Inden for rammerne af et søgsmål i henhold til artikel 226 EF tilkommer det Kommissionen at vælge tidspunktet for iværksættelse af en traktatbrudssag, idet de overvejelser, der er afgørende for dette valg, ikke har betydning for, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling. Reglerne, der er fastsat i denne artikel, skal finde anvendelse, uden at Kommissionen behøver at iagttage en bestemt frist, idet der dog kan tages hensyn til, at den omstændighed, at den administrative procedure i henhold til denne bestemmelse strækker sig over usædvanlig lang tid, i visse situationer kan gøre det vanskeligere for den pågældende medlemsstat at tilbagevise Kommissionens argumentation og dermed indebære en tilsidesættelse af den pågældende medlemsstats ret til forsvar. Det tilkommer den pågældende medlemsstat at godtgøre, at dette er tilfældet.

Det forhold, at en begrundet udtalelse ikke følges op af Kommissionen umiddelbart eller i løbet af kort tid, kan således ikke hos den pågældende medlemsstat skabe en berettiget forventning om, at sagen er afsluttet. Dette gælder så meget desto mere, hvor der har været gjort bestræbelser i løbet af den periode, hvorunder Kommissionen påstås at have udvist passivitet, med henblik på at finde en løsning på det påståede traktatbrud. I mangel af en stillingtagen fra Kommissionens side, der viser, at den ville afslutte traktatbrudsproceduren, kan den pågældende medlemsstat desuden ikke med føje gøre gældende, at nævnte institution har krænket princippet om den berettigede forventning ved ikke at afslutte proceduren.

En traktatbrudsprocedure er baseret på en objektiv konstatering af, at en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser efter fællesskabsretten, og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan ikke påberåbes af en medlemsstat for at afværge en sådan konstatering, idet en anerkendelse af en sådan begrundelse ville modvirke det formål, som proceduren fastsat i artikel 226 EF forfølger.

En medlemsstat har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 49 EF, ved i sin forvaltningspraksis at fortolke ordene »virksomheder fra den anden side«, som er anvendt i den omhandlede bestemmelse i en bilateral overenskomst om udstationering af arbejdstagere fra virksomheder etableret i en anden medlemsstat, der er part i overenskomsten, til udførelse af entrepriseaftaler, som »virksomheder etableret i den første medlemsstat«.

En sådan fortolkning af denne bestemmelse skaber en forskelsbehandling, der er direkte i strid med artikel 49 EF, over for tjenesteydere, der er etableret i andre medlemsstater, som ønsker at indgå entrepriseaftaler med en virksomhed etableret i den anden medlemsstat, der er part i overenskomsten, om levering af tjenesteydelser i den første medlemsstat.

Den omhandlede forvaltningspraksis kan ikke begrundes med, at det drejer sig om en bestemmelse i en international bilateral overenskomst, idet medlemsstaterne, når de opfylder de forpligtelser, de har påtaget sig i henhold til internationale overenskomster — det være sig en overenskomst, der er indgået mellem medlemsstater eller mellem én medlemsstat og et eller flere tredjelande — skal overholde de forpligtelser, som påhviler dem i medfør af fællesskabsretten, jf. herved dog artikel 307 EF. En forrykkelse af ligevægten og gensidigheden i en bilateral overenskomst, der er indgået mellem en medlemsstat og et tredjeland, kan ganske vist udgøre en objektiv grund til, at den medlemsstat, der er part i denne overenskomst, afviser at udstrække de rettigheder, som medlemsstatens egne statsborgere kan udlede af overenskomsten, til også at omfatte de andre medlemsstaters statsborgere. Anvendelsen af den pågældende bilaterale overenskomst, siden den anden medlemsstat, der er part i overenskomsten, tiltrådte Unionen, vedrører imidlertid to medlemsstater, således at overenskomstens bestemmelser kun kan finde anvendelse på forholdet mellem disse to medlemsstater under overholdelse af fællesskabsretten, navnlig traktatens regler for fri udveksling af tjenesteydelser.

Der er desuden intet til støtte for det synspunkt, at en virksomhed, der er etableret i en anden medlemsstat, befinder sig i en anden situation end de virksomheder, der er etableret i den første medlemsstat, for så vidt angår muligheden for at indgå entrepriseaftaler med virksomheder etableret i den anden medlemsstat, der er part i overenskomsten, med henblik på at levere tjenesteydelser i den første medlemsstat.

Hensyn af ren økonomisk karakter og blot praktiske vanskeligheder ved at gennemføre nævnte bilaterale overenskomst kan desuden under alle omstændigheder ikke begrunde en begrænsning af en grundlæggende frihed og langt mindre en undtagelse i henhold til artikel 46 EF, som forudsætter, at der foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod en grundlæggende samfundsmæssig interesse.

Med hensyn til den påståede risiko for en omgåelse af overgangsbestemmelserne, der er til fordel for den pågældende medlemsstat, og som blev indsat i tiltrædelsesakten for at forhindre, at der opstod alvorlige forstyrrelser på arbejdsmarkedet i denne medlemsstat, kan udvidelsen til også at omfatte virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, således at disse har ret til at indgå entrepriseaftaler med virksomheder etableret i den anden medlemsstat, der er part i overenskomsten, med henblik på, at de kan benytte kvoten for arbejdstagere, der er statsborgere i den anden medlemsstat, som er part i overenskomsten, fastsat i henhold til den omhandlede bilaterale overenskomst, ikke medføre en sådan virkning, idet antallet af arbejdstilladelser til disse arbejdstagere under alle omstændigheder ikke ændres af en sådan udvidelse til fordel for virksomheder, der er etableret i disse andre medlemsstater.

(jf. præmis 40, 42-44, 46, 51, 52 og 68 samt domskonkl.)