ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 35 i forordning nr. 1291/2000 om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen med import- og eksportlicenser og forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 325/2003, skal fortolkes således, at formålet med den i denne bestemmelse omhandlede sikkerhedsstillelse ikke kun er at sikre indførselsforpligtelsen, men ligeledes, at bevis for udnyttelsen af licensen fremlægges inden for en bestemt frist.

Artikel 35, stk. 4, litra c), i forordning nr. 1291/2000 om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen med import- og eksportlicenser og forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 325/2003, skal fortolkes således, at det beløb, der – i tilfælde af forsinket fremlæggelse af bevis for korrekt udførelse af en indførsel – fortabes for mængder, for hvilke der ikke er ført bevis inden for den i denne forordnings artikel 35, stk. 4, litra a), fastsatte frist, skal beregnes på grundlag af en sats for sikkerhedsstillelse, som faktisk er blevet anvendt i forbindelse med ansøgningen om udstedelse af licensen eller licenserne angående denne indførsel. Med henblik på en sådan fortolkning er det uden betydning, at sikkerheden er blevet stillet på grundlag af en sats, der er højere end den sats, der gælder for andre indførsler af samme type produkter som det indførte produkt, eftersom sidstnævnte produkt er blevet fritaget for betaling af importafgifter.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 2)
En generel skatteordning, der fastsætter, at selskaberne kan fremføre og anvende tab, som er opstået i et skatteår, på overskud, som selskabet har haft i de følgende skatteår, at det ikke er tilladt at fremføre tab i tilfælde af ejerskifte, og at de kompetente myndigheder i visse tilfælde undtagelsesvist kan give tilladelse til, at dette forbud ikke skal finde anvendelse, kan opfylde betingelsen om selektivitet som et element i begrebet statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 107, stk. 1, TEUF, hvis det skulle blive godtgjort, at referenceordningen, dvs. den normale ordning, udgøres af forbuddet mod at fradrage tab i tilfælde af ejerskifte, i forhold til hvilken ordningen med tilladelse ville udgøre en undtagelse. En sådan ordning kan være begrundet ud fra arten og den almindelige opbygning af den ordning, den indgår i, idet denne begrundelse udelukker, at den kompetente nationale myndighed har en skønsbeføjelse i forbindelse med tilladelse til at fravige forbuddet mod at fradrage tab, der giver myndigheden mulighed for at lægge kriterier, der ikke har noget at gøre med skatteordningen, til grund for sine beslutninger om tilladelser.

En foranstaltning, som udgør en undtagelse til anvendelsen af det almindelige skattesystem, kan således være begrundet, hvis den pågældende medlemsstat kan godtgøre, at denne foranstaltning er en direkte følge af de grundlæggende eller ledende principper i dens skattesystem. En sådan begrundelse er mulig i de tilfælde, hvor den kompetente myndigheds skønsbeføjelse i forbindelse med en tilladelsesprocedure er begrænset til en undersøgelse af, om de betingelser, der er fastsat til at tjene et identificerbart skattemæssigt mål, og de kriterier, der skal anvendes af myndigheden, er uadskilleligt forbundet med skatteordningens karakter. Hvis de kompetente myndigheder derimod råder over en vid skønsbeføjelse til at afgøre, hvem der kan drage fordel af ordningen og betingelserne for den indrømmende foranstaltning, på grundlag af kriterier, der ikke har noget at gøre med skatteordningen, såsom bevarelse af arbejdspladser, skal udøvelsen af denne beføjelse betragtes som en begunstigelse af visse virksomheder eller visse produktioner i forhold til andre virksomheder, der under hensyn til det forfulgte formål befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation. I denne forbindelse er anvendelsen af en politik om regional udvikling eller socialt sammenhold ikke tilstrækkeligt til, at en foranstaltning, der er vedtaget som led i denne politik, anses for begrundet ud fra arten og opbygningen af den nationale skatteordning.

(jf. præmis 22, 24, 26, 27, 29 og 32 samt domskonkl. 1)
Sag C-299/12

Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.

mod

Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud)

»Forbrugerbeskyttelse — forordning (EF) nr. 1924/2006 — ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer — artikel 2, stk. 2, nr. 6) — udtrykket »anprisning af en reduceret risiko for sygdom« — artikel 28, stk. 2 — produkter, som er forsynet med varemærker eller handelsbetegnelser — overgangsforanstaltninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 18. juli 2013

Tilnærmelse af lovgivningerne – ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer – forordning nr. 1924/2006 – anprisning af en reduceret risiko for sygdom – sundhedsanprisning – forpligtelse til udtrykkeligt at angive den reducerende virkning for en risiko for sundheden – foreligger ikke

En sundhedsanprisning som omhandlet i artikel 2, stk. 2, nr. 5), i forordning nr. 1924/2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer defineres ud fra den sammenhæng, der skal foreligge mellem en fødevare eller en af dens bestanddele på den ene side og sundheden på den anden side; definitionen giver ikke nogen retningslinjer for hverken den direkte eller indirekte karakter, som denne sammenhæng skal have, eller dennes intensitet eller varighed, med den konsekvens, at udtrykket »sammenhæng« skal forstås vidt. I denne forbindelse kræver artikel 2, stk. 2, nr. 6), ikke, at det i en sådan sundhedsanprisning udtrykkeligt er anført, at indtag af en fødevare i betydelig grad reducerer en risikofaktor for udvikling af en sygdom hos mennesker. Det er tilstrækkeligt, at denne anprisning hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger kan fremkalde det indtryk, at reduktionen af en risikofaktor er betydelig. (jf. præmis 22, 24 og 26 samt domskonkl. 1)

Artikel 28, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer skal fortolkes således, at en kommerciel meddelelse på en fødevares emballage kan udgøre et varemærke eller en handelsbetegnelse i denne bestemmelses forstand, såfremt den er beskyttet som et sådant varemærke eller en sådan betegnelse i henhold til den anvendelige lovgivning. Det tilkommer den nationale ret under hensyntagen til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, der karakteriserer den sag, der verserer for den, at efterprøve, om en sådan meddelelse er et varemærke eller en handelsbetegnelse, der er beskyttet således. (jf. præmis 32 og domskonkl. 2)
Artikel 7-9 i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, som ændret ved direktiv 92/108, samt artikel 1 og 4 i forordning nr. 3649/92 om et forenklet ledsagedokument med henblik på omsætning inden for Fællesskabet af punktafgiftspligtige varer, der er overgået til forbrug i afgangsmedlemsstaten, skal fortolkes således, at de ikke pålægger en erhvervsdrivende at foretage en prøvelse af, om købere fra andre medlemsstater har til hensigt at indføre punktafgiftspligtige varer til en anden medlemsstat, og om en sådan indførsel i givet fald sker til private eller erhvervsmæssige formål.

Artikel 1 i forordning nr. 3649/92 bestemmer således, at hvis punktafgiftspligtige varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, er bestemt til anvendelse i en anden medlemsstat til de formål, der er nævnt i artikel 7 i direktiv 92/12, udarbejder den person, der er ansvarlig for transporten inden for Fællesskabet, et forenklet ledsagedokument. Der er imidlertid intet i disse bestemmelser, der giver grundlag for at antage, at en leverandør, for så vidt som den pågældende ikke er »den person, der er ansvarlig for transporten inden for Fællesskabet«, jf. artikel 1 i forordning nr. 3649/92, skal kontrollere, om betingelserne for, at den ansvarlige person udfærdiger nævnte ledsagedokument og udleverer det til leverandøren med henblik på, at denne kan opbevare dette dokument, er opfyldt.

I henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 92/12 opkræves punktafgiften desuden alt efter tilfældet hos den person, der foretager leveringen, hos den, der er i besiddelse af varer, der er beregnet på at blive leveret, eller hos den, der modtager varerne til anvendelse i en anden medlemsstat end den, hvor varerne allerede er overgået til forbrug, eller hos den erhvervsdrivende eller det offentligretlige organ. Heraf følger for det første, at en erhvervsdrivende, der er leverandør, men ikke sørger for leveringen af de solgte varer, ikke kan anses for »den person, der foretager leveringen«, som omhandlet i den nævnte artikel 7, stk. 3. En sådan erhvervsdrivende vil ikke kunne anses for den person, »der er i besiddelse af varer, der er beregnet på at blive leveret«, som omhandlet i nævnte artikel 7, stk. 3, for så vidt som denne erhvervsdrivendes selvbetjenings-engrosvirksomhed hverken gør det muligt for denne at sikre, at de varer, der sælges til kunder fra en anden medlemsstat, anvendes erhvervsmæssigt, eller at disse varer faktisk leveres i denne anden medlemsstat.

(jf. præmis 25, 28, 30, 32, 33 og 38 samt domskonkl. 1)
Artikel 17 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person, der har oprettet en pensionsfond i form af en retligt og skattemæssigt særskilt enhed med henblik på at sikre sine ansattes og tidligere ansattes pensionsrettigheder, har ret til at fradrage den merværdiafgift, som den pågældende har erlagt for ydelser vedrørende forvaltning og drift af denne pensionsfond, på betingelse af, at det af de samlede omstændigheder i forbindelse med de pågældende transaktioner fremgår, at der foreligger en direkte og umiddelbar tilknytning.

I denne henseende skal det efterprøves, om det, på trods af den omstændighed, at den fond, som den skattepligtige person har oprettet, udgør en enhed, som i retlig henseende er adskilt fra denne, fremgår af de samlede omstændigheder i forbindelse med de pågældende transaktioner, at der foreligger en sådan tilknytning.

Såfremt den skattepligtige person erhverver de omhandlede ydelser for at sikre administrationen af sine ansattes pensioner og forvaltningen af kapitalen i den pensionsfond, som blev oprettet for at garantere de nævnte pensioner i medfør af en lovbestemt forpligtelse, som påhviler den skattepligtige person i dennes egenskab af arbejdsgiver, og for så vidt som omkostningerne i forbindelse med de ydelser, som denne skattepligtige person har erhvervet i denne forbindelse, indgår i dennes generalomkostninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er de omkostningselementer i prisen på den skattepligtige persons produkter.

Under disse omstændigheder kan det lægges til grund, at erhvervelsen af de indgående ydelser udelukkende beror på den afgiftspligtige persons afgiftspligtige virksomhed, og at der foreligger en direkte og umiddelbar tilknytning.

Denne betragtning afkræftes ikke af muligheden for at opfylde den lovbestemte forpligtelse til at sikre en pensionsordning for den afgiftspligtiges ansatte på anden måde end ved oprettelsen af en fond i form af en retligt og skattemæssigt særskilt enhed.

(jf. præmis 24-26, 28 og 29 samt domskonkl.)
Begrebet ikke-erhvervsmæssig varetransport i artikel 3, litra h), i forordning nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af forordning nr. 3821/85 og nr. 2135/98 skal fortolkes således, at det omfatter en varetransport, som en privatperson udfører for egen regning og udelukkende inden for rammerne af sin hobbyvirksomhed, såfremt denne delvist finansieres med økonomiske bidrag fra udenforstående, og såfremt en sådan transport ikke indebærer erlæggelse af noget vederlag.

For det første betegner en ikke-erhvervsmæssig varetransport navnlig en varetransport, som udføres af en privatperson uden for dennes handelsmæssige virksomhed i forbindelse med en fritidsaktivitet. For det andet har den pågældende forordning til hensigt at forbedre de sociale betingelser for de arbejdstagere, den omfatter, ved at gøre det muligt at kontrollere, at førernes køre- og hviletider overholdes. Forordningens bestemmelser finder følgelig i det væsentlige anvendelse på erhvervschauffører og ikke på privatpersoners kørsel, der ikke udøver et erhverv som lastbilchauffør og ikke leverer transportydelser, men som udelukkende inden for rammerne af deres hobbyvirksomhed udfører en transport for egen regning af deres vogn, som de fører i deres egenskab af amatørrallykørere.

(jf. præmis 24, 25, 28, 29, 31 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker bestemmer, at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter. Det følger af denne bestemmelses ordlyd, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 40/94, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent. Ved at præcisere, at Harmoniseringskontoret i sådanne tilfælde »kan« beslutte at se bort fra sådanne beviser, giver denne bestemmelse således Harmoniseringskontoret en vid skønsbeføjelse med hensyn til at afgøre – med en begrundelse herfor – om der skal tages hensyn til disse.

Hvor regel 50, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 indfører et princip, hvorefter bestemmelserne vedrørende sagsbehandlingen ved den afdeling, som har truffet den påklagede afgørelse, finder tilsvarende anvendelse, udgør regel 50, stk. 1, tredje afsnit, en særregel, der fraviger dette princip. Denne særregel er særlig for klagesagen til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse, og den præciserer ordningen for appelkammeret vedrørende kendsgerninger og beviser, der fremlægges efter udløbet af frister, der er fastsat i eller fastsættes i første instans. Regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 skal således anvendes på dette særlige stadium i klagesagen til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse i stedet for bestemmelserne vedrørende proceduren for denne afdeling, hvoriblandt indgår regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95.

Det fremgår af ordlyden af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95, at appelkammeret, når klagen er rettet imod en afgørelse truffet af indsigelsesafdelingen, begrænser sin behandling af klagen til de kendsgerninger og beviser, der er fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen, medmindre der efter appelkammerets opfattelse bør tages hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, jf. artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94. Forordning nr. 2868/95 fastsætter således udtrykkeligt, at appelkammeret under behandlingen af en klage, der er rettet mod en afgørelse fra en indsigelsesafdeling, har en skønsbeføjelse, som følger af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 og af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger, der ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen.

(jf. præmis 22-24, 29, 30, 32 og 33)
Artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker bestemmer, at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter. Det følger af denne bestemmelses ordlyd, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 40/94, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent. Ved at præcisere, at Harmoniseringskontoret i sådanne tilfælde »kan« beslutte at se bort fra sådanne beviser, giver denne bestemmelse således Harmoniseringskontoret en vid skønsbeføjelse med hensyn til at afgøre – med en begrundelse herfor – om der skal tages hensyn til disse.

Hvor regel 50, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 indfører et princip, hvorefter bestemmelserne vedrørende sagsbehandlingen ved den afdeling, som har truffet den påklagede afgørelse, finder tilsvarende anvendelse, udgør regel 50, stk. 1, tredje afsnit, en særregel, der fraviger dette princip. Denne særregel er særlig for klagesagen til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse, og den præciserer ordningen for appelkammeret vedrørende kendsgerninger og beviser, der fremlægges efter udløbet af frister, der er fastsat i eller fastsættes i første instans. Regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 skal således anvendes på dette særlige stadium i klagesagen til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse i stedet for bestemmelserne vedrørende proceduren for denne afdeling, hvoriblandt indgår regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95.

Det fremgår af ordlyden af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95, at appelkammeret, når klagen er rettet imod en afgørelse truffet af indsigelsesafdelingen, begrænser sin behandling af klagen til de kendsgerninger og beviser, der er fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen, medmindre der efter appelkammerets opfattelse bør tages hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, jf. artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94. Forordning nr. 2868/95 fastsætter således udtrykkeligt, at appelkammeret under behandlingen af en klage, der er rettet mod en afgørelse fra en indsigelsesafdeling, har en skønsbeføjelse, som følger af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 og af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger, der ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen.

(jf. præmis 21-23, 28, 29, 31 og 32)
Princippet om et pålideligt billede, der er fastsat i artikel 2, stk. 3-5, i fjerde direktiv 78/660 om årsregnskaberne for visse selskabsformer, giver ikke mulighed for at fravige princippet om værdiansættelse af aktiver på grundlag af anskaffelses- eller kostprisen, som er indeholdt i direktivets artikel 32, til fordel for en værdiansættelse på grundlag af aktivernes faktiske værdi, når anskaffelses- eller kostprisen for de nævnte aktiver er åbenbart lavere end deres faktiske værdi.

I medfør af nævnte direktivs artikel 32 er det pålidelige billede, som et selskabs årsregnskaber skal give af selskabet, ikke baseret på en værdiansættelse af aktiver på grundlag af deres faktiske værdi, men på grundlag af deres historiske anskaffelsespris.

Selv om det er korrekt, at det er tænkeligt, at der i henhold til nævnte direktivs artikel 2, stk. 5, i særlige tilfælde skal ske undtagelse fra direktivets artikel 32, når anvendelsen af denne metode ville føre til, at der gives et urigtigt billede af selskabets aktiver og passiver, økonomiske stilling samt resultat, kan den omstændighed, at aktiverne er ansat for lavt i selskabernes regnskaber, imidlertid ikke i sig selv udgøre et sådant særligt tilfælde. Muligheden for, at visse aktiver er for lavt ansat i selskabernes regnskaber i det tilfælde, hvor deres anskaffelsesværdi er lavere end deres faktiske værdi, er nemlig kun en naturlig konsekvens af EU-lovgivers valg i direktivets artikel 32 til fordel for en værdiansættelsesmetode på grundlag af aktivernes historiske anskaffelsespris og ikke på grundlag af deres faktiske værdi.

Den omstændighed, at visse aktiver er ansat for lavt i selskabernes regnskaber er desuden i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet i nævnte direktivs artikel 31, stk. 1, litra c). Særligt ville værdiansættelsen af sådanne aktiver til deres faktiske værdi synliggøre en avance i selskabets regnskaber i strid med direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), aa), ifølge hvilken kun den fortjeneste, der er konstateret på statustidspunktet, må medtages.

(jf. præmis 35, 37-40 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 56 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der ikke giver mulighed for i forbindelse med fastsættelsen af den skattepligtige indkomst at få skattefradrag for renterne af den del af en gæld, der anses for uforholdsmæssig, som et hjemmehørende selskab betaler til et långivende selskab med hjemsted i et tredjeland, med hvilket det har særlige forbindelser, men giver mulighed for at fradrage sådanne renter, der betales til et hjemmehørende långivende selskab, med hvilket det låntagende selskab har sådanne særlige forbindelser, når denne lovgivning, i tilfælde af at det långivende selskab med hjemsted i et tredjeland ikke besidder en kapitalandel i det hjemmehørende låntagende selskab, ikke desto mindre antager, at al sidstnævnte selskabs gæld er medvirkende til et arrangement, der tilsigter at unddrage den skat, der normalt skal svares, eller når den pågældende lovgivning ikke giver mulighed for på forhånd og med tilstrækkelig sikkerhed at fastsætte dens anvendelsesområde.

En sådan lovgivning kan ganske vist være begrundet, når den specifikt sigter på rent kunstige arrangementer, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet, og som alene har til formål at unddrage skat, som normalt skulle svares af overskud erhvervet ved virksomhed udført på det nationale område.

Hvis den pågældende lovgivning ikke giver mulighed for på forhånd og med tilstrækkelig sikkerhed at fastsætte dens anvendelsesområde, opfylder den imidlertid ikke kravene om retssikkerhed, hvorefter retsreglerne skal være klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, især når de kan have bebyrdende virkninger for personer og selskaber.

Under sådanne omstændigheder går denne lovgivning videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dens formål.

(jf. præmis 34, 40, 44 og 45 samt domskonkl.)