En sådan fortolkning synes imidlertid at måtte forkastes af tre grunde.

Det skal først bemærkes, at selv om hovedformålet med den omhandlede bestemmelse faktisk er at lette de vandrende arbejdstageres forhold til de fremmede myndigheder, kan det dog ikke udelukkes, at den også i arbejdstagernes forhold til deres egen stats myndigheder kan tjene andre nyttige formål i forbindelse med krav og omstændigheder, der er knyttet til arbejdskraftens bevægelighed inden for Fællesskabet. Man kan f.eks. tænke på en arbejdstager, der har bopæl i en anden medlemsstat end den, som han tilhører, og til hvis myndighe der han henvender sig, som det i øvrigt er tilfældet med sagsøgeren i hovedsagen. Han kan møde en lang række vanskeligheder ved formuleringen af en stævning på det sprog, der er foreskrevet ved disse retter, selv om disse er organer i hans egen stat, enten fordi det, efter lang tids fravær fra hjemlandet, forekommer ham naturligt og lettere at udtrykke sig på sproget i det land, hvor han har taget ophold og udøver beskæftigelse (noget, som er endnu mere sandsynligt med hensyn til børnene af en arbejdstager i denne situation), eller fordi han som statsborger i en flersproget stat aldrig har haft anledning til at stifte bekendtskab med det sprog, som er foreskrevet i en bestemt egn af hans hjemland, men derimod fuldt ud behersker sproget i bepælsstaten.

I sådanne tilfælde er den omhandlede bestemmelse utvivlsomt et nyttigt middel til sikring af de vandrende arbejdstageres rettigheder i forhold til myndighederne i deres hjemland, hvilket ligger i forlængelse af bestemmelsens hovedformål, som er at bidrage til den effektive virkeliggørelse af arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.

Dernæst må det tages i betragtning, at den almindelige tendens i fællesskabssystemet, og navnlig i dettes umiddelbart anvendelige bestemmelser, går i retning af at gennemføre en ensartet ordning for alle Fællesskabets borgere. Derfor bør de rettigheder, som det nævnte system tillægger borgeren, principielt kunne udøves over for samtlige medlemsstater, herunder hjemstaten. En forskellig anvendelse af fællesskabsretten under hensyn til statstilhørsforholdet kan i visse tilfælde skabe en privilegeret situation for udlændingen henholdsvis for statsborgeren.

Lad os som eksempel tage et tilfælde, som ligger nær op ad den foreliggende sag, nemlig en kvindelig fransk arbejder, som har haft samme beskæftigelse og har ret til samme ydelser som sagsøgerinden; hun kan med sikkerhed henvende sig til retten i Antwerpen på fransk med sine pensionskrav vedrørende arbejde, hun har udført i denne del af Belgien. Den belgiske statsborger ville blive forskelsbehandlet i forhold til fællesskabsretten, hvis hun, selv om hun befinder sig i en situation, der i det væsentlige er identisk hermed hvad angår de omstændigheder, som er afgørende for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 (nemlig beskæftigelse successivt i Belgien og i Frankrig), ikke kunne henvende sig til retten i Antwerpen på det sprog, som hun kender bedst.

Hermed vil jeg ikke sige, at statsborgerskabet er uden betydning i fællesskabsretten. Tværtimod er det klart, at mange fællesskabsbestemmelser (også i den her omhandlede forordning) gør nydelsen af borgerlige rettigheder afhængig af statsborgerskab i en af medlemsstaterne; de forudsætter altså et personelt anvendelsesområde, der, i hvert fald i det væsentlige, afgrænses på grundlag af statsborgerskabet. Men det forekommer mig uantageligt, at statsborgerskabet, inden for fællesskabsordenens ramme, gøres til en begrundelse for at begrænse borgernes rettigheder ved at udelukke eller hindre dem i forhold til den stat, hvori den pågældende er statsborger.

Der findes endelig en tredje grund til at udelukke den indskrænkende fortolkning af artikel 84, stk. 4, som jeg tidligere har henvist til. Det må ikke glemmes, at Domstolen i sin fortolkning af fællesskabsbestemmelserne om sikring af arbejdskraftens frie bevægelighed har fulgt en tendens, som godt kan kaldes »social«, og som er kendetegnet ved, at der i tvivlstilfælde vælges den fortolkning, som er mest gunstig for arbejdstagerne. I forbindelse med denne holdning, der udgør et af de faste led i dens praksis, har Domstolen ikke tøvet med at anvende en vid fortolkning af fællesskabsbestemmelser, som tillægger de vandrende arbejdstagere fordele, selv når dette har haft til følge at stille de sidstnævnte i en bedre situation end arbejdstagere, som tilbringer hele deres liv i en og samme stat (se dom af 10. 11. 1971, i sag 289/71, Killer, Recueil 1971, s. 885, navnlig s. 890-891).

Efter min mening harmoniserer det dårligt med denne holdning — som ofte har ført til en udvidelse til gavn for de vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer af fællesskabsbestemmelsernes bogstavelige mening — nu at fortolke artikel 84, stk. 4 i forordning nr. 1408/71 uden hensyntagen til det bogstavelige indhold af artikel 2 (vedrørende samme forordnings personelle anvendelsesområde) og gennem en indskrænkende forståelse af formålet med nævnte artikel 84, stk. 4 at drage den slutning, at den ikke gælder for forholdet mellem de vandrende arbejdstagere og myndighederne i den stat, hvori arbejdstagerne er statsborgere.

Jeg vil naturligvis ikke underkende sprogproblemets vanskelige karakter for mange stater, herunder mere end et af Fællesskabets medlemslande. Jeg tror imidlertid ikke, at der foreligger en virkelig og alvorlig fare for misbrug af fællesskabsbestemmelser sådan at forstå, at en vandrende arbejdstager let kan misbruge sin ret til at betjene sig af et af Fællesskabets sprog i stedet for det sprog, der er foreskrevet af hans hjemlands lovgivning, for så vidt angår forholdet til myndighederne i hjemstaten. En arbejdstager, der indgiver en begæring til en offentlig myndighed, har i almindelighed interesse i at opnå et hurtigt svar; derfor vil han foretrække at undgå vanskelighederne og forsinkelsen i forbindelse med en oversættelse eller risikoen for at skabe uberettiget modvilje. Det må altså forventes, at arbejdstageren kun i tilfælde af virkelige vanskeligheder vil henvende sig til en administrativ eller dømmende myndighed på et andet sprog end det, som myndigheden anvender i henhold til sin egen lovgivning. Derfor må det forudses, at anvendelsen af artikel 44, stk. 4 vil forblive meget sjælden i forholdet mellem staterne og deres borgere. I øvrigt skal der med hensyn til de statslige myndigheders mulige praktiske vanskeligheder i forbindelse med modtagelsen af begæringer og dokumenter på fremmede sprog erindres om, at artikel 81, b i samme forordning nr. 1408/71 giver de nævnte myndigheder adgang til at henvende sig til Den administrative Kommission, der er omhandlet i artiklerne 80 ff, med henblik på at få udført al nødvendig oversættelse af dokumenter, der vedrører anvendelsen af forordningen.

Jeg tror derfor ikke, at der findes nogen gyldig, logisk eller praktisk grund til at udelukke anvendeligheden af den omhandlede bestemmelse i forhold til de stater, hvori arbejdstagerne er statsborgere.