Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 20. maj 1999. - H & R Ecroyd Holdings Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Mælk - Referencemængde - Opfyldelse af en dom afsagt af Domstolen. - Sag T-220/97.



Samling af Afgørelser 1999 side II-01677



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Praejudicielle spoergsmaal - vurdering af gyldigheden - ugyldiggoerelse af en forordning - virkninger - analog anvendelse af traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF) - faellesskabsinstitutionernes forpligtelser - raekkevidde - erstatning af tab som foelge af den fastslaaede ulovlighed - omfattet

(EF-traktaten, art. 176 og 177 samt art. 215, stk. 2 (nu art. 233 EF og 234 EF samt art. 288, stk. 2, EF))

Sammendrag

$$Naar Domstolen under en sag i henhold til traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) fastslaar, at en retsakt vedtaget af en faellesskabsinstitution er ugyldig, medfoerer dette en retlig forpligtelse for Faellesskabets kompetente institutioner til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold. Disse institutioner skal i saa fald traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af den praejudicielle dom paa samme maade som ved en dom i medfoer af traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF), hvorved en faellesskabsinstitutions retsakt annulleres eller dens undladelse kendes i strid med traktaten. Forpligtelsen efter artikel 176 gaelder saaledes analogt, naar det ved en praejudiciel dom fastslaas, at en retsakt fra en faellesskabsinstitution er ulovlig.

Institutionernes forpligtelse til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold, som Faellesskabets retsinstanser har fastslaaet, indebaerer, at det paahviler dem ikke blot at traeffe de noedvendige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger, men ogsaa at erstatte det tab, som er forvoldt paa grund af det retsstridige forhold, forudsat at betingelserne i traktatens artikel 215, stk. 2 (nu artikel 288, stk. 2, EF), er opfyldt, nemlig at der er begaaet en tjenestefejl, at der er forvoldt et tab, og at der er aarsagsforbindelse.

Dommens præmisser

Retsforskrifter

1 Inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik blev der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 169) indfoert en faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT L 148, s. 13, herefter »forordning nr. 804/68«).

2 Paa grund af de betydelige og stigende overskud i sektoren for maelk og mejeriprodukter udstedte Raadet den 17. maj 1977 forordning (EOEF) nr. 1078/77 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1, herefter »forordning nr. 1078/77«). I henhold til artikel 2, stk. 2, ydes praemien paa betingelse af, at producenten skriftligt forpligter sig til i en periode paa fem aar ikke at markedsfoere hverken maelk eller mejeriprodukter, der stammer fra den paagaeldendes bedrift.

3 Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1078/77 foreskrev foelgende fremgangsmaader for beregning og udbetaling af ikke-markedsfoeringspraemierne:

»Ikke-markedsfoeringspraemien beregnes i forhold til den maengde af maelk eller af hertil svarende mejeriprodukter, der er leveret af producenten i kalenderaaret 1976.

[...]

Et beloeb svarende til 50% af praemien udbetales i loebet af de tre foerste maaneder af ikke-markedsfoeringsperioden.

Restbeloebet udbetales i loebet af det tredje og femte aar i to lige store rater hver paa 25% af praemien paa betingelse af, at modtageren over for de kompetente myndigheder godtgoer, at forpligtelserne i artikel 2 er overholdt.«

4 Det fremgik af samme forordnings artikel 6, at enhver, der overtog en landbrugsbedrift, kunne modtage restbeloebet af den praemie, som var tildelt hans forgaenger, paa betingelse af, at han skriftligt paatog sig fortsat at opfylde de af hans forgaenger indgaaede forpligtelser.

5 I 1984 viste det sig, at der var behov for supplerende foranstaltninger for at genoprette ligevaegten i mejerisektoren. Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 90, s. 10) blev artikel 5c indsat i den sidstnaevnte forordning. Ved denne bestemmelse blev der indfoert en ordning om tillaegsafgifter, som skal erlaegges af enhver producent eller opkoeber af maelk eller andre mejeriprodukter for maengder, der overstiger en individuel aarlig referencemaengde, der normalt benaevnes »maelkekvote«. Ifoelge samme bestemmelse kan summen af de referencemaengder, der i hver medlemsstat er blevet tildelt de beroerte erhvervsdrivende, ikke overstige en samlet garantimaengde svarende til summen af de maengder maelk, der i et referenceaar er leveret til behandlings- eller forarbejdningsvirksomheder for maelk eller andre mejeriprodukter i hver medlemsstat.

6 Reglerne for anvendelsen af tillaegsafgiften blev fastsat ved Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«). For saa vidt angik producenterne foreskrev denne forordnings artikel 2, at referencemaengden var lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten havde leveret i kalenderaaret 1981, forhoejet med 1%. Medlemsstaterne kunne dog bestemme, at den naevnte referencemaengde paa deres omraade var lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, der var leveret i kalenderaaret 1982 eller 1983, afpasset med en procentsats paa en saadan maade, at garantimaengden for hver medlemsstat ikke blev overskredet. For Det Forenede Kongerige blev 1983 lagt til grund ved fastsaettelsen af referencemaengden.

7 Forordning nr. 857/84 indeholdt ikke nogen mulighed for at tildele en maelkekvote til saadanne producenter, normalt benaevnt »Slom-producenter«, som paa grund af deltagelse i den midlertidige ordning om ikke-markedsfoering i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke havde leveret eller solgt maelk i loebet af det referenceaar, som var lagt til grund for tildelingen af kvoter.

8 Som foelge af visse domme, hvorved Domstolen kendte forordning nr. 857/84 ugyldig i det omfang, den ikke bestemmer, at der tildeles en referencemaengde til Slom-producenter (domme af 28.4.1988, sag 120/86, Mulder, Sml. s. 2321, og sag 170/86, Von Deetzen, Sml. s. 2355), udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af forordning nr. 857/84 (EFT L 84, s. 2, herefter »forordning nr. 764/89«), hvorved Slom-producenter, som opfyldte visse betingelser, foreloebig fik tildelt specifikke referencemaengder (ogsaa kaldet »Slom-kvoter«).

9 I medfoer af den nye artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/84, som blev indfoejet ved forordning nr. 764/89, skulle ansoegningen vaere indgivet af producenten inden for en frist paa tre maaneder at regne fra den 29. marts 1989.

10 Forordningens artikel 3a, stk. 2, fastsatte stoerrelsen af den specifikke referencemaengde til en bestemt procentdel af den maelkemaengde eller den maengde maelkeaekvivalent, som producenten havde leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden maaneden for indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoeringspraemie, forudsat at producenten ikke havde fortabt retten til praemie.

11 Det fremgik dog endvidere af artikel 3a, stk. 1, at producenter, som havde overtaget en ikke-markedsfoeringspraemie, og som ad anden vej havde opnaaet en oprindelig kvote paa de betingelser, der var fastsat i henhold til forordningens artikel 2, ikke var berettiget til en Slom-kvote (den saakaldte »antikumulationsregel«).

12 Som foelge af en raekke domme, navnlig Domstolens dom af 21. marts 1991, sag C-314/89, Rauh (Sml. I, s. 1647), som vedroerte fortolkningen og gyldigheden af artikel 3a i forordning nr. 857/84, udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om aendring af forordning nr. 857/84 (EFT L 150, s. 35), der yderligere aendrede reglerne om maelkekvoter. Saaledes blev der i artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/89 indfoejet et andet afsnit, hvis andet led har foelgende ordlyd: »producenter, som har modtaget bedriften ved arv eller ved overfoersel svarende til arv efter udloebet af den forpligtelse, arveladeren havde paataget sig i henhold til forordning nr. 1078/77, men inden den 29. juni 1989, tildeles midlertidigt efter ansoegning indgivet inden for en frist paa tre maaneder at regne fra den 1. juli 1991 en specifik referencemaengde [...]«. I gaengs tale anvendes udtrykket »Slom II« om denne kategori af producenter.

13 Ved dom af 3. december 1992, sag C-264/90, Wehrs (Sml. I, s. 6285), fastslog Domstolen, at artikel 3a, stk. 1, andet led, i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89, ikke var gyldig i det omfang, den udelukkede producenter - som havde overtaget en bedrift, der indgik i ikke-markedsfoeringsordningen i henhold til forordning nr. 1078/77, og som af denne grund var erhververe af ikke-markedsfoeringspraemier - fra at faa tildelt Slom-kvoter, saafremt de allerede havde opnaaet en oprindelig kvote i henhold til artikel 2 i forordning nr. 857/84 (»Slom III«-producenter).

14 Raadets forordning (EOEF) nr. 2055/93 af 19. juli 1993 om tildeling af en specifik referencemaengde til visse producenter af maelk eller mejeriprodukter (EFT L 187, s. 8, herefter »forordning nr. 2055/93«) skulle afhjaelpe denne ugyldighed, idet det blev bestemt, at de erhververe af ikke-markedsfoeringspraemien, som havde vaeret udelukket fra at drage fordel af artikel 3a i forordning nr. 857/84, fordi de havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af samme forordnings artikel 2, havde ret til - efter indgivelse af en ansoegning til den kompetente myndighed i den beroerte medlemsstat inden den 1. november 1993 - at faa tildelt en specifik referencemaengde, forudsat at de opfyldte visse betingelser. En af disse betingelser var, at erhververen af ikke-markedsfoeringspraemien ikke paa datoen for sin ansoegning havde overdraget bedriften eller den del af bedriften, som den paagaeldende havde overtaget.

Faktiske omstaendigheder i hovedsagen

15 Selskabet H & R Ecroyd Ltd (herefter »Ecroyd Ltd«), hvis efterfoelger siden den 10. maj 1993 er H & R Ecroyd Holdings Ltd (herefter »Ecroyd Holdings« eller »sagsoegeren«) blev i 1966 erhvervet af Richard Ecroyd og forskellige familieforbindelser, herunder bestyrerne af en »Children's settlement trust«, som var blevet oprettet i 1965 af Richard Ecroyd til fordel for hans boern.

16 Ecroyd Ltd forpagtede ni gaarde, som tilhoerte Ecroyd-familien og »Children's settlement trust«.

17 I 1976 oprettede Ecroyd Ltd sammen med Fountain Farming samejet Credenhill Farming. Ecroyd Ltd fremlejede fire af de ovennaevnte ni gaarde til Credenhill Farming; navnet paa den ene af disse var Lyvers Ocle.

18 Credenhill Farming opnaaede tilladelse til at deltage i en ikke-markedsfoeringsordning for en femaarig periode fra den 14. november 1980 til den 13. november 1985. Ecroyd Ltd fortsatte for sit vedkommende produktionen af maelk fra de fem gaarde, som selskabet drev som forpagter, og for hvilke selskabet i 1984 efter ansoegning havde faaet tildelt en oprindelig kvote i henhold til artikel 2 i forordning nr. 857/84 (som udgjorde 2 001 338 kg).

19 Mellem 1980 og 1984 aendredes deltagersammensaetningen i Credenhill Farming flere gange. De to forblivende deltagere var Ecroyd Ltd og Richard Ecroyd, indtil Credenhill Farming den 30. september 1984 endeligt blev oploest efter Richard Ecroyd's udtraeden. Ecroyd Ltd overtog samejets aktiver og aktiviteter. Fra denne dato raadede Ecroyd Ltd altsaa over fem aktive maelkebedrifter og fire landbrugsbedrifter (som hidroerte fra Credenhill Farming), der var undergivet ikke-markedsfoeringsforpligtelsen. I den resterende del af den femaarige periode, den paagaeldende forpligtelse gjaldt for, producerede Ecroyd Ltd ikke maelk paa de ejendomme, der tidligere var blevet drevet af det oploeste sameje, fordi Ecroyd Ltd ansaa sig for at vaere bundet af den af Credenhill Farming indgaaede ikke-markedsfoeringsforpligtelse, uden dog at have indgaaet nogen skriftlig forpligtelse herom.

20 Ecroyd Ltd indgav to ansoegninger om tildeling af en specifik referencemaengde for de ejendomme, der tidligere var blevet drevet af Credenhill Farming. Den foerste ansoegning blev indgivet i august 1989 efter udstedelsen af forordning nr. 764/89, hvorved det blev muligt at tildele Slom-kvoter; den anden blev indgivet i september 1991 efter Domstolens afsigelse af dommene af 11. december 1990 i sag C-189/89, Spagl (Sml. I, s. 4539), og i sag C-217/89, Pastaetter (Sml. I, s. 4585), samt dommen i Rauh-sagen. De to ansoegninger blev afvist af Ministeriet for Landbrug, Fiskeri og Ernaering (herefter »ministeriet«). Ecroyd Ltd anlagde herefter sag mod ministeriet og gjorde gaeldende, at det havde ret til en Slom-kvote.

21 Ecroyd Ltd har for den nationale ret gjort gaeldende, at selv om de andre deltagere i Credenhill Farming var udtraadt heraf i loebet af ikke-markedsfoeringsperioden, saaledes at Ecroyd Ltd viderefoerte bedriften for egen regning, skete der ikke nogen overdragelse af bedriften fra Credenhill Farming til Ecroyd Ltd som omhandlet i artikel 6 i forordning nr. 1078/77. Foelgelig var det ikke noedvendigt, at selskabet indgik nogen ny forpligtelse om ikke-markedsfoering, ikke mindst fordi det i hele den omtvistede periode under alle omstaendigheder var bundet af den af Credenhill Farming indgaaede forpligtelse. Ecroyd Ltd har tilfoejet, at selskabet fuldt ud overholdt ikke-markedsfoeringsforpligtelsens vilkaar. For saa vidt angaar antikumulationsreglen har selskabet endelig anfoert, at den omstaendighed, at det havde faaet tildelt en oprindelig kvote for en anden bedrift, ifoelge Wehrs-dommen ikke kunne vaere til hinder for tildeling af en Slom-kvote for den bedrift, der tidligere var blevet drevet af Credenhill Farming.

22 Ifoelge ministeriet skete der den 30. september 1984 en overdragelse fra én producent til en anden, nemlig fra Credenhill Farming til Ecroyd Ltd. Da sidstnaevnte ikke havde indgaaet nogen ikke-markedsfoeringsforpligtelse i forbindelse med overtagelsen af bedriften fra Credenhill Farming, havde selskabet ikke ret til nogen specifik referencemaengde. Saafremt Credenhill Farming og Ecroyd Ltd imidlertid i realiteten skulle betragtes som en og samme »producent«, havde Ecroyd Ltd handlet i strid med sin forpligtelse til ikke at producere maelk paa sin bedrift, og saaledes mistet retten til ikke-markedsfoeringspraemie, eftersom selskabet fortsatte med at producere maelk paa de fem gaarde, der ikke blev fremlejet til Credenhill Farming, i loebet af ikke-markedsfoeringsperioden. Domstolens raesonnement i Wehrs-dommen finder ifoelge ministeriet ikke anvendelse paa sagsoegerens tilfaelde, da denne dom alene drejer sig om situationen for erhververe af en ikke-markedsfoeringspraemie, hvilket ikke var tilfaeldet for Ecroyd Ltd's vedkommende.

23 Ministeriet har tilfoejet, at selv om det laegges til grund, at forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89, var ugyldig, for saa vidt som den afskar producenter i sagsoegerens situation fra at faa tildelt en specifik referencemaengde, ville ministeriet under alle omstaendigheder ikke have kompetence til at tildele sagsoegeren en kvote, foerend Raadet havde truffet de noedvendige foranstaltninger.

24 Ved kendelse af 27. oktober 1993 har High Court of Justice, Queen's Bench Division, forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal vedroerende Ecroyd Ltd's ansoegninger:

»1) Har det sagsoegte ministerium kompetence og/eller pligt til at tildele sagsoegeren en midlertidig specifik referencemaengde og/eller til at behandle selskabet, som om det havde faaet tildelt en specifik referencemaengde

i) i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 764/89, og/eller

ii) som foelge af Domstolens dom i sag C-264/90, Wehrs,

naar

a) sagsoegeren var deltager i et sameje, der drev bedriften, og som indgik en forpligtelse i henhold til en ikke-markedsfoeringsordning

b) alle de oevrige deltagere i samejet var udtraadt heraf inden udloebet af ikke-markedsfoeringsperioden, og sagsoegeren derefter for egen regning drev den bedrift, for hvilken samejet havde indgaaet ikke-markedsfoeringsforpligtelsen

c) sagsoegeren efter de andre deltageres udtraeden af samejet ikke producerede maelk paa bedriften i den resterende del af gyldighedsperioden for den ikke-markedsfoeringsforpligtelse, samejet havde paataget sig

d) sagsoegeren efter de andre deltageres udtraeden af samejet ikke i overensstemmelse med artikel 6 i Raadets forordning nr. 1078/77 indgik en ny forpligtelse til at opfylde den af samejet indgaaede ikke-markedsfoeringsforpligtelse

e) sagsoegeren havde modtaget en oprindelig kvote for en saerskilt bedrift?

I bekraeftende fald: Hvornaar opstod der en saadan kompetence og/eller pligt?

2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares med, at det sagsoegte ministerium ikke har en saadan kompetence og/eller pligt, er artikel 3a, stk. 1, i Raadets forordning nr. 857/84, som aendret ved Raadets forordning nr. 764/89, da ugyldig, for saa vidt som bestemmelsen afskaerer sagsoegeren fra at faa tildelt en specifik referencemaengde under de ovennaevnte omstaendigheder?

3) Saafremt spoergsmaal 2) besvares med, at artikel 3a, stk. 1, i Raadets forordning nr. 857/84 er ulovlig og ugyldig, for saa vidt som bestemmelsen afskaerer sagsoegeren fra at faa tildelt en maelkekvote, har det sagsoegte ministerium da kompetence og/eller pligt til at tildele sagsoegeren en maelkekvote og/eller til at behandle sagsoegeren, som om sagsoegeren havde faaet tildelt en specifik referencemaengde, inden der er vedtaget yderligere faellesskabslovgivning med henblik paa at afhjaelpe eller tage hensyn til ugyldigheden af den paagaeldende regel?

I bekraeftende fald: Hvornaar opstaar eller opstod der en saadan kompetence og/eller pligt?

4) Saafremt ovenstaaende spoergsmaal besvares med, at det sagsoegte ministerium havde kompetence og/eller pligt til at tildele sagsoegeren en specifik referencemaengde og/eller til at behandle sagsoegeren, som om sagsoegeren havde faaet tildelt en specifik referencemaengde, inden Ministerraadet udstedte nye regler, og/eller som foelge af Domstolens dom i sag C-264/90, Wehrs, har sagsoegeren da som udgangspunkt et erstatningskrav mod det sagsoegte ministerium, fordi det ikke tildelte sagsoegeren en specifik referencemaengde?

5) Saafremt spoergsmaal 4) besvares med, at sagsoegeren har et erstatningskrav mod ministeriet, paa hvilket grundlag skal et saadant krav da opgoeres?«

25 Ved dom af 6. juni 1996 i sag C-127/94, Ecroyd (Sml. I, s. 2731, herefter »Ecroyd-dommen«), kendte Domstolen hvad angaar Ecroyd Ltd's kvoteansoegninger foelgende for ret:

»1) Den nationale myndighed havde ikke i medfoer af [...] forordning [...] nr. 857/84. [...] som aendret ved [...] forordning [...] nr. 764/89 [...] navnlig i medfoer af forordningens artikel 3a, stk. 1, pligt til at tildele midlertidige specifikke referencemaengder til producenter, der befandt sig i en situation, som angivet under det foerste praejudicielle spoergsmaals punkt a) til e), og havde heller ikke kompetence hertil.

2) Den nationale myndighed havde ikke efter [Wehrs]-dommen pligt til at tildele midlertidige specifikke referencemaengder til producenter, der befandt sig i den ovennaevnte situation, og havde heller ikke kompetence hertil.

3) Artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89, er ugyldig, i det omfang den udelukker producenter, der befinder sig i den ovennaevnte situation, fra at faa tildelt en specifik referencemaengde.

4) Inden udstedelsen af yderligere faellesskabsregler, beregnet til at afhjaelpe den fastslaaede ugyldighed, havde den nationale myndighed ikke pligt til at tildele specifikke referencemaengder til producenter, der befandt sig i den ovennaevnte situation, og havde heller ikke kompetence hertil.«

26 Efter afsigelsen af denne dom rettede sagsoegerens advokater ved skrivelse af 26. juli 1996 en forespoergsel til Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den agtede at traeffe med henblik paa dommens opfyldelse. Da det sagsoegende selskab ikke modtog noget svar herpaa, tilsendte det Kommissionen en yderligere skrivelse af 9. august 1996.

27 Den 6. september 1996 havde Ecroyd Holding's advokater en samtale med Kommissionens kompetente tjenestegrene, hvorunder disse oplyste, at de i et internt moede den 5. september 1996 havde klarlagt retsvirkningerne af Ecroyd-dommen. I en skrivelse af 9. september 1996 anmodede det sagsoegende selskabs advokater Kommissionen om at give det skriftlig meddelelse om dens konklusioner paa dette punkt.

28 Da Kommissionen ikke besvarede denne henvendelse, gentog sagsoegerens advokater deres anmodning den 19. september 1996, hvorunder de henviste til telefonsamtalen af 6. september 1996 og deres skrivelse af 9. september 1996.

29 I sin skrivelse til ministeriet fremsendte Kommissionen en midlertidig redegoerelse for sit synspunkt vedroerende foelgende tre spoergsmaal:

- de foranstaltninger, som var noedvendige paa faellesskabsplan til opfyldelse af Ecroyd-dommen

- sagsoegerens ret til en kvote i medfoer af gaeldende lovgivning

- de nationale myndigheders forpligtelser som foelge af Ecroyd-dommen.

30 Vedroerende det foerste spoergsmaal anfoerte Kommissionen, at den af Domstolen fastslaaede ugyldighed allerede var afhjulpet ved udstedelsen af forordning nr. 2055/93, hvorfor det ikke var noedvendigt at traeffe yderligere foranstaltninger paa faellesskabsplan. Vedroerende det andet spoergsmaal forklarede den, at det sagsoegende selskab kunne opnaa en kvote i medfoer af forordning nr. 2055/93, hvis det blev anerkendt, at det var Slom III-producent. Endelig anfoerte Kommissionen vedroerende det tredje spoergsmaal, at de nationale myndigheder ikke var forpligtet til at tildele en kvote, henset til Domstolens besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal, som var forelagt af High Court of Justice.

31 I en skrivelse af samme dag til sagsoegerens advokater anfoerte Kommissionen, at forordning nr. 2055/93 udgjorde en passende lovgivningsforanstaltning til opfyldelse af Domstolens dom, og at det tilkom de nationale myndigheder at undersoege, om sagsoegeren opfyldte de noedvendige betingelser for at opnaa en kvote i henhold til denne forordning.

32 Den 8. april 1997 forklarede Raadet, som svar paa en skrivelse fra sagsoegerens advokater, at det paahvilede Kommissionen at soerge for Ecroyd-dommens opfyldelse, og at Raadet ikke kunne intervenere, saa laenge Kommissionen ikke havde fremsat et lovgivningsforslag herom.

33 I en skrivelse af 16. maj 1997 bekraeftede Kommissionen de konklusioner, den foreloebigt havde fremfoert i skrivelsen af 10. oktober 1996.

Retsforhandlinger og parternes paastande

34 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. juli 1997 har sagsoegeren anlagt naervaerende sag.

35 Ved kendelse afsagt den 12. maj 1998 af formanden for Rettens Tredje Afdeling er der givet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande i overensstemmelse med intervenientens ansoegning herom, der blev indgivet til Justitskontoret den 11. februar 1998.

36 Den skriftlige forhandling blev afsluttet den 2. oktober 1998.

37 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Som led i sagens tilrettelaeggelse har Retten dog opfordret parterne til at besvare visse spoergsmaal skriftligt inden den mundtlige forhandling. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, som fandt sted den 11. februar 1999.

38 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionens beslutning af 16. maj 1997 annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

- Sagsoegeren tilkendes enhver anden godtgoerelse, som Retten skoenner rimelig.

39 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemaerkninger

Parternes argumenter

40 Sagsoegeren har i det vaesentlige kun fremfoert ét anbringende, som er, at EF-traktatens artikel 155 og 176 (nu artikel 211 EF og 233 EF) er tilsidesat.

41 Sagsoegeren anfoerer, at Kommissionen efter disse traktatbestemmelser er juridisk forpligtet til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en af Domstolen afsagt dom. Navnlig skal Kommissionen traeffe saadanne foranstaltninger, naar Domstolen har fastslaaet, at en ordning er uforenelig med faellesskabsretten. Kommissionen er derfor forpligtet til paa ny at undersoege den persons forhold, som er blevet ulovligt behandlet. Denne forpligtelse har Kommissionen klart tilsidesat i den foreliggende sag.

42 Sagsoegeren anfoerer naermere, at opfyldelsen af Domstolens dom skal vaere effektiv, og at det ikke kan tolereres, at institutionerne laegger hindringer i vejen herfor.

43 Endelig anfoerer sagsoegeren, at forpligtelsen til at paase den faktiske efterlevelse af Domstolens domme er saa grundlaeggende, at institutionerne ved en tilsidesaettelse heraf paadrager sig erstatningsansvar for de oekonomiske tab, som paafoeres den, tilsidesaettelsen rammer. Sagsoegeren tilfoejer herved, at traktatens artikel 176 ikke goer erstatningen af tabet betinget af, at der kan fastslaas et saerskilt ansvar for det ulovlige forhold, som er fastslaaet ved dommen, men foreskriver erstatning af det tab, som er forvoldt paa grund af det ulovlige forhold, og som vedvarer paa grund af den manglende opfyldelse af annullationsdommen. Det sagsoegende selskab har lidt et betydeligt oekonomisk tab ved ulovligt at blive beroevet den kvote, det var berettiget til. Sagsoegerens tab er blevet stadig foroeget, hvilket har medfoert en risiko for fallit.

44 Kommissionen har anfoert, at forordning nr. 2055/93 blev udstedt paa foranledning af Wehrs-dommen, og at denne forordning udgoer en passende lovgivningsforanstaltning for erhververne af forpligtelsen til ikke-markedsfoering. Den omfatter navnlig Slom III-producenterne og ville ogsaa have omfattet sagsoegeren, hvis selskabet havde vaeret maelkeproducent.

45 Kommissionen fremhaever derpaa, at Domstolen i Ecroyd-dommen antog, at sagsoegerens situation kan »sammenlignes med situationen for en erhverver af en praemie, tildelt i medfoer af forordning nr. 1078/77, som har opnaaet en referencemaengde i henhold til artikel 2 i forordning nr. 857/84«. Sagsoegeren var altsaa blevet kvalificeret som en producent, der »har overtaget [...] forpligtelsen til ikke-markedsfoering« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 2055/93 af 30. september 1984, nemlig fra tidspunktet for oploesningen af Credenhill Farming og overdragelsen af dennes aktiver til Ecroyd Ltd. Foelgelig omfattede forordning nr. 2055/93 sagsoegeren paa det tidspunkt, da forpligtelsen til ikke-markedsfoering ophoerte.

46 Kommissionen anfoerer endvidere, at Ecroyd-dommen ikke behandler den situation, som sagsoegerne i den tvist, der laa til grund for den praejudicielle forelaeggelse, befandt sig i i forhold til forordning nr. 2055/93. Spoergsmaal 1) og 3), som blev forelagt Domstolen vedroerende Ecroyd Ltd, vedroerte nemlig tildelingen af en kvote af Slom III-typen, foer der blev vedtaget de noedvendige lovforskrifter om aendring af den ulovlige antikumulationsregel.

47 Kommissionen konkluderer heraf, at forordning nr. 2055/93 i overensstemmelse med traktatens artikel 176 udgoer en passende foranstaltning til imoedegaaelse af det retsstridige forhold, som blev fastslaaet i Ecroyd-dommen, da dette retsstridige forhold var det samme, som blev konstateret i Wehrs-dommen.

48 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland stoetter Kommissionens opfattelse, hvorefter sagsoegeren ikke er berettiget til en specifik referencemaengde i henhold til forordning nr. 2055/93, med den begrundelse, at sagsoegeren ikke hverken retligt eller faktisk var producent paa det relevante tidspunkt.

Rettens bemaerkninger

49 Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at naar Domstolen under en sag i henhold til EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) fastslaar, at en retsakt vedtaget af en faellesskabsinstitution er ugyldig, medfoerer dette en retlig forpligtelse for Faellesskabets kompetente institutioner til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold (Domstolens dom af 19.10.1977, forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel og Stroeh, Sml. s. 1753, praemis 13, og af 29.6.1988, sag 300/86, Van Landschoot, Sml. s. 3443, praemis 22). Disse institutioner skal i saa fald traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af den praejudicielle dom paa samme maade som ved en dom i medfoer af traktatens artikel 176, hvorved en faellesskabsinstitutions retsakt annulleres, eller dens undladelse kendes i strid med traktaten. Det fremgaar saaledes af Domstolens praksis paa det naevnte omraade, at forpligtelsen efter traktatens artikel 176 gaelder analogt, naar det ved en praejudiciel dom fastslaas, at en retsakt fra en faellesskabsinstitution er ulovlig.

50 Naar Kommissionen raader over de noedvendige befoejelser til at traeffe foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold, som Domstolen har fastslaaet i en praejudiciel dom, foelger den handlepligt, der paahviler Kommissionen hertil, klart af dennes generelle overvaagningspligt efter traktatens artikel 155 (jf. Domstolens dom af 5.5.1981, sag 804/79, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 1045, praemis 30).

51 Paa grundlag af disse indledende konstateringer maa det undersoeges, om Kommissionen med foeje har besluttet, at der allerede var truffet alle de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af Ecroyd-dommen.

52 Den del af domskonklusionen i Ecroyd-dommen, som den naevnte beslutning fra Kommissionen i det vaesentlige vedroerer, lyder saaledes:

»Vedroerende Ecroyd [Ltd]

[...]

3) Artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89, er ugyldig, i det omfang den udelukker producenter, der befinder sig i den ovennaevnte situation, fra at faa tildelt en specifik referencemaengde.«

53 Som parterne har erkendt, vedroerer denne ugyldighedserklaering den saakaldte antikumulationsregel. Allerede i 1992 fastslog Domstolen i Wehrs-dommen, at denne regel var ugyldig. I denne dom kendte Domstolen for ret: »Artikel 3a, stk. 1, andet led, i [...] forordning [...] nr. 857/84 [...], som aendret ved [...] forordning [...] nr. 764/89 [...], er ugyldig i det omfang, den udelukker modtagere af en praemie, tildelt i henhold til [...] forordning [...] nr. 1078/77, fra at faa tildelt en specifik referencemaengde, naar vedkommende har opnaaet en referencemaengde i henhold til artikel 2 i forordning [...] nr. 857/84.«

54 Det maa saaledes fastslaas, at den ovennaevnte konklusion i Ecroyd-dommen ikke gentager den ugyldighedserklaering, som var indeholdt i Wehrs-dommen, i de generelle vendinger, som den var formuleret i. Den fastslaar udtrykkeligt, at antikumulationsreglen ulovligt udelukkede muligheden for at tildele en specifik referencemaengde til de producenter, som befandt sig i »den ovennaevnte situation«, dvs. bl.a. »Ecroyd [Ltd]«, som de nationale myndigheder havde afslaaet at tildele en specifik referencemaengde i 1989 og 1991 (jf. praemis 20 ovenfor), i hvilken forbindelse Domstolen praeciserede, at de nationale myndigheder ikke havde haft mulighed for at traeffe anden beslutning (jf. punkt 1, 2 og 4 i den domskonklusion, som er citeret ovenfor i praemis 25).

55 Under disse omstaendigheder kunne Kommissionen ikke, da sagsoegeren anmodede den om at angive, hvilke foranstaltninger den agtede at traeffe paa foranledning af denne dom, begraense sig til at svare, at antikumulationsreglen i mellemtiden var blevet ophaevet. Selv om den ulovlige retsakt var blevet ophaevet paa lovgivnings- eller administrativt niveau, var Kommissionen forpligtet til at tage stilling til, om retsakten havde forvoldt sagsoegeren en ulempe, som skulle afhjaelpes (Domstolens dom af 5.3.1980, sag 76/79, Koenecke mod Kommissionen, Sml. s. 665, praemis 15). Udstedelsen af forordning nr. 2055/93 kunne nemlig ikke afhjaelpe den skade, som ifoelge Ecroyd-dommen var blevet paafoert sagsoegeren ved anvendelsen af antikumulationsreglen. Selv om forordning nr. 2055/93 paa visse betingelser gav mulighed for at tildele en specifik referencemaengde til de producenter, som rettidigt havde faaet afslag herpaa, havde forordningen ikke til formaal at afhjaelpe de ulemper, som disse producenter allerede havde lidt paa grund af reglens anvendelse.

56 Kommissionen har derfor med urette antaget, at Faellesskabet ikke laengere var forpligtet til at traeffe konkrete foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold, som var begaaet i forhold til sagsoegeren og fastslaaet i Ecroyd-dommen. Retten kan dog ikke traeffe afgoerelse i stedet for Kommissionen og bestemme, hvilke foranstaltninger denne burde have truffet. Det skal herved bemaerkes, at institutionernes forpligtelse til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold, som Faellesskabets retsinstanser har fastslaaet, ikke blot indebaerer, at det paahviler dem at traeffe de noedvendige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger, men ogsaa at erstatte det tab, som er forvoldt paa grund af det retsstridige forhold, forudsat betingelserne i EF-traktatens artikel 215, stk. 2 (nu artikel 288, stk. 2, EF) er opfyldt, nemlig at der begaaet en tjenestefejl, forvoldt et tab og er aarsagsforbindelse (jf. Domstolens dom af 9.8.1994, sag C-412/92 P, Parlamentet mod Meskens, Sml. I, s. 3757, praemis 24, og Rettens dom af 8.10.1992, sag T-84/91, Meskens mod Parlamentet, Sml. II, s. 2335, praemis 78 og 79). Kommissionen burde saaledes have truffet foranstaltninger til at yde sagsoegeren erstatning. Det fremgik nemlig af Ecroyd-dommen, naar denne fortolkes paa grundlag af gaeldende domspraksis om »maelkekvoter«, at betingelserne for, at Faellesskabet ifaldt ansvar uden for kontraktforhold, var opfyldt.

57 For det foerste havde Domstolen fastslaaet, at antikumulationsreglen var ugyldig, da den stred mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (Wehrs-dommen, praemis 15), hvilket princip udgoer en hoejere retsregel til beskyttelse af private (jf. bl.a. Domstolens dom af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, praemis 15). Foelgelig udgjorde denne ugyldighed, som Domstolen paa ny fastslog i Ecroyd-dommen, en tilstraekkelig kvalificeret fejl, som kunne paadrage Faellesskabet et ansvar uden for kontrakt (som bekraeftet af Rettens dom af 9.12.1997, forenede sager T-195/94 og T-202/94, Quiller og Heusmann mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 2247, praemis 53-57).

58 Hvad dernaest angaar tabets indtraeden og kravet om aarsagsforbindelse bemaerkes, at ifoelge Ecroyd-dommens betragtninger kunne Ecroyd Ltd's situation paa tidspunktet for dennes ansoegninger om kvote i 1989 og 1991 sammenlignes med situationen for en erhverver af en praemie, tildelt i medfoer af forordning nr. 1078/77, som har opnaaet en referencemaengde i henhold til artikel 2 i forordning nr. 857/84 (dommens praemis 62). Det er endvidere ubestridt, at Ecroyd Ltd betegnes som maelkeproducent i faellesskabsbestemmelsernes forstand saavel i Ecroyd-dommens praemisser som i dens konklusion, der er naevnt ovenfor. Disse konstateringer modbeviser i alt vaesentligt de anfoerte begrundelser for afslagene paa kvotetildeling (jf. ovenfor, praemis 22), og godtgoer saaledes, at der er aarsagsforbindelse mellem den retsstridige antikumulationsregel og de naevnte afslag. I oevrigt er der ikke rimeligt grundlag for at bestride, at et afslag paa en kvotetildeling er skadelig for en maelkeproducent, saa meget mindre, naar den paagaeldende producent eller hans efterfoelger har genoptaget maelkeproduktionen paa et senere tidspunkt, som det er tilfaeldet i denne sag, og derved har godtgjort, at han ikke har opgivet maelkeproduktionen (jf. Mulder-dommen af 19.5.1992, praemis 23).

59 Det foelger af samtlige de anfoerte betragtninger, at Kommissionen ved ikke at have truffet foranstaltninger til opfyldelse af Ecroyd-dommen har tilsidesat sin forpligtelse til at vedtage de konkrete foranstaltninger i forhold til sagsoegeren, som var noedvendige for at afhjaelpe det retsstridige forhold, som Domstolen havde fastslaaet. Den anfaegtede beslutning maa herefter annulleres.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

60 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen har tabt sagen og sagsoegeren nedlagt paastand om, at denne paalaegges omkostningerne, tilpligtes Kommissionen at betale sine egne samt sagsoegerens omkostninger.

61 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, betaler Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland sine egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Fjerde Afdeling)

1) Kommissionens beslutning af 16. maj 1997 om afslag paa at traeffe foranstaltninger til opfyldelse af Domstolens dom af 6. juni 1996 i sag C-127/94, Ecroyd, annulleres.

2) Kommissionen betaler sine egne samt sagsoegerens omkostninger.

3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sine egne omkostninger.