Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – Harmoniseringskontorets sprog – ex parte-procedurer – Harmoniseringskontorets mulighed for at sende skriftlige meddelelser til varemærkeansøgeren på det andet sprog, som denne har angivet – rækkevidde – grænser – konkret tilfælde

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 115, stk. 4; Kommissionens forordning nr. 216/96, art. 4, stk. 2, og art. 11)

2. EF-varemærker – sager for Harmoniseringskontorets instanser – forpligtelse for administrationen, herunder appelkamrene, til at handle inden for en rimelig frist

3. EF-varemærker – Harmoniseringskontorets afgørelser – overholdelse af retten til kontradiktion – konkret tilfælde

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73)

4. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – ordmærket TOP

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Det følger af artikel 115, stk. 4, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at muligheden for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) for i ex parte-procedurer at anvende det andet sprog, der er angivet i registreringsansøgningen, til at rette skriftlige meddelelser til ansøgeren er en undtagelse til princippet om anvendelse af behandlingssproget, og at udtrykket skriftlige meddelelser derfor skal fortolkes snævert. En sag består af en række dispositioner, der skal foretages ved behandlingen af en ansøgning. Det følger heraf, at udtrykket »administrative akter« omfatter alle de dispositioner, som fællesskabsbestemmelserne kræver eller forudsætter til behandlingen af EF-varemærkeansøgningen, samt de akter, der er nødvendige til denne behandling, som f.eks. meddelelser, anmodninger om berigtigelser, anmodninger om oplysninger eller andre akter. Alle disse akter skal således udfærdiges af Harmoniseringskontoret på det sprog, på hvilket ansøgningen om registrering er indgivet. I modsætning til administrative akter er »skriftlige meddelelser« som nævnt i artikel 115, stk. 4, andet punktum, alle de meddelelser, som indholdsmæssigt ikke kan sammenlignes med en administrativ akt, som f.eks. de skrivelser, hvorved Harmoniseringskontoret fremsender administrative akter, eller hvorved det meddeler ansøgerne oplysninger.

I denne henseende er en meddelelse fra et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, som er udarbejdet på grundlag af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 216/96 om fastsættelse af forretningsordenen for appelkamrene, og som har til formål at anmode sagsøgeren om supplerende bemærkninger vedrørende sagens sprogregler og om at supplere bevisoptagelsen i sagen, omfattet af begrebet administrative akter.

En note, som indeholder de bemærkninger fra Harmoniseringskontorets præsident, der er anmodet om i medfør af artikel 11 i forordning nr. 216/96, er ligeledes en sådan administrativ akt, for så vidt som de pågældende bemærkninger er udtryk for Harmoniseringskontorets stillingtagen, over for hvilken parternes ret til kontradiktion i henhold til artikel 11, andet punktum, er gældende, og hvorom parterne følgelig har krav på at modtage meddelelse på behandlingssproget.

(jf. præmis 32, 35 og 37)

2. Princippet om overholdelse af en rimelig frist, der – som en bestanddel af princippet om god forvaltningsskik – også følger af artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret i Nice den 7. december 2000, finder anvendelse på enhver fællesskabsretlig administrativ procedure. Nævnte princip finder ligeledes anvendelse på sagerne for de forskellige instanser ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), herunder sager for appelkamrene.

(jf. præmis 51 og 52)

3. Ifølge artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker må afgørelser truffet af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kun støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om. Et appelkammer ved Harmoniseringskontoret kan efter denne bestemmelse kun støtte afgørelsen på faktiske eller retlige forhold, om hvilke parterne har haft mulighed for at fremkomme med deres bemærkninger. Såfremt appelkammeret ex officio indhenter faktiske oplysninger, der skal danne grundlag for dets afgørelse, er det følgelig forpligtet til at give parterne meddelelse herom, for at de kan fremsætte deres bemærkninger.

Selv om den omstændighed, at et appelkammer ved Harmoniseringskontoret undlader at give sagsøgeren meddelelse om indholdet af en internetside og om resultaterne af en søgning, der er omtalt i dets afgørelse, udgør en tilsidesættelse af nævnte bestemmelse, bevirker en sådan fejl ikke, at afgørelsen skal annulleres, i det omfang begrundelsen for afgørelsen er støttet på selvstændige betragtninger i forhold til henvisningen til resultaterne af den pågældende søgning, og for så vidt som disse resultater alene skal underbygge afgørelsens konklusioner og således ikke er et nødvendigt element i begrundelsen herfor.

(jf. præmis 58, 59, 61, 62 og 64-66)

4. Ordmærket TOP, der er søgt registreret som EF-varemærke for »næringsmidler baseret på urter i kapselform eller som pulver; urtekosttilskud« og »urtekosttilskud«, som henhører under henholdsvis klasse 5 og 29 i Nice-arrangementet, savner fornødent særpræg i forhold til de omhandlede varer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker.

Ordet »top« bliver således anvendt i dets normale grammatiske form og udgør ikke en mærkbar afvigelse fra leksikalsk korrekt opbygning. Dette ordmærke kan som følge af dets almindelige anvendelse i gængs sprogbrug samt i handelen som et generelt lovprisende udtryk ikke anses for egnet til at individualisere den handelsmæssige oprindelse for de varer, det betegner, og således til at opfylde varemærkets væsentligste funktion. Endelig betyder det forhold, at tegnet kan anvendes på en sådan måde af en hvilken som helst fabrikant eller tjenesteyder med henblik på at reklamere for den pågældendes varer eller tjenesteydelser, at brugen af tegnet ikke er forbeholdt en enkelt virksomhed, heller ikke, hvis en sådan eneret kun ville vedrøre et specifikt område.

(jf. præmis 94-97)