ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Under disse omstændigheder har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal § 2, stk. 4 og 6, i rammeaftalen […] vedrørende forældreorlov […] fortolkes således, at den er til hinder for, at der vedrørende en [ansat], der på tidspunktet for sin afskedigelse holder forældreorlov [bevilget i form af nedsat arbejdstid], anvendes en bestemmelse i national ret såsom [arbejdslovens artikel] L. 3123-13 […], der var gældende på det relevante tidspunkt, hvorefter »[f]ratrædelsesgodtgørelse og godtgørelse ved pensionering[, som skal betales til en ansat], der har været både fuldtids- og deltidsansat i den samme virksomhed, beregnes i forhold til de beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt i henhold til disse to ansættelsesformer, siden den pågældende blev ansat i virksomheden«? 2) Skal § 2, stk. 4 og 6, i rammeaftalen […] vedrørende forældreorlov […] fortolkes således, at den er til hinder for, at der vedrørende en [ansat], der på tidspunktet for sin afskedigelse holder forældreorlov [bevilget i form af nedsat arbejdstid], anvendes en bestemmelse i national ret såsom [arbejdslovens artikel] R. 1233-32 […], hvorefter en arbejdstager under omskolingsorlov, der overstiger varigheden af [opsigelsesvarslet], modtager en månedsløn, som betales af arbejdsgiveren, og som udgør mindst 65% af [den ansattes] gennemsnitlige månedlige bruttoløn, med fradrag af de i [arbejdslovens artikel] L. 5422-9 omhandlede bidrag, i de sidste [tolv] måneder forud for meddelelsen af afskedigelsen? 3) Såfremt [det første og det andet spørgsmål] besvares bekræftende: Skal artikel 157 [TEUF] fortolkes således, at den er til hinder for bestemmelser i national ret såsom [arbejdslovens artikel] L. 3123-13, der var gældende på det relevante tidspunkt, og samme lovs [artikel] R. 1233-32, for så vidt som et væsentligt højere antal kvinder end mænd vælger at gøre brug af forældreorlov [bevilget i form af nedsat arbejdstid], og for så vidt som den indirekte forskelsbehandling, der følger heraf hvad angår oppebærelse af en fratrædelsesgodtgørelse og en ydelse under omskolingsorlov, der er lavere end den godtgørelse og ydelse, som [ansatte], der ikke har taget forældreorlov [bevilget i form af nedsat arbejdstid], modtager, ikke er begrundet i objektive forhold, som ikke udgør forskelsbehandling?«
72

Hvad angår de to ansøgere på reservelisterne bemærkes, at hvis appellanten havde iværksat en ny procedure eller genoptaget en udvælgelsesprocedure, som overholder meddelelsen om ledig stilling, ville de have haft mulighed for at deltage heri. Hvad angår de ansøgere, som appellanten har ansat, bemærkes, at selv om en appel ikke har opsættende virkning, jf. artikel 60, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, har appellanten ikke anmodet om udsættelse af fuldbyrdelsen af Rettens afgørelse. I øvrigt kan de beståede ansøgere som fastslået i nærværende doms præmis 68 ikke i den foreliggende sag påberåbe sig en berettigede forventning, som er særlig relevant for bedømmelsen af tredjemands interesser. Under alle omstændigheder havde de to første kontrakter, som trådte i kraft henholdsvis den 1. august 2015 og den 1. november 2015, en varighed på tre år, uden mulighed for forlængelse. Det følger heraf, at anbringendet om beskyttelse af de to beståede ansøgere, som appellanten har ansat, har mistet enhver interesse.
Artikel 37 i den nye lov om den øverste domstol har følgende ordlyd:

»1. Pensionsalderen for dommere ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] indtræder den dag, hvor de fylder 65 år, medmindre de tidligst 12 måneder og senest 6 måneder før denne alder [på 65 år] indgiver en erklæring om, at de ønsker at fortsætte med at udøve deres embede, og et certifikat, der er udarbejdet i henhold til de gældende betingelser for ansøgere til dommerembeder, og som dokumenterer, at deres sundhedsmæssige tilstand gør det muligt for dem at opfylde de forpligtelser, som stillingen indebærer, og såfremt præsidenten for Republikken Polen giver sin tilladelse til, at de beholder deres stilling som dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].

1a. Før præsidenten for Republikken Polen giver en sådan tilladelse, indhenter han en udtalelse fra domstolsrådet. Domstolsrådet fremsender sin udtalelse til præsidenten for Republikken Polen inden for en frist på 30 dage fra den dag at regne, hvor det blev anmodet om udtalelsen. Hvis domstolsrådet ikke har fremsendt sin udtalelse inden for den i andet punktum fastsatte frist, anses udtalelsen for at være positiv.

1b. Når domstolsrådet afgiver den i stk. 1a omhandlede udtalelse, tager det hensyn til væsentlige retsplejehensyn eller væsentlige sociale interesser, navnlig en rationel fordeling af medlemmerne af [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] eller de behov, der følger af arbejdsbyrden ved visse af afdelingerne ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].

2. Den i stk. 1 nævnte erklæring og det nævnte certifikat stiles til førstepræsidenten for [Sąd Najwyższy (øverste domstol)], som straks videresender dem sammen med sin udtalelse til præsidenten for Republikken Polen. Førstepræsidenten for [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] sender sin erklæring og sit certifikat sammen med en udtalelse fra dommerkollegiet ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] til præsidenten for Republikken Polen.

3. Præsidenten for Republikken Polen kan inden for 3 måneder fra modtagelsen af den i stk. 1a omhandlede udtalelse fra domstolsrådet eller fra udløbet af fristen for afgivelse af denne udtalelse give sin tilladelse til, at en dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] forbliver i sin stilling. Såfremt der ikke foreligger en tilladelse inden for den i første punktum omhandlede frist, anses dommeren for at være gået på pension fra den dag, han fylder 65 år. Såfremt en dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] opnår den i stk. 1 nævnte alder inden afslutningen af proceduren for forlængelse af dennes mandat, forbliver han i sin stilling indtil afslutningen af den nævnte procedure.

4. Den i stk. 1 omhandlede tilladelse indrømmes for en periode på 3 år og kan fornyes én gang. Bestemmelserne i stk. 3 finder anvendelse mutatis mutandis. […]«
17

Efter at Administratīvā rajona tiesa (distriktsdomstol i forvaltningsretlige sager, Letland) ikke tog Oribalt Rīgas påstand om annullation af afgørelsen fra den lettiske skatteforvaltning til følge, iværksatte Oribalt Rīga kassationsanke for Administratīvā apgabaltiesa (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Letland) og gjorde gældende, at denne forvaltning burde og kunne opnå de nødvendige oplysninger for at fastsætte varernes toldværdi ifølge de først tilgængelige metoder for værdiansættelsen, og at, hvis nævnte forvaltning anvendte den deduktive metode som nævnt i toldkodeksens artikel 30, stk. 2, litra c), skulle den have anvendt oplysningerne om videresalget af disse varer eller identiske varer på et tidspunkt så tæt som muligt på tidspunktet for indførslen af de nævnte varer uden at overskride den frist på 90 dage, der er fastsat i gennemførelsesforordningens artikel 152, stk. 1, litra b). Endelig gjorde sagsøgeren gældende, at grundlaget for beregningen af toldværdien var den pris, som de omhandlede lægemidler faktisk var blevet solgt til, således at der skulle tages hensyn til den rabat, som Ranbaxy Laboratories kunder havde fået.
43

Herved bemærkes, at henset til den skønsmargin, som medlemsstaterne har til at indrette deres egne offentlige forvaltninger, kan de i princippet uden at tilsidesætte direktiv 1999/70 og rammeaftalen opstille betingelser for at opnå status som fastansat tjenestemand samt fastsætte ansættelsesvilkårene for disse tjenestemænd (dom af 18.10.2012, Valenza m.fl., C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646, præmis 57, og af 20.9.2018, Motter, C-466/17, EU:C:2018:758, præmis 43). Medlemsstaterne har således ret til at opstille betingelser om anciennitet for at kunne få adgang til visse stillinger eller begrænse adgangen til intern forfremmelse til kun at gælde for tjenestemænd, når dette følger af behovet for, at der tages hensyn til objektive krav vedrørende den pågældende stilling, og som ikke har noget at gøre med det tidsbegrænsede ansættelsesforhold (jf. i denne retning dom af 8.9.2011, Rosado Santana, C-177/10, EU:C:2011:557, præmis 76 og 79).
28

I den foreliggende sag er det, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 24 og 25 i forslaget til afgørelse, ubestridt, at de offshore jackup-boreplatforme, som er genstand for den i hovedsagen omhandlede levering, er mobile offshore jackup-boreenheder, der består af en flydende pram, hvorpå der er fastgjort et antal mobile ben, der er hævet under bugseringen hen til borestedet, og denne pram er – når den befinder sig i boreposition – placeret adskillige meter over havoverfladen ved hjælp af disse sænkede ben, som støtter på havbunden for at danne en statisk platform.
7

Ley sobre responsabilidad civil y seguro en la circulación de vehículos a motor (lov om erstatningsansvar og forsikring for motorkøretøjer), kodificeret ved Real Decreto Legislativo 8/2004 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley sobre responsabilidad civil y seguro en la circulación de vehículos a motor (kongeligt lovdekret nr. 8/2004 om omarbejdning af lov om erstatningsansvar og forsikring for motorkøretøjer) af 29. oktober 2004 (BOE nr. 267 af 5.11.2004, s. 3662), bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, følgende i artikel 1, stk. 1: »På grund af den risiko, der er forbundet med at føre et køretøj, er føreren heraf ansvarlig for person- eller tingsskade indtruffet som følge af kørslen. I tilfælde af personskade fritages føreren alene for dette ansvar, hvis vedkommende fører bevis for, at denne skade udelukkende skyldes den skadelidte eller skyldes force majeure, som ikke vedrører kørslen eller køretøjets funktion; force majeure anses hverken for at omfatte mangler ved køretøjet eller svigt eller brud på køretøjets mekanismer eller dele. I tilfælde af tingsskade er føreren ansvarlig over for tredjemand, når føreren er civilretligt ansvarlig i medfør af bestemmelserne i artikel 1902 ff. i [Código Civil (civillovbogen)], artikel 109 ff. i [Código Penal (straffeloven)] og bestemmelserne i denne lov. Hvis både fører og skadelidte har optrådt uagtsomt, fordeles ansvaret rimeligt, og erstatningsbeløbet deles i forhold til den enkelte parts del af ansvaret. Køretøjets ejer, hvis vedkommende ikke er identisk med føreren, er ansvarlig for person- og tingsskade forårsaget af føreren, når ejeren er knyttet til føreren på en af de måder, som er fastsat i civillovbogens artikel 1903 og straffelovens artikel 120, stk. 5. Dette ansvar bortfalder, når den nævnte ejer fører bevis for, at vedkommende har udvist den grad af agtpågivenhed, som forventes af en bonus pater, for at forebygge skaden. Ejeren, hvis vedkommende ikke er identisk med føreren, af et køretøj, som ikke er dækket af den lovpligtige ansvarsforsikring, er civilretligt ansvarlig sammen med føreren for person- og tingsskader forårsaget af det nævnte køretøj, medmindre ejeren fører bevis for, at køretøjet er blevet frastjålet ham.«
34

Tilsvarende ville effektiviteten af den beskyttelse, der kræves ved direktiv 2006/54 mod forskelsbehandling på grund af køn, ikke være sikret, hvis den ikke omfattede de foranstaltninger, som en arbejdsgiver formelt eller uformelt kunne blive foranlediget til at træffe mod arbejdstagere, der har forsvaret den beskyttede person eller afgivet vidneudsagn til dennes fordel. Disse arbejdstagere, der har ideelle forudsætninger for at støtte denne person og for at få kendskab til tilfælde af forskelsbehandling begået af deres arbejdsgiver, kunne nemlig så blive afskrækket fra at indtræde til fordel for den nævnte person af frygt for at blive frataget beskyttelse, hvis de ikke opfylder bestemte formelle krav, såsom de krav, der er omhandlet i hovedsagen, hvilket kunne bringe gennemførelsen af det formål, der forfølges med direktiv 2006/54, alvorligt i fare, idet sandsynligheden for, at sager om forskelsbehandling på grundlag af køn opdages og afklares, ville blive mindre.
Ordregivende myndigheder bør […] have mulighed for at udelukke økonomiske aktører, som har vist sig at være upålidelige, bl.a. som følge af overtrædelser af miljømæssige eller sociale forpligtelser, herunder regler om adgang for handicappede eller andre former for alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af vedkommendes erhverv, såsom overtrædelser af konkurrenceregler eller regler for intellektuel ejendomsret. Det bør præciseres, at alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af et erhverv kan så tvivl om en økonomisk aktørs integritet og således gøre den økonomiske aktør uegnet til at få tildelt en offentlig kontrakt, uanset om den økonomiske aktør i øvrigt har den tekniske og økonomiske kapacitet til at gennemføre kontrakten.

I betragtning af, at den ordregivende myndighed vil være ansvarlig for konsekvenserne af sine eventuelle fejlagtige afgørelser, bør ordregivende myndigheder også fortsat frit kunne afgøre, om der er begået en alvorlig forsømmelse, når de, før der er truffet en endelig og bindende afgørelse på grundlag af obligatoriske udelukkelsesgrunde, på tilstrækkelig vis kan påvise, at den økonomiske aktør har misligholdt sine forpligtelser, herunder forpligtelser med relation til betaling af skatter og afgifter eller bidrag til sociale sikringsordninger, medmindre andet er fastsat i national lovgivning. De bør desuden have mulighed for at udelukke ansøgere eller tilbudsgivere, hvis gennemførelse af tidligere offentlige kontrakter har været forbundet med store mangler med hensyn til væsentlige krav, for eksempel manglende levering eller udførelse, væsentlige mangler ved den leverede vare eller tjenesteydelse, som har gjort den ubrugelig til det påtænkte formål, eller ukorrekt adfærd, som har sået alvorlig tvivl om den økonomiske aktørs pålidelighed. Der bør fastsættes en maksimumsvarighed for sådanne udelukkelser i national lovgivning.

Anvendes der fakultative udelukkelsesgrunde, bør de ordregivende myndigheder lægge særlig vægt på proportionalitetsprincippet. Mindre uregelmæssigheder bør kun under ekstraordinære omstændigheder føre til udelukkelse af en økonomisk aktør. Gentagne tilfælde af mindre uregelmæssigheder bør dog give anledning til tvivl om en økonomisk aktørs troværdighed, hvilket kan berettige til udelukkelse.
51

I den foreliggende sag er DLV generelt af den opfattelse, at det som sportsforbund nyder autonomi ved udfærdigelsen af sine regler, og at offentligheden forventer, at den nationale mester i en stat er statsborger i denne stat. Det nævnte forbund har endvidere fremsat to specifikke forklaringer med henblik på at begrunde sit reglement. For det første tjener udpegelsen af den nationale mester og af den næstbedste og tredjebedste nationale atletikudøver til at udpege de atletikudøvere, der skal repræsentere deres land i internationale mesterskaber såsom Europamesterskabet, i det foreliggende tilfælde under forkortelsen »GER«, der henviser til ordet »Germany«, dvs. Tyskland. For det andet har DLV anført, at det ikke er muligt at sondre mellem de forskellige alderskategorier og fastsætte en undtagelse for seniorer i forhold til unge under 20 år og elite-kategorien.
41

Ifølge den forelæggende ret handler sagsøgeren i hovedsagen under udøvelsen af sine opgaver som bestyrelsesmedlem i den pågældende stiftelse imidlertid hverken i eget navn, for egen regning eller på eget ansvar. Som det således fremgår af denne stiftelses vedtægt, omfatter virksomhed som bestyrelsesmedlem i visse tilfælde den juridiske repræsentation af stiftelsen, hvilket indebærer beføjelsen til juridisk at forpligte sidstnævnte. Den forelæggende ret har endvidere præciseret, at medlemmerne af nævnte bestyrelse ikke individuelt kan udøve de beføjelser, som bestyrelsen er tillagt, og at de handler for samme bestyrelses regning og under dennes ansvar. Bestyrelsesmedlemmerne i den pågældende stiftelse synes således hverken individuelt at bære det ansvar, som følger af de dispositioner, som bestyrelsen foretager i forbindelse med den juridiske repræsentation af nævnte stiftelse, eller det ansvar, der opstår som følge af skade, som påføres tredjemand under udøvelsen af deres opgaver, og synes følgelig ikke at handle under eget ansvar (jf. analogt dom af 25.7.1991, Ayuntamiento de Sevilla, C-202/90, EU:C:1991:332, præmis 15).
18

Artikel 62 i Lei no 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis no s 53-F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (lov nr. 50/2012 om godkendelse af den retlige ordning for lokale virksomheders aktivitet og lokal deltagelse og om ophævelse af lov nr. 53-F/2006 af 29.12.2006 og nr. 55/2001 af 15.11.2001), af 31. august 2012 (Diário da República, serie 1, nr. 169, af 31.8.2012), i den version, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, om opløsning af lokale virksomheder bestemmer: »1. Med forbehold for artikel 35 i Código das Sociedades Comerciais (lov om erhvervsdrivende selskaber) skal der træffes afgørelse om opløsning af lokale virksomheder inden seks måneder, når en af følgende situationer foreligger: […] 5. På personale i aktiv tjeneste i lokale virksomheder, der er omfattet af en af de situationer, der fremgår af stk. 1, og som ikke er omfattet af anvendelsesområdet for de mobilitetsinstrumenter, der er fastsat i lov nr. 12-A/2008 af 27. februar 2008, finder reglerne om arbejdskontrakter anvendelse, med forbehold for bestemmelserne i det følgende stykke. 6. Lokale virksomheder under likvidation kan i henhold til artikel 58 i lov nr. 12-A/2008 af 27. februar 2008 overføre arbejdstagere, der er ansat i henhold til reglerne om arbejdskontrakter, til de deltagende offentlige enheder, dog kun i det omfang de er ansat til og er nødvendige for at udøve de aktiviteter, der er genstand for inkorporering eller hjemtagelse. […] 11. Stk. 6-10 finder alene anvendelse i forhold til arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset, og som er blevet ansat mindst et år inden datoen for afgørelsen om opløsning af den lokale virksomhed, til hvem der i tilfælde af tidsubegrænset offentlig ansættelse ikke udbetales nogen godtgørelse for nedlæggelsen af den tidligere stilling. […]«
6.-9, 16. og 18. betragtning til bekendtgørelsen af 1. december 2016 har følgende ordlyd:

»En fastsættelse af bevaringsmålsætningerne for regionen Vallonien og for lokaliteterne er afgørende for iværksættelsen af bevaringsforanstaltninger for Natura 2000-lokaliteter både som normative referencer for beslutningsprocessen i forbindelse med vedtagelse af planer og udstedelse af tilladelser og eventuelt for en aktiv forvaltning af lokaliteterne.

Bevaringsmålsætningerne fastsættes med henblik på at opretholde eller eventuelt genoprette en gunstig bevaringsstatus for de naturtyper og de arter, for hvilke lokaliteterne skal udpeges.

I henhold til artikel 1a, artikel 21a og artikel 25a, stk. 1, første afsnit, i loven [af 12. juli 1973] skal der for hele det vallonske område (og ikke kun for Natura 2000-nettet) fastsættes bevaringsmålsætninger med henblik på at have et samlet overblik over, hvad der skal bevares, eller hvad der i regionen Vallonien i givet fald skal genoprettes, således at de naturtyper og arter, for hvilke Natura 2000-nettet etableres, bevarer eller genopretter en gunstig bevaringsstatus; disse målsætninger er vejledende.

Bevaringsmålsætningerne på lokalitetsniveau fastsættes på grundlag af de bevaringsmålsætninger, der er fastsat på det samlede vallonske områdes plan; disse målsætninger har forskriftsmæssig karakter.

[…]

Disse målsætninger finder kun anvendelse på en Natura 2000-lokalitet, når denne lokalitet er udpeget for den pågældende art eller naturtype; et projekts forenelighed med bevaringsmålsætningerne undersøges fra sag til sag, afhængigt af hvilken forvaltningsenhed der vil blive berørt, og af resultaterne af vurderingen, hvis en sådan foretages

[…]

Bevaringsmålsætningerne for lokaliteten udgør på lokalitetsniveau den referenceramme, der, med mindre andet er fastsat, skal overholdes af de kompetente myndigheder, navnlig ved udstedelsen af tilladelser, hvad enten de er omfattet af loven af 12. juli 1973 om naturbevarelse eller anden lovgivning«.
23

Inden for rammerne af de sager, der gav anledning til kendelse af 27. november 2008, Renta (C-151/08, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:662), og til dom af 20. marts 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (C-139/12, EU:C:2014:174), udtalte Domstolen sig om, hvorvidt en national lovgivning om en afgift, der blev pålagt overdragelse af formuegoder mod vederlag, og som havde de samme kendetegn som den i hovedsagen omhandlede afgift, var forenelig med sjette direktivs artikel 33, stk. 1. Efter at have redegjort for momsens fire væsentlige kendetegn som fastlagt i Domstolens praksis, nemlig at moms generelt anvendes på transaktioner vedrørende goder eller tjenesteydelser, at momsen er proportional med den pris, den afgiftspligtige modtager som modydelse for de goder og tjenesteydelser, den pågældende leverer, at momsen opkræves i hvert led af produktions- og distributionskæden, herunder i detailhandelsleddet, uanset antallet af tidligere transaktioner, og at en afgiftspligtig fra den moms, der skal betales, kan fradrage de beløb, der er betalt i foregående led, således at afgiften i et givet omsætningsled kun pålægges merværdien i dette led, og således at den nævnte afgift i sidste instans bæres af forbrugeren, fastslog Domstolen, at en sådan afgift adskiller sig fra moms på en sådan måde, at den ikke kan kvalificeres som en afgift, der har karakter af en omsætningsafgift som omhandlet i sjette direktivs artikel 33, stk. 1 (kendelse af 27.11.2008, Renta, C-151/08, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:662, præmis 32 og 45, og dom af 20.3.2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C-139/12, EU:C:2014:174, præmis 29).