Sagsøgeren blev den 1. januar 1961 ansat ved Kommissionen som ekspeditionssekretær i lønklasse A 4. Efter anmodning fik han tjenestefrihed på grundlag af personlige årsager fra den 12. oktober 1970 i henhold til artikel 40 i tjenestemandsvedtægten. Denne tjenestefrihed udløb den 11. oktober 1973. Den 22. januar 1973 anmodede sagsøgeren om at måtte blive omfattet af Rådet forordning nr. 2530/72, som fastsatte særligt gunstige vilkår for tjenestemænds udtræden af tjenesten i anledning af nye medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskabet; men tre måneder senere, mens ansøgningen stadig var under behandling, underrettede han Kommissionen om, at han ønskede at genindtræde efter ophør af hans tjenestefrihed, dvs. fra den 12. oktober 1973. Derfor anmodede han om at få oplyst, hvilken stilling han ville få tilbudt i henhold til artikel 40, stk. 4, litra d) i tjenestemandsvedtægten.

Senere nægtede Kommissionen at anvende forordning (EØF) nr. 2530/72 på sagsøgeren med den begrundelse, at den ikke omfattede tjenestemænd med tjenestefrihed af personlige årsager. Han anlagde sag ved Domstolen mod denne afgørelse, men sagsøgte frifandtes ved dom af 21. november 1974 (Sml. 1974, s. 1269).

Under hele denne periode gjorde Kommissionens afdeling for ansættelser, udnævnelser og forfremmelser — selv om den den 11. juli 1973 havde modtaget en skrivelse fra lederen af personaleafdelingen med anmodning om, at sagsøgeren blev betragtet som ansøger til de ledige stillinger i stillingsgruppe A 5/4 — intet for at opfylde den pligt til genindsættelse, der i henhold til artikel 40 påhviler institutionen efter udløbet at tjenestefrihed af personlige årsager, og hvorom Domstolen fik lejlighed til udtrykkeligt at erindre i ovennævnte dom (se præmis 15).

Kort tid efter offentliggørelsen af den nævnte dom, nemlig den 6. januar 1975, indsendte sagsøgeren en anmodning til Kommissionen i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1 om, at der blev truffet en beslutning for hans vedkommende med henblik på at sikre hans genindtræden med tilbagevirkende kraft til den 12. oktober 1973. Den 3. juli indgav sagsøgeren administrativ klage over Kommissionens manglende svar. Da Kommissionen stadig ikke svarede, anlagde han den 19. december 1975 sag ved Domstolen (sag 126/75) med påstand om genindsættelse samt ophævelse af alle de udnævnelser til stillinger i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4, som var foretaget efter den 12. oktober 1973, og med henblik på hvilke sagsøgte var ude af stand til at godtgøre, at sagsøgeren ikke besad de fornødne kvalifikationer. I stævningen af 21. april 1976 i den følgende sag 34/76 nedlagde Giry samme påstand vedrørende alle de udnævnelser, som var foretaget i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4 mellem den 8. april 1975 og den 21. april 1976.

Endelig opfordrede Kommissionen ved skrivelse af 1. marts 1976 Giry til at vende tilbage til sit arbejde i en stilling uden for nummer, som var oprettet ved generaldirektoratet for regionalpolitik. Med henblik på at give sagsøgeren erstatning for forsinkelsen med hans genindtræden bestemtes det i Kommissionens skrivelse, at perioden mellem den 12. oktober 1973 og den dag, da han genoptog sit arbejde, skulle medregnes med henblik på at fastlægge hans anciennitet i lønklasse og løntrin; imidlertid skulle genindsættelsen ifølge Kommissionen på alle andre områder have virkning fra den dag, hvor han faktisk genoptog sit arbejde.

Sagsøgeren afslog dette tilbud ved skrivelse af 12. marts 1976 og krævede på ny, at hans genindtræden skulle have fuld retsvirkning fra den 12. oktober 1973. Jeg finder det ikke nødvendigt at dvæle ved de talrige formelle og materielle spørgsmål, der blev rejst i de 37 punkter i nævnte skrivelse. Det som sagsøgeren kort sagt ønskede for hele perioden mellem ophøret af tjenestefriheden af personlige årsager og datoen for hans faktiske genoptagelse af arbejdet, var hele vederlaget, svarende til den lønklasse og det løntrin, som Kommissionen med henblik på fastlæggelsen af hans anciennitet i stillingsgruppen havde erklæret sig villig til at tildele ham med tilbagevirkende kraft.

Ved en ny skrivelse af 1. juni 1976 fastslog Kommissionens befuldmægtigede i sagerne 126/75 og 34/76, at sagsøgerens accept af den stilling, som Kommissionen havde tilbudt ham med henblik på hans genindtræden, ikke ville hindre ham i at fastholde de krav, som der var nedlagt påstand om i de ved Domstolen anlagte sager.

Stillet over for Giry's stejle holdning (se skrivelsen af 2. juli 1976 fra sagsøgerens advokat, bilag 21 til indlægget vedrørende indsigelsen om afvisning af sag 92/76) traf Kommissionen den 29. juli 1976 en formel beslutning om, at sagsøgeren skulle genindtræde. I begrundelsen for beslutningen anførtes det bl.a., at forskriften i vedtægtens artikel 4 om, »at enhver udnævnelse eller forfremmelse [kun] kan ske til en ledig stilling« er til hinder for en beslutning om at genindsætte ham med tilbagevirkende kraft. Kommissionen fandt det dog rimeligt at regne hans anciennitet i lønklassen og løntrinnet tilbage til den dato, hvor hans genindtræden skulle have fundet sted. Derfor bestemte den, at sagsøgeren skulle genindtræde med virkning fra den 15. august 1976 i en stilling i lønklasse A 4 ved generaldirektoratet for regionalpolitik, og at han skulle tillægges samme anciennitet i lønklasse og løntrin, som han ville have haft, såfremt han havde genoptaget sit arbejde den 12. oktober 1973. Endelig bestemte beslutningen, at perioden fra den 12. oktober 1973 til den 14. august 1976 skulle medregnes med henblik på pensionsordningen, forudsat at sagsøgeren indbetalte de tilsvarende bidrag.

Ved den skrivelse, som gav Giry meddelelse om denne afgørelse, blev han opfordret til at give Kommissionen nærmere oplysninger om vederlag, som han havde modtaget uden for Fællesskabet mellem den 12. oktober 1973 og den 15. august 1976»for at gøre det muligt for Kommissionen at beregne et eventuelt økonomisk tab som følge af forsinkelsen med hans genindtræden«.

Den 27. september 1976 anlagde sagsøgeren en tredje sag (92/76), hvori han anfægtede beslutningen og, ud over en påstand om dens ophævelse, påstod Kommissionen dømt til at betale ham vederlag og nærmere bestemte pågældende godtgørelser, samt morarenter i henhold til lovgivningen fra den 12. oktober 1973 indtil domsafsigelsen. Han nedlagde yderligere påstand om erstatning på 1500000 BF for tab af muligheden for forfremmelse til en højere lønklasse i perioden fra den 12. oktober 1973 til hans genoptagelse af arbejdet, samt om erstatning på 1000000 BF for den lidte ideelle skade. Sagsøgeren gentog endvidere sin påstand om ophævelse af alle de udnævnelser til stillinger i lønklasse A 4 i stillingsgruppe A 5/4, som Kommissionen havde foretaget siden den 12. oktober 1973.