai), selvom den berørte person ikke er omfattet af Bundesangestelltentarifvertrag (den kollektive overenskomst for ansatte i den tyske offentlige forvaltning), men dennes personlige situation svarer til situationen i dom af 9. september 2015, C-20/13, ECLI:EU:C:2015:561 (Unland), — de berørte tjenestemænd og dommere (arbejdstagere) kun kan få kendskab til førnævnte dom fra almindelige offentlige kilder, — de offentlige arbejdsgivere efter afsigelsen af førnævnte dom har benægtet, at den også finder anvendelse på tjenestemænd, og i denne forbindelse har bestridt, at der foreligger en forskelsbehandling på grund af alder, idet denne retsopfattelse i det mindste delvist også er blevet tilkendegivet udadtil, — praksis fra forvaltningsdomstolene i første instans inden for den nævnte frist og også derefter, indtil afsigelsen af dom af 19. juni 2014, C-501/12 — C-506/12, C-540/12 og C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht), i de fleste tilfælde har benægtet, at der foreligger forskelsbehandling på grund af alder, — der ikke fandtes retspraksis fra højere instanser i fristperioden, og den første afgørelse fra øverste instans først blev afsagt efter afsigelsen af Specht-dommen, — der i tjenestemænds og dommeres ansættelsesforhold kun gælder præklusive frister for godtgørelse af særlige omkostninger, og sådanne frister ikke er kortere end seks måneder, — der for lønkrav gælder en forældelsesfrist på tre år, som løber fra udgangen af det år, hvor kravet er forfaldet, og hvor den begunstigede får eller burde få kendskab til kravet, mens der i øvrigt gælder en forældelsesfrist på ti år, — nationale lønkrav, der ikke er fastsat ved lov, skal gøres gældende inden for kort tid, dvs. inden for det regnskabsår, som kravet vedrører?
Appel iværksat den 30. november 2018 af Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 28. september 2018 i sag T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit mod Kommissionen

(Sag C-747/18 P)

(2019/C 112/19)

Processprog: ungarsk

Parter

Appellant: Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) (ved L. Szabó)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og der gives appellanten medhold, og som følge heraf ophæves Rettens kendelse (Syvende Afdeling) af 28. september 2018 i sag T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit mod Kommissionen, der blev meddelt appellanten den 2. oktober 2018.

— Desuden hjemvises sagen til Retten med henblik på, at den træffer afgørelse om den anden og den fjerde formalitetsindsigelse, der er fremsat.

— Endvidere tilpligtes sagsøgte i første instans at betale sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen, medmindre sagen hjemvises til Retten, i hvilket tilfælde der nedlægges påstand om, at der endnu ikke træffes afgørelse om nævnte omkostninger, men at afgørelsen herom udsættes til den endelige dom.

Anbringender og væsentligste argumenter

1. Første anbringende

Appellanten har gjort gældende, at den omstændighed, at virksomhedens påstand omhandler annullation af en beslutning om ikke at gøre indsigelse som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 (1), understøtter appellantens klagepunkt vedrørende forsvar af virksomhedens processuelle rettigheder, således at appellanten skal anses for en berørt part, og at appellantens påstand implicit indeholder, ved henvisning, en begæring om domstolsbeskyttelse.

2. Andet anbringende

I betragtning af den omstændighed, at Retten har fortolket bilagene til stævningen og endog har truffet afgørelse vedrørende realiteten på grundlag af nævnte fortolkning, kan Retten ikke gyldigt anføre, at den ikke er forpligtet til at søge og identificere de grunde, som sagsøgeren har påberåbt sig, i bilagene.

Rettens krav om, at sagsøgeren skal angive de »konkrete og håndgribelige« virkninger af konkurrencefordrejningen for virksomhedens situation og på denne måde begrunde, at den omtvistede retsakt berører virksomheden umiddelbart, påvirker bedømmelsen af de faktiske omstændigheder. Med dette krav forvanskes kravet om, at en sagsøger skal være umiddelbart berørt.

3. Tredje anbringende

For så vidt som sagsøgte i første instans under sagen har gjort gældende, at de omtvistede beslutninger ikke kan anfægtes, idet de ikke er endelige, da undersøgelsen fortsat pågår, skal retsafgørelsen i denne henseende ligge tidsmæssigt før afgørelsen af de øvrige formalitetsspørgsmål.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT 1999, L 83, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Portugal) den 28. december 2018 — Rolibérica, Lda mod Autoridade para as Condições do Trabalho

(Sag C-834/18)

(2019/C 112/32)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca de Faro

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rolibérica, Lda

Sagsøgt: Autoridade para as Condições do Trabalho

Præjudicielt spørgsmål

Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 (1) af 15. marts 2006 fortolkes således, at den indfører en forpligtelse til, at den ugentlige hviletid for førere, der beskæftiger sig med godstransport og personbefordring ad landevej, skal starte og slutte inden for tidsrummet mellem mandag klokken 00.00 og søndag klokken 24.00, eller skal den derimod fortolkes således, at den ugentlige hviletid kan afholdes i sin helhed som en sammenhængende periode mellem to arbejdsuger?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15.3.2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (EUT 2006 L 102, s. 1).
b)

Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter Kommissionen er af den opfattelse, at Ungarn har tilsidesat artikel 3 og 6 i direktiv 2013/32 ved at fastsætte, at asylansøgninger skal indgives personligt til den kompetente asylmyndighed og alene i transitområderne, som kun et begrænset antal personer har adgang til. Herved sikrer Ungarn ikke, at ansøgerne om international beskyttelse har effektiv adgang til asylproceduren. Efter Kommissionens opfattelse medfører bestemmelserne i loven om ret til asyl om, at ansøgerne har pligt til at blive i transitområderne, indtil der er truffet afgørelse vedrørende deres ansøgning om international beskyttelse, at Ungarn systematisk internerer alle asylansøgere, hvilket ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2013/33. Kommissionen er desuden af den opfattelse, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, artikel 6, stk. 1, artikel 12, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/115 ved at flytte tredjelandsstatsborgere, som opholder sig ulovligt på Ungarns område, til den anden side af grænsehegnet uden at overholde de procedurer og garantier, som er fastsat i dette direktiv. Ifølge Kommissionen har Ungarn ikke gennemført den almindelige regel i artikel 46, stk. 5, i direktiv 2013/32 i national ret, eftersom loven om ret til asyl i tilfælde, hvor der anlægges forvaltningssag til prøvelse af et afslag på en ansøgning som grundløs, har ophævet den bestemmelse, som fastsatte automatisk opsættende virkning af retssagen. Kommissionen har desuden anført, at Ungarn tilsidesætter artikel 46, stk. 5 og 6, i direktiv 2013/32, fordi loven om ret til asyl i tilfælde, hvor der meddeles afslag på en ansøgning om international beskyttelse, ikke klart fastsætter muligheden for at anmode om opsættende virkning. Følgelig sikres ansøgernes ret til at blive på Ungarns område, indtil behandlingen af sagen er afsluttet, ikke, eftersom afgørelsen om afslag er eksigibel, uanset om der anlægges retssag.
Sag anlagt den 8. oktober 2018 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovenien

(Sag C-631/18)

(2019/C 155/21)

Processprog: slovensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved zastopnika T. Scharf og B. Rous Demiri)

Sagsøgt: Republikken Slovenien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14 i Kommissionens delegerede direktiv (EU) 2017/593 af 7. april 2016 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU, idet det ikke har vedtaget (alle) de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke har meddelt Kommissionen herom.

— Republikken Slovenien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I medfør af artikel 14 direktiv (EU) 2017/593 skulle medlemsstaterne senest den 3. juli 2017 vedtage og offentliggøre de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og straks tilsende Kommissionen disse love og bestemmelser. Eftersom Republikken Slovenien ikke inden udløbet af denne frist har givet Kommissionen meddelelse om, at gennemførelsen af det nævnte direktiv har fundet sted, har Kommissionen besluttet at anlægge nærværende sag for Domstolen.

Fristen for gennemførelse af nævnte direktiv udløb den 3. juli 2017.
—

Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 37, stk. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (3) og artikel 41, stk. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (4), idet denne medlemsstat ikke har indført en passende mekanisme, som sikrer retten til at klage over afgørelser truffet af den nationale regulerende myndighed i overensstemmelse med de nævnte bestemmelser i direktiv 2009/72/EF og 2009/73/EF.
1)

Henset til at den spanske civillovbogs artikel 68 bestemmer, at ægtefæller har pligt til at bo sammen, kan kravet om, at en spansk statsborger, der ikke har udøvet sin ret til fri bevægelighed, skal opfylde betingelserne i artikel 7[, stk. 1,] i kongeligt dekret nr. 240/2007 som en nødvendig betingelse for at få anerkendt opholdsretten for vedkommendes ægtefælle, som ikke er unionsborger, i overensstemmelse med artikel 7[, stk. 2,] i kongeligt dekret nr. 240/2007 — såfremt disse betingelser ikke er opfyldt — da udgøre en tilsidesættelse af artikel 20 [TEUF], hvis den spanske statsborger som følge af nægtelsen af denne ret er nødsaget til at forlade Unionens område som helhed?
2)

Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares benægtende, skal forordningens artikel 3, stk. 3, da fortolkes således, at det for at konstatere, at der foreligger en tilsidesættelse — ligeledes i betragtning af syvende betragtning til forordningen — er nødvendigt at foretage en vurdering på grundlag af indvirkningen og markedet med henblik på at afgøre, om de foranstaltninger, som udbyderen af internetadgangstjenester har truffet, reelt — og, i så fald, i hvilket omfang — begrænser de rettigheder, som slutbrugerne er tillagt i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1?
2)

Er en medlemsstats tilladelsesordning — som i forbindelse med godtgørelse af udgifter til grænseoverskridende sundhedsydelser udelukker muligheden for efterfølgende at give tilladelse til sundhedsydelser leveret i en anden medlemsstat uden forhåndstilladelse, herunder når der, såfremt forhåndstilladelsen afventes, foreligger en reel risiko for en uoprettelig forværring af patientens helbred — forenelig med nødvendighedsprincippet og rimelighedsprincippet, som er fastsat i artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/24/EU (1) af 9. marts 2011 om patientrettigheder i forbindelse med grænseoverskridende sundhedsydelser samt princippet om fri bevægelighed for patienter?