ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/25

Appel iværksat den 2. maj 2013 af Manutencoop Soc. coop., tidligere Manutencoop Soc. coop. arl og Astrocoop Universale Pulizie og Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. rl til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 20. februar 2013 i de forenede sager T-278/00 — T-280/00, T-282/00 — T-286/00 og T-288/00 — T-295/00, Albergo Quattro Fontane m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-246/13 P)

2013/C 207/39

Processprog: italiensk

Parter

Appellanter: Manutencoop Soc. coop., tidligere Manutencoop Soc. coop. r.l. og Astrocoop Universale Pulizie, Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. r.l. (ved avvocati A. Vianello, A. Bortoluzzi og A. Veronese)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og »Comitato Venezia vuole vivere«

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 20. februar 2013 i de forenede sager T-280/00 og T-285/00 og forkyndt den 25. februar 2013 ophæves og/eller ændres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har til støtte for appellen fremsat to anbringender.

For det første er Rettens kendelse behæftet med en retlig fejl hvad angår anvendelsen af de principper, som Domstolen har fastslået i dommen i sagen »Comitato Venezia vuole vivere« vedrørende Kommissionens pligt til at begrunde sine afgørelser på statsstøtteområdet. Navnlig har Retten ikke overholdt Domstolens afgørelse, hvori det blev fastslået, at Kommissionens beslutning »skal indeholde alle de oplysninger, der er nødvendige for, at de nationale myndigheder kan gennemføre den«. Selv om den anfægtede beslutning ikke indeholdt de oplysninger, der var nødvendige for, at de nationale myndigheder kunne gennemføre den, konstaterede Retten ingen mangel i den metode, som Kommissionen anvendte i den anfægtede beslutning, hvilket udgør en retlig fejl.

For det andet er kendelsen behæftet med en retlig fejl hvad angår anvendelsen af de principper, som Domstolen har fastslået i dommen i sagen »Comitato Venezia vuole vivere« for fordelingen af bevisbyrden for så vidt angår forudsætningerne i artikel 107, stk. 1, TEUF. På grundlag af de af Domstolen fastlagte principper tilkommer det i forbindelse med en tilbagesøgning medlemsstaten — og således ikke støttemodtageren — fra sag til sag at påvise, at forudsætningerne i artikel 107, stk. 1, TEUF foreligger. I den foreliggende sag har Kommissionen imidlertid i den anfægtede beslutning undladt at præcisere »metoden« for en sådan vurdering. Følgelig, og uden at råde over de nødvendige oplysninger for i forbindelse med tilbagesøgningen at påvise, at de indrømmede fordele for støttemodtagerne udgør statsstøtte, har Den Italienske Republik vendt bevisbyrden., og pålagt den enkelte virksomhed, som modtager støtten tildelt i form af fritagelse for sociale bidrag at bevise, at de pågældende fordele hverken fordrejer konkurrencen eller påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne idet det i modsat fald antages, at den indrømmede fordel har en sådan karakter, at den fordrejer konkurrencen og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/28

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van beroep te Antwerpen (Belgien) den 15. maj 2013 — Provincie Antwerpen mod Mobistar NV

(Sag C-264/13)

2013/C 207/46

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van beroep te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Provincie Antwerpen

Sagsøgt: Mobistar NV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6 og/eller 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF (1) af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) fortolkes således, at den/de er til hinder for, at en medlemsstats myndighed af budgettære eller andre grunde må opkræve en afgift af den økonomiske aktivitet, som telekommunikationsoperatørerne udøver på dens område eller en del heraf, og som er materialiseret ved de GSM-master, -pyloner eller -antenner, som de på offentligt eller privat område anvender til aktiviteterne?

(1) EFT L 108, s. 21.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Sicilia (Italien) den 18. april 2013 — Cruciano Siragusa mod Regione Sicilia- Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo

(Sag C-206/13)

2013/C 207/17

Processprog: italinesk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Sicilia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Cruciano Siragusa

Sagsøgt: Regione Sicilia- Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og proportionalitetsprincippet som generelt princip i EU-retten til hinder for anvendelsen af en national lovgivning, der, som det er tilfældet i artikel 167, stk. 4, litra a), i lovbekendtgørelse nr. 42 fra 2004, indebærer udelukkelse af muligheden for at udstede landskabstilladelser i form af en legalisering af enhver form for arbejder udført af mennesker, som resulterer i en forøgelse af flader og volumener, uanset om det konkret er konstateret, om disse arbejder er forenelige med det pågældende områdes landskabsmæssige værdier?
2)

Hvis speditøraftalen kan anses for en aftale om transport af gods som omhandlet i nævnte konventions artikel 4, stk. 4, men den særlige formodning i denne bestemmelse om, hvilken lov der finder anvendelse, ikke gælder i mangel af det heri krævede sammenfald, skal ordlyden af det første punktum, hvorefter den generelle formodning i stk. 2 ikke gælder for aftaler om transport af gods, da fortolkes således, at retten i så fald ikke skal afgøre, hvilken lov der finder anvendelse, på grundlag af denne formodning, som den skal se helt bort fra, men efter det generelle lovvalgsprincip, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, dvs. ved at finde frem til det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til, uden særlig hensyntagen til det land, hvor den part, der præsterer den for aftalen karakteristiske ydelse, er hjemmehørende?
1)

Er den omstændighed, at en garanti, der stilles af en offentlig virksomhed, tilregnes en offentlig myndighed — hvilket er en betingelse for, at der foreligger statsstøtte som omhandlet i artikel 107 og 108 TEUF — nødvendigvis til hinder for, at garantien som i denne sag er afgivet af den offentlige virksomheds (ene)direktør, der ganske vist i civilretlig henseende var beføjet hertil, men handlede på egen hånd, bevidst hemmeligholdt garantien og tilsidesatte den offentlige virksomheds vedtægtsmæssige forskrifter, idet han undlad at indhente godkendelse og råd hos bestyrelsen, og det derudover må antages, at det pågældende offentlige organ (i denne sag kommunen) ikke ville have bevilget garantien?
a)

Skal reglerne om den af forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) omfattede personkreds og de regler, der fastsætter den territoriale rækkevidde af henvisningsreglerne i forordningens afsnit II, fortolkes således, at disse henvisningsregler finder anvendelse i et tilfælde som det foreliggende, i hvilket der er tale om a) en i Nederlandene bosat arbejdstager, b) der er nederlandsk statsborger, c) der i al fald tidligere var pligtforsikret i Nederlandene, d) arbejder som sømand for en arbejdsgiver, der er hjemmehørende i Schweiz, e) udfører sit arbejde om bord på en rørudlægger under panamansk flag, og f) først udfører dette arbejde uden for EU’s område (ca. 3 uger over USA’s kontinentalsokkel og ca. 2 uger i internationalt farvand), og dernæst over Nederlandenes (perioder på en måned og ca. en uge) og Det Forenede Kongeriges (en periode på godt en uge) kontinentalsokkel, hvorved g) den i denne forbindelse erhvervede indtægt er pålagt nederlandsk indkomstbeskatning?
1)

Skal begrebet »lægemiddel« som omhandlet i position 3004 KN fortolkes således, at det også omfatter sådanne ernæringspræparater som de i denne sag omhandlede produkter, som udelukkende er bestemt til under lægeligt tilsyn at indgives enteralt (ved hjælp af en mavesonde) til personer, der er under lægelig behandling for en sygdom eller lidelse, og som indgives produkterne i forbindelse med bekæmpelse af denne sygdom eller lidelse for at behandle eller forebygge underernæring?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Sibiu (Rumænien) den 16. maj 2013 — Elena Petru mod Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu og Casa Națională de Asigurări de Sănătate

(Sag C-268/13)

2013/C 207/50

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Sibiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Elena Petru

Sagsøgt: Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu og Casa Națională de Asigurări de Sănătate

Præjudicielt spørgsmål

Skal den manglende mulighed for at yde behandling i den medlemsstat, hvor den pågældende er bosat som omhandlet i artikel 22, stk. 2, andet punktum, i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes i absolut forstand, eller i relativ forstand? Med andre ord, skal den situation, hvor et kirurgisk indgreb kan udføres i bopælsstaten inden for et rimeligt og teknisk set egnet tidsrum, fordi der rådes over nødvendige specialister og fagkundskab på tilsvarende niveau, men hvor de allermest nødvendige lægemidler og medicinske materialer mangler, alligevel sidestilles med en situation, hvor de fornødne lægebehandlinger ikke kan ydes som omhandlet i den nævnte artikel?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 19. april 2013 — František Ryneš mod Úřad pro ochranu osobních údajů

(Sag C-212/13)

2013/C 207/19

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: František Ryneš

Sagsøgt: Úřad pro ochranu osobních údajů

Præjudicielt spørgsmål

Kan anvendelsen af et kamerasystem, som er installeret i en familiebolig med henblik på at beskytte dets ejeres ejendom, sundhed og liv, kvalificeres som behandling af personoplysninger, »som foretages af en fysisk person med henblik på udøvelse af rent personlige eller familiemæssige aktiviteter« som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i direktiv 95/46/EF (1), selv om et sådant system også overvåger et offentligt rum?

(1) EFT 1995 L 281, s. 31.
1)

Idet undtagelsen i artikel 45, stk. 4, TEUF, vedrørende ansættelser i den offentlige administration (som den foreliggende sag ikke omhandler) forekommer at være uden betydning for den foreliggende sag [– udnævnelse af en borger fra en anden EU-medlemsstat til formand for en havnemyndighed, som er en juridisk person, der er at betegne som et offentligretligt organ –], og idet stillingen som formand for havnemyndigheden uanset hvorledes det anskues — ikke desto mindre — er et betroet hverv, som skal betegnes som »beskæftigelse« i bred forstand, ønskes det oplyst, om bestemmelsen om, at hvervet er forbeholdt italienske statsborgere, udgør en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af selvsamme artikel 45?
1)

Kan den kontrakt, som påtænkes indgået, om leje af fremtidig fast ejendom, herunder i den sidst foreslåede form af en skriftlig forpligtelse til at leje, sidestilles med en offentlig bygge- og anlægskontrakt, om end med bestemte særtræk, som kendetegner en lejekontrakt, således at den ikke henhører under de kontrakter, som i henhold til artikel 16 i direktiv 2004/18/EF (1) ikke er underlagt bestemmelserne om offentlige kontrakter?
1)

Skal § 5, stk. 2, i aftalen, der iværksættes ved direktiv 97/81/EF (1) (hvori følgende bestemmes: »En arbejdstagers afvisning af at blive overført fra fuldtids- til deltidsarbejde eller omvendt bør ikke i sig selv repræsentere en gyldig begrundelse for afskedigelse, uden at dette berører muligheden for afskedigelse i overensstemmelse med national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis af andre årsager, såsom dem der måtte opstå som følge af den berørte virksomheds driftskrav«), fortolkes således, at det ikke er tilladt medlemsstaterne i deres nationale lovgivninger at give arbejdsgiveren mulighed for at ændre en deltidskontrakt til en fuldtidskontrakt, når denne ændring sker imod arbejdstagerens vilje?
1)

Skal artikel 7 i direktiv 75/442/EØF om affald (1) fortolkes således, at den gør det muligt at kvalificere en generel retsforskrift som en affaldshåndteringsplan, når denne retsforskrift — som en undtagelse til reglen, hvorefter der ikke kan gives tilladelse til centre for teknisk nedgravning af affald uden for de områder, der er fastlagt i affaldshåndteringsplanen — bestemmer, at de centre for teknisk nedgravning af affald, der har opnået tilladelse før den nævnte affaldshåndteringsplans ikrafttræden, også efter denne ikrafttræden kan opnå nye tilladelser for de grundstykker, som var genstand for den tilladelse, der blev givet før affaldshåndteringsplanens ikrafttræden?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/27

Appel iværksat den 8. maj 2013 af Peter Schönberger til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 7. marts 2013 i sag T-186/11, Peter Schönberger mod Europa-Parlamentet

(Sag C-261/13 P)

2013/C 207/44

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peter Schönberger (ved Rechtsanwalt O. Mader)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

I. Rettens dom af 7. marts 2013 i sag T-186/11 ophæves.

II. Appellantens påstand i første instans tages til følge. Annullation af afgørelsen, som Europa-Parlamentet meddelte appellanten ved skrivelse af 25. januar 2011, hvorved behandlingen af appellantens andragende nr. 1188/2010 blev afsluttet, uden at Udvalget for Andragender havde undersøgt indholdet heraf.

III. Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

I sin fremstilling af de faktiske omstændigheder har Retten undladt den omstændighed, at formanden for Udvalget for Andragender uden nogen begrundelse meddelte appellanten, at til trods for at andragendet kunne antages til behandling, var Udvalget for Andragender ikke i stand til at realitetsbehandle det. Følgelig har Retten foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at andragendet var blevet undersøgt.

Retten har fejlfortolket anvendelsesområdet for den grundlæggende ret til at indgive andragender, idet den med urette fandt, at det var begrænset til undersøgelse af, hvorvidt andragendet kunne antages til behandling. Anvendelsesområdet for den grundlæggende ret til at indgive andragender omfatter ligeledes en indholdsmæssig undersøgelse af andragendet samt en afgørelse i sagen, når andragendet kan antages til realitetsbehandling (ret til behandling af andragendet).

Retten har været inkonsekvent, idet den bekræftede, at Parlamentets manglende behandling af et andragende, der kan antages til realitetsbehandling, ikke medfører retligt bindende virkninger i modsætning til en manglende behandling af et andragende, der ikke kan antages til realitetsbehandling.

Retten har modsat sin egen retspraksis, som den fremgår af Tegebauer-dommen (1) (sag T-308/07). Retten fastslog nemlig i nævnte dom, at det vil være til skade for den effektive virkning af retten til at indgive andragender, såfremt andragendets indhold ikke bliver undersøgt.

Retten har overset, at Parlamentet begik en retlig fejl, idet det ikke begrundede sin afgørelse. I stedet har Retten anvendt den manglende behandling af andragendet som begrundelse for sin egen afgørelse.

Retten har undladt at tage stilling til den omstændighed, at appellanten ikke har haft mulighed for at give en objektiv fremstilling af sin sag for Udvalget for Andragender.

(1) Rettens dom af 14.9.2011, sag T-308/07, Tegebauer, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 207/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van beroep te Antwerpen (Belgien) den 10. maj 2013 — Provincie Antwerpen mod Belgacom NV van publiek recht

(Sag C-256/13)

2013/C 207/42

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van beroep te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Provincie Antwerpen

Sagsøgt: Belgacom NV van publiek recht

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 6 og/eller 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) (1) fortolkes således, at den/de er til hinder for, at en medlemsstats myndighed af budgettære eller andre grunde må opkræve en afgift af den økonomiske aktivitet, som telekommunikationsoperatørerne udøver på dens område eller en del heraf, og som er materialiseret ved de GSM-master, -pyloner eller -antenner, som de på offentligt eller privat område anvender til aktiviteterne?

(1) EFT L 108, s. 21.
3)

I lyset af formålet med artikel 12, 13 og 14 i direktiv 2000/31/EF om ansvar for leverandørerne af informationssamfundstjenester og under hensyntagen til, at der i flere medlemsstater kræves et sagsanlæg, inden der kan iværksættes foreløbige foranstaltninger i form af forbud, som forbliver gældende indtil sagens afslutning, i hvilket omfang skaber disse bestemmelser individuelle rettigheder, som kan påberåbes som forsvar inden for en civil sag om injurier, eller udgør de retlige hindringer for det nævnte sagsanlæg?
1)

Er anbringelsen af indførte goder i henhold til en anden opbevaringsmetode end et toldoplag, dvs. et afgiftsoplag, i overensstemmelse med artikel 16 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF (1) af 17.5.1977 og artikel 154 og 157 i direktiv 2006/112/EF (2) tilstrækkelig til, at der kan indrømmes fritagelse for momsbetaling ved indførsel, også selv om denne såkaldte »anbringelse« kun sker rent formelt på papir og ikke fysisk?
1)

Er fortolkningen af EMRK’s artikel 6 og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for anvendelsen af artikel 70, 71 og 72 i codice di procedura penale for så vidt de bestemmer, at sagen, når det én gang er konstateret, at tiltalte ikke er i stand til fuldt bevidst at følge sagen som følge af en uhelbredelig sygdom,hvor tilstanden ikke kan forbedres, skal udsættes på ubestemt tid, samtidig med, at den sygdomsramte pålægges regelmæssigt at blive undersøgt af eksperter?
a)

det »forretningssted«, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, skal forstås som en filial, der tilhører debitor, mod hvilken der er indledt en hovedinsolvensbehandling, og som er til hinder for, at der i forbindelse med en samtidig likvidation af flere selskaber inden for den samme koncern kan indledes en sekundær insolvensbehandling mod disse selskaber i den medlemsstat, hvor disse selskaber har deres hjemsted, med den begrundelse, at der er tale om juridiske personer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 226/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bolzano (Italien) den 13. juni 2013 — Ulrike Elfriede Grauel Rüffer mod Katerina Pokorná

(Sag C-322/13)

(2013/C 226/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Tribunale di Bolzano

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ulrike Elfriede Grauel Rüffer

Sagsøgt: Katerina Pokorná

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18 og 21 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af nationale lovbestemmelser, som de her omtvistede, hvorved retten til at benytte tysk sprog i civilretlige sager, der verserer for retterne i provinsen Bolzano, alene tilkommer italienske statsborgere med bopæl i Bolzano, og ikke ligeledes statsborgere fra andre EU-medlemsstater, uanset om de har bopæl i provinsen Bolzano?
5)

Såfremt spørgsmål 4 besvares bekræftende: a) Har retten i den medlemsstat, på hvis område skyldneren har hjemsted, kompetence i henhold til Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra a), for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1? α) Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om kontraktforhold som omhandlet i Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra a)? ß) Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om kontraktforhold vedrørende levering af tjenesteydelser som omhandlet i Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra b)? b) Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om erstatning uden for kontrakt i henhold til Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 3)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 226/7

Sag anlagt den 7. juni 2013 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-317/13)

(2013/C 226/13)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved F. Drexler, A. Caiola og M. Pencheva, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2013/129/EU af 7. marts 2013 om at underkaste 4-methylamfetamin kontrolforanstaltninger annulleres (1).

— Virkningerne af Rådets afgørelse 2013/129/EU opretholdes, indtil den er blevet erstattet af en ny akt, der er vedtaget på behørig vis.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Indledningsvis har Parlamentet bemærket, at præamblen til den anfægtede afgørelse henviser til følgende retsgrundlag: artikel 8, stk. 3 i Rådets afgørelse 2005/387/RIA af 10. maj 2005 om udveksling af oplysninger om, risikovurdering af og kontrol med nye psykoaktive stoffer (2), og traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Parlamentet udleder heraf, at Rådet indirekte henviser til artikel 34, stk. 2, litra c), i den tidligere traktat om Den Europæiske Union.

Parlamentet har gjort to anbringender gældende til støtte for annullationssøgsmålet.

For det første har Parlamentet gjort gældende at Rådet har baseret sin afgørelse på et retsgrundlag, artikel 34, stk. 2, litra c), EU, der blev ophævet ved Lissabontraktatens ikrafttrædelse. På grund af denne omstændighed har den anfægtede afgørelse kun hjemmel i afgørelse 2005/387/RIA. Sidstnævnte er et afledet retsgrundlag, og er således ulovligt grundlag.

For det andet, henset til ovenstående, er det Parlamentets opfattelse, at beslutningsproceduren er behæftet med væsentlige formelle mangler. På den ene side såfremt artikel 34, stk. 2, litra c), EU havde fundet anvendelse, skulle Parlamentet være blevet hørt før vedtagelsen af den anfægtede afgørelse i overensstemmelse med artikel 39, stk. 1, EU. Men Parlamentet har gjort gældende, at dette ikke var tilfældet. Såfremt det på den anden side, antages, at det er bestemmelserne i Lissabontraktaten, der finder anvendelse, burde Parlamentet være blevet inddraget i lovgivningsproceduren i henhold til artikel 83, stk. 1, TEUF. I begge tilfælde lider vedtagelsen af den anfægtede afgørelse af en væsentlig formel mangel, idet Parlamentet ikke har deltaget i vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.

Endelig er det i det tilfælde, at Domstolen beslutter at annullere den anfægtede afgørelse, Parlamentets opfattelse, at den anfægtede afgørelses virkninger skal opretholdes i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF, indtil den erstattes af en ny retsakt, der er vedtaget på behørig vis.

(1) EUT L 72, s. 11

(2) EUT L 127, s. 32
1)

Skal begrebet »[a]nlæg af stærkstrømsluftledninger med en spænding på mindst 220 kV og en længde på over 15 km« i punkt 20 i bilag I til direktiv 85/337 (1), som ændret ved direktiv 97/11 (2), fortolkes således, at de eneste elektriske anlæg, det omfatter, er luftledninger, som opfylder disse to kriterier?