ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den mulighed, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank har på området for bedømmelse af de ansatte, for at annullere enhver oplysning i en ansats bedømmelsesrapport, indebærer, at det nævnte udvalg kan foretage en fornyet bedømmelse af korrektheden af hver og en af disse oplysninger, inden de slettes. Rækkevidden af denne kompetence går klart videre end den blotte kompetence til legalitetskontrol og til at ophæve en bestemmelse i en retsakt, i det omfang den omfatter muligheden for at annullere endog begrundelsen for bestemmelsens vedtagelse, uanset dens betydning for sammenhængen i begrundelsen for retsakten. Den kompetence, som klageudvalget har til fuld kontrol, bekræftes af den kompetence, som det udtrykkeligt er tillagt til at ændre den endelige meritbedømmelse, der er et resultat af den overordnede bedømmelse af indsatsen for den person, der har indbragt den interne klage. En ændring af meritbedømmelsen af den berørte indebærer, at udvalget i detaljer må kontrollere de samlede meritbedømmelser i den anfægtede rapport for så vidt angår spørgsmålet, om der deri foreligger eventuelle faktiske eller retlige bedømmelsesfejl, og at udvalget i givet fald kan træde i bedømmerens sted for at foretage en ny meritbedømmelse.

Klageudvalget skal i sidste ende udøve en fuld kontrol af den bedømmelsesrapport, der er indbragt for det, vedrørende korrektheden af hver og en af bedømmelserne i denne rapport, idet dets kontrol ikke er begrænset til at efterprøve, om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn.

(jf. præmis 47-49)

Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 41, og af 16. september 2013, De Nicola mod EIB, T-618/11 P, EU:T:2013:479
Til gengæld kan ulovligheden af udtalelsen fra det nævnte undersøgelsesudvalg påberåbes til støtte for en påstand om annullation af den endelige afgørelse, som træffes af præsidenten for Den Europæiske Investeringsbank. Det følger nemlig af de interne bestemmelser benævnt »Politik for værdighed på arbejdspladsen«, som er vedtaget af Den Europæiske Investeringsbank og omhandlet i artikel 3.6 i Bankens adfærdskodeks, at udtalelsen fra undersøgelsesudvalget udgør en væsentlig formalitet, hvis manglende overholdelse som følge af materielle eller processuelle uregelmæssigheder, som eventuelt er begået i forbindelse med dens udarbejdelse, udgør en fejl, som gør den endelige afgørelse, der træffes af Bankens præsident netop på grundlag af nævnte udtalelse, ulovlig.

Kun de foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør akter, der indeholder et klagepunkt. Når der er tale om retsakter eller afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det i princippet kun foranstaltninger, som definitivt fastlægger administrationens standpunkt som afslutning på denne procedure, der udgør retsakter, der kan anfægtes, i modsætning til foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige afgørelse. Akter, der er forberedende i forhold til en afgørelse, er ikke bebyrdende, og det er først i forbindelse med en sag anlagt til prøvelse af den afgørelse, der træffes som afslutning på proceduren, at en sagsøger kan gøre gældende, at de forudgående akter, der er snævert forbundne med afgørelsen, er retsstridige.

I henhold til artikel 3.6.1 i Den Europæiske Investeringsbanks adfærdskodeks er psykisk chikane defineret som en gentagelse, over en ret lang periode, af fjendtlige eller malplacerede ord, adfærd eller handlinger udtrykt eller udvist af en eller flere ansatte over for en anden ansat. I Bankens politik for værdighed på arbejdspladsen præciseres, at den omstændighed, at den pågældende adfærd er forsætlig eller ej, ikke er relevant. Det afgørende princip er, at chikanen og intimideringen er en uønsket og uacceptabel adfærd, som udgør et angreb på den persons selvværd og selvtillid, som er genstand for adfærden.

Det følger heraf, at der i forhold til Bankens interne bestemmelser foreligger psykisk chikane, som giver anledning til en pligt til bistand fra Bankens side, når chikanørens ord, adfærd eller handlinger objektivt, og således ved deres indhold, har medført et angreb på den persons selvværd og selvtillid, som har været genstand for adfærden i Banken, uden at det er nødvendigt at godtgøre, om der foreligger et forsætligt element hos chikanøren.

En udtalelse fra undersøgelsesudvalget vedrørende psykisk chikane, som kræver, at en adfærd er forsætlig for at udgøre psykisk chikane, er ikke i overensstemmelse med disse bindende interne bestemmelser.

(jf. præmis 53, 54 og 56)

Personaleretten: dom af 11. november 2014, De Nicola mod EIB, F-52/11, EU:F:2014:243, præmis 154
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Anden Afdeling)

29. april 2015

Viara Todorova Androva

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — forfremmelse — forfremmelsesåret 2011 — ikke opførelse på listen over forfremmelsesværdige tjenestemænd — vedtægtens artikel 45 — to års anciennitet i lønklassen — ingen hensyntagen til ansættelsesperioden som midlertidigt ansat — forskelsbehandling som følge af den retlige karakter af de pågældende ansattes ansættelsesforhold — direktiv 1999/70/EF — rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP — § 4 — påberåbelse udelukket — ikke omfattet«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Viara Todorova Androva nærmere bestemt har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen truffet af Rådet for Den Europæiske Union om ikke at opføre hende på listen over forfremmelsesværdige tjenestemænd i forfremmelsesåret 2011, dels om erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, hun har lidt som følge af denne afgørelses ulovlighed.

Udfald

:

Rådet for Den Europæiske Union frifindes. Viara Todorova Androva bærer sine egne omkostninger og betaler Rådets omkostninger. Europa-Kommissionen og Revisionsretten for Den Europæiske Union bærer deres egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – krævet minimumsaniennitet i lønklassen – beregning – hensyntagen til ansættelsesperioden som midlertidigt ansat – udelukket (Tjenestemandsvedtægten, art. 45) Tjenestemænd – forfremmelse – krævet minimumsaniennitet i lønklassen – beregning – udelukkelse af ansættelsesperioder som midlertidigt ansat – tilsidesættelse af direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 45; Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 4, stk. 1)
Hvad angår forlængelse af en midlertidigt ansats tidsbegrænsede kontrakt påhviler det ansættelsesmyndigheden i tilfælde af en udtrykkelig ansøgning om forlængelse ud over den seksårsperiode, der er fastsat i en generel intern beslutning, at undersøge, om der foreligger en tjenstlig interesse, der kan begrunde en fravigelse af seksårsreglen.

Når ansøgningen om forlængelse vedrører en bestemt varighed, som ikke går ud over seksårsperioden, skal ansættelsesmyndigheden imidlertid ikke at tage stilling til muligheden for en sådan forlængelse.

Der er imidlertid intet til hinder for, at den pågældende ansatte i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, anmoder om en undersøgelse af muligheden for i tjenestens interesse at forlænge hans kontrakt ud over seksårsperioden.

(jf. præmis 54, 57 og 62)

Retten i Første Instans: kendelse Vakalopoulou mod Kommissionen, T-97/00, EU:T:2001:38, præmis 14

Den Europæiske Unions Ret: dom Kommissionen mod Petrilli, T-143/09 P, EU:T:2010:531

Retten for EU-Personalesager: dom BR mod Kommissionen, F-13/12, EU:F:2013:39
39

Da det første anbringende er begrundet, og da det heraf følger, at ansættelsesmyndigheden burde have begrænset sig til at undersøge, om sagsøgerens erhvervserfaring kunne anses for »relevant« for varetagelsen af stillingen som assistent på det finansielle område i ansættelsesgruppe III, således som denne stilling var beskrevet i indkaldelsen af interessetilkendegivelser, kan Personaleretten ikke efterprøve, om Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den fandt, at sagsøgeren ikke havde godtgjort at have en erhvervserfaring på et »tilsvarende« niveau som det niveau, der opnås ved [at udføre opgaver inden for ansættelsesgruppe] III, idet Personaleretten derved risikerer at basere sin argumentation på en urigtig retlig forudsætning.
61

Hvad angår realiteten har Kommissionen for så vidt angår påstanden om, at den valgte udvælgelsesmetode er i strid med vedtægtens artikel 27, anført, at Kommissionen råder over en vid skønsbeføjelse med hensyn til at fastsætte reglerne for afholdelsen af udvælgelsesprøver. Efter Kommissionens opfattelse udgør udelukkelsen af visse ansøgere på grundlag af det antal positive svar, der gives på en række spørgsmål, som vedrører deres eksamensbeviser og erhvervserfaring, en passende udvælgelsesmetode, idet en sådan metode gør det muligt at foretage en målrettet udvælgelse af ansøgere inden for et meget specifikt område. Anvendelsen af denne metode var endvidere nødvendig i det foreliggende tilfælde, idet det, når der henses til det store antal ansøgere, der havde indgivet ansøgning til udvælgelsesprøven, ikke kunne kræves, at udvælgelseskomitéen fra starten af udvælgelsesproceduren skulle undersøge samtlige ansøgninger og tilhørende bilag. En sådan udvælgelsesprocedure indebar ganske vist en risiko for, at visse af de bedst egnede ansøgere ville blive udelukket som følge af, at de ikke havde besvaret visse spørgsmål bekræftende, selv om de imidlertid opfyldte de opstillede kriterier. Ifølge Kommissionen var ansøgerne bedst i stand til at vurdere, om de kunne besvare visse spørgsmål bekræftende, selv om den dog var bevidst om, at det påhvilede ansøgerne at anlægge en smidig forståelse af spørgsmålene samt deres eksamensbeviser og erhvervserfaring. Hvad angår den omstændighed, at udvælgelseskomitéen først kontrollerede, om ansøgernes udsagn var relevante, i forbindelse med den anden fase af udvælgelsen på grundlag af kvalifikationer, har Kommissionen anført, at en sådan omstændighed ikke har betydning for, om udvælgelsesmetoden var lovlig, idet det ikke desto mindre forholder sig således, at en person, der ved en fejl måtte have besvaret visse spørgsmål bekræftende, ikke ville have mulighed for at blive indkaldt til assessmentcentret. Hvad angår sagsøgernes argumenter om, at udvælgelseskomitéen udøvede Kommissionens beføjelser, har Kommissionen anført, at de anfægtede afgørelser blev vedtaget af udvælgelseskomitéen, og at den nævnte komité udøvede sine beføjelser, da den fastlagde vægtningen af spørgsmålene, og da den gennemgik de af ansøgerne givne svar.
71

For det tredje har ansættelsesmyndigheden i afgørelsen om afslag på klagen henvist til, at sagsøgeren »gentagne gange har afgivet urigtige erklæringer i forbindelse med udfyldelsen af de årlige oplysningsskemaer for årene 1996-2005 og de oplysningsskemaer […], som han indleverede i forbindelse med sine børns fødsel«, og at han i forbindelse med de årlige oplysningsskemaer for så vidt angår perioden fra 1996 til 1998 hver gang oplyste, at hverken han eller hans hustru modtog familietillæg for deres børn, der »ikke kom fra Fællesskabet«. Sagsøgeren havde tilsvarende for perioden fra 1999 til 2005 ved sin underskrift bekræftet, at han ikke havde modtaget andre tillæg, idet han havde sat kryds i det felt, der omhandlede sådanne tillæg. Sagsøgeren havde endvidere i strid med den vejledning, der fremgår af de årlige oplysningsskemaer, ikke på noget tidspunkt vedlagt sine erklæringer attester fra CAF. Ansættelsesmyndigheden har endvidere henvist til, at »[sagsøgeren] i forbindelse med sit andet, tredje og fjerde barns fødsel afgav urigtige erklæringer, idet han hver gang på det oplysningsskema, der skal udfyldes med henblik på at modtage børnetilskud, angav, at han i øvrigt ikke modtog sådanne tillæg«. Endelig har ansættelsesmyndigheden anført, dels at sagsøgeren ikke har bestridt tilbagesøgningen af de fejlagtigt udbetalte beløb for de seneste fem år, dels at sagsøgeren på baggrund af sin juridiske uddannelse og den omstændighed, at han har arbejdet inden for personaleretsområdet, havde en særlig forudsætning for at have kendskab til den forpligtelse, der følger af vedtægtens artikel 67, stk. 2, til at give oplysning om, hvilke tillæg af samme art som børnetilskud han modtager.
Den belgiske lov om klassificering og sikkerhedsgodkendelser, adgangsbemyndigelser og sikkerhedsmeddelelser af 11. december 1998 (Moniteur belge af 7.5.1999, s. 15752), som ændret ved lov af 3. maj 2005 (Moniteur Belge af 27.5.2005, s. 24993, herefter »lov om sikkerhedsgodkendelse«), bestemmer:

»[…]

Art[ikel] 12. Denne lov finder anvendelse, når den kompetente myndighed af hensyn til det nationale områdes integritet, den militære forsvarsplanlægning, gennemførelsen af de bevæbnede styrkers missioner, statens indre sikkerhed, herunder inden for atomenergiområdet og den demokratiske og forfatningsmæssige stabilitet, statens eksterne sikkerhed og internationale forhold, landets videnskabelige eller økonomiske interesser samt enhver anden grundlæggende statslig interesse, sikkerheden for belgiske statsborgere i udlandet eller de statslige beslutningstagende organers funktion eller anvendelsen af de traktater, som Belgien deltager i, stiller krav om, at der skal være opnået en sikkerhedsgodkendelse som betingelse for at få tildelt en stilling, en funktion eller en lønklasse eller for at få adgang til informationer, dokumenter eller oplysninger, materialer eller klassificerede emner, lokaler, bygninger eller lokaliteter eller for at indgå eller opfylde en offentlig kontrakt.

[…]

Art[ikel] 22. Når sikkerhedsundersøgelsen er gennemført, skal sikkerhedsmyndigheden på grundlag af den undersøgelsesrapport, som myndigheden modtager fra den sikkerheds- og efterretningstjeneste, der har forestået undersøgelsen, ved begrundet afgørelse og inden for den af Kongen fastsatte frist tage stilling til, om den ansøgte sikkerhedsgodkendelse kan imødekommes.

Sikkerhedsmyndigheden kan anmode sikkerheds- og efterretningstjenesten om at fremsende en kopi af hele undersøgelsesrapporten, såfremt sikkerhedsmyndigheden finder dette nødvendigt for gennemgangen af undersøgelsesrapporten. Sikkerhedsmyndigheden kan endvidere anmode sikkerheds- og efterretningstjenesten om at fremsende enhver supplerende oplysning, som sikkerhedsmyndigheden måtte anse for nyttig for gennemgangen af undersøgelsesrapporten.

Sikkerhedsofficeren giver den fysiske eller juridiske person, der har anmodet om sikkerhedsgodkendelse, meddelelse om afgørelsen inden for den af Kongen fastsatte frist.

[…]«
40

Rådet har indledningsvis henvist til, at dom Rosado Santana (EU:C:2011:557) vedrører fortolkningen af et direktiv, som skulle anvendes i en medlemsstat, og at et direktiv kun kan påberåbes indirekte over for en institution i de tilfælde, der fremgår af dom Aayhan m.fl. mod Parlamentet (F-65/07, EU:F:2009:43, præmis 113-116). Rammeaftalens § 4 henhører imidlertid ikke under nogen af disse tilfælde. Rammeaftalens § 4, som gennemført ved direktiv 1999/70, er navnlig ikke udtryk for et almindeligt retsprincip, og eftersom ordlyden af vedtægtens artikel 45 er klar, er det unødvendigt at henholde sig til direktivet for at fastsætte denne bestemmelses betydning.
Det fremgår af artikel 221 TEUF og af artikel 5 i Rådets afgørelse 2010/427 om, hvordan Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil skal tilrettelægges og fungere, at Unionens delegationer sikrer Unionens diplomatiske repræsentation i henhold til Wienerkonventionen om diplomatiske relationer af 18. april 1961 og står under den højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitiks ansvar, således at afgørelsen om at hjemkalde en delegationschef til hovedkvarteret som sådan ikke kan tilfalde den administrerende direktør for EU-Udenrigstjenesten og direktør for menneskelige ressourcer.

Retten til forsvar udgør et grundlæggende princip i EU-retten, hvoraf følger, at den berørte part inden der træffes afgørelse i en sag, der er bebyrdende for ham, skal sættes i stand til effektivt at fremsætte sine bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for afgørelsen. For at en tilsidesættelse af retten til at blive hørt kan medføre annullation af den anfægtede afgørelse, er det endvidere nødvendigt at undersøge, om proceduren uden denne mangel ville have fået et andet udfald. Under sådanne omstændigheder at lægge til grund, at den kompetente myndighed ville have vedtaget en identisk afgørelse, selv efter at have hørt den berørte part, er ensbetydende med, at den grundlæggende ret til at blive hørt som fastlagt i artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder udvandes, eftersom selve indholdet af denne ret indebærer, at den berørte part har mulighed for at påvirke den pågældende beslutningsprocedure.

(jf. præmis 35, 42 og 44)

Henvisning til:

Domstolen: 10. juli 1986, sag 234/84, Belgien mod Kommissionen, præmis 27; 5. oktober 2000, sag C-288/96, Tyskland mod Kommissionen, præmis 99; 9. november 2006, sag C-344/05 P, Kommissionen mod De Bry, præmis 37

Personalretten: 12. december 2013, sag F-129/12, CH mod Parlamentet, præmis 38

Rådet for Den Europæiske Union: 14. september 2011, sag T-236/02, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 115
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

9. april 2014

Sag F-59/13

Thierry Rouffaud

mod

Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS)

»Personalesag – kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner – omklassificering af kontrakt – administrativ procedure – reglen om overensstemmelse – ændring af grundlaget for klagepunkterne«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Thierry Rouffaud i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 6. august 2012 fra Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS) om afslag på hans ansøgning om, at den tjenestetid, som han har tilbagelagt i henhold til en kontrakt som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, skal anses for at udgøre en tjenestetid, der er tilbagelagt som kontraktansat, og om, at hans på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter omklassificeres til en tidsubegrænset ansættelseskontrakt.

Udfald: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil frifindes. Thierry Rouffaud bærer sine egne omkostninger og betaler de af EEAS’ afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – identitet mellem genstand og årsag – ens redegørelse for de faktiske og retlige anbringender og argumenter, der viser, at tjenestemanden har ændret formålet – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1, og art. 91, stk. 2)

Reglen om overensstemmelse mellem den forudgående administrative klage og søgsmålet følger af vedtægtens artikel 91, stk. 2. Denne regel er begrundet i selve formålet med den administrative klageprocedure, der har til formål at løse konflikter mellem tjenestemænd og administrationen i mindelighed. Reglen indebærer navnlig, at de påstande, som nedlægges med søgsmålet, kun kan vedrøre indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, hvorved præciseres, at de dog kan uddybes for Unionens retsinstanser ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis er anført i klagen, men som står i nøje forbindelse hermed.

Selv om de i stævningen anførte anbringender ligner de argumenter, der er anført i klagen, vil de ikke kunne anses for at stå i nøje forbindelse hermed, for så vidt som forskellighederne grundlæggende er udtryk for, at tjenestemanden har ændret formålet.

I øvrigt gælder, at den omstændighed, at tjenestemanden i hans klage ændrer holdning, ligeledes vil kunne medføre, at klagen ændres til en ny ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1. I dette tilfælde ville der imidlertid efter afvisningen af denne anden ansøgning mangle en ny klage forud for søgsmålet.

(jf. præmis 12, 15 og 16)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: 25. oktober 2013, sag T-476/11 P, Kommissionen mod Moschonaki, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis
Vedtægtens artikel 12 er et af de særlige udtryk for loyalitetsforpligtelsen, som pålægger en tjenestemand ikke alene at afholde sig fra enhver form for adfærd, der kan opfattes som et angreb på den værdighed, som stillingen kræver, og den respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter, men ligeledes at udvise en adfærd, som er hævet over enhver mistanke, således at tillidsforholdet mellem institutionen og tjenestemanden stedse opretholdes.

Selv om den midlertidigt ansatte eventuelt har begået en fejl, der kan begrunde en opsigelse af disciplinære grunde, har ansættelsesmyndigheden ikke pligt til at indlede en disciplinærsag mod den pågældende frem for at anvende den mulighed for ensidigt at opsige kontrakten, der er fastsat i artikel 47, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Valget om at opsige en midlertidig ansats kontrakt i medfør af artikel 47, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte frem for i medfør af artikel 49-50a i nævnte ansættelsesvilkår vedrørende disciplinær forfølgning henhører under administrationens vide skønsbeføjelse.

(jf. præmis 54)

Retten i Første Instans: Dejaiffe mod KHIM, præmis 38

Den Europæiske Unions Ret: Longinidis mod Cedefop, præmis 100 og den deri nævnte retspraksis
Fristen i artikel 14, stk. 3, første punktum, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, er ikke et opsigelsesvarsel, men har til formål at sikre, at den kontraktansatte kan fremkomme med sine bemærkninger, inden institutionen træffer afgørelse om at lade den pågældende fortsætte i stillingen eller afskedige ham fra en dato, der så vidt muligt er sammenfaldende med datoen for udløbet af prøvetiden. En forsinkelse med udfærdigelsen af udtalelsen ved prøvetidens udløb, selv om den er en forsømmelse i forhold til de udtrykkelige krav i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, har ikke, hvor beklagelig den end er, en sådan karakter, at den kan give anledning til tvivl om udtalelsens gyldighed eller, i givet fald, gyldigheden af den afgørelse, hvorved ansættelsesmyndigheden opsiger den midlertidigt ansatte eller forlænger prøvetiden.

Retten til forsvar udgør et grundlæggende princip i EU-retten. Det følger af dette princip, at den berørte person skal gives lejlighed til, inden der træffes en afgørelse, som berører ham negativt, at udtale sig om, hvorvidt de faktiske forhold og andre omstændigheder, som ligger til grund for denne afgørelse, faktisk foreligger. Det nævnte princip er optaget i artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der anerkender retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt.

På området for afskedigelse af en midlertidigt ansat ved udløbet af prøvetiden er princippet om overholdelse af retten til forsvar gennemført ved artikel 14, stk. 3, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, som bestemmer, at den udtalelse, som senest en måned før udløbet af den midlertidigt ansattes prøvetid afgives om hans egnethed til varetagelse af de med hans stilling forbundne opgaver samt om hans tjenstlige indsats og adfærd, meddeles den pågældende, som skriftligt kan fremsætte sine bemærkninger.

(jf. præmis 55-57)

Henvisning til:

Domstolen: dom Kommissionen mod De Bry, C-344/05 P, EU:C:2006:710, præmis 37

Den Europæiske Unions Ret: dom L mod Parlamentet, T-317/10 P, EU:T:2013:413, præmis 81

Personaleretten: domme Sapara mod Eurojust, F-61/06, EU:F:2008:98, præmis 149, og CH mod Parlamentet, F-129/12, EU:F:2013:203, præmis 33