2.

For det andet gør sagsøgeren gældende, at en beslutning som beslutning nr. 1834/81/EKSF kun kan udstedes efter proceduren i artikel 95, idet det ikke fremgår af EKSF-traktatens artikler 60 og 61, der vedrører priser, at de forpligtelser, der påhviler virksomhederne, kan udstrækkes til andre virksomheder, som disse kontrollerer. Ganske vist fremgår det udtrykkeligt af artikel 60, stk. 1, sidste afsnit, at Den Høje Myndighed kan fastlægge, hvilke fremgangsmåder der skal være omfattet af forbudet i stk. 1, men dette er kun en beføjelse til at fastsætte, hvilke former for fremgangsmåder der skal være omfattet, hvilket intet har at gøre med spørgsmålet om, hvem der er ophavsmænd til disse. Til støtte for denne fortolkning henviser sagsøgeren til artikel 63, der også er indeholdt i kapitlet om priser, og i hvis stk. 2, litra b), det fastsættes, »at virksomhederne skal gøres ansvarlige for misligholdelse af de således indgåede forpligtelser, som begås af deres direkte agenter eller af kommissionærer, der handler for disse virksomheders regning.« Da der ikke er angivet nogen beføjelse til at udvide den i denne bestemmelse foretagne opregning, må denne i henhold til traktaten anses for udtømmende, hvorfor den kun kan udvides efter proceduren i artikel 95, som Kommissionen da også har anvendt, for så vidt angår de selvstændige forhandlere, jfr. beslutning nr. 1836/81/EKSF ( 11 ), der blev vedtaget den samme dag som beslutning nr. 1834/81/EKSF. Holdbarheden af dette anbringende kan kun vurderes i lyset af baggrunden for og formålet med den omtvistede beslutning. Der er for det første grund til at hæfte sig ved, at beslutning nr. 30/53 ikke alene er udstedt under henvisning til artikel 60, men også til artikel 63, stk. 2. Efter sin oprindelige affattelse, dvs. den af 2. maj 1953, omfattede denne beslutning generelt alle former for salgsorganisationer, idet det i artikel 7 hed, at »virksomhederne er ansvarlige for overtrædelser af de ovenfor nævnte forpligtelser [dvs. forpligtelserne i henhold til beslutningens artikler 2-6], som begås af deres direkte [agenter], salgsorganisationer eller kommissionærer«. Dengang blev salgsorganisationer så at sige derfor sidestillet med direkte agenter og kommissionærer, der er omfattet af bestemmelsen i artikel 63, stk. 2, litra b). Senere, nemlig ved beslutning nr. 19/63 af 11. december 1963 ( 12 ), blev begrebet salgsorganisation nærmere præciseret, jfr. de to første led i det ny stk. 2 i artikel 1 i beslutning nr. 30/53. Baggrunden for denne præsicering er angivet i tredje betragtning til beslutning nr. 19/63 ( 13 ). Ved artikel 2 i samme beslutning indførte Den Høje Myndighed endvidere begrebet »mellemmænd«, der blev opdelt i to underkategorier. Den første omfatter blandt andet agenter, og den anden kommissionærer. Sagsøgeren har ikke bestridt lovligheden af denne beslutning, som imidlertid ikke er udstedt efter proceduren i artikel 95, men under henvisning til artiklerne 4, 60 og 63, stk. 2. Endelig har Kommissionen i forbindelse med de krisebetingede ordninger, som den har været nødsaget til at indføre inden for jern- og stålindustrien, fundet det nødvendigt at gennemføre endnu mere indgribende markedsregulerende foranstaltninger, for så vidt angår salgspriserne for jern- og stålprodukter, hvilket er baggrunden for vedtagelsen af beslutning nr. 1834/81/EKSF (der er udstedt under henvisning til artikel 60). Begrundelsen for at inddrage en ny kategori af salgsorganisationer under beslutning nr. 30/53 (artikel 1, stk. 2, tredje led) er angivet i fjerde og femte betragtning til beslutning nr. 1834/81/EKSF, der lyder således: »i løbet af de seneste år har et stort antal produktionsvirksomheder for at fremme afsætningen af deres produkter sikret sig direkte eller indirekte kontrol med distributionsvirksomheder, uden at disse nødvendigvis først og fremmest videresælger produktionen fra den virksomhed, som de er tilknyttet; erfaringerne har vist, at produktionsvirksomhederne kan omgå forbud mod diskrimination ved simpelthen at lade deres direkte salg foregå gennem de distributionsvirksomheder, som de kontrollerer; produktionsvirksomhederne må derfor underkastes de forpligtelser, som fremgår af beslutning nr. 30/53 for direkte salg, i alle de tilfælde, hvor direkte salg foregår gennem distributionsvirksomheder, som de kontrollerer.« Kommissionens opfattelse er således for så vidt den, at et direkte salg af en produktionsvirksomheds produkter skal anses for foretaget af virksomheden selv, uanset at en salgsorganisation i denne forbindelse måtte have optrådt som mellemmand, når produktionsvirksomheden kan udøve en kontrol med hensyn til den pågældende salgsorganisations prispolitik. Det er således åbenbart, at formålet med den nævnte nye ændring af beslutning nr. 30/53 har været at sikre, at artikel 60 får den tilsigtede virkning, idet produktionsvirksomhederne efter ændringen ikke længere har mulighed for ved at udnytte et hul i reglerne at unddrage sig deres forpligtelser. Som Domstolen har fastslået i flere forbindelser, »er det både i teorien og i retspraksis blevet antaget, at regler fastsat i en traktat forudsætter eksistensen af de normer, uden hvilke reglerne ikke ville kunne anvendes efter deres hensigt eller på rimelig måde« ( 14 ). Man kan endvidere ikke hævde, at der i sagen er tale om et »tilfælde, som ikke omhandles i [traktaten]«, jfr. artikel 95. Den grundlæggende forpligtelse, som formålet med reglerne er at sikre en overholdelse af, fremgår klart af selve traktaten (»Hvad angår priser er alle fremgangsmåder, som strider mod artikel 2, 3 og 4, forbudt« — jfr. artikel 60, første afsnit). Beføjelsen til at fastsætte de nærmere regler for, hvilke »fremgangsmåder der skal omfattes« af forbudet i artikel 60, stk. 1, tilkommer i henhold til denne bestemmelses sidste afsnit Kommissionen. Også princippet om, at virksomhederne er ansvarlige for de overtrædelser af prisreglerne, som begås af mellemmænd, der står i et afhængighedsforhold til dem, kan udledes af traktaten, nærmere bestemt dens artikel 63, stk. 2, litra b), selv om denne bestemmelse kun udtrykkeligt omtaler »direkte agenter eller... kommissionærer, der handler for [virksomhedernes] regning«. Endelig kan man sige, at når Kommissionen i EKSF-traktaten er blevet tillagt den beføjelse at fastlægge, hvilke »fremgangsmåder der skal omfattes« af forbudet i artikel 60, stk. 1, må dette forudsætte, at Kommissionen kan afgrænse disse fremgangsmåder under hensyntagen til, hvorledes produktionsvirksomhederne nærmere indretter deres forhold, idet det dog er en forudsætning, at det endelige ansvar for den pågældende overtrædelse vil kunne henregnes til virksomheden. Det var derfor ikke nødvendigt at anvende proceduren i artikel 95. Forholdet er et ganske andet, når den virkelige ophavsmand til en overtrædelse ikke er en produktionsvirksomhed, men derimod en distributionsvirksomhed, som den pågældende produktionsvirksomhed ikke har nogen kontrol med. Under henvisning til, at »stålmarkedet er et hele, inden for hvilket de handlende spiller en betydelig rolle, eftersom de virker som mellemmænd for mere end halvdelen af det stål, som sælges i Fællesskabet ved direkte salg eller salg fra lager, herunder salg af produkter importeret fra tredjelande«, har Kommissionen ment, at »alle prismæssige foranstaltninger [bør] omfatte ikke alene producenterne, men også de handlende« (femte betragtning til beslutning nr. 1836/81/EKSF). Samme dag som den vedtog beslutning nr. 1834/81/EKSF, rettede Kommissionen således også en henstilling til medlemsstaterne, henstilling nr. 1835/81/EKSF ( 15 ), med henblik på, at disse skulle træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at »ståldistributionsvirksomhederne [dvs. uafhængige distributionsvirksomheder, der ikke kontrolleres af en produktionsvirksomhed] overholder prisregler og salgsbetingelser svarende til dem, som i henhold til traktatens artikel 60 og dens gennemførelsesbeslutninger er pålagt produktionsvirksomheder« (tredje betragtning til henstilling nr. 1835/81/EKSF). Kommissionen har herved gjort brug af den beføjelse, som den udtrykkeligt er tillagt i henhold til EKSF-traktatens artikel 63, stk. 3. Da Kommissionen imidlertid var klar over, at der ville gå nogen tid, før medlemsstaterne ville kunne føre denne henstilling ud i livet, udstedte den beslutning nr. 1836/81/EKSF, hvorved distributionsvirksomhederne i afventning heraf pålægges tilsvarende forpligtelser umiddelbart (sidste betragtning til henstilling nr. 1835/81/EKSF). Kommissionen måtte i denne forbindelse anvende proceduren i artikel 95, stk. 1, jfr. hvad den selv har anført i sjette betragtning til beslutning nr. 1836/81/EKSF, hvori det hedder, at »i traktaten er en sådan situation ikke forudset«, idet artikel 60 i henhold til artikel 80 kun finder anvendelse på produktionsvirksomheder. Selv om de to beslutninger begge er et led i den samme problemstilling, har de således forskellig genstand, hvorfor hjemlen for dem også er ganske forskellig. Mens beslutning nr. 1836/81/EKSF udvider anvendelsesområdet for prisreglerne udover, hvad der fremgår af artikel 60, nemlig til (selvstendige) distributionsvirksomheder, er beslutning nr. 1834/81/EKSF blot udtryk for en præcisering inden for rammerne af artikel 60 af det ansvar, der påhviler produktionsvirksomhederne, for så vidt angår deres salgsorganisationer, idet der ved beslutningen er foretaget en nærmere afgrænsning af dette begreb (af de i fjerde betragtning angivne grunde, jfr. ovenfor). Fællesskabslovgiver var klar over denne forskel, hvilket er årsagen til, at »salgsorganisationer efter beslutning nr. 30/53« udtrykkeligt ikke er omfattet af beslutning nr. 1836/81/EKSF (artikel 1, stk. 1, tredje led), og heller ikke af henstilling nr. 1835/81/EKSF (artikel 2, stk. 1, tredje led).