ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-ret – fortolkning – tekster på flere sprog – forordning nr. 881/2002 – uoverensstemmelse mellem forskellige sprogversioner

(Rådets forordning nr. 881/2002, som ændret ved forordning nr. 561/2003)

2. Den Europæiske Union – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban – forordning nr. 881/2002

(Rådets forordning nr. 881/2002, som ændret ved forordning nr. 561/2003, art. 2, stk. 2)

Sammendrag

1. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogversioner af en EU-retlig bestemmelse skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med det regelsæt, som den indgår i.

Ved fortolkningen af forordning nr. 881/2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban, som ændret ved forordning nr. 561/2003, skal der tillige tages hensyn til affattelsen af og genstanden for De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1390 (2002), som denne forordning ifølge sin fjerde betragtning har til formål at gennemføre. Endvidere skal en bestemmelse i den afledte EU-ret, som denne forordning, i videst muligt omfang fortolkes i overensstemmelse med særligt de almindelige EU-retlige principper og herunder i særdeleshed retssikkerhedsprincippet. Dette princip kræver, at retsforskrifter, der fastsætter restriktive foranstaltninger med betydelig indvirkning på de udpegede personers rettigheder og frihedsrettigheder, skal være klare og præcise, således at de berørte personer, herunder tredjeparter, ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter.

(jf. præmis 44, 45, 64 og 65)

2. Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 881/2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban, som ændret ved forordning nr. 561/2003, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse på sociale sikringsydelser og bistandsydelser, der udbetales af staten til ægtefællen til en person, som er udpeget af den komité, der er oprettet i medfør af afsnit 6 i De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1267 (1999), og er opført i bilag I til nævnte forordning, alene med den begrundelse, at ægtefællen bor sammen med den udpegede person og vil eller vil kunne anvende en del af disse ydelser til at betale for varer og tjenesteydelser, som den udpegede person også vil forbruge eller nyde godt af.

Muligheden for at anvende disse midler til at opnå midler til understøttelse af terrorisme forekommer således så meget desto mere usandsynlig, som de i hovedsagen omtvistede ydelser er fastsat på et niveau, der tilsigter kun at dække de strengt nødvendige behov for de berørte personer.

(jf. præmis 61 og 74 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – tilnærmelsesforanstaltninger – fælles regler for det indre marked for naturgas – direktiv 2003/55

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55, art. 3, stk. 2, og art. 23, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 3, stk. 2, og artikel 23, stk. 1, i direktiv 2003/55 om fælles regler for det indre marked for naturgas er ikke til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt at fastsætte prisniveauet for levering af naturgas til de endelige forbrugere ved fastsættelse af »referencepriser« efter den 1. juli 2007, på betingelse af, at denne indgriben:

– forfølger en almindelig økonomisk interesse, som består i at opretholde prisen for levering af naturgas til de endelige forbrugere på et rimeligt niveau, henset til medlemsstaternes forpligtelse til – under hensyn til situationen på markedet for naturgas – at afveje de formål med liberaliseringen og den nødvendige beskyttelse af de endelige forbrugere, som forfølges af direktiv 2003/55

– kun er til skade for den frie fastsættelse af priser for levering af naturgas efter den 1. juli 2007, for så vidt som det er nødvendigt for at gennemføre et sådant formål af almindelig økonomisk interesse, og følgelig i en periode, som nødvendigvis er tidsbegrænset, og

– er klart defineret, gennemsigtig, ikke-diskriminerende, kontrollerbar og sikrer EU-naturgasselskaberne lige adgang til forbrugerne.

(jf. præmis 32 og 47 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Miljø – luftforurening – direktiv 2001/80 – anvendelsesområde – store fyringsanlæg – undtagelser

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/80, art. 2, nr. 7), andet afsnit, første punktum]

Sammendrag

Idet direktiv 2001/80 om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg definerer begrebet fyringsanlæg som en teknisk indretning, hvori brændsel oxyderes med henblik på anvendelse af den således frembragte varme, er elektricitet ikke et forbrændingsprodukt. Forbrændingsprodukter er således røggasser, aske og de andre restprodukter, såvel som den ved forbrændingen generede varme. Den elektriske strøm er hverken et fysisk produkt af forbrændingen eller varmen, men resultatet af en række operationer, hvorved forbrændingen frigør varmen, som i en dampkedel anvendes til at fremstille damp, der derefter trækker en turbine, som til slut genererer elektriciteten. Såfremt elektricitet skal betragtes som et forbrændingsprodukt, kræver dette en meget vid fortolkning af dette begreb, der således også vil omfatte andre produkter, som ikke direkte skyldes forbrænding og ikke svarer til den sædvanlige betydning af dette udtryk, hverken i videnskabeligt eller i dagligdags sprogbrug.

Artikel 2, nr. 7), andet afsnit, første punktum, i direktiv 2001/80 begrænser sig ikke til at definere begrebet fyringsanlæg, men udelukker visse anlæg fra dette direktivs anvendelsesområde. Undtagelseskarakteren af denne bestemmelse fremgår endvidere udtrykkeligt af dens ordlyd, idet bestemmelsen fastslår, at nævnte direktiv kun omfatter fyringsanlæg, der er bestemt til energiproduktion, med undtagelse af sådanne, der direkte anvender forbrændingsprodukter i fabrikationsprocessen. En snæver fortolkning af denne bestemmelse er så meget mere nødvendig, som udelukkelsen af visse forbrændingsanlæg fra direktivets anvendelsesområde modvirker selve formålet med dette. Direktivet tilsigter nemlig at bekæmpe forsuring ved at reducere emissionerne af svovldioxid og nitrogenoxid, som i væsentlig grad hidrører fra de store fyringsanlæg, herunder elværkerne. En udvidelse af undtagelsen i direktivets artikel 2, nr. 7), andet afsnit, første punktum, til at omfatte kraftværker, hvis elproduktion anvendes direkte i en fabrikationsproces, vil gribe ind i samme direktivs effektive virkning.

(jf. præmis 36, 37 og 40-42)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – momsovergangsordning for samhandelen mellem medlemsstaterne

(Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2 og 3, og art. 28b, punkt A, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 17, stk. 2 og 3, samt artikel 28b, punkt A, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som affattet ved direktiv 92/111, skal fortolkes således, at en afgiftspligtig, som er omfattet af sidstnævnte bestemmelses første afsnit, ikke har ret til umiddelbart at fradrage den indgående moms af en erhvervelse inden for Fællesskabet.

Hvis goder, der er blevet pålagt afgift som erhvervelser inden for Fællesskabet, idet de i henhold til sjette direktivs artikel 28b, punkt A, stk. 2, første afsnit, anses for at være foretaget i registreringsmedlemsstaten, ikke i virkeligheden er blevet indført i denne medlemsstat, kan de omhandlede transaktioner ikke anses for at give »fradragsret« som omhandlet i sjette direktivs artikel 17, der betinger fradrag for den moms, som er blevet pålagt de goder og tjenesteydelser, som den afgiftspligtige har erhvervet – herunder erhvervelser inden for Fællesskabet – af, at de således erhvervede goder og tjenesteydelser skal anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner. Som følge heraf kan disse erhvervelser inden for Fællesskabet ikke nyde godt af den i denne artikel fastsatte almindelige fradragsordning.

Den almindelige fradragsordning for afgiften, som foreskrevet i sjette direktivs artikel 17, kan i den henseende ikke i en sådan situation erstatte den særlige ordning i artikel 28b, punkt A, stk. 2, andet afsnit, som bygger på en mekanisme, der reducerer afgiftsgrundlaget og derved tillader at korrigere for dobbelt afgiftspålæggelse.

(jf. præmis 40-43 og 45 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/84 – følgeret for retssuccessorerne efter en ophavsmand til et originalkunstværk efter dennes død

(Art. 95 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/84, art. 6, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/84 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, hvor den til følgeretten berettigede personkreds er begrænset til kunstnerens arvinger efter loven med undtagelse af testamentariske legatarer. På baggrund heraf påhviler det den forelæggende ret med henblik på anvendelsen af den nationale bestemmelse, der gennemfører artikel 6, stk. 1, at tage behørigt hensyn til alle relevante lovvalgsregler vedrørende følgerettens arveretlige overgang.

Vedtagelsen af direktiv 2001/84 har således et dobbelt formål, nemlig på den ene side at sikre ophavsmænd til billedkunstværker del i deres originale kunstværkers økonomiske succes, og på den anden side at fjerne den konkurrencefordrejning på kunstmarkedet, der kan følge af, at visse medlemsstater betaler en følgeret og dermed flytter salg af kunstværker til medlemsstater, der ikke anvender følgeret. Selv om EU-lovgiver ønskede, at ophavsmandens retssuccessorer skulle være fuldt ud berettigede til følgeretten efter dennes død, anså EU-lovgiver det derimod – i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet – ikke for hensigtsmæssigt at lade direktivet gribe ind i medlemsstaternes arveretlige lovgivning, men lod det være op til hver enkelt af disse at definere, hvilke kategorier af personer der i deres nationale ret kan kvalificeres som retssuccessorer. Medlemsstaterne kan følgelig frit træffe deres egne lovgivningsmæssige valg for at fastlægge, hvilke kategorier af personer der er berettigede til følgeretten efter et værks ophavsmands død.

(jf. præmis 27, 32, 33 og 36 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EU-ret – direkte virkning – individuelle rettigheder – beskyttelse ved de nationale retter – nationale procedureregler – anvendelsesbetingelser – overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet

Sammendrag

EU-retten er ikke til hinder for en lovgivning, hvorefter der gælder en forældelsesfrist på tre år for anmodninger om betaling af særlige anciennitetstillæg, som en arbejdstager, der har udøvet sin ret til fri bevægelighed inden afsigelsen af dommen af 30. september 2003, Köbler (sag C-224/01), forholdes på grund af en national lovgivning, der er uforenelig med fællesskabsretten.

Det tilkommer således hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte sådanne processuelle regler, men disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet).

En sådan forældelsesbestemmelse kan herved ikke anses for at være i strid med ækvivalensprincippet, såfremt der foruden en forældelsesbestemmelse, som finder anvendelse på søgsmål, der i national ret skal sikre, at de rettigheder, borgerne har i henhold til EU-retten, beskyttes, findes en forældelsesbestemmelse, som finder anvendelse på søgsmål på grundlag af national ret, og disse to forældelsesbestemmelser med hensyn til deres genstand og væsentligste elementer kan anses for sammenlignelige.

For så vidt angår effektivitetsprincippet er det foreneligt med EU-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den berørte og den pågældende myndighed. Sådanne frister kan således ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten. Herved findes en national præklusiv frist på tre år ikke at være urimelig.

Denne fortolkning afkræftes ikke af den omstændighed, at virkningerne af Köbler-dommen går tilbage til det tidspunkt, hvor den fortolkede bestemmelse trådte i kraft, eftersom virkningerne ikke er blevet tidsmæssigt begrænset af Domstolen. Anvendelsen af en processuel regel, såsom en forældelsesfrist, må således ikke forveksles med en begrænsning af virkningerne af en dom, hvorved Domstolen fortolker en EU-retlig bestemmelse.

Desuden forbyder EU-retten ikke en medlemsstat at fastsætte en forældelsesfrist for en anmodning om tildeling af et særligt anciennitetstillæg, som i strid med EU-bestemmelserne ikke er blevet tildelt, også selv om denne medlemsstat ikke har ændret de nationale bestemmelser for at bringe dem i overensstemmelse med disse bestemmelser. Det forholder sig kun anderledes, hvis de nationale myndigheders adfærd sammenholdt med en forældelsesfrist har været ensbetydende med, at en person har været fuldstændigt afskåret fra at gøre sine rettigheder gældende ved de nationale domstole.

(jf. præmis 17, 20, 27-30, 33 og 41 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles markedsordning – oksekød – særlig præmie for handyr – betaling af ekstensiveringsbeløb

(Rådets forordning nr. 1254/1999)

Sammendrag

De fællesskabsretlige bestemmelser, og navnlig forordning nr. 1254/1999 om den fælles markedsordning for oksekød, kræver ikke, at en ansøgning om modtagelse af særlige præmier for handyr og ekstensiveringsbeløb vedlægges et gyldigt bevis for støtteansøgerens ret til at anvende de foderarealer, der er genstand for ansøgningen. De fællesskabsretlige bestemmelser er imidlertid ikke til hinder for, at medlemsstaterne i deres nationale lovgivning opstiller et krav om fremlæggelse af et sådant bevis, på betingelse af, at de formål, der forfølges med de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser og de almindelige fællesskabsretlige principper, navnlig proportionalitetsprincippet, overholdes.

(jf. præmis 90 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser

(Rådets direktiv 2006/112, art. 96 og art. 98, stk. 2, samt bilag III, punkt 15)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 96 og artikel 98, stk. 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, når den anvender en nedsat sats for merværdiafgift på ydelser, som leveres af advokater, advokater med møderet for Conseil d’État og for cour de cassation samt »avoués«, for hvilke disse godtgøres helt eller delvist af staten inden for rammerne af ordningen for fri proces.

Punkt 15 i bilag III til direktiv 2006/112, hvortil direktivets artikel 98, stk. 2, henviser, tillader nemlig ikke medlemsstaterne at anvende en nedsat sats for merværdiafgift på alle ydelser af almennyttig karakter, men kun på sådanne ydelser, der leveres af organisationer, der opfylder det dobbelte krav om, at organisationerne skal være velgørende og arbejde med sigte på velfærd og social sikring. Det følger heraf, at en medlemsstat med henblik på at overholde ordlyden i punkt 15 i bilag III til direktiv 2006/112 ikke kan anvende en nedsat sats for merværdiafgift på ydelser, der leveres af private virksomheder med gevinst for øje, alene på grundlag af en vurdering af disse ydelsers karakter uden navnlig at tage hensyn til de formål, som de omhandlede virksomheder overordnet set forfølger, og hvor fast deres sociale engagement er.

På baggrund af deres overordnede formål og den omstændighed, at deres eventuelle sociale engagement ikke er af fast karakter, kan erhvervsgruppen af advokater og »avoués« ikke i almindelighed anses for at være velgørende. Selv om det antages, at de ydelser, som advokater og »avoués« leverer inden for rammerne af ordningen for fri proces, har almennyttig karakter og kan kvalificeres som »arbejde med sigte på velfærd og social sikring«, er denne omstændighed derfor ikke tilstrækkelig til at konkludere, at de nævnte advokater og »avoués« kan kvalificeres som »velgørende organisationer, […] som arbejder med sigte på velfærd og social sikring« som omhandlet i punkt 15 i bilag III til direktiv 2006/112.

(jf. præmis 43, 45-47 og 49 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – tobaksvarer – varer, der er fremstillet på grundlag af ikke-punktafgiftspligtige varer, som er indført til Fællesskabet under proceduren for aktiv forædling

(Rådets direktiv 92/12, art. 5, stk. 2, første afsnit, første led, og art. 18, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 5, stk. 2, første afsnit, første led, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed skal fortolkes således, at punktafgiftspligtige varer (såsom tobaksvarer), der er fremstillet på grundlag af ikke-punktafgiftspligtige varer (såsom råtobak), der er indført til Fællesskabet under proceduren for aktiv forædling, skal anses for værende under en ordning med suspension af punktafgifter i denne bestemmelses forstand, uanset at de først er blevet punktafgiftspligtige, efter at de har været genstand for forarbejdning på Fællesskabets område, således at de vil kunne transporteres mellem medlemsstaterne, uden at myndighederne kan forlange et administrativt dokument eller et handelsdokument som omhandlet i dette direktivs artikel 18, stk. 1.

(jf. præmis 36-46 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne

(Rådets forordning nr. 1552/89, art. 2, 6 og 9-11, nr. 2913/92, art. 220, stk. 1, og nr. 1150/2000, art. 2, 6 og 9-11)

Sammendrag

Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 om gennemførelse af henholdsvis afgørelse 88/376 og 94/728 vedrørende ordningen for Fællesskabernes egne indtægter fastsætter, at medlemsstaterne skal konstatere en fordring på egne indtægter, så snart toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af fordringen er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor.

Det følger af artikel 220, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, at betingelserne for en efterfølgende bogføring af det afgiftsbeløb, der skal opkræves eller efteropkræves, er opfyldt, når toldmyndighederne er blevet klar over situationen og kan beregne det efter lovgivningen skyldige beløb og fastslå, hvem der er debitor.

I denne sammenhæng gælder, at når toldmyndighederne meddeler debitor en administrativ retsakt, der, uanset betegnelse, konstaterer en fuldstændig eller delvis manglende betaling af toldskyld, og oplyser det afgiftsbeløb, som de mener skal betales i henhold til loven, er de herved i stand til at beregne det afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, og fastslå, hvem der er debitor.

Følgelig skal en efterfølgende bogføring af det afgiftsbeløb, der skal opkræves eller efteropkræves, i henhold til toldkodeksens artikel 220, stk. 1, i princippet foregå inden for en frist på to dage fra meddelelsen til debitor af protokollatet, der opfylder de betingelser, der er nævnt i foregående punkt.

Hvad angår morarenter er der en uadskillelig sammenhæng mellem forpligtelsen til at fastlægge Fællesskabets egne indtægter, til at kreditere beløbet på Kommissionens konto inden for den fastsatte frist og til at betale morarenter, der kan kræves betalt uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto.

En medlemsstat tilsidesætter følgelig de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/89 og i henhold til de samme artikler i forordning nr. 1150/2000 samt artikel 220 i forordning nr. 2913/92, hvis den ikke har overholdt fristerne for bogføring af Fællesskabets egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning, og hvis den har betalt de nævnte indtægter for sent.

(jf. præmis 37, 38, 41, 42, 49 og 51 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde

(Art. 226 EF)

Sammendrag

Under en traktatbrudssag i henhold til artikel 226 EF påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, som skal fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor.

Når Kommissionen således vil godtgøre, at en national skattelovgivning medfører en højere beskatning af ikke-hjemmehørende foretagender, og med henblik herpå støtter sig til et regneeksempel, påhviler det Kommissionen at godtgøre, at de tal, som dens beregning er baseret på, afspejler de faktiske økonomiske forhold, i det omfang beregningen, som Kommissionen selv betegner som »teoretisk«, for det første er bestridt af den nationale regering med den begrundelse, at den forudsætning, som den hviler på, ikke har nogen sammenhæng med de faktiske forhold, og denne regering for det andet har fremlagt en beregning med udgangspunkt i en anden fortjenstmargen, som fører til det resultat, at de hjemmehørende foretagender beskattes hårdere. Kommissionen kan således bl.a. fremlægge statistiske oplysninger eller oplysninger vedrørende renteniveauet for banklån og refinansieringsvilkår for at understøtte troværdigheden af dens beregninger. Når Kommissionen hverken under den skriftlige forhandling eller under retsmødet og end ikke efter Domstolens udtrykkelige anmodning herom fremlægger noget afgørende bevis, der kan godtgøre, at de tal, som den er fremkommet med til støtte for sin opfattelse, reelt svarer til de faktiske forhold, og at regneeksemplet, som den støtter sig til, ikke er rent hypotetisk, godtgør Kommissionen ikke det påståede traktatbrud.

(jf. præmis 26, 27 og 29-31)