RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

19. februar 1998

Sag T-142/96

Anne-Marie Toller

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — Invaliditetsudvalgets udtalelse — utilstrækkelig faglig indsats — afgørelse om fjernelse fra tjenesten — ansøgning om fornyet behandling — ny, væsentlig omstændighed — frist udløbet — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-179

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afslag på fornyet behandling af dens afgørelse af 1. juli 1993, hvorved sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten på grund af utilstrækkelig faglig indsats.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Sagsøgeren var indtil den 30. september 1993 ansat som tjenestemand i lønklasse C5 ved Kommissionens Generaldirektorat for Personale og Administration (GD IX).

Som led i en procedure om disciplinær forfølgning, der blev iværksat mod sagsøgeren den 4. september 1990, blev Invaliditetsudvalget — der var sammensat af lægerne Sternon, som var udpeget af Kommissionen, Antoine, som var udpeget af sagsøgeren, og Marneffe, som var udpeget i forening af de to førstnævnte læger — opfordret til at udtale sig dels om den vedvarende, totale invaliditet, som sagsøgeren hævdede at være blevet ramt af, dels om, hvorvidt det fravær fra tjenesten, som sagsøgeren bebrejdedes at have gjort sig skyld i i 1990 og 1991, var begrundet i sygdom. Invaliditetsudvalget hørte sagsøgeren under et møde den 6. januar 1992 og afgav sin enstemmige udtalelse den 25. maj 1992. Ifølge udtalelsen »fandtes der ikke at være påvist nogen lægelig grund til, at [sagsøgeren] skulle lide af en vedvarende, total invaliditet«, ligesom sagsøgeren »ikke fandtes at lide af nogen alvorligt invaliderende patologi«, »hvorfor de længere perioder, hvorunder [sagsøgeren] var uarbejdsdygtig (navnlig i 1990 og 1991), ikke var lægeligt begrundede«.

Ved afgørelse af 1. juli 1993 fjernede ansættelsesmyndigheden sagsøgeren fra tjenesten med virkning fra den 1. oktober 1993 uden nedsættelse eller ophævelse af hendes pensionsrettigheder.

Ansættelsesmyndigheden traf afgørelsen om at fjerne sagsøgeren fra tjenesten under hensyn dels til, at hun tidligere var blevet pålagt to disciplinære sanktioner — hvoraf den ene havde ført til, at hun var blevet indplaceret to løntrin lavere, og den anden til, at hun var blevet degraderet fra lønklasse C4 til lønklasse C5 — dels til hendes utilstrækkelige faglige indsats som følge af de omtvistede fraværsperioder i 1990 og 1991.

Ved afgørelse af 23. september 1994 anerkendtes sagsøgeren at være blevet ramt af en vedvarende, delvis invaliditet på 2% som følge af en ulykke, der var indtruffet den 19. april 1993. Ved afgørelse af 24. november 1994 anerkendtes sagsøgeren at være blevet ramt af en vedvarende, delvis invaliditet på 3% som følge af en ulykke, der var indtruffet den 19. marts 1990. Ved afgørelse af 19. december 1994 anerkendtes sagsøgeren at være blevet ramt af en vedvarende, delvis invaliditet på 1% som følge af en ulykke, der var indtruffet den 5. april 1991.

Den 15. september 1995 indgav sagsøgeren en ansøgning til Kommissionen om ændring af afgørelsen af 1. juli 1993, hvorved hun var blevet fjernet fra tjenesten. Sagsøgerens ansøgning blev udtrykkeligt afslået af Kommissionen den 16. november 1995. Den 13. februar 1996 indgav sagsøgeren en klage over denne afgørelse, som blev stiltiende afvist.

Formaliteten

Retten bemærkede, at klage- og søgsmålsfristerne i artikel 90 og 91 i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) er præceptive og ikke kan fraviges af parterne eller af Retten, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Eventuelle undtagelser fra eller fravigelser ardisse frister skal fortolkes indskrænkende (præmis 45).

Henvisning til : Retten, 15. december 1995, sag T-131/95, Progouiis mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907, præmis 36; Retten, 23. april 1996, sag T-113/95, Mancini mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 543, præmis 20; Domstolen 23. januar 1997, sag C-246/95, Coen, Sml. II, s. 403, præmis 21; Retten, 11. juli 1997, sagT-16/97, Chauvin mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 32.

Det var ubestridt, at sagsøgeren ikke havde indgivet en klage over afgørelsen af 1. juli 1993 inden for tremånedersfristen i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Følgelig var denne afgørelse blevet endelig fra tidspunktet for klagefristens udløb, som var den 2. oktober 1993, da sagsøgeren i sin ansøgning af 15. september 1995 havde erkendt, at hun havde fået meddelt afgørelsen af 1. juli 1993 den 2. juli 1993 (præmis 46).

Det fremgik af sagsøgerens skriftlige indlæg og af hendes erklæringer under den mundtlige forhandling, at det reelle formål med sagen var at udvirke en fornyet behandling af afgørelsen af 1. juli 1993 (præmis 47).

I den forbindelse bemærkede Retten, at selv om enhver tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan anmode ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende, indebærer dette ikke, at tjenestemanden kan tilsidesætte klage- og søgsmålsfristerne i artikel 90 og 91, og dermed ved at indgive en ansøgning indirekte kan anfægte en tidligere afgørelse, som vedkommende ikke har anfægtet inden for de fastsatte frister. Kun væsentlige, nye omstændigheder kan begrunde, at der indgives en ansøgning med det formål at udvirke en fornyet behandling af en sådan afgørelse (præmis 48).

Henvisning til: Domstolen, 15. maj 1985, sag 127/84, Esly mod Kommissionen, Sml. s. 1437, præmis 10; Chauvin mod Kommissionen, a.st., præmis 37.

Retten tilføjede, at Invaliditetsudvalgets opgave var at udtale sig om den vedvarende, totale invaliditet, som sagsøgeren hævdede at være blevet ramt af, og herved udtale sig om, hvorvidt sagsøgerens omtvistede fravær i 1990 og 1991 var lægeligt begrundet. Afgørelsen af 1. juli 1993 var baseret på Invaliditetsudvalgets udtalelse herom af 25. maj 1992. Følgelig var sagsøgerens kritik af Invaliditetsudvalgets udtalelse — samt hendes kritik af afgørelsen af 1. juli 1993 i det omfang, denne vedrørte den lægelige vurdering af hendes tilstand, og som var baseret på en række omstændigheder, som sagsøgeren hævdede var nye og væsentlige — kun relevant, for så vidt den vedrørte 1990 og 1991 (præmis 49).

Videre udtalte Retten, at Invaliditetsudvalgets rent lægelige vurderinger må anses for endelige, når de er forskriftsmæssigt tilblevet, i hvilken forbindelse Fællesskabets retsinstanser alene kan efterprøve, om udvalget er lovligt nedsat, og om det har udført sine opgaver og afgivet sin udtalelse forskriftsmæssigt. I den foreliggende sag havde sagsøgeren ikke på noget tidspunkt anfægtet lovligheden af de betingelser, hvorunder Invaliditetsudvalget havde afgivet sin udtalelse af 25. maj 1992 (præmis 50).

Henvisning til: Domstolen, 29. november 1984, sag 265/83, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 4029, præmis 9-15; Retten, 12. juli 1990, sag T-154/89, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. II, s. 445, præmis 48; Retten, 14. januar 1993, sagT-88/91, F. mod Kommissionen, Sml. II, s. 13, præmis 39; Retten, 30. maj 1995, sag T-556/93, Saby mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 375, præmis 35.

Det fremgik af en gennemgang af de forhold siden tidspunktet for indgivelsen af sagsøgerens ansøgning af 15. september 1995, som hun havde påberåbt sig, at disse forhold ikke godtgjorde, at der var indtruffet en ny, væsentlig omstændighed, som kunne begrunde en fornyet behandling af afgørelsen af 1. juli 1993. Sagsøgeren var derfor afskåret fra at anfægte afgørelsen (præmis 52-67).

Retten bemærkede, at da sagsøgeren ønskede at udvirke en fornyet behandling af afgørelsen af 1. juli 1993 under hensyn til de nye, væsentlige omstændigheder, som hun hævdede, var fremkommet, var den foranstaltning, hvorved sagsøgeren den 15. september 1995 anmodede Kommissionen om at tage sin afgørelse af 1. juli 1993 op til fornyet overvejelse, under alle omstændigheder reelt en klage i vedtægtens artikel 90 stk. 2's forstand, uanset om de parter, der var impliceret i foranstaltningen, var kvalificeret som sådan (præmis 68).

Retten tilføjede, at selv om der endnu ikke i retspraksis var taget stilling til det særlige spørgsmål om, inden for hvilken frist en ansøgning om fornyet behandling af en afgørelse, der er blevet endelig, skal indgives, måtte det dog antages, at denne frist var den samme som fristen for indgivelse af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2 (præmis 69).

Selv om fremkomsten af en ny, væsentlig omstændighed kan indebære, at fristerne efter vedtægtens artikel 90 og 91 for at anfægte en afgørelse, der er blevet endelig, begynder at løbe på ny, må dette ikke føre til, at der indrømmes længere frister end ellers efter vedtægten. I modsat fald vil det medføre en objektivt ubegrundet forskelsbehandling af den sagsøger, som indgiver en klage over en afgørelse, som endnu ikke er blevet endelig, under overholdelse af fristen i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og den sagsøger, som indgiver en klage over en afgørelse, der er blevet endelig, ved at ansøge om en fornyet behandling af afgørelsen under henvisning til, at der er fremkommet nye omstændigheder (præmis 73).

Henvisning til: Retten, 11. marts 1993, sag T-87/91, Boessen mod ØSU, Sml. II, s. 235, præmis 28; Progoulismod Kommissionen, a.st., præmis 39 og 50; Chauvinmod Kommissionen, a.st., præmis 44 og 53.

Af hensyn til retssikkerheden må den pågældende frist begynde at løbe på datoen for fremkomsten af den nye, væsentlige omstændighed, som den pågældende påberåber sig til støtte for en fornyet behandling af den for ham bebyrdende afgørelse, eller på den dato, hvor han faktisk har fået kendskab til den omhandlede omstændighed (præmis 74).

Henvisning til: Boessen mod ØSU, a.st., præmis 28.

Da en ansøgning om fornyet behandling af en afgørelse må kvalificeres som en Mage, skal ansøgningen indgives inden tre måneder efter fremkomsten af den nye, væsentlige omstændighed, som tjenestemanden agter at påberåbe sig, eller efter den dato, da han faktisk er blevet bekendt med denne omstændighed, idet fristen efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, for at indgive en klage over en bebyrdende afgørelse, udgør tre måneder (præmis 75).

I den foreliggende sag konstaterede Retten dog, at selv om man tog udgangspunkt i den situation, som var mest gunstig for sagsøgeren, var den sidste omstændighed, der var indtruffet, og som sagsøgeren havde påberåbt sig til støtte for sin ansøgning af 15. september 1995 om en fornyet behandling af afgørelsen, dr. Marichal's lægerapport af 17. maj 1995. Der var derfor under alle omstændigheder forløbet mere end tre måneder mellem den dato, da sagsøgeren var blevet bekendt med de af hende påberåbte nye, væsentlige omstændigheder og indgivelsen af den omtvistede klage (præmis 76).

Konklusion:

Sagen afvises.