RETTENS DOM (Første Afdeling)

5. november 1997

Sag T-12/97

Anna Barnett

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedtægtens artikel 31, stk. 2«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-863

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 9. oktober 1996 om ikke at imødekomme en ansøgning om ændring af en afgørelse af 14. maj 1996 om sagsøgerens indplacering i lønklasse.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

I 1981 opnåede sagsøgeren en grad i »Philosophy and Modern Languages - French« ved universitetet i Oxford. Fra september 1981 til december 1994 var hun ansat i en række ministerier i Det Forenede Kongerige.

Sagsøgeren bestod udvælgelsesprøve EP/60/A, som Europa-Parlamentet afholdt i 1993.

Den 20. juni 1995 offentliggjorde Kommissionen en meddelelse om ledig stilling, KOM/1775/95, vedrørende en stilling i lønklasse A8/A4 i den administrative enhed 1, »Beskyttelse afvandområder, erosionsbekæmpelse og landbrug«, i direktorat D, »Miljøkvalitet og naturressourcer«, i Generaldirektoratet for Miljø, Nuklear Sikkerhed og Civilbeskyttelse (GD XI) (XI.D.l).

Ved afgørelse af 14. maj 1996 udnævnte ansættelsesmyndigheden sagsøgeren til tjenestemand på prøve i den i stillingsopslaget omhandlede stilling, nærmere bestemt som fuldmægtig i lønklasse A7, løntrin 3.

Den 2. august 1996 påklagede sagsøgeren denne afgørelse i medfør af artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«), idet hun forlangte at blive indplaceret i lønklasse A6.

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 4. september 1996 blev sagsøgeren fastansat i den nævnte stilling.

Ved afgørelse af 9. oktober 1996 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afviste Kommissionen klagen af 2. august 1996.

Realiteten

Retten bemærkede, at det af sagsøgeren i sagen fremsatte anbringende i realiteten bestod af to selvstændige anbringender, nemlig henholdsvis tilsidesættelse af vedtægtens artikel 31, stk. 2, og tilsidesættelse af vedtægtens artikel 32.

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 31, stk. 2

Retten fandt først at burde undersøge anbringendets andet led, hvorved sagsøgeren gjorde gældende, at Kommissionen med urette havde afslået den i klagen indeholdte ansøgning om ændret indplacering i lønklasse (præmis 44).

Retten bemærkede herom, at administrationens mulighed for at indplacere en nyansat tjenestemand i højeste lønklasse i laveste stillingsgruppe og mellemste stillingsgruppe må anses for en undtagelse fra de almindelige indplaceringsregler (præmis 47).

Henvisning til: Domstolen, 21. januar 1987, sag 219/84, Powell mod Kommissionen, Sml. s. 339, præmis 8.

Retten bemærkede herefter, at ansættelsesmyndigheden ved udnævnelse af nyansatte tjenestemænd generelt ikke er forpligtet til i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om vedtægtens artikel 31, stk. 2, bør bringes i anvendelse, eller til at begrunde en afgørelse om ikke at gøre brug af denne bestemmelse, hvorimod den i særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, er forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om bestemmelsen bør bringes i anvendelse (præmis 48 og 49).

Henvisning til: Retten, 5. oktober 1995, sag T-17/95, Alexopoulou mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 683, præmis 20 og 21.

Spørgsmålet om, hvorvidt en ansøger har sådanne kvalifikationer, måtte herved antages at skulle vurderes, ikke i forhold til befolkningen som helhed, men i forhold til gennemsnitsprofilen for personer, der har bestået udvælgelsesprøver, og som er en personkreds, der allerede på grundlag af kravene i henhold til vedtægtens artikel 27 er meget nøje udvalgt. En bestemt faglig erfaring kan ikke give personer, der har en sådan erfaring, krav på at blive udnævnt i den højeste lønklasse inden folden pågældende stillingsgruppe (præmis 50).

Henvisning til: Domstolen, 29. juni 1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, præmis 30; Alexopoulou mod Kommissionen, a.st., præmis 20.

I betragtning af den meget forskelligartede faglige erfaring, som ansøgere til stillinger i fællesskabsinstitutionerne har, og de særlige behov, der kan være tale om i forbindelse med de enkelte stillinger, der skal besættes, råder ansættelsesmyndigheden over et meget vidt skøn ved sin afgørelse vedrørende spørgsmålet om indplacering i lønklasse i henseende til vedtægtens artikel 31, stk. 2 (præmis 51).

Henvisning til: Klinke mod Domstolen, a.st., præmis 31; Alexopoulou mod Kommissionen, a.st., præmis 19 og 21.

Det måtte herved fastslås, at Kommissionen efter at have modtaget klagen foretog en vurdering af, hvorvidt der i sagsøgerens tilfælde var grund til at bringe vedtægtens artikel 31, stk. 2, i anvendelse. Ved den anfægtede afgørelse havde Kommissionen derefter besluttet at afslå ansøgningen om ændret indplacering i lønklasse (præmis 52).

Retten bemærkede herved, at der ikke i forbindelse med den retslige prøvelse kan sættes et andet skøn i stedet for ansættelsesmyndighedens, idet prøvelsen er begrænset til en undersøgelse af, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har udøvet sine beføjelser på en åbenbart fejlagtig måde. Sagsøgeren havde i sagen ikke fremlagt nogen dokumentation, der kunne begrunde, at Retten fastslog, at dette havde været tilfældet (præmis 53).

Henvisning til: Klinke mod Kommissionen, a.st., præmis 31

Om det af sagsøgeren anførte vedrørende tjenestens særlige behov bemærkede Retten, at fællesskabsinstitutionerne altid har meget særlige behov (kendskab til flere sprog, specialisering inden for forskellige områder mv.). Når henses til indholdet af det pågældende stillingsopslag, kunne det ikke anses for godtgjort, at der som forudsat i dommen i Alexopoulou-sagen havde foreligget særlige tjenstlige behov, som krævede ansættelse af en særlig kvalificeret tjenestemand (præmis 54 og 55).

Følgelig havde ansættelsesmyndigheden med rette kunnet afslå sagsøgerens ansøgning om ændret indplacering i lønklasse. Anbringendets andet led måtte herefter forkastes (præmis 56).

Hvad angår anbringendets første led, hvorved sagsøgeren havde gjort gældende, at ansættelsesmyndigheden havde tilsidesat sin forpligtelse til konkret at vurdere, om vedtægtens artikel 31, stk. 2, bør bringes i anvendelse, bemærkede Retten, at ansættelsesmyndigheden efter indgivelsen af klagen havde foretaget en sådan vurdering. Anbringendets første led måtte herefter forstås således, at det herved blev gjort gældende, at ansættelsesmyndigheden ikke havde foretaget en sådan vurdering ved sagsøgerens ansættelse (præmis 57 og 58).

Retten bemærkede herom, at ansættelsesmyndigheden i særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, er forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om vedtægtens artikel 31, stk. 2, bør bringes i anvendelse. En sådan forpligtelse foreligger navnlig, når tjenestens særlige behov kræver en ansættelse af en særligt kvalificeret tjenestemand, således at det er berettiget at anvende artikel 31, stk. 2, eller når den pågældende har ganske usædvanlige kvalifikationer og anmoder om, at bestemmelsen bringes i anvendelse (præmis 59).

Henvisning til: Alexopoulou mod Kommissionen, a.st. præmis 21.

Det måtte herved fastslås, at den pågældende stilling ikke krævede ansættelse af en særligt kvalificeret tjenestemand. Hertil kom, at sagsøgeren ikke allerede ved sin ansættelse havde anmodet om, at artikel 31, stk. 2, blev bragt i anvendelse i hendes tilfælde. Endelig var sagsøgeren ifølge den vurdering, som ansættelsesmyndigheden havde anlagt inden for grænserne af sit meget vide skøn, ikke i besiddelse af ganske usædvanlige kvalifikationer. Ansættelsesmyndigheden havde herefter ikke ved sagsøgerens ansættelse været forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om artikel 31, stk. 2, burde bringes i anvendelse (præmis 60).

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 32

Retten bemærkede, at selv om vedtægtens artikel 90, stk. 2, ikke i sig selv opstiller krav med hensyn til indholdet af og begrundelsen for en klage i henhold til bestemmelsen, er det efter reglen om, at der skal være overensstemmelse mellem klagen og stævningen, som fremgår af fast retspraksis, dog en betingelse — hvis manglende opfyldelse medfører afvisning - at et anbringende, der gøres gældende for Fællesskabets retsinstanser, i forvejen har været gjort gældende under den administrative procedure, idet ansættelsesmyndigheden skal have været i stand til tilstrækkeligt nøjagtigt at tage stilling til de kritikpunkter, som den berørte part retter mod den anfægtede afgørelse (præmis 67).

Henvisning til: Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Alio mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 26.

Tjenestemanden kan ikke i klagen begrænse sig til at påberåbe de relevante faktiske omstændigheder. Klagen skal også, selv hvis den ikke er formuleret i juridiske vendinger, angive de anbringender, som sagsøgeren gør gældende til støtte for, at han anfægter den omtvistede afgørelse (præmis 68).

Henvisning til: Retten, 12. marts 1996, sag T-361/94, Weir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 381, præmis 27.

Sagsøgerens klage omfattede ikke anbringendet og indeholdt heller intet, hvoraf Kommissionen, selv om den havde bestræbt sig på at fortolke Idagen så vidt som muligt, havde kunnet udlede, at sagsøgeren ville gøre gældende, at der var sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 32 (præmis 69).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 13.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.