ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 29. september 2011 – Kommissionen mod Irland

(Sag C-82/10)

»Traktatbrud – direktiv 73/239/EØF – artikel 6, 8, 9, 13 og 15-17 – direktiv 92/49/EØF – artikel 22 og 23 – direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring – ændring af en forsikringsinstitutions vedtægtsmæssige kompetence – manglende anvendelse af EU-bestemmelser om forsikring bortset fra bestemmelser om livsforsikring«

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring –direktiv 73/239 – forpligtelse for forsikringsvirksomheder til at opnå en godkendelse – fritagelse for visse virksomheder – indskrænkende fortolkning (Rådets direktiv 73/239, som ændret ved direktiv 2005/68, art. 4 og 6) (jf. præmis 42-44, 47 og 48)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF) (jf. præmis 57)

3. Medlemsstater – forpligtelser – gennemførelse af direktiver – undladelse – begrundet i interne forhold – ikke tilladt (art. 258 TEUF) (jf. præmis 58)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 6, 8, 9, 13, 15, 16 og 17 i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (EFT L 228, s. 3) – tilsidesættelse af artikel 22 og 23 i Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1).

Konklusion

1) Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, 8, 9, 13 og 15-17 i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005, og artikel 22 og 23 i Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv), som ændret ved direktiv 2005/68, idet Irland ikke fuldt ud anvender disse direktiver i forhold til alle forsikringsvirksomheder på et ikke diskriminerende grundlag.
47

Det skal endelig bemærkes, at en fortolkning af artikel 36 og 37 i forordning nr. 1013/2006, sammenholdt med bestemmelserne i forordning nr. 1418/2007, hvorefter opførelsen i bilaget til sidstnævnte forordning af et forbud mod import af en affaldskategori i et tredjeland er tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger et forbud mod eksport af sådant affald fra EU til det pågældende tredjeland, og til at udelukke enhver anvendelse af artikel 18 i forordning nr. 1013/2006, er, således som generaladvokaten har bemærket i punkt 65-68 i forslaget til afgørelse, forenelig med de formål, der i det foreliggende tilfælde forfølges med EU-retten.
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3, 4, 6, 7, 8, 10 og 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/98/EF af 17. november 2003 om videreanvendelse af den offentlige sektors informationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre disse bestemmelser i den polske retsorden.
2)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 48 i direktiv 2007/46/EF, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre direktivet.
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, litra e), artikel 3, stk. 1, og artikel 6, litra d), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald og bestemmelserne i bilaget til Rådets beslutning 2003/33/EF af 19. december 2002 om opstilling af kriterier og procedurer for modtagelse af affald på deponeringsanlæg i henhold til artikel 16 og bilag II i direktiv 1999/31/EF, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at asbestcementaffald behandles på passende deponeringsanlæg.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 15. december 2011 – Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-624/10)

»Traktatbrud – skatter og afgifter – direktiv 2006/112/EF – artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214 – en medlemsstats lovgivning, der foreskriver en pligt for en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, til at udpege en fiskal repræsentant og til at lade sig momsregistrere i denne medlemsstat – lovgivning, der tillader modregning mellem den fradragsberettigede moms, som en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, er blevet pålagt, og den moms, denne har opkrævet på vegne af sine kunder«

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – betalingspligtige personer – fravigelser af en national ordning med omvendt betalingspligt – national lovgivning, der pålægger en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for den pågældende medlemsstat, at udpege en fiskal repræsentant og lade sig momsregistrere i den pågældende medlemsstat – lovgivning, der desuden tillader nævnte sælger eller tjenesteyder at foretage modregning mellem den fradragsberettigede afgift og den, som er opkrævet på vegne af kunderne – undladelse (Rådets direktiv 2006/112, art. 168, 171, 193, 194, 204 og 214) (jf. præmis 39, 42, 46 og 50)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – national lovgivning, der foreskriver en pligt for en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, til at udpege en fiskal repræsentant – momsregistreringspligt – fradragsrettens karakter og udstrækning.

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, og nærmere bestemt dets artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214, idet den i kapitel IV i administrativ instruks 3 A-9-06 nr. 105 af 23. juni 2006 har fastsat lempeligere forskrifter, der fraviger en ordning med omvendt betalingspligt for merværdiafgift, og som indebærer, at en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for Frankrig, skal udpege en fiskal repræsentant og skal lade sig merværdiafgiftsregistrere i Frankrig, og at der foretages modregning mellem den fradragsberettigede merværdiafgift, som sælger eller tjenesteyder er blevet pålagt, og den merværdiafgift, denne har opkrævet på vegne af sine kunder.
38

På baggrund af det ovenfor anførte skal de forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 6, stk. 2, første afsnit, litra a), sammenholdt med direktivets artikel 11, punkt A, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som for det første berettiger en afgiftspligtig person, hvis køretøjer anvendes dels til erhvervsmæssige, dels private, formål, til umiddelbart fuldt ud at fradrage den indgående moms, men som for det andet foreskriver, at den private brug af disse køretøjer årligt pålægges afgift, idet der ved fastlæggelsen af afgiftsgrundlaget for den skyldige moms for et givet regnskabsår anvendes en standardiseret beregningsmetode for de udgifter, der vedrører en sådan brug, som ikke på forholdsmæssig vis tager hensyn til brugens faktiske omfang.
Direktivets artikel 8 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at rettighedshaverne kan kræve nedlagt forbud over for mellemmænd, hvis tjenester anvendes af tredjemand til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder.«
35

Artikel 5, stk. 3, første led, i direktiv 69/335 fastsætter to betingelser for undtagelsen fra afgiftsgrundlaget, nemlig for det første at de omhandlede midler anvendes til forhøjelsen af et kapitalselskabs selskabskapital, og for det andet at midlerne allerede er blevet pålagt kapitaltilførselsafgift.
Århuskonventionens artikel 9, stk. 2-4, fastsætter følgende:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket, har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed, fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, [nr. 5)], måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder, forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1 skal procedurerne, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3 ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre. Afgørelser efter denne artikel skal være skriftlige eller registreres på skrift. Domstolsafgørelser og, når det er muligt, andre organers afgørelser skal være offentligt tilgængelige.«
55

Når dette er fastslået, må det konstateres, at forpligtelsen for de nationale myndigheder, der har ansvaret for at fastsætte sanktioner for overtrædelser af forordning nr. 3821/85 og nr. 561/2006, til at pålægge en bøde på et fast beløb på 100 000 HUF uden at kunne tage hensyn til de konkrete omstændigheder i det foreliggende tilfælde og, i givet fald, nedsætte størrelsen af denne bøde, ikke opfylder de betingelser, der kræves i den i denne doms præmis 23 og 24 nævnte retspraksis.
Det påhviler den forelæggende ret – idet den tager den nationale ret i dens helhed i betragtning, navnlig artikel L. 223-4 i code du travail, og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af artikel 7 i direktiv 2003/88 og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med dette, at undersøge, om den kan nå frem til en fortolkning af denne ret, som gør det muligt at sidestille en arbejdstagers fravær på grund af en ulykke under transport mellem hjem og arbejde med et af de tilfælde, der er opregnet i nævnte artikel i code du travail.

Såfremt en sådan fortolkning ikke er mulig, påhviler det den nationale ret at undersøge, om den direkte virkning af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 kan påberåbes over for de sagsøgte i hovedsagen, henset til disses retlige karakter.

Såfremt den nationale ret ikke når frem til det resultat, der er fastsat i artikel 7 i direktiv 2003/8, vil den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, ikke desto mindre kunne påberåbe sig dommen af 19. november 1991, Francovich m.fl. (forenede sager C-6/90 og C-9/90), med henblik på i givet fald at opnå erstatning for den lidte skade.
—

Princippet om momsens neutralitet og proportionalitetsprincippet er som hovedregel ikke til hinder for et sådant krav. Når det imidlertid viser sig umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for den afgiftspligtige leverandør af varerne eller ydelserne at få udleveret en sådan kvittering for modtagelse inden for en rimelig frist, kan han ikke nægtes på anden vis at godtgøre for de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder, at han for det første og i betragtning af alle omstændighederne i den foreliggende sag har udvist den fornødne omhu for at sikre sig, at køberen af varerne eller ydelserne både er i besiddelse af den berigtigede faktura og har kendskab til denne, og at den omhandlede transaktion for det andet faktisk er blevet gennemført i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i den nævnte berigtigede faktura.
22

Delstaten har gjort gældende, at midlertidig vikaransættelse af en arbejdstager henhører under de objektive omstændigheder, der er omhandlet i TBA-rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a). Det midlertidige fravær for den arbejdstager, for hvem der skal ansættes en vikar, indebærer et midlertidigt behov for at ansætte en yderligere arbejdstager, som kun er nødvendig at have ansat i den periode, hvor der mangles arbejdskraft. Den omstændighed, at der er et konstant behov for et vist omfang af vikaransatte, kan ifølge delstaten ikke medføre, at indgåelsen af en tidsbegrænset kontrakt med henblik på vikaransættelse i henhold til TzBfG’s § 14, stk. 1, nr. 3), er ugyldig. Det er nemlig nødvendigt at efterprøve den objektive omstændighed, der påberåbes, i hvert enkelt tilfælde af vikaransættelse og ikke at udelukke tilfælde af vikaransættelser, der er konstante, hyppige og tilbagevendende. Hvis gyldigheden af en særlig tidsbegrænset ansættelseskontrakt skulle afhænge heraf, ville arbejdsgiveren være tvunget til at etablere en fast reservestab. Dette kan kun være relevant for de største virksomheder. Ifølge delstaten må arbejdsgiverens frihed til at organisere arbejdet beskyttes, idet denne sidstnævnte selv skal kunne afgøre hensigtsmæssigheden ved og vilkårene for en sådan reservestab i forbindelse med håndteringen af det tilbagevendende behov for vikaransættelse.
45

Under disse omstændigheder skal det andet spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 17, stk. 1, artikel 17, stk. 2, litra a), og artikel 17, stk. 3, litra a), samt artikel 18, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at de ikke pålægger medlemsstaterne at tilrettelægge deres interne retsplejeregler på en sådan måde, at det sikres, at den afgiftsmæssige karakter af en tjenesteydelse og den moms, der er skyldig af denne ydelse, bedømmes på en sammenhængende måde for leverandøren og aftageren af denne ydelse, selv om bedømmelsen foretages af forskellige kompetente afgiftsmyndigheder. Disse bestemmelser forpligter imidlertid medlemsstaterne til at vedtage de nødvendige foranstaltninger til at sikre momsopkrævningens korrekthed og overholdelsen af princippet om afgiftsneutralitet.
22

Den forelæggende ret beskriver denne politik således: »SVB tager udgangspunkt i det princip, at afsnit I i forordning [nr. 1408/71] finder anvendelse, hvis en arbejdstager er bosat på Fællesskabets område, men arbejder uden for dette område, for en arbejdsgiver med hjemsted i Fællesskabet. I denne forbindelse udleder SVB af [præmisserne for Domstolens dom af 12. juli 1984], Prodest, [sag 237/83, Sml. s. 3153], og for Aldewereld-dommen betingelsen om, at arbejdstageren umiddelbart forud for sit arbejde uden for Fællesskabet skal have været forsikret i den medlemsstat, hvor hans arbejdsgiver har hjemsted, eller være forsikret på grundlag af den nationale lovgivning i denne medlemsstat, når han arbejder uden for Fællesskabet. Hvis en af disse betingelser er opfyldt, er SVB af den opfattelse, at det er lovgivningen i arbejdsgiverens medlemsstat, der finder anvendelse under arbejdsperioden uden for Fællesskabet.«
Anmodning om præjudiciel afgørelse – Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) – fortolkning af artikel 14, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51) – rækkevidden af den fritagelse, der er fastsat for energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof – fritagelse for flybrændstof, som leveres af en udlejer eller en bortfragter af et fly, der ikke er et luftfartsselskab, og som anvendes af lejerne af flyet til deres kommercielle flyvninger.
59

Dels ville antagelsen af – i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et EF-varemærke påberåbes med henblik på at rejse indsigelse mod registrering af et nationalt varemærke – at datoen for indgivelse af ansøgningen om registrering af dette EF-varemærke fastlægges under hensyn til nationale bestemmelser, svare til at rejse tvivl om den ensartede karakter af beskyttelsen af et EF-varemærke. For så vidt som det står medlemsstaterne frit for, således som anført i denne doms præmis 34, at fastsætte reglerne for indgivelse af ansøgninger om registrering af nationale varemærker, er der risiko for, at udstrækningen af den beskyttelse, som EF-varemærket nyder, vil være forskellig fra en medlemsstat til en anden.
5

Artikel 3 i direktiv 2001/42, der definerer direktivets anvendelsesområde, bestemmer: »1. Der skal for de i stk. 2-4 omhandlede planer og programmer, som kan få væsentlig indvirkning på miljøet, gennemføres en miljøvurdering, som skal være i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4-9. 2. Med forbehold af stk. 3 gennemføres der en miljøvurdering for alle planer og programmer: a) som udarbejdes inden for landbrug, skovbrug, fiskeri, energi, industri, transport, affaldshåndtering, vandforvaltning, telekommunikation, turisme, fysisk planlægning og arealanvendelse, og som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til de projekter, der er omhandlet i bilag I og II til direktiv 85/337/EØF, eller b) for hvilke det på grund af den sandsynlige indvirkning på lokaliteter er besluttet, at der kræves en vurdering i medfør af artikel 6 eller 7 i direktiv 92/43/EØF. 3. For planer og programmer som omhandlet i stk. 2, der fastlægger anvendelsen af mindre områder på lokalt plan eller angiver mindre ændringer i de pågældende planer og programmer, skal der kun gennemføres en miljøvurdering, hvis medlemsstaten fastslår, at de kan få væsentlig indvirkning på miljøet. 4. Medlemsstaterne afgør, om planer og programmer, som ikke falder ind under stk. 2, men som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet. 5. Medlemsstaterne afgør, om de planer eller programmer, som er omhandlet i stk. 3 og 4, kan få væsentlig indvirkning på miljøet, enten ved at undersøge hvert enkelt tilfælde eller ved at opstille typer af planer og programmer eller ved at kombinere de to metoder. I den forbindelse tager medlemsstaterne i alle tilfælde hensyn til de relevante kriterier, der er nævnt i bilag II, med henblik på at sikre, at planer og programmer, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, er omfattet af dette direktiv. [...]«
11

WPPT’s artikel 15 med overskriften »Retten til vederlag for radio- og fjernsynsudsendelse og [kommunikation til offentligheden]« har følgende ordlyd: »1. Udøvende kunstnere og fremstillere af fonogrammer har ret til et enkelt rimeligt vederlag for direkte eller indirekte brug af et i kommercielt øjemed udgivet fonogram til radio- eller fjensynsudsendelse eller anden [kommunikation til offentligheden]. 2. De kontraherende parter kan i deres nationale lovgivning fastsætte, at kravet om det enkelte rimelige vederlag fra brugeren skal fremsættes af den udøvende kunstner, af fremstilleren af fonogrammet eller af begge. De kontraherende parter kan fastsætte nationale retsforskrifter om, hvorledes den udøvende kunstner og fremstilleren af fonogrammet skal dele det enkelte rimelige vederlag, hvis der ikke mellem den udøvende kunstner og fremstilleren af fonogrammet er indgået aftale herom. 3. Enhver kontraherende part kan ved en meddelelse, der deponeres hos WIPO’s generaldirektør, erklære, at den kun vil lade bestemmelserne i stk. 1 finde anvendelse på bestemte former for brug, eller at den vil begrænse deres anvendelse på en anden måde, eller at den slet ikke vil anvende nævnte bestemmelser. 4. Fonogrammer, der ved trådoverføring eller trådløst er gjort tilgængelige for almenheden på en sådan måde, at den enkelte kan få adgang hertil fra et sted og på et tidspunkt, som vedkommende selv kan vælge, anses i forbindelse med denne artikel for at være udgivet i kommercielt øjemed.«
5

WPPT’s artikel 15 er affattet som følger: »1. Udøvende kunstnere og fremstillere af fonogrammer har ret til et enkelt rimeligt vederlag for direkte eller indirekte brug af et i kommercielt øjemed udgivet fonogram til radio- eller fjernsynsudsendelse eller anden overføring til almenheden. 2. De kontraherende parter kan i deres nationale lovgivning fastsætte, at kravet om det enkelte rimelige vederlag fra brugeren skal fremsættes af den udøvende kunstner, af fremstilleren af fonogrammet eller af begge. De kontraherende parter kan fastsætte nationale retsforskrifter om, hvorledes den udøvende kunstner og fremstilleren af fonogrammet skal dele det enkelte rimelige vederlag, hvis der ikke mellem den udøvende kunstner og fremstilleren af fonogrammet er indgået aftale herom. 3. Enhver kontraherende part kan ved en meddelelse, der deponeres hos WIPO’s generaldirektør, erklære, at den kun vil lade bestemmelserne i stk. 1 finde anvendelse på bestemte former for brug, eller at den vil begrænse deres anvendelse på en anden måde, eller at den slet ikke vil anvende nævnte bestemmelser. 4. Fonogrammer, der ved trådoverføring eller trådløst er gjort tilgængelige for almenheden på en sådan måde, at den enkelte kan få adgang hertil fra et sted og på et tidspunkt, som vedkommende selv kan vælge, anses i forbindelse med denne artikel for at være udgivet i kommercielt øjemed.«