ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49

I sine skriftlige indlæg har Den Italienske Republik ikke fremført noget bevis og heller ikke blot et indicium for, at det kan antages, at anvendelsen af de omtvistede kriterier for udøvelsen af indsigelsesrettighederne gør det muligt at nå de opstillede mål. Under retsmødet fremlagde denne medlemsstat ganske vist nogle eksempler. Medlemsstaten nævnte således muligheden for, at en udenlandsk erhvervsdrivende, der er tilknyttet en terrororganisation, forsøger at erhverve betydelige aktieporteføljer i indenlandske selskaber inden for områder af strategisk betydning. Den har ligeledes nævnt muligheden for, at et udenlandsk selskab, der kontrollerer internationale energitransmissionsnet, og som tidligere har udnyttet denne stilling til at volde alvorlige problemer for forsyningerne til nabolandende, erhverver aktier i et indenlandsk selskab. Ifølge Den Italienske Republik kan sådanne fortilfælde begrunde indsigelsen mod sådanne investorers erhvervelse af betydelige aktieporteføljer i de berørte indenlandske selskaber.
20

Desuden fastslog Retten i den appellerede doms præmis 87 vedrørende denne aktivitet med hjælp til de nationale myndigheder, at det drejer sig om udbud af tjenesteydelser på markedet for rådgivning — et marked, hvor private virksomheder med speciale inden for området lige så vel kunne virke. I denne sammenhæng udtalte Retten i den appellerede doms præmis 88-91, at den omstændighed, at en aktivitet kan udøves af en privat virksomhed, udgør et yderligere indicium for, at den pågældende aktivitet skal anses for at være udført i en egenskab af virksomhed, at det forhold, at aktiviteter normalt måtte være overdraget offentlige organer, ikke nødvendigvis kan påvirke disses økonomiske karakter, at den omstændighed, at aktiviteterne med hjælp til de nationale myndigheder er vederlagsfrie, hvilket kan udgøre et indicium for, at der er tale om en ikke-økonomisk aktivitet, ikke i sig selv er afgørende, samt at denne aktivitet udøves med et formål af almen interesse. Retten fastslog følgelig, at denne aktivitet er en økonomisk aktivitet, og at Eurocontrol under udøvelsen af denne aktivitet følgelig er en virksomhed i henhold til artikel 82 EF.
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 141 EF – tilsidesættelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder – national pensionsordning for civile og militære tjenestemænd, der fastsætter en pensionsalder, der er forskellig for de to køn.
Det hedder i TIR-konventionens artikel 11:

»1. I tilfælde, hvor et carnet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold, skal vedkommende kompetente myndigheder ikke være berettiget til at afkræve den garanterende organisation de i artikel 8, stk. 1 og 2, nævnte beløb, medmindre de inden for et år regnet fra den dag, da TIR-carnetet blev afgivet, skriftligt har meddelt organisationen, at carnetet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold. Samme bestemmelse skal gælde i tilfælde, hvor afviklingen er opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde, men perioden skal i så fald være på to år.

2. Krav på betaling af de beløb, som omhandles i artikel 8, stk. 1 og 2, skal fremsættes over for den garanterende organisation tidligst tre måneder og senest to år regnet fra den dag, da organisationen modtog meddelelse om, at carnetet ikke var afviklet eller var afviklet med forbehold, eller at afviklingen var opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde. [Imidlertid skal der i de tilfælde, hvor der inden for ovennævnte frist på to år bliver anlagt en retssag, fremsættes krav på betaling inden et år regnet fra den dag, retsafgørelsen får retskraft. (O.a.: Domstolens oversættelse).]

3. Den garanterende organisation skal have tilstået en frist på tre måneder regnet fra det tidspunkt, da kravet om betaling blev fremsat, til betaling af det afkrævede beløb. Betalte beløb skal refunderes organisationen, såfremt det inden for et tidsrum af to år regnet fra den dag, da kravet om betaling blev fremsat, på tilfredsstillende måde er godtgjort over for toldmyndighederne, at der ingen uregelmæssigheder havde fundet sted med hensyn til den pågældende transport.«
41

Hvad for det første angår formålet om gennemsigtighed skal det bemærkes, at den pågældende afgift, hvoraf karakteren af de forskellige elementer, som den er sammensat af, fremstår klart og udtrykkeligt, gør det muligt for debitor at kende den nøjagtige sammensætning af den samlede afgift og således sætter ham i stand til dels at ændre organisationen af sin aktivitet med henblik på at øge effektiviteten heraf, bl.a. ved at spare visse omkostninger, dels i givet fald at sammenligne sine udgifter med andre erhvervsdrivendes.
13

Delstaten Hessen appellerede denne dom til Hessischer Verwaltungsgerichtshof, som — idet den har fundet, at sagens afgørelse beror på fortolkningen af direktiv 85/73 — har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er den nationale lovgiver ved anvendelsen af de muligheder, der er fastlagt i artikel 5, stk. 3, i […] direktiv [85/73] og i bilag A, kapitel I, nr. 4, litra a), om forhøjelse af de faste beløb for en given virksomhed med henblik på at dække højere omkostninger, og nr. 4, litra b), om opkrævning af en afgift, som svarer til de faktiske omkostninger, strengt bundet af den i bilag A, kapitel I, nr. 1 og nr. 2, litra a), fastsatte afgiftsstruktur (inddelt efter dyreart, unge/voksne dyr, slagtevægt osv.), eller har den nationale lovgiver en mulighed for ved fastsættelsen af afgiftssatsen at sondre mellem undersøgelser af slagteenheder i store slagterivirksomheder og øvrige undersøgelser, og derudover også inden for disse to grupper at foretage en degressiv graduering af afgiftssatsen efter antallet af foretagne slagtninger af de forskellige dyrearter alene under forudsætning af, at dette svarer til de faktiske omkostninger? 2) Kan den nationale lovgiver på grundlag af de ovennævnte regler for så vidt angår slagtninger, der finder sted uden for almindelige slagtetider på ejerens foranledning, opkræve et procenttillæg til den afgift, der opkræves for undersøgelserne i forbindelse med slagtningen inden for normale slagtetider, hvis det svarer til de supplerende faktisk påløbne omkostninger, eller skal disse omkostninger indeholdes i den faste (forhøjede) afgift for alle afgiftspligtige?«
45

Mens pålæggelsen af en tvangsbøde må anses for særligt egnet til at tilskynde en medlemsstat til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, hviler et påbud om betaling af et fast beløb i højere grad på en vurdering af de konsekvenser, som den pågældende medlemsstats manglende opfyldelse af sine forpligtelser har på private og offentlige interesser, navnlig når traktatbruddet har varet ved i en lang periode efter den dom, hvorved det oprindeligt blev fastslået (dommen af 12.7.2005 i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 81).
49

Selv om de nævnte retsforskrifter tillader farmaceuter at drive indtil tre filialer af det samme apotek, er denne mulighed endelig undergivet flere betingelser, der skal sikre kravene med hensyn til den offentlige sundhed. Først og fremmest drives filialerne under farmaceutens eget ansvar. Farmaceuten fastlægger således den generelle salgspolitik for apoteket. Filialerne må derfor anses for også at blive drevet ud fra faglige hensyn, idet den private interesse i at skabe overskud modereres i samme omfang som med hensyn til drift af apoteker, der ikke er filialer. Dernæst skal disse filialer befinde sig inden for et bestemt geografisk område for at sikre, at den farmaceut, der driver dem, er til stede i tilstrækkeligt omfang, og at han foretager effektivt tilsyn med dem. Endelig skal den farmaceut, der driver apoteket, for hver filial udpege en ansvarlig farmaceut, der skal påse, at lovmæssige forpligtelser overholdes, og at filialen drives i overensstemmelse med den generelle salgspolitik, som den farmaceut, der ejer apoteket, har fastlagt.
32

I den forbindelse er det for at vide, om et bestående kontrolforhold har påvirket indholdet af de respektive bud, som de pågældende virksomheder har fremsat under samme offentlige udbudsprocedure, nødvendigt, at der foretages en undersøgelse og vurdering af de faktiske omstændigheder, som det tilkommer de ordregivende myndigheder at iværksætte. Hvis det kan fastslås, at der har været en sådan påvirkning, hvilken form den end har haft, er dette tilstrækkeligt til at udelukke virksomhederne fra den pågældende udbudsprocedure. Derimod er konstateringen alene af et kontrolforhold mellem de pågældende virksomheder på grund af ejerforholdet eller antallet af de stemmer, der kan afgives under ordinære generalforsamlinger, ikke tilstrækkeligt til, at den ordregivende myndighed automatisk kan udelukke disse virksomheder fra udbudsproceduren, uden at efterprøve, om et sådant kontrolforhold har haft konkret indvirkning på virksomhedernes respektive handlemåde under udbudsproceduren.
59

Direktivets anvendelsesområde er nemlig meget bredt, som Domstolen tidligere har anerkendt (jf. dommen i sagen Österreichischer Rundfunk m.fl., præmis 43, og Lindqvist-dommen, præmis 88), og de personoplysninger, som er omfattet af direktivet, er meget forskellige. Perioden for opbevaring af disse oplysninger, som i direktivets artikel 6, stk. 1, litra e), er angivet at være afhængig af de formål, hvortil oplysningerne indsamles, eller med henblik på hvilke de behandles på et senere tidspunkt, kan derfor variere. Når perioden for opbevaringen af basisoplysningerne er meget lang, kan det i visse tilfælde begrænse den registreredes interesse i at udnytte de aktionsmuligheder og retsmidler, som er nævnt i denne doms præmis 57. Hvis der f.eks. er mange modtagere af sådanne oplysninger, eller disse videregives med stor hyppighed til et begrænset antal modtagere, vil forpligtelsen til at opbevare informationen om modtagerne eller kategorier af modtagere og om indholdet af de videregivne oplysninger i lige så lang tid kunne medføre en uforholdsmæssig stor byrde for den registeransvarlige.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. maj 2009 –

Waterford Wedgwood mod Assembled Investments (Proprietary) og KHIM

(Sag C-398/07 P)

»Appel – EF-varemærke – figurmærket WATERFORD STELLENBOSCH – indsigelse fra indehaveren af EF-ordmærket WATERFORD – Appelkammerets afslag på registrering«

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning (EF) nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 35)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 225, stk. 1, EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 40 og 41)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 12. juni 2007, Assembled Investments (Proprietary) Ltd mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Waterford Wedgwood (sag T-105/05), hvorved Retten annullerede afgørelse R 240/2004-1 truffet den 15. december 2004 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) vedrørende annullation af Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved der blev givet afslag på den indsigelse, der var rejst af indehaveren af EF-ordmærket »WATERFORD« for varer i klasse 3, 8, 11, 21, 24 og 34.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked frifindes.
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 3, stk. 2, 7 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1).
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, idet den ikke i henhold til direktivets artikel 3 har forsynet byområderne Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde samt Santa Cita med kloaknet til opsamling af byspildevand, og idet den ikke i henhold til direktivets artikel 4 har underkastet byspildevand fra byområderne Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lissabon, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira og Vila Real de Santo Antonió sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.
7

Artikel 3 i direktiv 97/67 bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer overalt på deres område, at brugerne til enhver tid har adgang til et udbud af posttjenester af nærmere fastlagt kvalitet til priser, der er overkommelige for alle brugere. 2. Med henblik herpå sørger medlemsstaterne for, at antallet og placeringen af indsamlings- og indleveringssteder er i overensstemmelse med brugernes behov. 3. De sørger for, at de befordringspligtige virksomheder på alle hverdage (mindst fem dage om ugen), medmindre der efter den nationale forvaltningsmyndigheds skøn foreligger ekstraordinære omstændigheder eller geografiske forhold, garanterer mindst: — én indsamling — én omdeling til alle fysiske og juridiske personers bopæl eller undtagelsesvis, på betingelser, som den nationale forvaltningsmyndighed fastsætter, én omdeling til hertil indrettede anlæg. Enhver fravigelse eller undtagelse, som en national forvaltningsmyndighed accepterer på grundlag af dette stykke, skal meddeles Kommissionen og alle nationale forvaltningsmyndigheder. 4. Hver medlemsstat vedtager de foranstaltninger, der er nødvendige for, at befordringspligten omfatter mindst følgende ydelser: — indsamling, sortering, transport og omdeling af postforsendelser på op til 2 kg — indsamling, sortering, transport og omdeling af postpakker på op til 10 kg — postbefordring af rekommanderede forsendelser og forsendelser med angiven værdi. 5. Den nationale forvaltningsmyndighed kan forhøje vægtgrænsen for medtagelse af postpakker under befordringspligten til højst 20 kg og kan fastsætte særlige bestemmelser for dør til dør-omdeling af sådanne postpakker. Medlemsstaterne skal, uanset hvilken vægtgrænse de har fastsat for medtagelse af postpakker under befordringspligten, sikre, at postpakker på op til 20 kg fra andre medlemsstater omdeles inden for deres område. 6. Minimums- og maksimumsformaterne for de omhandlede postforsendelser er de formater, der er fastsat i verdenspostkonventionen og pakkeoverenskomsten, som er vedtaget af Verdenspostforeningen. 7. Befordringspligten som beskrevet i denne artikel omfatter både indenlandsk og grænseoverskridende postbefordring.«
31

Den østrigske regering har understreget, at såfremt der ikke forelå en sådan ordning med faste mindstepriser for importerede tysksprogede bøger, ville dette medføre et prisfald for bøger bestemt for den brede offentlighed, som ville indebære en manglende indtjening på denne type værker. En sådan manglende indtjening ville indebære, at det ikke længere ville være muligt at finansiere fremstilling og markedsføring af værker med et mere krævende, men økonomisk mindre attraktivt indhold, og at de små boghandlere, som normalt fører et stort udvalg af sådanne bøger, ville blive fortrængt fra markedet af store boghandlere, der først og fremmest sælger kommercielle varer. Den østrigske regering har desuden gjort gældende, at på et marked som det østrigske, der er kendetegnet ved, at der kun findes et meget lille antal boghandlere og en stor import fra Tyskland, udgør en sådan ordning et forholdsmæssigt middel til at opnå mål begrundet i tvingende almene hensyn.
Direktivets artikel 5, der har overskriften »Forbud mod urimelig handelspraksis«, er affattet således:

»1. Urimelig handelspraksis forbydes.

2. En handelspraksis er urimelig, hvis:

a) den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt

og

b) [den] væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe.

3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt.

4. En handelspraksis er i særdeleshed urimelig, hvis den er:

a) vildledende, jf. artikel 6 og 7

eller

b) aggressiv, jf. artikel 8 og 9.

5. I bilag I findes fortegnelsen over de former for handelspraksis, som under alle omstændigheder vil blive betragtet som urimelige. Den samme fortegnelse skal anvendes i alle medlemsstater og må kun ændres ved en revision af dette direktiv.«
83

Domstolen har præciseret, at den omstændighed, at medlemsstaterne ikke er beføjet til at afgøre, i hvilket omfang deres egen lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes, idet de er forpligtet til at overholde de gældende fællesskabsretlige bestemmelser, er til hinder for, at en medlemsstat ved fiskale foranstaltninger i virkeligheden søger at afbøde virkningerne af, at visse personer ikke er tilsluttet og ikke betaler bidrag til statens socialsikringsordning (Asscher-dommen, præmis 61).
§ 8, stk. 3, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, såsom præsidentdekret nr. 164/2004, der til forskel fra en allerede gældende bestemmelse i national ret, såsom artikel 8, stk. 3, i lov nr. 2112/1920, dels ikke længere bestemmer, at flere på hinanden følgende ansættelseskontrakter inden for den offentlige sektor skal omkvalificeres til tidsubegrænsede kontrakter, når der har været tale om misbrug heraf, eller undergiver en sådan omkvalificering visse kumulative og restriktive betingelser, dels udelukker arbejdstagere, der har indgået deres første eller eneste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, fra at nyde godt af de beskyttelsesforanstaltninger, der indføres ved dekret, når sådanne ændringer — hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve — vedrører en begrænset kategori af arbejdstagere, der har indgået en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, eller kompenseres ved vedtagelsen af foranstaltninger til forhindring af misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1.

Gennemførelsen af rammeaftalen ved nationale bestemmelser, såsom præsidentdekret nr. 164/2004, må imidlertid ikke medføre en nedsættelse af den beskyttelse, der tidligere gjaldt efter den nationale retsorden for arbejdstagere i tidsbegrænsede ansættelsesforhold, til et niveau, der er lavere end det, der er fastlagt ved rammeaftalens minimumsbeskyttelsesbestemmelser. Navnlig kræver overholdelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, at de nationale bestemmelser for så vidt angår misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter indeholder effektive og bindende foranstaltninger til forhindring af et sådant misbrug og sanktioner, der er tilstrækkeligt effektive og afskrækkende, således at det sikres, at disse præventive foranstaltninger har fuld gennemslagskraft. Det påhviler herefter den forelæggende ret at efterprøve, at disse betingelser er opfyldt.
30

Det følger af ovenstående bemærkninger, at i en situation som den af den forelæggende ret i forlæggelsesafgørelsen beskrevne, hvor den nationale lovgivning om kontraktforhold indeholder en mulighed for, at forbrugeren kan tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren med henblik på at opnå en ophævelse af kreditaftalen og tilbagebetaling af de allerede betalte beløb, kræves det ikke efter direktiv 87/102, at sådanne retslige skridt underlægges den omhandlede eksklusivbetingelse. Opfyldelsen af en sådan betingelse kan derimod kræves med henblik på at gøre andre rettigheder gældende, der ikke er fastsat i de nationale forskrifter med hensyn til kontraktforhold, såsom retten til erstatning for den skade, som leverandøren af de pågældende varer eller tjenesteydelser har forvoldt ved sin misligholdelse.
54

Det følger — som generaladvokaten har understreget i punkt 94 og 95 i forslaget til afgørelse — af såvel forarbejderne til forordning nr. 44/2001 som af opbygningen af forordningens artikel 5, nr. 1, at det kun er for så vidt angår aftaler om salg af varer og aftaler om levering af tjenesteydelser, at fællesskabslovgiver har ønsket for det første ikke længere at henvise til den omtvistede forpligtelse, men derimod at henvise til disse aftalers karakteristiske forpligtelse, og for det andet selvstændigt at definere opfyldelsesstedet som tilknytningskriterium for den kompetente ret hvad angår kontrakter.
71

Heraf følger, uden at det er nødvendigt at undersøge de andre tre betingelser, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 87, stk. 1, EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national foranstaltning, der gennemfører sjette direktivs artikel 17, stk. 2, litra a), og som begrænser retten til at fradrage indgående moms til afgiftspligtige personer, som udfører afgiftspligtige transaktioner, med udelukkelse af dem, der udelukkende udfører afgiftsfrie transaktioner, for så vidt som denne nationale foranstaltninger kan give en likviditetsmæssig fordel alene til de afgiftspligtige personer, der udfører afgiftspligtige transaktioner.