FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI

FREMSAT DEN 5. APRIL 1973 ( 1 )

Hr. Præsident,

ærede dommere,

Denne sag, som vedrører forholdet mellem Euratom og en af dens videnskabelige medarbejdere, berører i høj grad den indre strukturelle opbygning af denne europæiske institution, som beskæftiger sig med en speciel virksomhed, der udføres af ansatte, som i henseende til deres officielle stilling karakteriseres meget differentieret på en sådan måde, at de kun ved analogi kan henføres under de sædvanlige oversigter over administrative stillinger.

Dommeren skal følgelig beskæftige sig med det meget vanskelige spørgsmål om opbygningen af en stor videnskabelig institution, hvori kravet til effektivt arbejde konfronteres med argumenter af streng juridisk karakter, der fremsættes som berettiget forsvar for den enkelte, og med videnskabelige tjenestemænds krav om samtidig at måtte arbejde for den fælles forskning og for deres individuelle udfoldelse. Her foreligger der en særlig vanskelighed, da det i denne sag hverken er den pågældendes lønklasse eller vederlag, som står til debat, men hans beskæftigelse set i forhold til det interessefællesskab, som vi har omtalt. Dommeren, der er vant til en anden slags tvist mellem de ansatte og Fællesskabets institutioner, er her i betragtning af sagens særlige karakter nødt til at følge retningslinjer fra en retspraksis, som er dannet i lyset af andre perspektiver. Princippet om sammenhæng mellem lønklasse og stilling kan kun afgive et meget vagt kriterium, fordi de samme kvalifikationer og forskelle i lønklasser, som efter en normal hierarkisk ordning i almindelighed svarer til flere eller færre beføjelser, her i stedet er knyttet til anerkendelsen af andre værdier, som ikke præcist kan kontrolleres af en domstol som vor.

Ved hjælp af undersøgelsen af de faktiske omstændigheder, der er overladt til Deres bedømmelse, skal De udfinde de momenter, der er nødvendige for en vurdering, som skal foretages på baggrund af vanskelige indbyrdes forbindelser mellem forskere. De særlige omgivelser synes også at kunne give de faktiske omstændigheder en betydning, der er forskellig fra den, disse faktiske omstændigheder ville have i en sædvanlig, rent administrativ opbygning, enten ved at dommen over en adfærd, som vanskeligt kan forenes med en hierarkisk struktur, gøres mildere, eller ved at byrden ved en forflyttelse fra en stilling, selv om denne ikke medfører ændring af bopæl eller indebærer økonomiske konsekvenser, gøres mere følelig, eller endelig på den anden side ved at tjenestens interesser vurderes, og der i forhold til myndigheden anerkendes en tilstrækkelig margin for diskretionære afgørelser med hensyn til de særlige krav, som driften af et forskningscenter stiller.

Inden for rammerne af denne præcisering skulle den beskrivelse af de faktiske omstændigheder, som jeg vil give Dem, føre til en fortolkning, som gør det muligt at tilnærme parternes situation i den foreliggende sag til det traditionelle skema for Deres afgørelser om forholdene mellem institutionerne og disses tjenestemænd. Under de særlige omstændigheder i den foreliggende situation må De imidlertid også lægge vægt på den nedlagte påstand. Lad os ikke glemme, at sagens genstand er spørgsmålet om an- nullation af en afgørelse om forflyttelse inden for Ispra-institutionen. Det er klart, at en eventuel annullation af en sådan afgørelse, hvis den — som det er reglen — medfører en tilbagevenden til den tidligere situation, vil medføre en indgriben i opbygningen af et forskningscenter, som vil være meget alvorlig og måske nytteløs og i hvert fald meget forskellig fra de retlige konsekvenser, der normalt følger af annullationen af en afgørelse om forflyttelse, som bevirker genindsættelse af en administrativ tjenestemand i hans tidligere stilling. Domstolen bør i sager af denne art på rimelig vis tilpasse rækkevidden af afgørelsen, således at der derigennem sikres respekt både af den enkeltes ret og af institutionens nødvendige autonomi. Jeg bemærker derfor rent foreløbigt, at en eventuel an- nullation af den påklagede afgørelse ikke nødvendigvis forudsætter genindsættelse i den tidligere stilling, for at den pågældende kan opnå det af ham begærede re sultat, der navnlig er af moralsk karakter.

Løsningen af den foreliggende tvist afhænger i vidt omfang af fortolkningen af de faktiske omstændigheder, der er bevist for så vidt angår de to måneder, der gik forud for den påklagede afgørelse; disse omstændigheder har deres oprindelse i begivenheder, der ligger over et år tilbage, og skal ses i lyset af disse, herunder særlig den beslutning, som Ca- prioglio, generaldirektør for Det fælles Forskningscenter i Ispra, traf om at reorganisere dette center. Dette mål, som tilsyneladende blev bekendtgjort i store træk omkring midten af 1970, blev med det samme genstand for gentagne diskussioner mellem de berørte tjenestemænd. Det fremgår af et dokument, dateret den 15. juni 1970, som sagsøgeren sendte direktør Caprioglio, at de videnskabelige tjenestemænd udtrykte alvorlige betænkeligheder vedrørende mulighederne for i mangel af et forud defineret forskningsprogram at gennemføre en effektiv reorganisering, særlig for så vidt angår Den fysiske Afdeling, som arbejdede med forsøgsreaktoren.

I et den 5. november 1971 til Caprioglio rettet memorandum fremsatte Kley lignende kritiske bemærkninger. I dette dokument henviste sagsøgeren særlig til et forslag fra den videnskabelige direktør, dr. Finzi, fra begyndelsen af maj 1971 om at overføre personalet fra forsøgsreaktoren i den af sagsøgeren ledede fysiske afdeling til den af Kind ledede afdeling for kernestudier. Det hævdes i dette memorandum, at sagsøgeren, Finzi og Kind, har diskuteret mere end 100 timer om disse organisatoriske problemer. I løbet af disse møder havde Finzi foreslået sagsøgeren at overtage ansvaret for reaktor Ispra-I, hvilket ville have forudsat, at man forflyttede det personale på 50 personer, som var knyttet til dette program, til hans afdeling. Sagsøgeren påstår i det ovenfor omtalte memorandum, at han, for at den fysiske afdeling kunne bevare karakteren af en betydelig forskningsafdeling, og for at den ikke skulle udsættes for forvaltningstekniske belastninger, havde afvist det stillede forslag, hvori han ikke så andet end en slags erstatning for den foreslåede overflytning af nogle af hans vigtigste tjenesteområder til den anden afdeling. Sagsøgeren sluttede med at bede direktør Caprioglio om ikke at presse nogen afgørelse igennem i denne sag, sålænge doktor Burger, doktor Finzis fremtidige foresatte, endnu ikke havde gjort sig bekendt med spørgsmålet.

Det fremgår klart af den følgende brevveksling mellem sagsøgeren og direktør Caprioglio, at der til grund for hele tvisten lå en meningsforskel med hensyn til de nødvendige forudsætninger for gennemførelsen af programmet for forsøgsreaktoren Sora. Det var sagsøgerens opfattelse, at det ville være til gavn for gennemførrelsen af dette forehavende, at de fysiske aspekter ved forsøgsreaktoren forblev under Den fysiske Afdelings kompetence. I den forbindelse påpegede sagsøgeren endvidere, at man ved omstruktureringen af forskningscentret også skulle tage hensyn til de menneskelige aspekter. Fra et memorandum af 28. oktober 1971 fra Hage rettet til Finzi ved vi, at det overvejende flertal af de videnskabelige tjenestemænd, som udgjorde den oven for nævnte sektion af Den fysiske Afdeling, under en afstemming udtalte sig imod forslaget om at overføre deres sektion fra Den fysiske Afdeling til afdelingen for kerneforskning.

De begivenheder, der fulgte i hastigt tempo efter den dag, hvor sagsøgeren fik meddelelse om den af den videnskabelige direktør, dr. Finzi, trufne formelle afgørelse, der var blevet godkendt af generaldirektør Caprioglio, og som gik ud på at overdrage ham ansvaret for lspra-I reaktoren fra 1. januar 1972 og parallelt hermed at indlemme reaktorfysikgruppen i afdelingen for kerneforskning, skal ses i lyset af det foregående. På denne afgørelse, der blev meddelt ved memorandum af 26. november 1971, reagerede sagsøgeren med et memorandum af 2. december til kommissionsmedlem Spi nelli. Heri forsikrede han, at hans arbejdspligter og hans videnskabelige interesser hindrede ham i at påtage sig de yderligere belastninger, som ledelsen af forsøgsreaktoren Ispra-I ville føre med sig.

Også den rådgivende komite i Den fysiske Afdeling udtalte sig i betragtning af usikkerheden med hensyn til treårsprogrammet imod overtagelsen af ansvaret for ledelsen af reaktor Ispra-I.

I et brev af 15. december samme år til kommissionsmedlem Spinelli udtalte Kley sig imod afgørelsen om forflyttelse af embedsmændene fra den fysiske sektion ved forsøgsreaktoren i hans afdeling til afdelingen for kerneforskning. Herved bebrejdede han generaldirektør, doktor Caprioglio, at denne ensidigt havde truffet denne afgørelse mod de pågældende embedsmænds synspunter og imod centrets forskningsmæssige interesser. Kley forlangte at blive modtaget personligt af kommissionsmedlem Spinelli for derved at kunne gøre rede for sit synspunkt vedrørende problemet om reorganisering af forskningscentret og særlig vedrørende projektet Sora.

Kommissionsmedlem Spinelli besvarede denne anden skrivelse den 7. januar 1972, idet han lagde vægt på, at han i overensstemmelse med Kommissionens beslutning om at give forskningscentret vidtgående selvstændighed ikke havde til hensigt at gribe ind i generaldirektor Ca- prioglios kompetence.

I mellemtiden var sagsøgeren den 29. november samme år uden først at indhente sin direktørs tilladelse rejst til Bonn og Bruxelles for at gøre sit eget synspunkt vedrørende programmet Sora gældende.

Generaldirektør Caprioglio bad den 13. december generaldirektøren for administration og personale om at foranledige en undersøgelse af muligheden for at indlede en disciplinær forfølgning mod doktor Kley på grund af hans nedenfor nævnte adfærd.

1. At være rejst til Bonn uden tilladelse og uden at underrette sin foresatte;

2. at have fordelt en kopi af en skrivelse, som af den videnskabelige direktør var sendt til doktor Kley, og en kopi af en af ham selv affattet polemisk svarskrivelse til talrige embedsmænd, hvilken optræden måtte anses for egnet til at nedsætte direktoratets autoritet i personalets øjne;

3. at have henvendt sig til kommissionsmedlem Spinelli uden at følge tjenestevejen.

Det er interessant at bemærke, at denne anmodning fra direktør Caprioglio blev rettet til forvaltningen, endnu før sagsøgeren formelt havde nægtet at videregive dokumenterne om forflyttelse fra sin afdeling af de tjenestemænd, som i forbindelse med den af direktionen for forskningscentret besluttede reorganisering skulle overføres til en anden afdeling. Sagsøgeren modtog nemlig først disse dokumenter dagen efter, den 14. december, hvilket fremgår af den oven for omtalte skrivelse af 15. december til kommissionsmedlem Spinelli.

Doktor Caprioglio meddelte i memorandum af 11. januar 1972 sagsøgte, at han efter gårsdagens møde, som også Finzi havde deltaget i, havde besluttet at overdrage netop Finzi den foreløbige ledelse af Den fysiske Afdeling og at udnævne sagsøgeren til rådgiver ved Den videnskabelige Afdeling i Ispra og navnlig overlade ham koordineringen af arbejderne under det forsøgsprogram, som var forbundet med benyttelsen af reaktoren Sora. Doktor Caprioglio henviste også til de ledende funktioner, som sagsøgeren tidligere havde varetaget, og som han efter eget udsagn ikke havde interesseret sig synderligt for. Disse funktioner var for kort tid siden tiltaget i omfang til skade for hans videnskabelige virksomhed.

Doktor Caprioglio anmodede ved memorandum af samme dato til generaldirektøren for administration og personale om ikke at tage hans forlangende om indledning af disciplinær forfølgning mod doktor Kley til følge. Han erklærede, at han var overbevist om, at dennes holdning skyldtes, at de forvaltningsopgaver, som var blevet overladt ham, ikke svarede til hans indstilling og interesser, og ikke, at han forsætligt ville ignorere tjenestevejen. Doktor Caprioglio gav også udtryk for håbet om, at den nye, ret videnskabelige stilling, som blev tilbudt Kley, kunne tilfredsstille dennes interesser og følgelig gøre det muligt at undgå gentagelse af de tidligere vanskeligheder.

I en fælles skrivelse af 13. januar 1972 gav personalet i den afdeling, der var tildelt sagsøgeren, over for kommissionsmedlem Spinelli, udtryk for sin misbilligelse med hensyn til overdragelsen af den foreløbige ledelse af Den fysiske Afdeling til Finzi og udnævnelsen af Kley til rådgiver for den videnskabelige direktion.

Med skrivelse af 17. februar 1972 besvarede kommissionsmedlem Spinelli doktor Kleys skrivelse af 15. december 1971 og memorandum af 13. januar 1972 og henviste til, at generaldirektøren for forskningscentret var kompetent til selv at træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelsen af sine opgaver, og at hans tjenstlige forskrifter derfor straks var bindende, uden at dette forudsatte en forudgående bekræftelse fra en overordnet myndighed.

Med alle disse kendsgerninger for øje vender vi os nu til undersøgelsen af, om søgsmålet er grundet.

rørst skal vi dog undersøge den ar sagsøgte fremsatte afvisningsindsigelse.

Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling

Sagsøgte påberåber sig, at sagen må afvises, fordi hverken afgørelsen af 11. januar 1971 om forflyttelse af sagsøgeren eller den negative afgørelse om afvisning af den administrative klage, som stiltiende følger af den ovennævnte afgørelse, udgjorde akter, som indeholdt klagepunkter imod sagsøgeren i den i vedtægtens artikel 90 forudsatte betydning. Sagsøgte erkender dog, at det således stillede spørgsmål om antagelse til realitetsbehandling nøje er forbundet med realiteten. Spørgsmålet, om den påklagede afgørelse indeholder et betydeligt retsligt klagepunkt for sagsøgeren, hænger nemlig i høj grad sammen med berettigelsen af hans påstand om, at den ham tildelte stilling som rådgiver ved den videnskabelige direktion faktisk ikke indebærer de funktioner, der svarer til hans lønklasse.

I den henseende forekommer det mig rigtigt at understrege, at begrebet »en akt, der indeholder et klagepunkt« i den i vedtægtens artikel 91 forudsatte betydning har en ren processuel karakter, således at det fungerer som et filter med hensyn til sagsanlæggenes antagelse til realitetsbehandling uafhængigt af, om disse er grundede. Dette procesretlige begreb skal på ingen måde sammenblandes med den retstridige akts karakter, endsige med den særlige retstridighed, der ligger i krænkelsen af en tjenestemands subjektive rettighed. Selv om spørgsmålet om afvisning af en akt undertiden hænger nøje sammen med sagens realitet, ville det dog være en fejltagelse at sammenblande det processuelle begreb »en akt, der indeholder et klagepunkt«, som blot forudsætter en forudgående undersøgelse af tjenestemandens interesser i søgsmålet, med begrebet »en akt, der krænker en fundamental rettighed«, hvilken sidste efter omstændighederne først viser sig ved sagens afgørelse i realiteten.

Der fremgår allerede af Deres retspraksis (f.eks. dommen i sag nr. 26/68, Fux, Racc. 1969, s. 153) en sondring mellem det rent processuelle begreb vedrørende det i artikel 91 nævnte klagepunkt og det materielle begreb vedrørende krænkelse af tjenestemandens rettigheder, selv om man også støder på mindre klare standpunkter (f.eks. i dommen i sag nr. 46/69, Reinarz, Race. 1970, s. 281-282), hvilket gør en afklaring af begreberne desto mere nyttig.

Tienestemandsvedtægtens artikel 91 indfører i øvrigt en mekanisme, som ikke blot tjener til beskyttelse af tjenestemandens subjektive rettigheder, som det er tilfældet ved søgsmålet vedrørende »plei ne juridiction« (Domstolens »pleine juridiction«, der angår beskyttelse af tjenestemændenes subjektive rettigheder, er udelukkende hjemlet for tvister af økonomisk karakter), men snarere har til formål at muliggøre en objektiv efterprøvelse af retmæssigheden i fællesskabsad- ministrationens handlemåde. I betragtning af denne hovedopgave for søgs-målsmekanismen synes det mig under dette perspektiv berettiget at acceptere begrebet, »akt, der indeholder et klagepunkt«, som klart adskiller sig fra en akt, der krænker tjenestemandens subjektive rettighed, og i hvert fald er mere omfattende end denne sidste.

Domstolens retspraksis har i øvrigt anerkendt den vigtige funktion, som søgsmålene efter tjenestemandsvedtægtens artikel 91 opfylder i henseende til legalitetskontrollen med forvaltningen, hvilket bl.a. fremgår af dommen i sag nr. 20/68, Passetti mod Kommissionen. Idet Domstolen forkastede den af sagsøgte fremsatte afvisningsindsigelse, som støttedes på, at den påklagede akt ikke kunne indeholde noget klagepunkt imod sagsøgeren, da denne selv havde ansøgt om akten, udtalte den, at den ontvistede akt, hvis den indeholdt en mangel, som gjorde den retstridig, kunne anfægtes, også selv om den var blevet meddelt efter anmodning fra den pågældende tjenestemand.

Hvis det pa grund ar det krav, der stilles til legalitetskontrollen med forvaltningen, må afvises, at den pågældende tjenestemand på grund af sin adfærd i tilfælde som det foreliggende mister sin søgsmålsadgang, må det samme krav også føre til, at der gives begrebet »en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod en tjenestemand« en vid fortolkning, selv om dette kun sker med det formål at afgøre, om sagen skal afvises.

Den kendsgerning, at en tjenestemand foretrækker én stilling frem for en anden, er naturligvis ikke tilstrækkelig til at erklære en afgørelse fra forvaltningen, hvorefter tjenestemanden forflyttes mod sin vilje, for retstridig, men er på den anden side tilstrækkelig til at opfylde betingelsen for antagelse af et søgsmål efter artikel 91 til realitetsbehandling. Hvis det derefter ved prøvelsen af sagen i realiteten viser sig, at afgørelsen blev truffet med rette, medfører dette en forkastelse af søgsmålet som ugrundet, og ikke at det afvises.

Den i artikel 91 nævnte betingelse for antagelse til realitetsbehandling sigter mod at afvise søgsmål i tilfælde, hvor de enten er rettet mod afgørelser, som ikke på nogen måde har ændret sagsøgerens retlige stilling, eller mere almindeligt i tilfælde, hvor de forfølger en interesse, som efter sin natur ikke synes værdig til retlig beskyttelse.

Hvis det er rigtigt, at en ansat uden at have krav på en bestemt stilling dog har en berettiget interesse i at foretrække én stilling frem for en anden, som det blev fastslået i den samme dom i sag nr. 46/69, synes dette mig tilstrækkeligt til at bekræfte tjenestemandens interesse i at anfægte en retsakt, hvorved han overføres til en tjenestestilling, som han ikke ønsker, idet realitetsafgørelsen vedrørende den nævnte afgørelses retmæssighed naturligvis forbeholdes, da denne udelukkende afhænger af, om den trufne foranstaltning er i overensstemmelse med de formelle og materielle krav, som foranstaltningen skal opfylde.

Endelig kan det generelt fastslås, at man, hvor en retsakt fra forvaltningen umiddelbart griber ind i en tjenestemands retlige stilling, principielt må antage, at denne har en interesse i at gøre retlige mangler ved retsakten gældende. Der er ingen tvivl om, at en afgørelse om forflyttelse af en tjenestemand griber ind i hans retlige stilling; det må derfor være ham tilladt at kræve ophævelse af denne retsakt under påberåbelse af de mangler, der påvirker dens retmæssighed.

Jeg foreslår derfor, at sagsøgtes afvisningsindsigelse forkastes in limine litis, da der hverken består nogen logisk eller praktisk nødvendighed for at gøre dette spørgsmål afhængigt af sagens løsning i realiteten.

Vedrørende begrundelsen af den påklagede afgørelse

Sagsøgeren påberåber sig for det første en krænkelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 25, fordi den påklagede afgørelse ikke er tilstrækkeligt begrundet. Denne artikel bestemmer i andet stykke, at »enhver afgørelse, der træffes i henhold til denne vedtægt. . . straks meddeles den pågældende tjenestemand skriftligt. Enhver afgørelse, der indebærer et klagepunkt, skal begrundes«.

Jeg er af den opfattelse, at begrebet »en afgørelse, der indebærer et klagepunkt« i den i denne bestemmelse forudsatte betydning må have en lignende rækkevidde som det i artikel 91 indeholdte tilsvarende begreb, både på grund af den ensartethed, som uafhængigt af den terminologiske identitet må findes mellem begreber med parallelle og indbyrdes nære funktioner, og på grund af nødvendigheden af at garantere virkelige muligheder for beskyttelse af tjenestemændene over for forvaltningens retsakter, som de er berettigede til at anfægte ved Domstolen. Efter først at have meddelt sagsøgeren indholdet af afgørelsen slutter direktør Caprioglio sit memorandum af 11. januar 1972 med følgende ord:

»Jeg ønsker at takke Dem for det arbejde, De indtil i dag har udført som afdelingsleder for Den fysiske Afdeling. Dette arbejde har tvunget Dem til at udføre administrative opgaver, som De flere gange har erklæret, at De ikke har stor interesse i, og som jeg for kort tid siden har været nødt til at udvide til skade for Deres videnskabelige virksomhed«.

Den begrundelse, der er meddelt i dette memorandum som motiv for forflyttelsen af sagsøgeren, er altså baseret på den af denne udviste manglende interesse for de forvaltningsopgaver, som hans funktioner som afdelingschef pålagde ham, og som på grund af de forudgående afgørelse om omstruktureringen og særlig den afgørelse, hvorefter sagsøgeren fik overdraget ledelsen af reaktoren Ispra-I, var blevet endnu mere tyngende.

Denne begrundelse ville, selv om den er meget kort fomuleret, i sig selv være tilstrækkelig til at retfærdiggøre hans forflyttelse.

I øvrigt tvinger den vide anvendelse, jeg har givet begrebet i artikel 91, »en akt, der indeholder et klagepunkt«, der er gentaget næsten identisk i den nævnte artikel 25 (selv om de italienske formuleringer afviger fra hinanden), til en vis smidighed i forhold til udformningen af den begrundelse, der kræves for forvaltningens retsakter.

Imidlertid kan man betvivle denne begrundelses fuldstændighed såvel som dens ægthed, når man betragter sagsøgerens erklæringer, som disse fremtræder i hans administrative klage, og som uden indvendinger fra modpartens side faktisk i det væsentlige er blevet bekræftet under den mundtlige forhandling for Domstolen. Ifølge disse erklæringer meddelte direktør Caprioglio den 10. januar 1972 i Finzis tilstedeværelse sagsøgeren, at han havde besluttet straks at forflytte ham under henvisning til, at sidstnævnte ikke havde efterkommet beslutningen om overførelse af medlemmerne fra forsøgsafdelingen og havde nægtet at overtage ansvaret for forskningsreaktoren Ispra-I.

Der synes imidlertid ikke at foreligge nogen væsentlig modstrid mellem den begrundelse, der blev givet sagsøgeren i momorandumet af 11. januar, og den begrundelse, som sagsøgeren på den nævnte måde modtog mundtligt. Denne holdning til afgørelsen om at overføre driften af reaktoren Ispra-I til den af ham ledede afdeling var faktisk begrundet med den udvidelse af hans forvaltningsopgaver, som denne afgørelse ville medføre, og den ulempe dette ville indebære for den videnskabelige forskning, som var hans hovedinteresse. Man kan kritisere afgørelsen for ikke at være tilstrækkelig tydelig og fuldstændig, da den ikke, ikke engang indirekte, indeholder nogen henvisning til det første af de to klagepunkter, som ifølge sagsøgeren var blevet meddelt ham mundtligt, dvs. det klagepunkt, hvorefter sagsøgeren havde nægtet at efterkomme afgørelsen om overflyttelse af medarbejderne i forsøgsafdelingen.

Man må formode, at også denne holdning fra sagsøgerens side var et bestemmende motiv for afgørelsen, der imidlertid, som vi har set, var nært forbundet med hans nægtelse af at overtage ansvaret for forsøgsreaktoren Ispra-I.

Jeg mener dog ikke, at den ufuldstændige karakter af den i memorandumet af 11. januar meddelte begrundelse udgør en overtrædelse af bestemmelsen i vedtægtens artikel 25, stk. 2.

Under hensyn til den objektive indbyrdes afhængighed mellem de to afgørelser, der blev truffet i tilslutning til omorganiseringen af Det fælles Forskningscenter, og den subjektive indbyrdes afhængighed mellem doktor Kleys stillingtagen til hver af dem kan den kompetente myndighed nemlig sammenfatte sagsøgerens holdning således ved at henvise til den væsentligste baggrund for den og ved at definiere den i forhold til tjenestens krav: manglende evne til at ofre visse egne ideer og personlige ønsker for kravene til den reorganisering, som er besluttet af den kompetente myndighed inden for rammerne af dens skønsbeføjelser.

Selv om denne betragtning blev udtrykt meget diskret for ikke at belaste sagsøgeren, hvis evner på det videnskabelige område er uden for enhver tvivl, udgør dette klart ikke et tilstrækkelig grundlag for at fastslå tilstedeværelsen af en mangel ved begrundelsen, der er så væsentlig, at den kan medføre annullation af den påklagede afgørelse.

Vedrørende magtfordrejning

Sagsøgeren gør gældende, at der med den påklagede afgørelse i virkeligheden er tale om en disciplinær sanktion mod ham, som skyldes generaldirektørens modvilje. Dette fremgår både af, at anmodningen om indledning af disciplinær forfølgning mod ham blev tilbagekaldt, hvilket skete samtidig med, at han blev overført til anden tjeneste, samt af, at hans nye funktioner havde et formålsløst præg. Afgørelsen om overførelse har således karakter af en sanktion, som er pålagt uden overholdelse af den herfor foreskrevne fremgangsmåde.

Med hensyn til det første af de to argumenter vedrørende den påståede magtfordrejning vil jeg gerne bemærke, at doktor Caprioglio ganske vist har forlangt indledning af en disciplinær forfølgning mod sagsøgeren, men det er klart, at hans grunde hertil, selv om de vedrørte sagsøgerens optræden i forbindelse med gennemførelsen af beslutningen om en reorganisering af forskningscentret, hverken angik sidstnævntes nægtelse af at overtage ansvaret for forsøgsreaktoren Ispra-I eller hans modstand mod overførelsen af en del af hans stab til en anden afdeling, hvilken modstand i øvrigt først efter anmodningen om indledning af disciplinær forfølgning kom til udtryk ved, at han nægtede at tage overføringsor- drerne til følge. Man kan dog, mener jeg, formode, at den disciplinære forfølgning, når man tager den af sagsøgeren på forskellig måde udtrykte modstand mod den foreslåede reorganisering i betragtning, af centrets generaldirektør først og fremmest var tænkt som et middel til at kalde sagsøgeren til orden og få ham til at indtage en holdning, som bedre svarede til de behov, der er nødvendige for driften af et organ, som, selv om det driver videnskabelig forskning, må tage hensyn til de krav, der udspringer af dets karakter af en hierarkisk opbygget institution. Doktor Caprioglio tilbagekaldte den nævnte anmodning netop på det tidspunkt, hvor han traf afgørelsen om sagsøgerens overføring. Man kan imidlertid ikke heraf slutte, at afgørelsen om overføring blot var en erstatning for en sanktion, som kunne være blevet resultatet af en disciplinær forfølgning. Efter fjernelsen af den hindring, som sagsøgerens tilstedeværelse i spidsen for hans afdeling udgjorde, ikke i henseende til videnskabelige evner, men udelukkende som følge af hans uvilje mod at samarbejde med direktionen om organisatoriske spørgsmål, anså doktor Caprioglio det simpelt hen for unødvendigt at gå videre med en disciplinær forfølgning.

Den omstændighed, at doktor Caprioglio efter først at have truffet en måske iidt overilet beslutning om at anvende truslen om en disciplinær sanktion som pressionsmiddel foretrak at fjerne sagsøgeren fra hans stilling, hvor hans tilstedeværelse var til skade for tjenestens interesser, udgør ikke noget indicium for, at han nærer modvilje mod sagsøgeren, men kan skyldes en anden opfattelse af, hvilken organisationsform der er den mest hensigtsmæssige for hans tjenesteområder med henblik på sikring af disses gode funktion, noget som ligger inden for rammerne af den skønsbeføjelse, som indrømmes en tjenestemand, der er ansvarlig for driften af et forskningscenter.

Undersøgelsen af sagens dokumenter og særlig brevvekslingen mellem sagsøgeren og hans generaldirektør før og efter den påklagede afgørelse giver ikke noget holdepunkt for, at doktor Caprioglio nærer personlig modvilje mod sagsøgeren. Den drejede sig hele tiden om modstridende opfattelser med hensyn til tilrettelæggelsen af det videnskabelige arbejde, hvilke modsætninger forstærkedes som følge af sagsøgerens bestemt ikke særlig forsonlige holdning. I betragtning af sidstnævntes yderst hårdnakkede modstand mod den af generaldirektøren fulgte politik og hans adfærd, som til tider antog karakter af egentlig obstruktion, var den afgørelse om overførelse, som doktor Caprioglio traf efter mere end et års stridigheder om reorganiseringen af forskningscentret og efter, at sagsøgeren havde haft rigelig lejlighed til drøftelse med sine kolleger og foresatte og til at hævde sit standpunkt, forklarlig som værende i overensstemmelse med interessen i tjenesteområdernes gode funktion, hvilket direktøren har skønnet inden for rammerne af den vide kompetence, som er overladt ham af Kommissionen, og som ikke med hensyn til realiteten kan efterprøves af denne Domstol.

Da der ikke foreligger andre grunde, som kan overbevise os om, at generaldirektøren i det foreliggende tilfælde har forfulgt andre mål end dem, som var i tjenestens interesse, og navnlig sådanne, som kunne give sagsøgerens overførelse karakter af en straf, synes jeg, at man i værste fald kan betragte overførelsen som et alternativ til en sanktion. Situationen var uholdbar, og ændringer var nødvendige; man mente bedst at kunne løse problemerne gennem en anden organisation af tjenesten. På den måde var der mindst brug for at kalde nogen til orden ved hjælp af en disciplinær sanktion; og dette i et miljø som ifølge sagsøgerens advokat ikke kan sammenlignes med forholdet på en kaserne mellem korporalen og hans soldat, men snarere med forholdene i en generalstab.

Undersøgelsen af det andet indicium for den påståede magtfordrejning, der vedrører indholdet og arten af sagsøgerens nye opgaver, fører os uundgåeligt ind på det klagepunkt, der vedrører krænkelsen af artiklerne 5 og 7 i vedtægtens bilag I. I den sammenhæng kan sagsøgerens påstand om, at der til hans nye stilling ikke er knyttet reelle funktioner, få en afgørende betydning, og derfor skal dette anbringende, som udgør kernen i klagen, nu undersøges.

Vedrørende den påståede krænkelse af artiklerne S og 7 i tjenestemandsvedtægtens bilag I

Sagsøgeren gør gældende, at han i sin nye stilling endnu ikke er blevet betroet nogen opgaver, som svarer til hans lønklasse, A 3. De nye opgaver, der er beskrevet i organisationsplanen, savner ethvert reelt indhold. Sagsøgeren klager særlig over, at han har mistet myndighed og beføjelser, samt over tabet af tekniske og financielle hjælpemidler, som han havde haft til rådighed som afdelingschef.

På dette punkt gav den mundtlige forhandling nogle nyttige præciseringer. Det fremgik af forhandlingerne mellem parternes advokater og af doktor Kleys og generaldirektør Caprioglios indlæg i retsmødet, at den hovedopgave, man ville overlade doktor Kley i hans nye stilling, bestod i at koordinere arbejdet inden for de arbejdsgrupper, som var dannet med henblik på Sora-programmet. Inden for rammerne af denne opgave skulle doktor Kley særlig udarbejde en sammenfattende rapport. Direktør Caprioglio understregede, at dette arbejde på daværende tidspunkt blev anset for at være meget vigtigt og påtrængende.

Doktor Kley var af den opfattelse, at den metode, man havde foreslået ham til koordinering af Sora-programmet, ikke kunne føre til brugbare resultater. Efter hans opfattelse kunne denne opgave kun have været løst seriøst inden for Den fysiske Afdeling. Ifølge hans indlæg ved Domstolen skyldes hans nægtelse af at overtage det arbejde, der er blevet overdraget ham, denne negative vurdering af måden, hvorpå man pålagde ham arbejdet, samt mangelen af en skiftlig ordre herom (hvilken han ifølge sine udtalelser ville have bøjet sig for).

Den opgave, som doktor Kley nægtede at udføre, blev som bekendt overtaget og udført af den videnskabelige direktør Finzi, som i nogle uger også havde varetaget den midlertidige ledelse af den af sagsøgeren hidtil ledede afdeling; vi ved også, at doktor Finzi under udførelsen af denne opgave udarbejdede en omfangsrig rapport, som blev forelagt direktionen i juni måned samme år.

I retsmødet begrundede sagsøgeren i sine mundtlige indlæg sin nægtelse af at overtage denne opgave ikke så meget med dens påståede manglende overensstemmelse med hans lønklasse, men mere med den opfattelse, at opgaven ikke kunne udføres effektivt uden for Den fysiske Afdeling.

Domstolen kan ikke udtale sig om realiteten i disse meningsuoverensstemmelser vedrørende den bedste måde at organisere et videnskabeligt arbejde på.

Det står imidlertid fast, at sagsøgeren fik overdraget en vigtig opgave i kraft af sin nye stilling, at hans foresatte, den videnskabelige direktør, doktor Finzi, ikke anså denne opgave for at være i uoverensstemmelse med hans eget niveau, og at sidstnævnte har udført opgaven i stedet for sagsøgeren. Det er ikke rigtigt, når sagsøgeren, som beskylder Kommissionen for ikke at have overdraget ham en passende opgave, støtter sig på, at anmodningen om at udføre dette arbejde ikke blev meddelt ham skriftligt; dette anbringende kan kun tjene til at imødegå den beskyldning, at han med sin nægtelse havde udvist egentlig ulydighed, hvilken beskyldning i øvrigt ingen har fremsat mod ham; det forhold, at der mangler en skriftlig befaling udelukker imidlertid på ingen måde, at sagsøgeren fik overladt opgaver, der svarede til hans niveau og lønklasse.

Hans negative bedømmelse ar udformningen af den ham tildelte opgave ændrer intet i, at denne opgave var stillet og skulle løses; heller ikke hans forkærlighed for forsøgsarbejde i relation til arbejdet med videnskabelig koordinaring og synteser kan bevirke, at sidstnævnte må karakteriseres som uegnet til hans lønklasse.

Den videnskabelige frihed udelukker ikke, at der også stilles opgaver for videnskabsmanden på det organisatoriske område. Euratom er også en juridisk organisation med deraf følgende praktiske og funktionelle krav, som nødvendigvis må medføre indskrænkninger i de videnskabelige tjenestemænds valgfrihed og mulighed for at drive personlig forskning. Deres arbejdspladser er ikke akademier og er ikke indrettet med henblik på ren forskning, som det måske kan være tilfældet med et universitetslaboratorium.

Grundene til, at Kommissionen, etter at sagsøgeren havde nægtet at overtage de ham foreslåede opgaver, i flere måneder lod denne være uden reel beskæftigelse, er vanskelige at forstå. Dette hænger imidlertid sammen med kontorernes og arbejdets organisering i forskningscentret Ispra, i hvilken forbindelse man må tage hensyn til det særlige moment, der skyldes den krise og usikkerhed, hvorunder de pågældende begivenheder fandt sted, og kan, når henses til den situation, der forelå før sagen blev anlagt, ikke gøre det af sagsøgeren fremførte argument vedrørende manglende sammenhæng mellem hans lønklasse og de opgaver, som hans nye stilling var forbundet med, berettiget. Af de ovenfor nævnte grunde foreslår jeg, at sagsøgte frifindes.

Hvad angår sagsomkostningerne må man imidlertid tage hensyn til sagens særlige sammenhæng og til de rejste problemers særlige karakter, der skyldes det komplicerede forhold mellem en organisations praktiske behov og den videnskabelige forsknings frihed. Dette fører til den erkendelse, at retten ikke kan garantere den fulde imødekommelse af individuelle standpunkter, som, selv om de er moralsk agtværdige, undertiden må ofres til fordel for organisationens funktionelle krav.

I betragtning af de særlige omstændigheder ved den foreliggende sag, hvis sammenhæng gør det forståeligt, at sagsøgeren kunne få indtryk af at være personligt anklaget og derved kunne føle sig moralsk krænket ved den påklagede afgørelse, forekommer det mig rimeligt ikke at pålægge ham sagens omkostninger. Derfor foreslår jeg i henhold til procesreglementets artikel 69, § 3, første punktum, at sagsøgte pålægges samtlige omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra italiensk.