Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 21. februar 1991. - MANFRED SAEGER MOD DENNEMEYER & CO LTD. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: OBERLANDESGERICHT MUENCHEN - TYSKLAND. - FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER - VIRKSOMHED VEDROERENDE BEVARELSE AF INDUSTRIELLE ENERETTIGHEDER. - SAG C-76/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04221



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Det afgoerende spoergsmaal i naervaerende sag, som er forelagt Domstolen af Oberlandesgericht Muenchen med anmodning om en praejudiciel afgoerelse, er, om EOEF-Traktatens artikel 59 uanset nogle bestemmelser i tysk ret goer det muligt for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat at levere visse tjenesteydelser til virksomheder med hjemsted i Tyskland. De omhandlede tjenesteydelser bestaar i at forvalte patenter, underrette patenthaverne om forfaldstidspunkter for fornyelsesafgifter og betale saadanne afgifter paa patenthavernes vegne.

2. Sagsoegte i hovedsagen, Dennemeyer & Co. Ltd, er et engelsk selskab, der blev oprettet i 1973 af to patenteksperter. Den ene af de to har titel af British Chartered Patent Agent, og de betegnes begge i sagsoegtes indlaeg som europaeiske patentagenter. Selskabet leverer, hvad der kan beskrives som en patentfornyelsesservice. Det lagrer oplysninger om sine kunders patenter i en computer og underretter kunderne, naar fornyelsesafgifterne forfalder til betaling, ligesom det efter anmodning fra kunderne betaler afgifterne paa deres vegne. Selskabet yder denne form for service i adskillige lande over hele verden, herunder i Tyskland. Sagsoegeren i hovedsagen, Saeger, er patentagent i Muenchen, hvor baade den tyske patentmyndighed og Den Europaeiske Patentmyndighed er beliggende. Det er hans opfattelse, at Dennemeyer efter tysk ret ikke kan levere de naevnte tjenesteydelser med hensyn til tyske patenter, da selskabet ikke har den saerlige tilladelse, som kraeves i henhold til artikel 1, stk. 1, i Rechtsberatungsgesetz (lov om juridisk lovgivning).

3. Der hersker en vis uklarhed omkring den relevante tyske lovgivning og raekkevidden heraf. Artikel 1, stk. 1, foerste afsnit, i Rechtsberatungsgesetz bestemmer i det vaesentlige, at ingen erhvervsmaessigt maa varetage tredjemands retlige interesser, mod eller uden vederlag, uden at have en tilladelse hertil fra de kompetente myndigheder. Det er ubestridt, at de i sagen omhandlede tjenesteydelser, naar de udfoeres i Tyskland, falder ind under de paagaeldende reglers anvendelsesomraade. Selv om der kan gives tilladelser for flere saerligt angivne omraader, er der dog ingen af disse, der omfatter raadgivning om intellektuelle ejendomsrettigheder.

4. Ifoelge artikel 1, stk. 1, andet afsnit, i Rechtsberatungsgesetz kan tilladelsen kun gives, saafremt ansoegeren er tilstraekkelig paalidelig og har de fornoedne personlige og faglige kvalifikationer, og saafremt der ikke allerede er et tilstraekkeligt antal raadgivere til at daekke behovet. Artikel 1, stk. 3, i Rechtsberatungsgesetz bestemmer, at visse omraader ikke beroeres af loven. Blandt disse omraader er notarers, advokaters og patentagenters virksomhed.

5. Hvis man sammenholder disse bestemmelser, saaledes som de er fortolket af den nationale domstol, synes de at indebaere, at man for at kunne yde en saadan patentfornyelsesservice i Tyskland som den af Dennemeyer leverede enten skal vaere advokat eller patentagent eller have en tilladelse i henhold til artikel 1 i Rechtsberatungsgesetz. Den sidstnaevnte mulighed maa dog anses for rent hypotetisk, eftersom der faktisk ikke ville kunne gives nogen tilladelse til den omhandlede virksomhed. Dette fremgaar klart af § 186 i Patentanwaltsordnung, hvorefter en tilladelse i henhold til artikel 1, stk. 1, i Rechtsberatungsgesetz ikke giver modtageren ret til at varetage tredjemands retlige interesser paa omraadet for intellektuelle ejendomsrettigheder. Desuden kan de omhandlede tjenesteydelser kun leveres af en advokat eller en patentagent personligt; de kan ikke leveres af et selskab, heller ikke selv om det ejes og ledes af patentagenter (jf. nedenfor, punkt 18).

6. Under paaberaabelse af artikel 1 i Rechtsberatungsgesetz indbragte Saeger sagen for Landgericht Muenchen I med henblik paa at faa nedlagt et forbud mod, at Dennemeyer yder patentfornyelsesservice i Tyskland til andre end patentagenter og advokater. Saeger fik ikke medhold ved Landgericht, som fastslog, at Rechtsberatungsgesetz ikke er anvendelig, da Dennemeyer' s virksomhed udelukkende udoeves i Det Forenede Kongerige. Den tyske regering har udtrykt noejagtig samme opfattelse efter en forespoergsel fra Kommissionen paa baggrund af en af Dennemeyer indgivet klage. Den tyske regering har fastholdt sin opfattelse i det indlaeg, den har indgivet for Domstolen. Oberlandesgericht Muenchen, som Saeger ankede sagen til, finder imidlertid, at Rechtsberatungsgesetz finder anvendelse, da en del af Dennemeyer' s tjenesteydelser - nemlig betalingen af fornyelsesafgifterne - udfoeres i Tyskland. Der maa foelgelig gives Saeger medhold i sagen, medmindre Dennemeyer kan opnaa det modsatte resultat paa grundlag af faellesskabsretten. Oberlandesgericht Muenchen har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

"Er det foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 59 at kraeve, at et engelsk selskab med hjemsted i Storbritannien skal have tilladelse i henhold til den tyske Rechtsberatungsgesetz (lov om juridisk raadgivning), saafremt selskabet fra sit hjemsted paa vegne af tredjemand sikrer opretholdelsen af tyske industrielle ejendomsrettigheder, hvis indehavere er hjemmehoerende paa Forbundsrepublikken Tysklands omraade, idet selskabet paaser, hvornaar afgifterne for disse ejendomsrettigheder forfalder, underretter tredjemand om forfaldsdatoerne og paa tredjemands vegne betaler afgifterne paa Forbundsrepublikken Tysklands omraade, naar henses til, at en saadan virksomhed efter lovgivningen i en lang raekke medlemsstater ubestridt kan udoeves uden tilladelse?"

7. Det bemaerkes, at spoergsmaalet direkte angaar lovligheden af kravet om tilladelse i henhold til Rechtsberatungsgesetz. Det fremgaar imidlertid af de bestemmelser i den tyske lovgivning, som jeg allerede har henvist til (og dette indtryk er blevet bekraeftet af den tyske regering under retsmoedet), at kravet om en tilladelse er uden reel betydning i denne sag, da der ikke efter Rechtsberatungsgesetz kan gives tilladelse til nogen til den form for virksomhed, som udoeves af Dennemeyer. Domstolen kan derfor efter min mening ikke noejes med at besvare spoergsmaalet, saaledes som det er formuleret af den nationale domstol, men maa i stedet undersoege det mere vidtraekkende spoergsmaal, om en virksomhed, der har hjemsted i en medlemsstat og leverer samme form for tjenesteydelser som Dennemeyer, kan forbydes at levere saadanne tjenesteydelser til kunder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, paa grundlag af lovgivningen i sidstnaevnte medlemsstat, som forbeholder en saadan form for virksomhed for personer, der tilhoerer et bestemt erhverv, saasom patentagenter eller advokater, der driver personlig virksomhed.

8. Der er indgivet skriftlige indlaeg af parterne i hovedsagen, den tyske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen. Desuden var alle de anfoerte repraesenteret under den mundtlige forhandling med undtagelse af Saeger.

9. Saeger har gjort gaeldende, at Traktatens artikel 59 kun kraever, at ulovlig forskelsbehandling afskaffes. Enhver, der oensker at levere tjenesteydelser i en anden medlemsstat, skal overholde alle de erhvervsretlige regler, der gaelder i den paagaeldende medlemsstat, medmindre de er diskriminerende.

10. Ifoelge Dennemeyer har artikel 59 en meget stoerre raekkevidde. Den omfatter alle former for restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser over graenserne, uafhaengigt af, om der sker forskelsbehandling mellem udenlandske og indenlandske virksomheder. Saadanne restriktioner er kun tilladt, saafremt de er begrundet i almenvellet. Dette er ikke tilfaeldet i denne sag, dels fordi Dennemeyer' s kunder ikke er almindelige forbrugere, men store virksomheder, som har ansat patenteksperter, dels fordi Dennemeyer selv bliver ledet af kvalificerede patentagenter. Selskabet har tilfoejet, at Den Europaeiske Patentmyndighed har fastslaaet, at en patenthaver kan bemyndige enhver anden person efter eget valg til at betale patentafgifterne.

11. Den tyske regering finder, at Rechtsberatungsgesetz i realiteten ikke kan finde anvendelse paa Dennemeyer' s virksomhed, da denne udoeves uden for det tyske omraade. Hvis det imidlertid maa laegges til grund, at Rechtsberatungsgesetz finder anvendelse, mener den tyske regering ikke, at der er nogen objektiv begrundelse for at underkaste Dennemeyer et krav om en tilladelse. Formaalet med Rechtsberatungsgesetz er at beskytte modtagerne af juridisk raadgivning i Tyskland og at fremme en effektiv afvikling af de retlige transaktioner i Tyskland. Disse formaal berettiger ikke til at vedtage regler vedroerende virksomhed, der udoeves uden for det tyske omraade.

12. Det Forenede Kongeriges regering har anfoert, at sagen kan afgoeres i overensstemmelse med den almindeligt anerkendte grundsaetning, hvorefter artikel 59 forbyder forskelsbehandling til skade for enhver tjenesteyder paa grundlag af hans nationalitet eller den omstaendighed, at han har hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen leveres. Det Forenede Kongeriges advokat har under retsmoedet bekraeftet, at artikel 59 efter Det Forenede Kongeriges opfattelse ikke finder anvendelse paa foranstaltninger, der ikke er diskriminerende.

13. Det Forenede Kongerige har paapeget tre diskriminerende elementer i den tyske lovgivning:

1) Ifoelge § 26 i Patentanwaltsordnung skal en patentagent tage bopael i Tyskland og aabne en praksis samme sted. Det er klart, at virkningerne af et saadant krav er diskriminerende i forhold til personer, der har bopael i andre medlemsstater.

2) Artikel 1, stk. 3, andet afsnit, i Rechtsberatungsgesetz fritager tyske patentagenter og advokater fra forpligtelsen til at opnaa en tilladelse, men indeholder ikke nogen tilsvarende lempelse for anerkendte patentagenter og advokater i andre medlemsstater.

3) Tilladelserne i henhold til Rechtsberatungsgesetz gives kun, saafremt der ikke allerede er et tilstraekkeligt antal raadgivere til at daekke efterspoergslen af de omhandlede tjenesteydelser. Eftersom de i forvejen praktiserende raadgivere sandsynligvis allerede har bopael i Tyskland, virker en saadan betingelse til skade for borgerne i andre medlemsstater og har saaledes en diskriminerende virkning.

14. Da de paagaeldende restriktioner er diskriminerende, kan de ifoelge Det Forenede Kongerige kun anvendes, saafremt de er objektivt begrundet i almenvellet. Dette er ikke tilfaeldet, da de af Dennemeyer udoevede funktioner i det vaesentlige er af mekanisk karakter. Der er derfor ingen grund til at forbeholde en saadan form for virksomhed for bestemte kategorier af personer med saerlige kvalifikationer.

15. Kommissionen har indtaget en lignende holdning, idet den dog ikke har lagt lige saa megen vaegt paa den tyske lovgivnings diskriminerende karakter. Den har dog understreget, at advokater og patentagenter skal etablere sig i Tyskland for at kunne udoeve sin virksomhed i dette land.

16. Selv om de af Det Forenede Kongerige og Kommissionen fremfoerte argumenter vedroerende den tyske lovgivnings diskriminerende karakter paa et tidligere stadium i sagen syntes fuldt ud holdbare, er det - navnlig ud fra de oplysninger, som den tyske regering fremkom med under retsmoedet - tvivlsomt, om antagelsen af en ulovlig forskelsbehandling holder stik.

17. Ifoelge den tyske regerings befuldmaegtigede gaelder kravet om, at advokater og patentagenter skal aabne en praksis i Tyskland, ikke for advokater og patentagenter med hjemsted i andre medlemsstater. Hvis dette er korrekt, og en britisk patentagent har ret til at levere sine tjenesteydelser i Tyskland paa samme betingelser som en tysk patentagent, er det foerste af de af Det Forenede Kongerige paapegede diskriminerende elementer ikke laengere relevant. Det tredje element - nemlig at der kun gives tilladelser, saafremt efterspoergslen paa de omhandlede tjenesteydelser ikke er daekket af allerede praktiserende raadgivere - er ogsaa irrelevant, da der som naevnt ikke gives tilladelser, for saa vidt angaar de omhandlede tjenesteydelser. (Det kan ligeledes bemaerkes, at betingelsen i sig selv for laengst er erklaeret for forfatningsstridig af Bundesverwaltungsgericht (NJW 1955, 1532 = BVerwGE 2, 85) og ikke finder anvendelse). Det er klart, at det andet element er lige saa irrelevant.

18. Det afgoerende punkt er derimod, at Dennemeyer behandles paa noejagtig samme maade, som hvis selskabet havde hjemsted i Tyskland. Dette fremgaar klart af den under retsmoedet citerede "Masterpatt-dom" (Bundesgerichtshof' s dom af 12.3.1987, trykt i GRUR 1987, s. 710). I denne sag, som ogsaa var anlagt af Saeger, fastslog Bundesgerichtshof, at et tysk selskab, som leverede samme form for tjenesteydelser som Dennemeyer, var afskaaret herfra i medfoer af artikel 1, stk. 1, foerste afsnit, i Rechtsberatungsgesetz. Det var ikke under sagen gjort gaeldende, at selskabet Masterpatt blev ejet og ledet af kvalificerede patentagenter, men selv om dette havde vaeret tilfaeldet, synes den paagaeldende omstaendighed ikke at ville have foert til et andet resultat. Forholdet er det, at det i henhold til den tyske lovgivning tilsyneladende under ingen omstaendigheder er tilladt for selskaber at levere de paagaeldende tjenesteydelser i Tyskland; tjenesteydelserne kan kun leveres af patentagenter eller advokater, der driver personlig virksomhed.

19. Selv om det i sager i henhold til Traktatens artikel 177 tilkommer den nationale domstol at afgoere spoergsmaal om national ret, finder jeg dog, at naervaerende sag boer behandles ud fra den forudsaetning, at der ikke er sket nogen form for - aabenbar eller skjult - forskelsbehandling. Ved aabenbar forskelsbehandling forstaar jeg en forskelsbehandling, der fremgaar af selve lovgivningen, dvs., at der i lovgivningen udtrykkeligt opstilles andre krav for personer, der er statsborgere eller har bopael i en anden medlemsstat. Ved skjult forskelsbehandling forstaar jeg en forskelsbehandling, som er et resultat af en lovgivning, som tilsyneladende opstiller de samme krav, men hvor virkningerne af kravene diskriminerer personer, der er statsborgere eller har bopael i en anden medlemsstat.

20. Det er almindelig anerkendt, at Traktatens forbud mod ulovlig forskelsbehandling generelt ogsaa gaelder skjult forskelsbehandling, (jf. f.eks. vedroerende den frie bevaegelighed for arbejdstagere, sag 152/73, Sotgiu mod Deutsche Bundespost, Sml. 1974, s. 153, praemis 11). Det er ligeledes fast retspraksis, at artikel 59 forbyder begge former for forskelsbehandling (jf. de forenede sager 62/81 og 63/81, SECO mod EVI, Sml. 1982, s. 223, praemis 8). Det spoergsmaal, som naervaerende sag rejser, er imidlertid, om artikel 59 kun forbyder disse former for forskelsbehandling, eller om den raekker videre og kraever afskaffelse af alle restriktioner, herunder ogsaa ikke-diskriminerende restriktioner, medmindre de er begrundet i almenvellet. Det fremgaar ikke klart af den eksisterende retspraksis, om artikel 59 ogsaa omfatter foranstaltninger, som hverken indebaerer aabenbar eller skjult forskelsbehandling.

21. Det goeres undertiden gaeldende, at det allerede er fastslaaet i retspraksis, at artikel 59 har en saadan raekkevidde. Imidlertid synes alle de sager, som anfoeres til stoette for dette synspunkt, at have haft et element af skjult forskelsbehandling. I Webb-sagen (sag 279/80, Sml. 1981, s. 3305) ville anvendelsen af et krav om en bevilling i Nederlandene for en britisk virksomhed, som allerede havde en britisk bevilling, have udgjort en ulovlig forskelsbehandling - selv om kravet gjaldt for alle virksomheder, der leverede de omhandlede tjenesteydelser i Nederlandene - saafremt der ikke var blevet taget hensyn til de krav om sikkerhed, som virksomheden allerede maatte opfylde i sin hjemstat. Den britiske virksomhed ville nemlig skulle overvinde to forhindringer, medens virksomhederne i Nederlandene kun skulle overvinde én forhindring.

22. Paa den anden side kan det heller ikke anses for at vaere fastslaaet i retspraksis, at artikel 59 udelukkende finder anvendelse paa foranstaltninger, som indebaerer en eller anden form for - aabenbar eller skjult - forskelsbehandling. Der findes ganske vist nogle enkeltstaaende udtalelser, navnlig i Koestler-sagen (sag 15/78, Sml. 1978, s. 1971), som synes at stoette dette synspunkt, men ud fra en samlet betragtning kan retspraksis ikke siges at gaa i denne retning. Saavel generaladvokat Warner i sit forslag til afgoerelse i sagerne Debauve og Coditel (hhv. sag 52/79 og 62/79, Sml. 1980, s. 833, paa s. 870-873) som generaladvokat Sir Gordon Slynn i sit forslag til afgoerelse i Webb-sagen, jf. ovenfor (paa s. 3330-3333), gennemgik retspraksis og naaede frem til den konklusion, at denne ikke kunne tages til indtaegt for, at artikel 59 udelukkende fandt anvendelse paa diskriminerende foranstaltninger. Efter min opfattelse er situationen stadig den samme. Der laegges ganske vist i mange sager saerlig vaegt paa spoergsmaalet om forskelsbehandling, men dette skyldes uden tvivl, at mange restriktioner, som medlemsstaterne selvstaendigt har indfoert, og som beror paa deres forskellige fremgangsmaader og traditioner, ifoelge sagens natur rammer udenlandske tjenesteydere haardere end tjenesteydere med hjemsted i den medlemsstat, hvor ydelsen leveres, og saaledes noedvendigvis vil have en diskriminerende virkning.

23. Det Forenede Kongeriges regering har til stoette for den opfattelse, at artikel 59 udelukkende finder anvendelse paa diskriminerende foranstaltninger, paaberaabt sig retspraksis vedroerende etableringsfriheden i henhold til artikel 52, som efter regeringens opfattelse klart viser, at der kun er tale om et forbud mod forskelsbehandling. Selv om det laegges til grund, at det kun er forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til retspraksis vedroerende etableringsfriheden, er analogien med etableringsretten dog under ingen omstaendigheder afgoerende; der er nemlig aabenlyse forskelle mellem situationen for en person, som permanent etablerer sig i en medlemsstat, og situationen for en person, som blot leverer tjenesteydelser i en medlemsstat, det vaere sig lejlighedsvis eller regelmaessigt. Det forekommer ikke urimeligt at opstille det generelle krav, at en person, der etablerer sig i en medlemsstat, skal overholde det paagaeldende lands lovgivning i enhver henseende. Det er derimod mere vanskeligt at se, hvorfor det skulle kraeves af en person, der er etableret i en medlemsstat og leverer tjenesteydelser i andre medlemsstater, at han til mindste detalje overholder alle gaeldende regler i begge disse lande. At anerkende dette ville goere det umuligt at opnaa et enhedsmarked paa omraadet for tjenesteydelser.

24. Det maa derfor antages, at tjenesteydelser snarere skal behandles analogt med varer, og at ikke-diskriminerende restriktioner for levering af tjenesteydelser maa bedoemmes paa samme maade som ikke-diskriminerende restriktioner for frie varebevaegelser i henhold til retspraksis efter "Cassis de Dijon"-dommen. En saadan analogi er navnlig relevant, naar tjenesteydelsen, som her, er af en saadan karakter, at den ikke indebaerer, at leverandoeren af ydelsen fysisk bevaeger sig mellem medlemsstaterne, idet ydelserne i stedet sendes pr. post eller telekommunikation (jf. P. J. G. Kapteyn og P. VerLoren van Themaat, Introduction to the Law of the European Communities, 2. udgave, redigeret af L. W. Gormley, 1989, s. 443-452).

25. Sagen er den, at levering af tjenesteydelser omfatter et bredt spektrum af forskellige former for virksomhed. Som det ene yderpunkt kan det vaere noedvendigt for leverandoeren af tjenesteydelsen at tilbringe ganske lang tid i den medlemsstat, hvor ydelsen leveres. Som eksempel kan naevnes en arkitekt, som foerer tilsyn med gennemfoerelsen af et stort byggeprojekt. I et saadant tilfaelde kan graensen mellem levering af tjenesteydelser og etablering siges at vaere flydende, og det er taenkeligt, at Traktaten i saadanne tilfaelde udelukkende kraever afskaffelse af ulovlig forskelsbehandling. Kapitlet om tjenesteydelser indeholder faktisk en udtrykkelig henvisning til forbuddet mod forskelsbehandling i saa henseende, jf. artikel 60, stk. 3:

"Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten kan tjenesteyderen midlertidigt udoeve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen praesteres, paa samme vilkaar, som det paagaeldende land fastsaetter for sine egne statsborgere."

26. Som det andet yderpunkt kan den person, der leverer tjenesteydelsen, sende denne i form af en vare. Han kan f.eks. levere en ydelse i form af undervisning ved at sende en raekke boeger og videokassetter. Der foreligger her en klar analogi med frie varebevaegelser, og tilfaeldet kan endog anses for snarere at henhoere under artikel 30 end under artikel 59.

27. Det er klart, at der, som fastslaaet af Domstolen i Van Binsbergen-sagen (sag 33/74, Sml. 1974, s. 1299, praemis 13), kan vaere tilfaelde, hvor en medlemsstat har ret til at anvende sine nationale bestemmelser paa personer, der er etableret i en anden medlemsstat og leverer tjenesteydelser paa foerstnaevnte stats omraade. Som eksempel kan anfoeres en person, der etablerer sig i det andet land for at unddrage sig bindende fag-etiske regler, men hvis virksomhed fortsat er rettet mod det foerste land. Jeg mener dog ikke, at det generelt kan siges, at en foranstaltning aldrig vil kunne vaere omfattet af artikel 59, hvis den ikke paa nogen maade indebaerer en forskelsbehandling mellem indenlandske virksomheder og virksomheder med hjemsted i andre medlemsstater. En saadan opfattelse har heller ikke stoette i artikel 59' s ordlyd, hvorefter bestemmelsen har en langt stoerre raekkevidde. Hvis den paagaeldende opfattelse var korrekt, ville det indebaere, at begraensninger i den frie adgang til at levere tjenesteydelser maatte accepteres, selv om de savner enhver objektiv berettigelse, saa laenge de ikke foerer til en ulovlig forskelsbehandling til skade for udenlandske virksomheder. Der kan vaere mange former for restriktioner i de forskellige medlemsstater, der egentlig er uberettigede og sammen fuldstaendig kan kuldkaste maalsaetningerne med artikel 59 og goere det umuligt at opnaa et enhedsmarked for tjenesteydelser. Efter min mening boer hovedreglen vaere, at saafremt en virksomhed overholder lovgivningen i den medlemsstat, hvor den er etableret, kan den levere tjenesteydelser til kunder i en anden medlemsstat, selv om det efter den anden medlemsstats lovgivning normalt ikke ville vaere lovligt at levere saadanne tjenesteydelser. Restriktioner, der paalaegges i henhold til denne lovgivning, kan kun anvendes over for den udenlandske virksomhed, saafremt de er begrundet i nogle krav, der er forenelige med Faellesskabets maalsaetninger. Dette maa ganske saerlig gaelde, naar tjenesteydelsen leveres pr. post eller telekommunikation, uden at tjenesteyderen fysisk bevaeger sig mellem medlemsstaterne.

28. Den kraevede begrundelse vil vaere afhaengig af henholdsvis tjenesteydelsernes og restriktionens karakter. I Webb-dommen, praemis 17, udtalte Domstolen:

"... i betragtning af, at visse tjenesteydelser er af speciel karakter, kan saerlige krav til tjenesteydelserne, der er begrundet i anvendelse af faglige regler, ikke anses for uforenelige med Traktaten. Den frie udveksling af tjenesteydelser, der er et grundlaeggende princip i Traktaten, kan dog kun begraenses ved regler, der er begrundet i almenvellet, og som paahviler enhver person eller enhver virksomhed, der udoever en aktivitet paa denne stats omraade, i det omfang disse interesser ikke varetages i kraft af bestemmelser, som tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret".

29. Det fremgaar klart heraf, at restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser, skal opfylde to betingelser for ikke at blive ramt af forbuddet i artikel 59: De skal vaere "begrundet i almenvellet" ("almene hensyn" ville vaere et bedre udtryk), og de skal finde anvendelse paa enhver person eller enhver virksomhed, der udoever en aktivitet i den paagaeldende medlemsstat. I dommen i sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755, gentog Domstolen den netop citerede passus og tilfoejede foelgende saetning:

"Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne."

Selv om saetningen synes at tilfoeje en tredje betingelse, var dens egentlige formaal efter min opfattelse at angive en saerlig form for begrundelse - maaske den mest almindelige - som kan paaberaabes i relation til artikel 59. Saetningen ville passe bedre ind i konteksten, hvis den begyndte saaledes: "Navnlig kan kravene vaere objektivt noedvendige ...".

30. Det er allerede fastslaaet, at kravene i henhold til Rechtsberatungsgesetz synes at opfylde den ene af de i Domstolens retspraksis opstillede betingelser (nemlig den betingelse, at de skal finde anvendelse paa alle personer, der driver virksomhed i det paagaeldende land). Det skal herefter undersoeges, om den anden betingelse er opfyldt. Det afgoerende spoergsmaal er saaledes, om de tyske bestemmelser, hvorefter kun patentagenter og advokater maa levere tjenesteydelser i forbindelse med patentfornyelse, er begrundet i almene hensyn. Er de navnlig objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv?

31. Det er anfoert, at Rechtsberatungsgesetz har et dobbelt formaal. For det foerste skal den beskytte borgerne mod den skade, som de ville kunne lide som foelge af juridisk raadgivning fra ukvalificerede personer (Altenhoff, Busch, Kampmann, Chemnitz: Rechtsberatungsgesetz, Kommentar, 8. udgave, s. 11). For det andet skal den beskytte advokater mod unfair konkurrence fra ukvalificerede personer, der ikke er bundet af en reguleret branches strenge regler (ibid.).

32. Det foerste formaal er i sig selv klart legitimt. Borgerne skal beskyttes mod ukvalificerede laegmaend, som udgiver sig for at vaere advokater, ligesom de skal beskyttes mod kvaksalvere, som foregiver at vaere laeger. Det andet formaal er i realiteten en variant af det foerste, idet det forudsaetter, at der er en offentlig interesse i at beskytte klienter mod personer, der ikke er kvalificerede til at levere de paagaeldende tjenesteydelser.

33. Mange af de tjenesteydelser, der leveres af kvalificerede patentagenter som Saeger, kraever utvivlsomt den faglige dygtighed, som haves af en kvalificeret person, der er bundet af et reguleret erhvervs fag-etiske regler. For mig at se hoerer den form for tjenesteydelser, som leveres af Dennemeyer, imidlertid ikke til den kategori. Dennemeyer raadgiver ikke sine kunder om tekniske aspekter i patentretten eller om det hensigtsmaessige i at opretholde eller forny et patent. Det eneste, selskabet goer, er at underrette kunderne om, hvornaar fornyelsesafgifterne skal betales for at undgaa, at et patent udloeber, at anmode dem om at meddele, om de oensker at forny patentet, og at betale de respektive afgifter paa kundernes vegne, hvis de oensker det. Disse opgaver er i det vaesentlige af mekanisk karakter, hvilket bevidnes af den omstaendighed, at Dennemeyer i hoej grad benytter sig af edb. Der er ingen grund til, at denne form for virksomhed udelukkende skal vaere forbeholdt advokater og patentagenter.

34. Kommissionens indlaeg maa fjerne enhver tvivl i saa henseende. Det paapeges i indlaegget, at foelgerne af en eventuel pligtforsoemmelse fra en person, der har ansvaret for at foere tilsyn med tyske patenter, ikke er saerlig alvorlige. Dette skyldes, at et patent ikke automatisk udloeber, skoent fornyelsesafgifterne ikke betales rettidigt. To maaneder efter forfaldsdagen underretter den tyske patentmyndighed patenthaveren om, at hans patent vil ophoere, saafremt afgifterne ikke betales inden yderligere fire maaneder. Selv om der i saa fald kraeves en hoejere afgift, ligger tillaegget (10% af den normale afgift) inden for rammerne af de almindelige erhvervsrisici og kan saaledes ikke begrunde, at udfoerelse af patentfornyelsesservice er forbeholdt personer med saerlige faglige kvalifikationer.

35. Der maa ogsaa tages hensyn til, hvilken type kunder Dennemeyer og andre lignende virksomheder betjener. De omhandlede tjenesteydelser leveres nemlig ikke til almindelige mennesker uden sagkundskab paa omraadet. Dennemeyer har fremhaevet, at stoerstedelen af selskabets kunder enten selv er patentagenter eller virksomheder, som har ansat kvalificerede patenteksperter. Det er klart, at saadanne kunder er i stand til selv at vurdere, om de oensker at betro det til en patentagent som Saeger eller et specialiseret firma som Dennemeyer at foere tilsyn med deres patenter. De behoever ikke "beskyttelsen" ved restriktionerne i henhold til Rechtsberatungsgesetz.

36. Eftersom det af den nationale domstol forelagte spoergsmaal er formuleret saaledes, at det vedroerer et krav om en tilladelse, skal jeg for fuldstaendighedens skyld tilfoeje, at de i det foregaaende fremfoerte betragtninger ligeledes gaelder et saadant krav, navnlig naar det staar klart, at der under ingen omstaendigheder kan gives en tilladelse, til den omhandlede form for virksomhed.

37. Jeg finder derfor, at det af Oberlandesgericht Muenchen forelagte spoergsmaal boer besvares saaledes:

"EOEF-Traktatens artikel 59 skal fortolkes saaledes, at en virksomhed med hjemsted i en medlemsstat, der yder en patentfornyelsesservice til personer med hjemsted i en anden medlemsstat, hvorved det foerer kontrol med patenterne, underretter patenthaverne om, hvornaar fornyelsesafgifterne forfalder og betaler disse paa deres vegne, ikke kan afskaeres fra at levere saadanne tjenesteydelser med den begrundelse, at en saadan virksomhed efter den anden medlemsstats lovgivning er forbeholdt patentagenter og advokater. Virksomheden kan heller ikke afskaeres fra at levere saadanne tjenesteydelser, fordi den ikke har en saerlig tilladelse i henhold til lovgivningen i den anden medlemsstat."

(*) Originalsprog: engelsk.