Sag C-348/07

Turgay Semen

mod

Deutsche Tamoil GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hamburg)

»Direktiv 85/653/EØF — artikel 17 — selvstændige handelsagenter — kontraktforholdets ophør — ret til en godtgørelse — fastsættelse af godtgørelsens størrelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 19. november 2008 I ‐ 2344

Domstolens dom (Første Afdeling) af 26. marts 2009 I ‐ 2355

Sammendrag af dom

Den ordning, som er indført ved artikel 17 i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter, er ufravigelig, navnlig for så vidt angår beskyttelsen af handelsagenten efter kontraktforholdets ophør. For så vidt angår godtgørelsen ved kontraktens ophør er det således kun inden for den ramme, der netop er etableret ved direktivets artikel 17 og 18, at medlemsstaterne kan udøve et skøn med hensyn til valget af metoder til beregning af denne godtgørelse. Den ordning, der er blevet indført ved direktivets artikel 17, omfatter tre faser. Den første af disse faser omfatter indledningsvis en kvantificering af de fordele for agenturgiveren, der er en følge af handelsagentens foretagne transaktioner med kunder i henhold til bestemmelserne i dette direktivs artikel 17, stk. 2, litra a), første led. Den anden fase omfatter derefter kontrol i henhold til vilkårene i denne bestemmelses andet led, af, om det beløb, der fremkommer på grundlag af ovennævnte kriterier, er billigt, når henses til alle sagens relevante omstændigheder, herunder bl.a. det provisionstab, som handelsagenten har lidt. Endelig bliver godtgørelsesbeløbet som led i den tredje fase underlagt den i direktivets artikel 17, stk. 2, litra b), fastsatte maksimumsgrænse, der alene finder anvendelse, hvis det beløb, der er resultatet af de to ovenstående beregningsfaser, overstiger den. (jf. præmis 17-19)

Artikel 17, stk. 2, litra a), i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en handelsagents krav på en godtgørelse automatisk begrænses af den pågældendes provisionstab i forbindelse med kontraktforholdets ophør, også når agenturgiverens tilbageværende fordele vurderes at have en højere værdi. Den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne råder over til i givet fald at tilpasse den godtgørelse, der tilkommer handelsagenten ved kontraktens ophør, som følge af billighedsbetragtninger, kan nemlig ikke fortolkes således, at en eventuel tilpasning af denne godtgørelse kun kan finde sted i nedadgående retning. En sådan fortolkning af direktivets artikel 17, stk. 2, litra a), andet led, ville automatisk udelukke enhver forhøjelse af nævnte godtgørelse, hvilket ville udgøre en fortolkning, der ikke kan godtages, til skade for handelsagenten ved kontraktforholdets ophør. Det følger heraf, at en retspraksis, hvorefter det automatisk udelukkes, at godtgørelsen kan forhøjes over det loft, der er fastsat ved direktivets artikel 17, stk. 2, litra b), ikke kan godtages inden for rammerne af anvendelsen af billighedskriteriet i tilfælde, hvor agenturgiverens tilbageværende fordele har større værdi end handelsagentens anslåede provisionstab. (jf. præmis 21 og 23-25 samt domskonkl. 1)