Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 17. januar 2002. - Gabriele Stauner m.fl. mod Europa-Parlamentet og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Særlige rettergangsformer - rammeaftale om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen - artikel 197 EF - procesreglementets artikel 108 og 109 - formaliteten. - Sag T-236/00.



Samling af Afgørelser 2002 side II-00135



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Annullationssøgsmål - retsakter, der kan være genstand for søgsmål - retsakter fra Parlamentet, der skal have retsvirkninger over for tredjemand - begreb - rammeaftale af 5. juli 2000 om forbindelserne mellem Parlamentet og Kommissionen - ikke omfattet

(Art. 197, stk. 3, EF og art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

$$Foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i artikel 230 EF's forstand.

Det fremgår af bestemmelserne i rammeaftalen af 5. juli 2000 om forbindelserne mellem Parlamentet og Kommissionen, at dens formål ikke er at begrænse medlemmernes individuelle ret til at stille spørgsmål til Kommissionen, men kun at give Parlamentet mulighed for at udøve en mere omfattende kontrol af Kommissionens arbejde derved, at det fra Kommissionen modtager fortrolige oplysninger, hvis fremsendelse ikke tidligere var reguleret. Den omstændighed, at visse oplysninger i henhold til rammeaftalen kun må meddeles de parlamentsorganer, der er omhandlet i punkt 1.4 i bilag 3 til aftalen, fratager ikke parlamentsmedlemmerne ret til selv at stille spørgsmål til Kommissionen og fra Kommissionen modtage svar, som i givet fald forudsætter, at der fremsendes fortrolige oplysninger, således som det var tilfældet inden vedtagelsen af rammeaftalen. Den skønsbeføjelse, som Kommissionen har ved afgørelsen af, om den vil fremsende fortrolige oplysninger i et svar på et spørgsmål, som et enkelt medlem af Parlamentet har stillet i medfør af artikel 197, stk. 3, EF og i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i Parlamentets forretningsorden, er end ikke indirekte omhandlet i rammeaftalen. Rammeaftalen fastsætter en særskilt supplerende mekanisme vedrørende medlemmers ret til at stille Kommissionen spørgsmål i medfør af artikel 197, stk. 3, EF og giver - i modsætning til hvad, der kunne være tilfældet før rammeaftalens indgåelse - mulighed for fremsendelse af fortrolige oplysninger til visse af Parlamentets organer. Når anmodning om fortrolige oplysninger hidrører fra et af de parlamentsorganer, der er omhandlet i punkt 1.4 i bilag 3 til rammeaftalen, er Kommissionens fremsendelse af disse oplysninger fremover reguleret af rammeaftalen.

Det følger heraf, at rammeaftalen, som blot regulerer forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet, ikke ændrer retsstillingen for det enkelte medlem for så vidt angår medlemmets rettigheder i henhold til artikel 197, stk. 3, EF og ikke gør indgreb i de rettigheder, som er sikret i henhold til denne bestemmelse.

( jf. præmis 57, 59-62 )

Parter

I sag T-236/00,

Gabriele Stauner, Wolfratshausen (Tyskland),

Freddy Blak, Næstved (Danmark),

Mogens Camre, København (Danmark),

Rijk van Dam, Rotterdam (Nederlandene),

Christopher Heaton-Harris, Kettering Northants (Det Forenede Kongerige),

Franz-Xaver Mayer, Landau-an-der-Isar (Tyskland),

Ursula Schleicher, München (Tyskland),

Jens-Peter Bonde, Bagsværd (Danmark),

Theodorus Bouwman, Eindhoven (Nederlandene),

Kathalijne Maria Buitenweg, Amsterdam (Nederlandene),

Michl Ebner, Bolzano (Italien),

Joost Lagendijk, Rotterdam,

Nelly Maes, Sinaai (Belgien),

Franziska Emilia Müller, Bruck (Ober-Pfalz) (Tyskland),

Alexander Radwan, Rottach-Egern (Tyskland),

Alexander de Roo, Amsterdam,

Heide Rühle, Stuttgart (Tyskland),

Inger Schöring, Gävle (Sverige),

Esko Olavi Seppänen, Helsinki (Finland),

Bart Staes, Antwerpen (Belgien),

Claude Turmes, Esch-sur-Alzette (Luxembourg),

Lousewies van der Laan, Bruxelles (Belgien),

ved Rechtsanwälte J. Sedemund og T. Lübbig, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgere,

mod

Europa-Parlamentet ved C. Pennera og M. Berger, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved U. Wölker og X. Lewis, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgte,

angående en påstand om annullation af rammeaftalen af 5. juli 2000 om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen (EFT 2001 C 121, s. 122),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Vilaras, og dommerne V. Tiili og P. Mengozzi,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Relevante retsregler

1 Siden 1990 har bestemmelserne om de institutionelle forbindelser mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen været nedfældet i en »adfærdskodeks« (EFT 1995 C 89, s. 69).

2 I september 1999 anmodede Parlamentet i en beslutning om, at »der hurtigt [blev indgået] en interinstitutionel aftale mellem Kommissionen og Parlamentet om en ny adfærdskodeks«.

3 Den 5. juli 2000 godkendte et flertal af Parlamentets medlemmer rammeaftalen om forbindelserne mellem Parlamentet og Kommissionen (herefter »rammeaftalen«).

4 Rammeaftalens punkt 1 bestemmer:

»Med det formål at tilpasse den adfærdskodeks, der blev vedtaget i 1990 og ændret i 1995, vedtager [Parlamentet og Kommissionen] nedennævnte foranstaltninger med henblik på at styrke Kommissionens ansvar og legitimitet, udvide den konstruktive dialog og det politiske samarbejde, forbedre informationsstrømmen og høre og orientere Europa-Parlamentet om de administrative reformer af Kommissionen. De [to institutioner] godkender ligeledes en række særlige gennemførelsesforanstaltninger i) om lovgivningsprocessen, ii) om internationale aftaler og udvidelsen og iii) om fremsendelse af dokumenter og fortrolige oplysninger fra Kommissionen. Disse gennemførelsesbestemmelser er vedføjet denne rammeaftale.«

5 Rammeaftalens punkt 17 har følgende ordlyd:

»I forbindelse med den årlige decharge, jf. artikel 276 [EF], enes [...] Parlamentet og Kommissionen om, at Kommissionen fremsender alle de oplysninger, der er nødvendige for at kontrollere gennemførelsen af budgettet for det pågældende år, som formanden for det parlamentsudvalg, der i henhold til bilag VI til Parlamentets forretningsorden har dechargeproceduren som sagsområde, anmoder om med henblik herpå.

Fremkommer der nye elementer vedrørende tidligere år, for hvilke der allerede er givet decharge, fremsender Kommissionen alle nødvendige oplysninger i forbindelse hermed med henblik på at nå frem til en løsning, der kan accepteres af begge parter.«

6 Ifølge rammeaftalens punkt 29 vil alle nærmere bestemmelser om rammeaftalens anvendelse blive behandlet i bilagene hertil.

7 Bilag 3 til rammeaftalen behandler spørgsmålet om fremsendelse af fortrolige oplysninger til Parlamentet.

8 Punkt 1 i bilag 3 har følgende ordlyd:

»1.1 I dette bilag fastsættes regler for Kommissionens fremsendelse til Europa-Parlamentet af fortrolige oplysninger og disses behandling som led i udøvelsen af Europa-Parlamentets særbeføjelser inden for lovgivnings- og budgetproceduren, dechargeproceduren samt den generelle udøvelse af Europa-Parlamentets kontrolbeføjelser. De to institutioner handler under opfyldelse af den gensidige pligt til loyalt samarbejde og med fuld gensidig tillid, samt under nøje overholdelse af traktatens relevante bestemmelser, særlig artikel 6 [EU] og 46 [EU] og artikel 276 [EF].

1.2 Ved oplysninger forstås enhver form for skriftlig eller mundtlig oplysning, uanset medium eller ophavsmand.

1.3 Kommissionen garanterer Europa-Parlamentet adgang til oplysninger i overensstemmelse med bestemmelserne i dette bilag, når den modtager en anmodning fra et af de i punkt 1.4 nævnte parlamentsorganer om fremsendelse af fortrolige oplysninger.

1.4 I dette bilags forstand kan Europa-Parlamentets formand, formændene for de berørte parlamentsudvalg samt Præsidiet og Formandskonferencen anmode Kommissionen om fortrolige oplysninger.

1.5 Bestemmelserne i dette bilag gælder ikke oplysninger om traktatbrudsprocedurer og konkurrencesager, for så vidt der endnu ikke foreligger en endelig kommissionsafgørelse på det tidspunkt, hvor anmodningen fra et af parlamentsorganerne stilles.

1.6 Disse bestemmelser gælder med forbehold af Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens afgørelse 95/167/EF af 19. april 1995 om de nærmere vilkår for udøvelse af Europa-Parlamentets undersøgelsesbeføjelse [EFT L 113, s. 2] og de relevante bestemmelser i Kommissionens afgørelse 1999/352/EF, Euratom, EKSF af 28. april 1999 om oprettelse af det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) [EFT L 136, s. 20].«

9 De generelle regler for fremsendelse af fortrolige oplysninger til Europa-Parlamentet og de nærmere betingelser for adgang til og behandling af fortrolige oplysninger findes i henholdsvis punkt 2 og 3 i bilag 3.

10 Punkt 2.2 og 2.3 i bilag 3 har følgende ordlyd:

»2.2 Hersker der tvivl om en oplysnings fortrolige karakter, eller er det nødvendigt at fastlægge de relevante nærmere betingelser for dens fremsendelse ud fra mulighederne i punkt 3.2, indleder formanden for det ansvarlige parlamentsudvalg, eventuelt sammen med ordføreren, omgående drøftelser med det ansvarlige medlem af Kommissionen for at nå til enighed.

I tilfælde af uenighed forelægges sagen for de to institutioners formænd, der finder frem til en løsning.

2.3 Hersker der efter afslutning af proceduren, jf. punkt 2.2, stadig uenighed, opfordrer Europa-Parlamentets formand efter begrundet anmodning fra det ansvarlige parlamentsudvalg Kommissionen til inden for den efter reglerne angivne relevante frist at fremsende den pågældende fortrolige oplysning og angiver, hvilke af de nærmere betingelser i [punkt] der skal opfyldes. Inden denne frists udløb meddeler Kommissionen skriftligt Europa-Parlamentet sin endelige holdning, som Europa-Parlamentet i givet fald forbeholder sig sin ret til at gøre indsigelse mod.«

11 Endelig har punkt 3.2 og 3.3 i bilag 3 følgende ordlyd:

»3.2 Med forbehold af bestemmelserne i punkt 2.3 fastsættes de nærmere betingelser for adgang til oplysningen og bevarelse af dens fortrolige karakter i fællesskab af det pågældende parlamentsorgan - behørigt repræsenteret ved sin formand - og den ansvarlige kommissær, idet der kan vælges mellem følgende former for fortrolig behandling:

- oplysning stilet til formanden og til ordføreren for det ansvarlige parlamentsudvalg

- begrænset adgang til oplysningerne for alle medlemmer af det ansvarlige udvalg på formålstjenlige vilkår, eventuelt med indsamling af dokumenterne efter behandlingen og forbud mod at tage kopier

- behandling i det ansvarlige parlamentsudvalg for lukkede døre på betingelser svarende til fortrolighedsgraden og under overholdelse af principperne i bilag VII til Europa-Parlamentets forretningsorden [som vedtaget ved Europa-Parlamentets afgørelse af 15.2.1989]

- fremsendelse af anonymiserede tekster

- i tilfælde begrundet med absolut ekstraordinære forhold oplysninger stilet udelukkende til Europa-Parlamentets formand.

Det er forbudt at offentliggøre de pågældende oplysninger eller sende dem til nogen som helst anden modtager.

3.3 Overholdes disse nærmere betingelser ikke, finder sanktionsbestemmelserne i bilag VII til Europa-Parlamentets forretningsorden anvendelse.«

12 Endvidere bestemmer artikel 197, stk. 3, EF: »Kommissionen besvarer mundtligt eller skriftligt de spørgsmål, som Europa-Parlamentet eller dettes medlemmer stiller den.«

Retsforhandlinger

13 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 7. september 2000 har Gabriele Stauner og 21 andre medlemmer af Europa-Parlamentet (herefter »sagsøgerne«) i medfør af artikel 230, stk. 4, EF anlagt sag med påstand om annullation af rammeaftalen.

14 Ved særskilt dokument, registreret på Rettens Justitskontor den 22. september 2000, har de i medfør af artikel 242 EF ligeledes fremsat begæring om udsættelse af gennemførelsen af punkt 17 og 29 i rammeaftalen og bilag 3 hertil.

15 Under retsmødet den 25. oktober 2000 anmodede Rettens præsident parterne om at overveje en mindelig løsning på sagen i form af en erklæring fra hver enkelt af de sagsøgte institutioner, hvori de i det væsentlige anfører, at punkt 17 og 29 i rammeaftalen og bilag 3 hertil, der vedrører spørgsmålet om fremsendelse af fortrolige oplysninger til Parlamentet, ikke berører anvendelsen af artikel 197, stk. 3, EF.

16 Den 30. november 2000 meddelte de sagsøgte institutioner Rettens præsident, at de havde besluttet ikke at acceptere det forslag til en mindelig løsning, der var fremkommet under sagen om foreløbige forholdsregler.

17 Ved kendelse af 15. januar 2001 i sagen Stauner m.fl. mod Parlamentet og Kommissionen (sag T-236/00 R, Sml. II, s. 15, herefter »Stauner I-kendelsen«) afviste Rettens præsident begæringen om udsættelse af gennemførelsen og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.

18 Ved særskilte dokumenter, indgivet til Rettens Justitskontor henholdsvis den 10. og den 12. januar 2001, fremsatte Parlamentet og Kommissionen en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement. Sagsøgerne indleverede deres bemærkninger til denne indsigelse den 3. april 2001.

19 Ved særskilt dokument, registreret på Rettens Justitskontor den 3. august 2001, fremsatte Gabriele Stauner og fire andre sagsøgende medlemmer en begæring i henhold til procesreglementets artikel 108 og 109 om, at der blev anordnet dels en udsættelse af gennemførelsen af punkt 3.2, første led, og punkt 3.3 i bilag 3 til rammeaftalen, dels at der sker meddelelse til alle budgetkontroludvalgets medlemmer af oplysninger, der findes i de dokumenter, som Kommissionen fremsendte til Parlamentet den 9. februar og den 9. marts 2001.

20 Ved kendelse af 8. oktober 2001 i sagen Stauner m.fl. mod Parlamentet og Kommissionen (sag T-236/00 R II, Sml. II, s. 2943, herefter »Stauner II-kendelsen«) har Rettens præsident ikke taget den anden begæring om foreløbige forholdsregler til følge og har udsat afgørelsen om sagsomkostningerne.

Parternes påstande

21 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

- Rammeaftalen annulleres, nærmere bestemt bilag 3 hertil.

- De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

22 Parlamentet og Kommissionen har i deres formalitetsindsigelse nedlagt følgende påstande:

- Sagen afvises.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

23 Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:

- Formalitetsindsigelsen forkastes.

- Der fastsættes atter frister for hovedsagens fortsættelse.

- Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes og forenes med den dom, der afsiges i hovedsagen.

Formaliteten

24 Ifølge procesreglementets artikel 114, stk. 3, forhandles der mundtligt om formalitetsspørgsmål, medmindre Retten bestemmer andet. I nærværende sag finder Retten, at sagen foreligger tilstrækkeligt oplyst i processkrifterne, og at der ikke er anledning til at indlede mundtlig forhandling.

Parternes argumenter

25 Parlamentet og Kommissionen har for det første gjort gældende, at rammeaftalen alene har retsvirkninger for aftaleparterne og ikke for parlamentsmedlemmerne. Endvidere er disse retsvirkninger ifølge Parlamentet begrænset til at vedrøre den interne tilrettelæggelse af Parlamentets arbejde, også selv om det antages, at rammeaftalen i det hele taget har retsvirkninger for sagsøgerne.

26 Parlamentet og Kommissionen har for det andet anført, at sagsøgerne hverken er umiddelbart eller individuelt berørt af rammeaftalen.

27 På den ene side skader den anfægtede aftale ifølge Parlamentet ikke umiddelbart sagsøgernes rettigheder, da det er nødvendigt med gennemførelsesforanstaltninger vedrørende adgang til oplysninger og bevarelse af deres fortrolige karakter i overensstemmelse med punkt 3.2 i bilag 3. De pågældende organer råder inden for denne ramme over en skønsmargen, der udelukker, at gennemførelsesaktens adressater er umiddelbart berørt af den grundlæggende retsakt (Domstolens dom af 11.7.1984, sag 222/83, Differdange kommune mod Kommissionen, Sml. s. 2889). Dette gælder så meget desto mere for de eventuelle sanktioner, som medlemmerne udsætter sig for, hvis de ikke overholder disse betingelser. Sanktionerne forudsætter nemlig, at gennemførelsesforanstaltningerne til rammeaftalen pålægger forpligtelser med henblik på at sikre visse dokumenters fortrolige karakter.

28 De sagsøgte har nærmere bestemt - i modsætning til det af sagsøgerne påståede - anført, at Gabriele Stauner, der er sagsøger i denne sag, ikke kan være umiddelbart berørt af afslaget af 4. juli 2000 fra medlemmet af det kompetente udvalg på at fremsende visse fortrolige oplysninger til hende, idet dette afslag for det første lå forud for rammeaftalens indgåelse, og idet Gabriele Stauner for det andet kunne have stillet sit spørgsmål som et individuelt medlem.

29 På den anden side er det Kommissionens og Parlamentets opfattelse, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt af den anfægtede retsakt, idet de alene er berørt af rammeaftalen på samme måde som alle andre nuværende eller fremtidige parlamentsmedlemmer, dvs. som medlemmer af en kreds, hvis sammensætning stedse løbende ændres. Selv om antallet af berørte medlemmer endvidere kunne fastslås, ville dette ikke være tilstrækkeligt til, at de var individuelt berørt af rammeaftalen (Domstolens dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Rådet, Sml. s. 941, præmis 8, og Rettens dom af 26.10.2000, forenede sager T-83/99, T-84/99 og T-85/99, Ripa di Meana m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 3495, præmis 28).

30 Sagsøgerne har for det første anført, at rammeaftalen, nærmere bestemt bilag 3 hertil, har retsvirkninger ikke alene for aftaleparterne, men også for sagsøgerne.

31 For det første fremgår det ikke tydeligt af ordlyden af bilag 3 til rammeaftalen, at sagsøgernes ret til at stille individuelle spørgsmål til Kommissionen ikke følger af rammeaftalen. Selv om rammeaftalen intet siger herom, idet den hverken udtrykkeligt nævner begrebet »medlem« eller medlemmernes individuelle rettigheder, henviser visse af dens bestemmelser til medlemmerne individuelt. Dette er tilfældet med punkt 3.2, første og andet led, i bilag 3, der henviser til formanden, ordføreren og medlemmerne af det ansvarlige parlamentsudvalg, der som personer er parlamentsmedlemmer. Dette gælder ligeledes for punkt 3.3 i bilag 3 til rammeaftalen, hvoraf det fremgår, at der i tilfælde af manglende overholdelse af betingelserne for behandling af fortrolige oplysninger finder sanktioner anvendelse, ikke over for et parlamentsudvalg som sådant, men over for det enkelte medlem.

32 Det følger for det andet af rammeaftalens målsætning, at dens formål er på bindende og ensartet vis at regulere Kommissionens fremsendelse af fortrolige oplysninger til Parlamentet, til parlamentsmedlemmerne, samt behandlingen heraf. Enhver anden fortolkning fratager rammeaftalen alle virkninger. Sagsøgerne har i denne forbindelse anført, at bilag 3 til rammeaftalen på ethvert tidspunkt kan ophæves af medlemmerne individuelt, såfremt Kommissionen vedtager en adfærd i overensstemmelse med artikel 197, stk. 3, EF. Alle medlemmer kan, uanset om de er formand, ordfører eller almindeligt udvalgsmedlem, i medfør af artikel 44, stk. 1, i Parlamentets forretningsorden (EFT 1999 L 202, s. 1) stille spørgsmål til Kommissionen i henhold til artikel 197, stk. 3, EF, uden at være underlagt de begrænsninger i adgangen til oplysninger, der er forudsat i punkt 3.2 i bilag 3 til rammeaftalen. Kommissionen er forpligtet til ved besvarelsen af disse spørgsmål at fremsende fortrolige oplysninger til det pågældende medlem, der ikke er bundet af betingelserne i punkt 3.2 i bilag 3 om overholdelse af oplysningers fortrolige karakter.

33 Denne analyse bekræftes af tre konstateringer. For det første afviste de sagsøgte under den sag om foreløbige forholdsregler, der gav anledning til Stauner I-kendelsen, at afgive en erklæring om, at rammeaftalen finder anvendelse med forbehold af bestemmelserne i artikel 197, stk. 3, EF.

34 Det bestemmes dernæst udtrykkeligt i punkt 1.6 i bilag 3 til rammeaftalen, at dette bilag finder anvendelse med forbehold af afgørelse 95/167 og de relevante bestemmelser i afgørelse 1999/352. Det følger modsætningsvis heraf, at retten til at stille spørgsmål til Kommissionen i medfør af artikel 197, stk. 3, EF ikke er udtrykkeligt undtaget fra rammeaftalens anvendelsesområde, hvorfor den kan være omfattet af rammeaftalen.

35 Det kan endelig ikke hævdes, at Kommissionen ikke er forpligtet til fremsende fortrolige oplysninger i forlængelse af et spørgsmål fra et medlem i medfør af artikel 197, stk. 3, EF. En sådan restriktiv forståelse er ikke i overensstemmelse med denne bestemmelse og tilsidesætter parlamentsmedlemmernes status, således som den fremgår af artikel 190 EF. Den er endvidere i strid med de demokratiske traditioner i de forskellige medlemsstater og uforenelig med artikel 287 EF, der ved at pålægge en forpligtelse til fortrolighed på dette punkt i tilstrækkeligt omfang beskytter både individets interesse og Fællesskabets interesse.

36 Sagsøgerne har for det tredje anført, at såfremt rammeaftalen alene har retsvirkninger for Parlamentet som institution, medfører dette en adskillelse af den tilsynsbeføjelse, der i henhold til artikel 197, stk. 3, EF tilkommer det enkelte medlem, fra Parlamentets beføjelse som institution, hvilket er vanskeligt at gennemføre og uforeneligt med denne sidstnævnte artikel. Det er i denne forbindelse af betydning, at de relevante bestemmelser i Parlamentets forretningsorden intetsteds henviser til Parlamentet i sin helhed som en instans, der kan stille spørgsmål, men kun omtaler udvalg, politiske grupper eller et vist antal medlemmer (artikel 42) eller medlemmerne individuelt (artikel 43 og 44) som havende denne egenskab.

37 For det fjerde finder rammeaftalen i medfør af artikel 186, litra c), i Parlamentets forretningsorden anvendelse internt i Parlamentet og har virkninger for både Parlamentet som institution og for hvert medlem individuelt. Det følger heraf, at enhver fortolkning, der begrænser rammeaftalen til alene at finde anvendelse på Parlamentet som institution, er uforenelig med artikel 186, litra c), i Parlamentets forretningsorden.

38 Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at de i deres egenskab af parlamentsmedlemmer er umiddelbart og individuelt berørt af rammeaftalen for så vidt angår deres ret til at stille spørgsmål til og dermed udøve kontrol med Kommissionen, således som fastsat i artikel 197, stk. 3, EF.

39 De er umiddelbart berørt af rammeaftalen, idet den i tilstrækkelig grad faktisk påvirker deres interesser, uden at der skal fastsættes supplerende gennemførelsesforanstaltninger.

40 For det første søger rammeaftalen, under hensyn til proceduren i bilag 3 hertil, med sin ånd og sin målsætning at kanalisere og dermed begrænse det enkelte parlamentsmedlems ret til at stille spørgsmål til Kommissionen i henhold til artikel 197, stk. 3, EF.

41 For det andet, hvilket er i modsætning til det af de sagsøgte institutioner påståede, giver rammeaftalen på ingen måde en ubegrænset skønsbeføjelse hverken til medlemmerne af det ansvarlige udvalg eller til de berørte parlamentariske organer hvad angår spredningen af fortrolige oplysninger, som Kommissionen er blevet anmodet om, og forhindrer dermed ikke sagsøgerne i at være umiddelbart berørt af denne aftale. Punkt 3.2, første til femte led, i bilag 3 til rammeaftalen fastsætter nemlig kun, at der skal ske fremsendelse af fortrolige oplysninger til Parlamentets formand eller til formanden og ordføreren for det ansvarlige parlamentsudvalg, hvorfor adgangen ligeledes kan begrænses for alle andre medlemmer af det ansvarlige parlamentsudvalg. Denne bestemmelse fører således til, at Kommissionens forpligtelse til at informere de enkelte medlemmer begrænses, hvilket er i strid med artikel 197, stk. 3, EF.

42 I denne sammenhæng kan ethvert afslag fra Kommissionens side på fuldstændigt at besvare et spørgsmål, der er stillet af et medlem i henhold til artikel 197, stk. 3, EF, af fortrolighedshensyn medføre, at rammeaftalen finder anvendelse på forholdet mellem Kommissionen og dette medlem individuelt. Ifølge sagsøgerne bekræftes denne analyse af Kommissionens besvarelse af flere skriftlige spørgsmål fra Gabriele Stauner, såsom det spørgsmål, der blev stillet i forbindelse med decharge vedrørende gennemførelsen af budgettet for 1998 og spørgsmålene E-3240/00, E-3241/00, P-3748/00, E-4072/00 og P-0203/01.

43 Endvidere fremgår det af punkt 3.3 i bilag 3 til rammeaftalen, at den ikke giver de myndigheder, der har til opgave at vedtage sanktionerne i henhold til bilag VII til Parlamentets forretningsorden, nogen skønsmargen ved manglende overholdelse af betingelserne for fortroligholdelsen af oplysninger, der er fremsendt af Kommissionen.

44 For det tredje og i modsætning til det af Parlamentet påståede er det ikke nødvendigt for at være »umiddelbart berørt« af en retsakt, at de anfægtede bestemmelser findes endeligt og fuldstændigt i den pågældende fællesskabsretsakt, og at de ikke overlader nogen skønsmargen til den myndighed, der har til opgave at iværksætte bestemmelserne. Et sådant umiddelbart forhold findes tværtimod også, når den pågældende retsakt giver denne myndighed valget mellem gennemførelsesforanstaltninger med et forskelligt indhold, men hvor hver af disse fremgangsmåder nødvendigvis er til ugunst til adressaterne i forskelligt omfang (Domstolens dom af 1.7.1965, forenede sager 106/63 og 107/63, Töpfer mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 67, org.ref.: Rec. s. 525, og af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 7).

45 Sagsøgerne er ligeledes af den opfattelse, at de er individuelt berørt af rammeaftalen.

46 Rammeaftalen skader for det første deres ret til at stille spørgsmål til Kommissionen i henhold til artikel 197, stk. 3, EF, idet denne ret underlægges strengere begrænsninger end dem, Parlamentet pålægger sig selv som part i rammeaftalen.

47 Sådanne begrænsninger er i strid med bilag VII til Parlamentets forretningsorden, der garanterer alle medlemmer af det ansvarlige parlamentsudvalg, navnlig budgetkontroludvalget, som sagsøgerne er medlem af eller suppleanter til, adgang til de fortrolige dokumenter, Kommissionen fremsender. Ifølge sagsøgerne har Kommissionens praksis vist, at sagsøgerne flere gange er blevet udelukket fra adgang til dokumenter, der er fremsendt til Parlamentet i henhold til rammeaftalen, såsom undersøgelsesrapporten vedrørende Berlaymont-bygningen, undersøgelsesrapporten vedrørende finanskontrollen af ECHO-Flight og listen over undersøgelsesrapporter fremsendt til OLAF inden for rammerne af Den Europæiske Udviklingsfond. Endvidere tilsidesætter Kommissionens adfærd retten til ligebehandling af parlamentsmedlemmer, der er forsamlet i et og samme udvalg, hvorefter medlemmerne har eller ikke har adgang til følsomme dokumenter.

48 Endvidere er sagsøgerne individuelt berørt, eftersom de er del af en bestemt klart afgrænset gruppe, hvis samlede antal er 626 personer, der er valgt for en periode på fem år i overensstemmelse med artikel 190, stk. 2 og 3, EF (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 199).

49 Endelig er det forhold, at sammensætningen af den pågældende lukkede personkreds, som sagsøgerne tilhører, kan ændres, kun af betydning for fremtiden. Dette forhold er derfor uden betydning i forhold til sagsøgernes individualisering. Det afgørende forhold i denne forbindelse er nemlig, at sagsøgerne tilhørte en sådan kreds på tidspunktet for rammeaftalens indgåelse. Denne fremgangsmåde er bekræftet ved kendelse afsagt af Rettens præsident den 2. maj 2000 i sag T-17/00, Rothley m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 2085, præmis 53.

Rettens bemærkninger

50 Indledningsvis bemærkes, at Det Europæiske Fællesskab er et retsfællesskab, idet både dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Fællesskabets forfatningsmæssige grundlag, som er traktaten, og at der ved denne traktat er indført et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter (Domstolens dom af 23.4.1986, sag 294/83, Les Verts mod Parlamentet, Sml. s. 1339, præmis 23, af 22.10.1987, sag 314/85, FotoFrost, Sml., s. 4199, præmis 16, og af 23.3.1993, sag C-314/91, Weber mod Parlamentet, Sml. I, s. 1093, præmis 8, samt Domstolens kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, præmis 16, Rettens dom af 2.10.2001, forenede sager T-222/99, T-327/99 og T-329/99, Martinez m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 2823, præmis 48, jf. ligeledes Domstolens udtalelse 1/91 af 14.12.1991, Sml. I, s. 6079, præmis 21).

51 Artikel 230, stk. 1, EF bestemmer, at Domstolen prøver lovligheden af de af Parlamentets retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand.

52 I denne sag anfægtes lovligheden af rammeaftalen af 5. juli 2000 om forbindelserne mellem Parlamentet og Kommissionen.

53 Det bemærkes for det første, at rammeaftalen mellem Kommissionen og Parlamentet blev godkendt den 5. juli 2000 af et flertal af parlamentsmedlemmerne og derfor med henblik på at undersøge, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, skal anses for en retsakt udstedt af Parlamentet selv (Stauner I-kendelsen, præmis 44, jf. analogt dommen i sagen Les Verts mod Parlamentet, præmis 20, og kendelsen i sagen Rothley m.fl. mod Parlamentet, præmis 48).

54 Det skal dernæst understreges, at der i henhold til artikel 230, stk. 1, EF skal sondres mellem to slags retsakter for så vidt angår antagelsen til realitetsbehandling af en påstand om annullation af en retsakt fra Parlamentet.

55 Der kan ikke anlægges annullationssøgsmål til prøvelse af Parlamentets retsakter, der udelukkende vedrører den interne tilrettelæggelse af dets arbejde (jf. Domstolens kendelse af 4.6.1986, sag 78/85, De Europæiske Højrepartiers Gruppe mod Parlamentet, Sml. s. 1753, præmis 11, og af 22.5.1990, sag C-68/90, Blot og Front national mod Parlamentet, Sml. I, s. 2101, præmis 11 og 12, samt dommen i sagen Weber mod Parlamentet, præmis 9). Til denne første kategori hører de parlamentsakter, der enten ikke har retsvirkninger, eller som kun har retsvirkning inden for Parlamentet for så vidt angår den interne tilrettelæggelse af dets arbejde, og som kan prøves ved de procedurer, der er fastsat i Parlamentets forretningsorden (jf. dommen i sagen Weber mod Parlamentet, præmis 10, og i sagen Martinez m.fl. mod Parlamentet, præmis 52).

56 Retsakter fra Parlamentet, der har eller er bestemt til at have retsvirkninger over for tredjemand, kan derimod være genstand for annullationssøgsmål (jf. i denne retning dommen i sagen Weber mod Parlamentet, præmis 11, og i sagen Martinez m.fl. mod Parlamentet, præmis 53).

57 Det skal i denne forbindelse ikke desto mindre bemærkes, at ifølge fast retspraksis foreligger der retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 230 EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling (Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 26.1.2001, sag T-353/00 R, Le Pen mod Parlamentet, Sml. II, s. 125, præmis 61).

58 I denne sag har sagsøgerne i det væsentlige anført, at rammeaftalen fratager de enkelte medlemmer muligheden for selv at anmode Kommissionen om i medfør af artikel 197, stk. 3, EF at fremsende fortrolige oplysninger, således at deres retsstilling ændres.

59 Det skal imidlertid fastslås, således som Retten har udtalt i præmis 48 i Stauner I-kendelsen, at det fremgår af ordlyden af rammeaftalens bestemmelser, navnlig af punkt 1 og punkt 1.1, 1.3 og 1.4 i bilag 3, som på det punkt underbygges af omstændighederne omkring aftalens indgåelse, og som nærmere belyser aftalens formål, at dette ikke er at begrænse medlemmernes individuelle ret til at stille spørgsmål til Kommissionen, men kun at give Parlamentet mulighed for at udøve en mere omfattende kontrol af Kommissionens arbejde derved, at det fra Kommissionen modtager fortrolige oplysninger, hvis fremsendelse ikke tidligere var reguleret.

60 Den omstændighed, at visse oplysninger i henhold til rammeaftalen kun må meddeles de parlamentsorganer, der er omhandlet i punkt 1.4 i bilag 3 til aftalen - nemlig Parlamentets formand, formændene for de berørte parlamentsudvalg, Præsidiet og Formandskonferencen - fratager ikke parlamentsmedlemmerne ret til selv at stille spørgsmål til Kommissionen og fra Kommissionen modtage svar, som i givet fald forudsætter, at der fremsendes fortrolige oplysninger, således som det var tilfældet inden vedtagelsen af rammeaftalen. Det skal i den forbindelse bemærkes, at den skønsbeføjelse, Kommissionen har ved afgørelsen af, om den vil fremsende fortrolige oplysninger i et svar på et spørgsmål, som et enkelt medlem har stillet i medfør af artikel 197, stk. 3, EF og i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i Parlamentets forretningsorden, end ikke indirekte er omhandlet i rammeaftalen (Stauner I-kendelsen, præmis 49).

61 Rammeaftalen fastsætter således en særskilt supplerende mekanisme vedrørende medlemmers ret til at stille Kommissionen spørgsmål i medfør af artikel 197, stk. 3, EF og giver - i modsætning til hvad, der kunne være tilfældet før rammeaftalens indgåelse - mulighed for fremsendelse af fortrolige oplysninger til visse af Parlamentets organer. Når en anmodning om fortrolige oplysninger hidrører fra et af de parlamentsorganer, der omhandles i punkt 1.4 i bilag 3 til rammeaftalen, er Kommissionens fremsendelse af disse oplysninger fremover reguleret af rammeaftalen.

62 Det følger heraf, at rammeaftalen, som blot regulerer forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet, ikke ændrer retsstillingen for det enkelte medlem for så vidt angår medlemmets rettigheder i henhold til artikel 197, stk. 3, EF, og ikke gør indgreb i de rettigheder, der er sikret i henhold til denne bestemmelse (Stauner I-kendelsen, præmis 51, og Stauner II-kendelsen, præmis 50).

63 Under disse omstændigheder er sagsøgernes argument om, at rammeaftalen foretager en adskillelse af den tilsynsbeføjelse, der følger af artikel 197, stk. 3, EF, dels for de enkelte medlemmer, dels for Parlamentet som institution - hvilken adskillelse er vanskelig at gennemføre og uforenelig med denne bestemmelse - baseret på fejlagtige præmisser og skal forkastes. Rammeaftalen regulerer nemlig fremsendelsen af fortrolige oplysninger i forlængelse af anmodninger fra de organer, der er omhandlet i punkt 1.4 i bilag 3 til aftalen, uden at rejse tvivl om den ret, som parlamentsmedlemmerne har i medfør af artikel 197, stk. 3, EF.

64 Endvidere skal sagsøgernes argument om, at de sagsøgte institutioners afslag på under den sag om foreløbige forholdsregler, der gav anledning til Stauner I-kendelsen, at fremkomme med en erklæring om, at rammeaftalen og bilag 3 hertil finder anvendelse »med forbehold for bestemmelserne i artikel 197, stk. 3, EF«, godtgør, at aftalen påvirker medlemmernes ret til individuelt at stille spørgsmål og anmode Kommissionen om fortrolige oplysninger, forkastes. Afslaget på at fremkomme med en sådan erklæring kan ikke i sig selv ændre hverken rammeaftalens anvendelsesområde eller dens målsætning.

65 Det samme gælder endelig for det argument, der støttes på punkt 1.6 i bilag 3 til rammeaftalen, der bestemmer, at rammeaftalens bestemmelser gælder med forbehold af afgørelse 95/167 og de relevante bestemmelser i afgørelse 1999/352. Denne bestemmelse i rammeaftalen, der - hvilket sagsøgerne har indrømmet - indfører visse begrænsninger i anvendelsesområdet for rammeaftalens regler om fremsendelse af fortrolige oplysninger til Europa-Parlamentet, kan ikke indebære, at det enkelte medlems ret til at stille spørgsmål til Kommissionen i medfør af artikel 197, stk. 3, EF er omfattet af rammeaftalen, idet den pågældende ret, således som det allerede er anført, ikke er omfattet af aftalens anvendelsesområde.

66 Det fremgår af ovenstående betragtninger, at rammeaftalen, der er godkendt af Parlamentet den 5. juli 2000, ikke ændrer betingelserne for sagsøgernes udøvelse af deres parlamentariske funktioner og dermed ikke har retsvirkninger, der kan påvirke sagsøgernes interesser. Denne sag bør derfor afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

67 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Parlamentet og Kommissionen har nedlagt påstand om, at sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, og sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der var forbundet med sagerne om foreløbige forholdsregler.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Parlamentet og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber afholdte omkostninger, herunder de omkostninger, der var forbundet med sagerne om foreløbige forholdsregler.