FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

fremsat den 27. september 2006 1( )

Sag C-229/05 P

Kurdistan Workers’ Party (PKK)

og

Kurdistan National Congress (KNK)

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Appel – foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme – formaliteten – eksistensen af den sagsøgende organisation – repræsentation af den sagsøgende organisation – urigtig gengivelse af beviser – den sagsøgende organisation individuelt berørt«

I – Indledning

1. Nærværende appel er iværksat af Osman Ocalan på vegne af det kurdiske arbejderparti (Partiya Karkerên Kurdistan – PKK) og Serif Vanly på vegne af Kurdistans Nationalkongres (Kongra Netewiya Kurdistan – KNK). Osman Ocalan er bror til PKK’s leder, Abdullah Ocalan, som sidder fængslet i Tyrkiet.

2. Begge appellanter har anfægtet, at Rådet har indføjet PKK på en liste over terrororganisationer. Retten i Første Instans har afvist den af PKK anlagte sag, da PKK efter eget udsagn ikke længere eksisterer, og Osman Ocalan derfor ikke kan bevise, at han repræsenterer organisationen. Retten i Første Instans har ligeledes afvist den af KNK anlagte sag som følge af, at KNK ikke er individuelt berørt af Rådets afgørelse.

II – Baggrund og relevante retsforskrifter

3. Retten i Første Instans har redegjort for sagens baggrund og de relevante retsforskrifter vedrørende nærværende sag i præmis 1-9 i den anfægtede kendelse af 15. februar 2005 i sag T-229/02 ( ) på følgende måde:

»1 Det fremgår af sagen, at Kurdistan Workers’ Party (det kurdiske arbejderparti) (PKK) opstod i 1978 og indledte en væbnet kamp mod den tyrkiske regering med henblik på at få anerkendt kurdernes ret til selvbestemmelse. Ifølge Osman Ocalans skriftlige vidneudsagn erklærede PKK i juli 1999 en ensidig våbenhvile, men forbeholdt sig ret til selvforsvar. Ifølge samme vidneudsagn besluttede PKK’s kongres i april 2002 for at afspejle dette kursskifte, at »alle aktiviteter, der udføres under navnet »PKK«, ophører den 4. april 2002, og alle aktiviteter, der udføres på vegne af PKK, vil blive betragtet som ulovlige« (stævningens bilag 2, punkt 16). En ny sammenslutning, Kongreya AzadÓ š Demokrasiya Kurdistan (Kurdistan Freedom and Democracy Congress – KADEK), blev dannet for på demokratisk vis at nå politiske mål på vegne af det kurdiske mindretal. A. Ocalan blev udnævnt til præsident for KADEK.

2 Kurdistan National Congress (Kurdistans Nationalkongres) (KNK) er en paraplyorganisation, der omfatter omkring 30 organisationer. KNK har til formål at »styrke enheden og samarbejdet mellem kurdere i alle dele af Kurdistan og at støtte kurdernes kamp i lyset af den kurdiske nations overordnede interesser« (artikel 7, afsnit A, i KNK’s grundlæggende charter). Ifølge det skriftlige vidneudsagn fra KNK’s præsident, S. Vanly, var PKK’s leder blandt dem, der stod i spidsen for dannelsen af KNK. PKK var medlem af KNK og PKK’s individuelle medlemmer finansierede delvist KNK.

3 Den 27. december 2001 vedtog Rådet, som fandt, at der var behov for en fællesskabsindsats for at gennemføre resolution 1373 (2001) fra FN’s Sikkerhedsråd, fælles holdning 2001/930/FUSP om bekæmpelse af terrorisme (EFT L 344, s. 90) og fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme (EFT L 344, s. 93).

4 Artikel 2 i den fælles holdning 2001/931 lyder således:

»Det Europæiske Fællesskab, der handler inden for rammerne af sine beføjelser i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, vil beordre indefrysning af pengemidler og andre finansielle aktiver eller økonomiske ressourcer over for personer, grupper og enheder opført i bilaget.«

5 Den 27. december 2001 udstedte Rådet forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme (EFT L 344, s. 70).

6 Artikel 2 i forordning nr. 2580/2001 har følgende ordlyd:

»1. Med forbehold af artikel 5 og 6

a) indefryses alle midler, andre finansielle aktiver og økonomiske ressourcer, der tilhører, ejes eller besiddes af fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3, omhandlede liste

b) må der hverken direkte eller indirekte stilles pengemidler, andre finansielle aktiver og økonomiske ressourcer til rådighed for eller til gavn for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3, omhandlede liste.

2. Det er forbudt at levere finansielle tjenesteydelser til eller til gavn for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3 omhandlede liste, jf. dog artikel 5 og 6.

3. Rådet udarbejder, reviderer og ændrer med enstemmighed den liste over personer, grupper og enheder, som denne forordning finder anvendelse på, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 1, stk. 4, 5 og 6, i fælles holdning 2001/931/FUSP. Listen omfatter:

i) fysiske personer, som begår eller søger at begå eller at deltage i eller fremme enhver form for terrorhandling

ii) juridiske personer, grupper eller enheder, som begår eller søger at begå eller at deltage i eller fremme enhver form for terrorhandling

iii) juridiske personer, grupper eller enheder, som ejes eller kontrolleres af en eller flere af de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der henvises til under nr. i) og ii); eller

iv) fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som handler på vegne af eller under ledelse af en eller flere af de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der henvises til under nr. i) og ii).«

7 Den 2. maj 2002 vedtog Rådet afgørelse 2002/334/EF om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2001/927/EF (EFT L 116, s. 33). Afgørelsen indføjede PKK på den liste, der er omhandlet i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 (herefter »den omtvistede liste«).

8 Ved stævning registreret under nr. T-206/02 anlagde KNK et annullationssøgsmål til prøvelse af afgørelse 2002/334.

9 Den 17. juni 2002 vedtog Rådet afgørelse 2002/460/EF om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2002/334/EF (EFT L 160, s. 26). PKK figurerede fortsat på den omtvistede liste. Listen er efterfølgende regelmæssigt blevet ajourført ved afgørelser fra Rådet.«

4. Med henblik på bedømmelsen af den foreliggende sag finder jeg det som et supplement til Rettens redegørelse formålstjenligt at erindre om ordlyden i artikel 1, stk. 6, i fælles holdning 2001/931/FUSP:

»Navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, underkastes med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen.«

5. KNK anlagde i første omgang i sag T-206/02 ( ) søgsmål til prøvelse af Rådets afgørelse 2002/334/EF og derefter i sag T-229/02 sammen med Osman Ocalan, der repræsenterede PKK, søgsmål til prøvelse af Rådes afgørelse 2002/334 og 2002/460. Det er alene sidstnævnte fælles søgsmål, der er genstand for nærværende appel.

III – Rettens afgørelse

6. Retten har ved den anfægtede kendelse afvist sagen for så vidt angår begge sagsøgere på grund af formalitetsindsigelser fremsat af Rådet.

7. Retten fastslog i punkt 27 i kendelsen, at PKK bør anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af afgørelse 2002/334 og 2002/460. I punkt 28 præciserede den, at der i sager af denne art ikke må anlægges en »overdreven formalisme«, da der i modsat fald ikke findes nogen effektiv retsbeskyttelse.

8. Retten redegjorde imidlertid i punkt 34-41 for, at Osman Ocalan ikke har godtgjort, at han på behørig vis repræsenterer PKK, men tværtimod har hævdet, at PKK ikke længere eksisterer, hvorfor enhver aktion på vegne af PKK herefter vil være ulovlig. Retten konstaterede derfor, at Osman Ocalan af egen drift havde anlagt søgsmålet på vegne af PKK, og at dette følgelig burde afvises.

9. Retten har i punkt 45-56 undersøgt, hvorvidt KNK har søgsmålskompetence ud fra kriteriet om, at en sammenslutning, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, ikke kan anses for at være individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand af en retsakt, der påvirker denne gruppes interesser generelt, når sammenslutningens medlemmer ikke kan gøre det individuelt. Eftersom PKK er ophørt med at eksistere, kan sammenslutningen heller ikke længere være medlem af KNK, som derfor heller ikke kan anses for at være individuelt berørt. Efterfølgeren for PKK, KADEK, er ikke medlem af KNK. Yderligere begrænsninger af KNK’s aktiviteter eller for dens medlemmer med hensyn til samarbejdet med PKK eller dennes efterfølger, som følger af afgørelse 2002/334 og 2002/460, vil ligeledes ikke berøre KNK individuelt på en måde, der adskiller dem fra alle andre.

10. Endelig er det heller ikke nødvendigt, at KNK selv kan anlægge et søgsmål til prøvelse af de omtvistede afgørelser. Det er således muligt for PKK’s efterfølgere at anlægge et sådant søgsmål, hvilket også allerede er sket i forbindelse med KONGRA-GEL (Kongra Gelê Kurdistan – den kurdiske folkekongres) ( ).

IV – Parternes påstande

11. Appellanterne har nedlagt følgende påstande:

1) Det fastslås, at den sag, Osman Ocalan har anlagt for den organisation, der tidligere var kendt som PKK, kan antages til realitetsbehandling.

2) Det fastslås, at den sag, Serif Vanly har anlagt for den organisation, der er kendt som KNK, kan antages til realitetsbehandling.

3) Der træffes afgørelse vedrørende omkostningerne i forbindelse med sagen om formalitetsspørgsmålet.

12. Rådet har nedlagt følgende påstande:

1) Begge appeller afvises.

2) Subsidiært frifindelse.

3) Om nødvendigt hjemvises sagen til Rettens afgørelse.

4) Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

V – Stillingtagen

13. Nærværende appel vedrører Rettens afvisning af begge appellanters søgsmål. I første omgang skal PKK’s og derefter KNK’s appel undersøges.

A – Osman Ocalans appel på vegne af PKK

14. Den første appellant har på vegne af PKK fremført i alt syv anbringender, som jeg delvist skal behandle under ét.

1. Første anbringende – anerkendelse af repræsentationsbeføjelsen

15. Den første appellant har gjort gældende, at Retten har handlet på selvmodsigende vis ved at fastslå, at han ikke har anlagt søgsmål på vegne af PKK, men derimod af egen drift. Retten har nemlig allerede anerkendt, at han på lovlig vis repræsenterede PKK, idet den forkyndte stævningen frem for at vedtage foranstaltninger i henhold til artikel 44, stk. 6, i Rettens procesreglement ( ). Bestemmelsen lyder således:

»Opfylder stævningen ikke kravene i stk. 3-5, giver justitssekretæren sagsøgeren en rimelig frist til at berigtige stævningen eller til at tilvejebringe de ovenfor nævnte dokumenter. Sker dette ikke inden for den fastsatte frist, træffer Retten afgørelse om, hvorvidt undladelsen af at overholde disse formforskrifter skal medføre, at sagen afvises.«

16. Det er navnlig artikel 44, stk. 5, i Rettens procesreglement, der har betydning for den procesfuldmægtiges og dennes fuldmægtiges repræsentationsbeføjelse:

»Er sagsøgeren en privatretlig juridisk person, skal stævningen være ledsaget af:

a) […]

b) bevis for, at advokatens fuldmagt er behørigt udstedt af den, der på den juridiske persons vegne er beføjet hertil.«

17. Den første appellant har henvist til en sag, hvori Retten som følge af Kommissionens klagepunkt, hvorefter den person, som havde udstedt fuldmagt til den procesfuldmægtige, ikke havde beføjelse til at repræsentere det sagsøgende selskab, rettede en forespørgsel til sagsøgeren herom ( ). I denne sag har hverken Rådet eller Retten rejst tvivl om Osman Ocalans repræsentationsbeføjelse, før den traf sin afgørelse.

18. Rådet har imidlertid med rette gjort gældende, at forkyndelsen af stævningen ikke er til hinder for, at Retten på et senere tidspunkt fastslår, at Osman Ocalan ikke har nogen repræsentationsbeføjelse. Retten tog således først stilling til spørgsmålet om den procesfuldmægtiges beføjelse, efter at Kommissionen havde fremført dette klagepunkt i den af den første appellant nævnte sag ( ).

19. Ifølge den første appellant er det desuden selvmodsigende, at han høres vedrørende sagens formalitet, mens han ikke anses for at have repræsentationsbeføjelse for så vidt angår den resterende del af sagen.

20. Heller ikke dette anbringende er overbevisende, fordi det – således som Rådet har understreget – er retligt påkrævet at høre en part vedrørende formaliteten, selv om det er uklart, hvorvidt de pågældende personer, der optræder på vegne af denne part, rent faktisk også er beføjet hertil. I modsat fald ville det ikke være muligt at overholde retten til kontradiktion med hensyn til repræsentationsbeføjelsen. Dette er i praksis også den eneste meningsfulde fremgangsmåde, eftersom disse påståede repræsentanter formodentlig er dem, som blandt parterne har bedst mulighed for at fremføre de nødvendige beviser.

21. For så vidt dette anbringende indeholder klagepunktet, hvorefter Retten har forsømt at opfordre den første appellant til at føre bevis for sin beføjelse, skal jeg behandle dette sammen med det syvende appelanbringende, der vedrører den manglende mulighed for klarlægning.

22. Det første appelanbringende må derfor forkastes.

2. Andet og tredje anbringende – foregribelse af spørgsmål vedrørende realiteten

23. Den første appellant har med disse to appelanbringender anført, at spørgsmålet om PKK’s eksistens ikke skulle have været behandlet og prøvet isoleret inden for rammerne af en formalitetsindsigelse, og at dette spørgsmål vedrører sagens realitet. Appellanten har herved påberåbt sig artikel 114, stk. 1, første punktum, i Rettens procesreglement.

24. Rådet har anført, at dette appelanbringende bør afvises, eftersom det blot er en gentagelse af argumenterne fra førsteinstansretten. Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig ikke kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren nemlig blive berøvet en del af sin mening ( ). Den første appellant gentager i den foreliggende appelsag ganske vist sin argumentation fremført for førsteinstansen, men da dette har til formål at anfægte Rettens kendelse, må appelanbringendet fremmes til realitetsbehandling.

25. Dette appelanbringende kan imidlertid ikke tiltrædes. Det er ufornødent at undersøge, hvorvidt PKK’s eksistens rent faktisk er af betydning for, om sagen kan realitetsbehandles, eftersom artikel 114, stk. 1, første punktum, i Rettens procesreglement ikke forbyder, at en formalitetsindsigelse støttes på argumenter, som også har betydning for sagens realitet.

26. Den tyske version af denne bestemmelse lyder således:

»Will eine Partei vorab eine Entscheidung des Gerichts über die Unzulässigkeit, die Unzuständigkeit oder einen Zwischenstreit herbeiführen, so hat sie dies mit besonderem Schriftsatz zu beantragen.« [»Ønsker en part, at Retten skal tage stilling til, om sagen bør afvises, Retten savner kompetence, eller til et andet processuelt stridsspørgsmål, skal begæring herom fremsættes i et særskilt dokument.«] (O.a.: Ordret oversættelse, som ikke er i overensstemmelse med den danske version af artikel 114, stk. 1, første punktum, i Rettens Procesreglement.)

27. Den engelske ( ) og franske ( ) version bestemmer derimod, at det er muligt at rejse formalitets- eller kompetenceindsigelser samt andre afgørende spørgsmål, som ikke vedrører sagens realitet.

28. Den første appellant har heraf udledt, at det ikke er muligt at rejse formalitetsindsigelse og heller ikke muligt for Retten at træffe afgørelse herom, når dette indebærer, at der træffes afgørelse om andre afgørende spørgsmål, som vedrører sagens realitet.

29. Det er faktisk muligt at fortolke den franske og engelske version af artikel 114, stk. 1, første punktum, i Rettens procesreglement således, at alle de deri nævnte former for indsigelse ikke må omfatte spørgsmål, der kræver en prøvelse af realiteten. Det er ikke udelukket, at det forbehold, der nævnes i disse to versioner, kan anvendes på alle tre former for indsigelse, men ud fra bestemmelsens sammenhæng er det imidlertid mere nærliggende, at forbeholdet begrænses til at omfatte den tredje form for indsigelse, dvs. et andet processuelt stridsspørgsmål henholdsvis »incident« eller »other preliminary plea«.

30. Den sidstnævnte fortolkning af artikel 114, stk. 1, første punktum, i Rettens procesreglement er ligeledes i overensstemmelse med bestemmelsens oplysning. Når Retten uafhængigt af, om der foreligger en formalitetsindsigelse, prøver formaliteten, er intet til hinder for, at den også behandler spørgsmål, som også kan have betydning for sagens realitet. Ifølge artikel 13 i Rettens procesreglement kan Retten til enhver tid af egen drift og efter at have hørt parterne efterprøve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt. Er det åbenbart, at en sag må afvises, kan Retten i henhold til artikel 111 uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse. Ingen af disse artikler bestemmer, at Retten alene skal behandle spørgsmål, der ikke vedrører sagens realitet.

31. En uindskrænket undersøgelse af spørgsmål vedrørende formaliteten er logisk set ligeledes i overensstemmelse de processuelle forudsætninger, da en udredning vedrørende realiteten forudsætter, at Retten er kompetent til at træffe afgørelse, og at sagen kan realitetsbehandles ( ).

32. Desuden taler målet med artikel 114 i Rettens procesreglement imod, at prøvelsen af en formalitetsindsigelse begrænses til kun at omfatte spørgsmål, som ikke har betydning for realiteten. Som Rådet nemlig med rette har påpeget, gør en formalitetsindsigelse det muligt at undgå bekostelige redegørelser vedrørende realiteten. Disse er uden betydning for sagen, hvis denne ikke skal realitetsbehandles. Selv om der inden for rammerne af formaliteten findes spørgsmål, som også har betydning for realiteten, er dette ikke ensbetydende med, at det er nødvendigt at foretage en fuldstændig prøvelse af realiteten.

33. Spørgsmål, som kan være af betydning for sagens realitet, kan derfor også behandles inden for rammerne af en formalitetsindsigelse som omhandlet i artikel 114 i Rettens procesreglement. Som følge heraf var den betydning, som PKK’s eksistens eventuelt måtte have for sagens realitet, hverken til hinder for formalitetsindsigelsen eller Rettens afgørelse vedrørende indsigelsen.

34. På grundlag af det anførte må det andet og tredje appelanbringende forkastes.

3. Fjerde og femte appelanbringende – urigtig gengivelse af Osman Ocalans vidneforklaring og PKK’s fortsatte søgsmålskompetence.

35. Den første appellant har ved det fjerde appelanbringende gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af hans vidneforklaring. Det fremgår klart af appellen og Osman Ocalans forklaring, at PKK har indstillet sine aktiviteter under denne betegnelse og oprettet en ny allieret organisation under navnet KADEK. Osman Ocalan har intetsteds erkendt, at PKK med henblik på appellen ikke længere eksisterer eller er opløst.

36. Den første appellant har under det femte appelanbringende gjort gældende, at PKK med henblik på denne sag i det mindste fortsat må anses for at have søgsmålskompetence, selv om PKK i princippet ikke længere eksisterer. Hvis PKK kan forbydes, er det ligeledes nødvendigt, at organisationen anses for at have søgsmålskompetence, for at kunne anlægge sag til prøvelse af dette forbud.

37. Rådet mener, at disse appelanbringender bør afvises, fordi de blot gentager anbringender for Retten og anfægter Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder.

38. Som jeg allerede har nævnt, er det under en appelsag muligt på ny at diskutere retsspørgsmål, som Retten har behandlet, såfremt appellanten bestrider Rettens retlige bedømmelse, hvilket er tilfældet i denne sag. Det er derimod korrekt, at en vurdering af de faktiske omstændigheder ikke udgør et retligt spørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret. Dette gælder imidlertid kun, såfremt Retten ikke har foretaget en urigtig gengivelse af de beviser, som er blevet den forelagt ( ). Disse to appelanbringender skal således antages til realitetsbehandling, idet den første appellant har gjort gældende, at Retten har foretaget en sådan urigtig gengivelse.

39. Det er imidlertid tvivlsomt, hvorvidt disse appelanbringender er holdbare, dvs. om de er egnede til at anfægte kendelsen. Hvis anbringenderne ikke er egnede til at anfægte kendelsen, er der i henhold til fransk terminologi tale om et »moyen inopérant«, dvs. et appelanbringende, med hvilket det ikke er muligt at opnå det tilsigtede formål, og som derfor skal forkastes.

40. For at kunne vurdere, om argumentationen vedrørende PKK’s eksistens er holdbart, skal jeg understrege, at Retten – i overensstemmelse med Rådets indvending – ikke har afvist sagen som følge af PKK’s manglende rets- og partsevne, men derimod fordi Osman Ocalan ikke er repræsentant for PKK.

41. Retten har imidlertid udelukkende støttet sin afvisning af Osman Ocalans fuldmagt på dennes oplysninger om, at PKK ikke længere eksisterer. Såfremt den første appellant får medhold i disse appelanbringender, bortfalder hele Rettens begrundelse på dette afgørende punkt. Dette indebærer, at appelanbringenderne således muligvis er relevante.

42. Jeg skal derfor undersøge, om Retten har foretaget en urigtig gengivelse af bevismidlerne. En sådan urigtig gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne ( ). Denne formulering er imidlertid uklar, fordi det kræver et minimum af bedømmelse at konstatere, at der foreligger en urigtig gengivelse. Der foreligger derimod i højere grad en urigtig gengivelse af beviserne, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at gengivelsen af de foreliggende beviser er urigtig.

43. Hidtil har Domstolen hovedsageligt støttet en konstatering om urigtig gengivelse af beviser på, at Retten har tillagt visse beviser et objektivt fejlagtigt indhold ( ). Domstolen har imidlertid også henvist til sammenhængen mellem visse udtalelser ikke blot med henblik på at fastslå, at indholdet i et dokument var urigtig gengivet ( ), men også med henblik på at forkaste en sådan påstand ( ).

44. Jeg skal ved hjælp af disse kriterier efterprøve, hvorvidt konstateringen om, at Osman Ocalan har oplyst, at PKK ikke længere eksisterer, og hvorvidt konklusionen om, at PKK derfor ikke har kunnet give Osman Ocalan fuldmagt til at anlægge sagen, udgør en urigtig gengivelse af beviserne.

45. Rettens konstatering kan støttes på punkt 16 i stævningen og punkt 27 i Osman Ocalans skriftlige vidneudsagn ( ), som omhandler PKK’s opløsning. Denne proces beskrives imidlertid mere indgående andetsteds i vidneudsagnet. Som Retten har gengivet i præmis 1 i den anfægtede kendelse under henvisning til punkt 16 i vidneudsagnet, besluttede PKK’s kongres i april 2002 for at afspejle det nye kursskifte, at »alle aktiviteter, der udføres under navnet »PKK«, ophører den 4. april 2002, og alle aktiviteter, der udføres på vegne af PKK, vil blive betragtet som ulovlige [i originalen »illegitimate«]«.

46. Endvidere blev der i henhold til punkt 18 i vidneudsagnet vedtaget nye vedtægter, som ændrede PKK’s struktur og organisation. En koordinerende organisation skulle omfatte de forskellige organisationer, som var oprettet i forskellige dele af Kurdistan. Derfor blev KADEK grundlagt.

47. Det fremgår i øvrigt af punkt 29 ff. i vidneudsagnet, at optagelsen af PKK på listen over terrororganisationer hovedsageligt anfægtes, fordi dette skader KADEK’s aktiviteter.

48. Endelig har Osman Ocalan udstedt procesfuldmagten til de deltagende advokater på vegne af den organisation, som tidligere var kendt som PKK.

49. Jeg skal også påpege, at den i denne sag omtvistede organisation som følge af sin karakter ikke kunne råde over definitive og formelle vedtægter, som gør det muligt endegyldigt at fastslå, hvornår organisationens retlige eksistens begyndte og ophørte.

50. Det er følgelig ikke muligt ud fra beviserne at konkludere, at PKK ikke længere eksisterer og derfor ikke kunne give Osman Ocalan repræsentationsbeføjelse. Det er mere nærliggende blot at opfatte KADEK som et nyt navn for PKK.

51. Selv om man – således som Rådet har gjort det under retsforhandlingerne – anser den med navnet KADEK betegnede organisation for den retlige efterfølger til PKK, som ikke længere eksisterer, må man – i modsætning til Rådets opfattelse – under alle omstændigheder her lægge til grund, at appellen, der er genstand for nærværende sag, blev anlagt af KADEK under navnet PKK og under udøvelse af de rettigheder, som PKK har tildelt organisationen.

52. For at der er tale om en navneændring, henholdsvis en retlig efterfølger, taler også den omstændighed, at Rådet – således som Retten fastslår i præmis 55 i kendelsen – ved afgørelse 2004/306/EF af 2. april 2004 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2003/902/EF ( ), har tilføjet KADEK og KONGRA-GEL som andre betegnelser for PKK på den omtvistede liste. I henhold til denne liste eksisterer de med disse navne betegnede organisationer således fortsat.

53. Derudover har den første appellant inden for rammerne af det femte appelanbringende med rette påpeget, at den fortsatte angivelse af PKK som en terrororganisation på den omtvistede liste gør det nødvendigt i det mindste at give organisationen rets- og partsevne for at kunne anlægge sag til prøvelse af denne opførelse på den omtvistede liste. Følgelig må den også være i stand til at udpege personer, der kan anlægge sag i dens navn.

54. Dette er ikke et rent formelt argument. Rådet har nemlig tilsyneladende indtil nu antaget, at PKK fortsat eksisterer, eftersom det opretholder foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme over for denne organisation. Som Retten har fastslået i præmis 44, beror dette, jf. artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001, på en regelmæssig kontrol af, hvorvidt det fortsat er berettiget at bevare et navn på listen. Ifølge artikel 1, stk. 6, i fælles holdning 2001/931/FUSP ( ), til hvilken der henvises i ovennævnte forordning, skal denne kontrol ske mindst en gang hvert halve år.

55. Udtalelsen om, at alle aktiviteter, der udføres under navnet »PKK«, skal betragtes som ulovlige [i originalen: »illigitimate«] – skal – således som PKK har anført under retsforhandlingerne – ses i sammenhæng med, at man – under alle omstændigheder på daværende tidspunkt – ville tage afstand fra voldshandlinger. Sådanne aktiviteter skulle ikke længere legitimeres politisk af PKK. Dette kan imidlertid ikke relateres til den foreliggende sag.

56. Det er ganske vist ikke dermed fastslået, hvorvidt Osman Ocalan med rette optræder på vegne af PKK. Det kan dog i det mindste fastslås, at Rettens konstateringer vedrørende Osman Ocalans manglende fuldmagt medfører en urigtig gengivelse af dennes vidneudsagn. Allerede af den grund er Rettens kendelse behæftet med en retlig fejl, hvorfor den skal ophæves.

4. Sjette appelanbringende – effektiv domstolsbeskyttelse

57. Ved det sjette appelanbringende anfægtes forudsætningerne for at anlægge et individuelt søgsmål ved de europæiske domstole, navnlig kravet om, at man skal være individuelt berørt. Dette krav er i strid med EMRK, eftersom det, selv om der foreligger en direkte tilsidesættelse af menneskerettighederne, er udelukket at anlægge et søgsmål, hvis man ikke er individuelt berørt.

58. Rådet er af den opfattelse, at dette appelanbringende bør afvises, da Retten ikke har behandlet et tilsvarende anbringende i første instans. Denne indvending kan imidlertid ikke tiltrædes, eftersom Retten også kan gøre sig skyldig i en fejlagtig retsanvendelse ved ikke eller ikke i tilstrækkelig grad at behandle et argument.

59. Imidlertid fremgår det ikke af appelanbringendet, hvilken del af Rettens kendelse anbringendet er rettet imod, henholdsvis hvor Retten skulle have behandlet dette argument. Appelanbringendet bør i denne henseende afvises. I øvrigt kan kravet om at være individuelt berørt ikke udgøre et appelgrundlag for så vidt angår PKK, eftersom Retten i præmis 27 udtrykkeligt har anerkendt, at organisationen er individuelt berørt, og at Osman Ocalan ikke har anlagt søgsmål ud fra en selvstændig ret.

60. Den første appellant har dog med hensyn til effektiv domstolsbeskyttelse desuden gjort gældende, at Retten med sin afgørelse vedrørende PKK’s eksistens har frataget ham et vigtigt retsmiddel. Dette anbringende kan heller ikke tiltrædes. Effektiv domstolsbeskyttelse kræver ikke, at personer kan anlægge søgsmål på andres vegne, hvis disse ikke er bemyndiget hertil.

61. Dette appelanbringende må derfor forkastes i sin helhed.

5. Syvende appelanbringende – mulighed for klarlægning

62. Den første appellant har endelig gjort gældende, at Retten burde have givet ham mulighed for at klarlægge sin repræsentationsbeføjelse. Rettens fremgangsmåde er udtryk for misbrug, uforholdsmæssig og i strid med naturretten.

63. I princippet har den første appellant imidlertid haft tilstrækkelig mulighed for at klarlægge sin repræsentationsbeføjelse – nemlig i første omgang i stævningen og dernæst i svarskriftet på Rådets indsigelse. Der havde været anledning til at klarlægge disse punkter, da Rådet bl.a. som begrundelse for indsigelsen gjorde gældende, at PKK ifølge den første appellants oplysninger ikke længere eksisterede og derfor ikke havde rets- og partsevne. Denne mulighed gjorde den første appellant brug af.

64. Som den første appellant imidlertid på forespørgsel påpegede under retsmødet, har han ikke over for Retten ytret sig vedrørende dennes endelige retlige vurdering. I modsætning til hvad Rådet har anført i sin indsigelse, har Retten nemlig ladet spørgsmålet om PKK’s rets- og partsevne stå åbent, og snarere afvist, at Osman Ocalan havde repræsentationsbeføjelse.

65. Den første appellant har som følge heraf hævdet, at Retten burde have gjort ham opmærksom på den omhandlede retlige vurdering, dvs. tvivlen om, hvorvidt han havde repræsentationsbeføjelse, således at han havde fået mulighed for at afkræfte denne tvivl.

66. I princippet er domstolene imidlertid ikke forpligtede til at give parterne mulighed for at blive hørt angående ethvert punkt i deres retlige vurdering før domsafsigelse. Navnlig fællesskabsdomstolene er tilbageholdende i denne henseende, hvilket sikrer deres neutralitet. Eftersom parterne skal lade sig repræsentere af en advokat, er sådanne oplysninger normalt ikke påkrævet. Således anser Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg det heller ikke for at være en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, hvis en domstol giver potentielt vildledende oplysninger i straffesager, når den berørte repræsenteres af en advokat ( ).

67. Nødvendigheden af at give information kan imidlertid følge af princippet om retten til kontradiktion. Dette princip har bl.a. til formål at forhindre, at en retlig afgørelse eventuelt påvirkes af, at et argument ikke har været drøftet af parterne ( ). Dette har til hensigt at forebygge »overraskende afgørelser«.

68. Det for Retten afgørende anbringende, nemlig udtalelserne om PKK’s eksistens, blev imidlertid drøftet af parterne, hvorfor det i princippet var ufornødent at høre parterne yderligere.

69. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der forelå tilstrækkelig repræsentationsbeføjelse, indeholder Rettens procesreglement imidlertid en særbestemmelse, som undtagelsesvist gør det nødvendigt at informere om eventuelle uklarheder og giver mulighed for en klarlægning. Hvis en privatretlig juridisk person ikke vedlægger stævningen bevis for, at advokatens fuldmagt er behørigt udstedt af den, der på den juridiske persons vegne er beføjet hertil, giver justitssekretæren i henhold til artikel 44, stk. 5 og 6, sagsøgeren en rimelig frist til at berigtige stævningen eller til at tilvejebringe de nødvendige dokumenter ( ). Det er ikke usædvanligt, at Retten også på et senere tidspunkt indhenter tilsvarende oplysninger ( ).

70. I denne sag er det ikke blevet bekræftet, at PKK er en privatretlig juridisk person. Retten har imidlertid i præmis 28 i kendelsen med rette fastslået, at det kan være særlig vanskeligt at føre bevis for lovligheden af visse af de grupper og enheder, der står opført på den omtvistede liste. Derfor bør disse grupper og enheder i det mindste være omfattet af de samme beskyttelsesbestemmelser, som gælder for privatretlige juridiske personer, der relativt let kan føre bevis for, at advokatens fuldmagt er behørigt udstedt af den, der på den juridiske persons vegne er beføjet hertil.

71. Følgelig må også grupper, som står opført på den omtvistede liste, og som ikke har ført tilstrækkelig bevis for den pågældende persons beføjelse til repræsentation, gives en ekstra mulighed for at tilvejebringe de nødvendige dokumenter.

72. Dette er ikke sket i denne sag, fordi Retten forud for sin afgørelse ikke på noget tidspunkt har informeret den første appellant om, at der herskede tvivl om dennes beføjelse.

73. Som følge af det anførte er Rettens afvisning for så vidt angår den første appellant behæftet med en processuel fejl, idet Retten ikke gav denne mulighed for at klarlægge Osman Ocalans beføjelse til repræsentation. Af denne grund bør kendelsen afsagt af Retten i Første Instans også ophæves.

B – Afgørelsen vedrørende formaliteten med hensyn til Osman Ocalans søgsmål på vegne af PKK

74. Jeg skal herefter efterprøve, om Domstolen i henhold til den første appellants påstand kan træffe endelig afgørelse om, at Osman Ocalans søgsmål på vegne af PKK kan antages til realitetsbehandling, eller om den – i overensstemmelse med Rådets subsidiære påstand – skal hjemvise sagen i sin helhed til Retten i Første Instans til yderligere behandling. Ifølge artikel 61, stk. 1, andet punktum, i Domstolens statut, forudsætter en endelig afgørelse, at sagen er moden til påkendelse.

75. Der hersker fortsat tvivl på fire punkter om, hvorvidt søgsmålet på vegne af PKK skal antages til realitetsbehandling.

76. For det første er der hidtil ikke blevet truffet afgørelse vedrørende Rådets indsigelse om, at PKK i denne sag ikke kan anses for at have rets- og partsevne. For det andet er Rådet af den opfattelse, at det endnu ikke er klarlagt, hvorvidt sagen med hensyn til afgørelse 2002/334 blev anlagt inden for den fastsatte frist. Disse to spørgsmål har været genstand for et andet processuelt stridsspørgsmål ved Retten og er derfor moden til påkendelse.

77. Det tredje problem vedrørende formaliteten er tæt forbundet med den anden indsigelse, nemlig om den anden genstand for appellen, afgørelse 2002/460, for PKK’s vedkommende udgør en retsakt, som kan anfægtes, eller den alene er en bekræftelse af en tidligere beslutning. Dette spørgsmål blev rejst af Kommissionen under førsteinstansbehandlingen. Retten har taget stilling hertil med hensyn til KNK, hvorfor dette spørgsmål ligeledes er modent til påkendelse.

78. Endelig resterer det fjerde spørgsmål om, hvorvidt Osman Ocalan kan anerkendes som repræsentant for PKK. Dette spørgsmål blev rejst første gang i Rettens kendelse og – under tilsidesættelse af den første appellants processuelle rettigheder – afgjort, uden at denne fik mulighed for at klargøre dette. Spørgsmålet var således på det tidspunkt ikke modent til påkendelse. Imidlertid har appelsagen givet den første appellant og de øvrige deltagere i sagen tilstrækkelig mulighed for at fremføre yderlige argumenter vedrørende Osman Ocalans repræsentationsbeføjelse, hvorfor der også kan træffes afgørelse vedrørende dette spørgsmål.

1. PKK’s rets- og partsevne

79. Jeg har allerede tidligere anført, at PKK i det mindste skal anses for at have rets- og partsevne, for så vidt at organisationen står opført på den omtvistede liste ( ). Rådets indsigelse desangående kan derfor ikke tages til følge.

2. Overholdelse af søgsmålsfristen

80. Rådet har i første instans gjort gældende, at søgsmålsfristen vedrørende afgørelse 2002/334 var overskredet. Fristen for at anlægge sagen udløb den 29. juli 2002, og klagesagen blev først anlagt den 31. juli 2002.

81. Således som begge appellanter har oplyst til Retten, blev der imidlertid allerede den 24. juli 2002, altså før fristens udløb, indleveret et dokument til Retten med betegnelsen stævning. Appellanterne har anført, at de var af den faste overbevisning, at de indleverede en stævning med originale underskrifter, men de har dog ikke fremlagt bevis herfor.

82. Appellanterne har endvidere oplyst, at de fra Rettens side sidst på eftermiddagen den 29. juli 2002 blev informeret om, at ingen af eksemplarerne af stævningen var forsynet med originale underskrifter. Det pågældende eksemplar af dette dokument, som endnu er tilgængeligt på Rettens Justitskontor, er en kopi af en stævning, som er underskrevet af én af de tre repræsentanter for parterne og desuden forsynet med yderligere én af disse repræsentanters initialer. S. 4 i kopien indeholder desuden en håndskreven anvisning om rettelser.

83. Den stævning, som blev indleveret, efter at Retten havde givet oplysning om ovenstående, blev først indleveret den 31. juli 2002. Denne stævning er underskrevet af to advokater for parterne og forsynet med den tredje advokats initialer.

84. Det må i betragtning af disse omstændigheder lægges til grund, at det første dokument med betegnelsen stævning faktisk ikke var forsynet med originale underskrifter, og at der formentlig snarere var tale om en kopi af et udkast til stævningen.

85. En formel stævning – det andet dokument – blev således først indleveret til Retten efter søgsmålsfristens udløb.

86. De dokumenter, som blev indleveret den 24. juli 2002, kan heller ikke betragtes som en fax eller anden form for genpart som omhandlet i artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement. Procesfristerne anses nemlig kun for overholdt, såfremt det kopierede originaldokument indleveres til Rettens Justitskontor senest ti dage efter. I denne sag blev det kopierede originaldokument imidlertid ikke indleveret, men derimod en anden stævning med en yderligere underskrift.

87. Søgsmålet vedrørende afgørelse 2002/334 er således anlagt for sent og bør derfor afvises. Rådes indsigelse skulle altså for så vidt tages til følge. Som følge heraf kan Rettens anfægtede kendelse stadfæstes for så vidt angår afgørelse 2002/334.

3. Hvorvidt afgørelse 2002/460 kan anfægtes

88. For så vidt angår afgørelse 2002/460 er søgsmålsfristen ubestridt overholdt. Kommissionen har imidlertid gjort gældende for Retten, at denne afgørelse med hensyn til PKK kun er en bekræftelse af en tidligere afgørelse, eftersom PKK var anført på tilsvarende vis i afgørelse 2002/334.

89. En ren bekræftelse af en beslutning udgør ikke en retsakt, som kan kvalificeres som en beslutning, der kan anfægtes ( ). Anderledes forholder det sig imidlertid, hvis den anfægtede beslutning er det endelige resultat af en fornyet undersøgelse af forholdene ( ).

90. I præmis 44 i den anfægtede kendelse har Retten med hensyn til PKK fastslået, at der er tale om en ny og derfor anfægtelig beslutning:

»Hvad angår afgørelse 2002/460 (herefter »den omtvistede afgørelse«) fremgår det klart, at denne afgørelse er en ny afgørelse i forhold til afgørelse 2002/334, som den ophæver. Dels bestemmer artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001, at Rådet med enstemmighed udarbejder, reviderer og ændrer den liste over personer, grupper og enheder, som nævnte forordning finder anvendelse på. Det følger heraf, at Rådet ved hver ny retsakt reviderer den omtvistede liste. Dels kan en sådan revision ikke være begrænset til opførelsen af nye personer eller enheder eller til tilbagetrækning af visse personer eller grupper, eftersom det i et retsfællesskab ikke kan tillades, at en retsakt, som indfører vedvarende restriktive foranstaltninger over for personer eller enheder, kan gælde ubegrænset, uden at den institution, som har fastsat dem, regelmæssigt vedtager dem på ny efter en fornyet undersøgelse. Følgelig kan den omstændighed at have anfægtet afgørelse 2002/334, som for første gang opfører PKK på den omtvistede liste, ikke forhindre KNK i at anfægte afgørelse 2002/460, som bibeholder PKK på nævnte liste, på grund af indsigelsen om litispendens.«

91. Jeg er, ligesom begge parter, enig i denne bedømmelse af afgørelse 2002/460, navnlig fordi den i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 nævnte kontrol skal ske i overensstemmelse med artikel 1, stk. 6, i fælles holdning 2001/931. I henhold hertil skal navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år underkastes en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen ( ).

92. Som følge heraf udgør afgørelse 2002/460 en anfægtelig retsakt også hvad angår PKK.

4. Repræsentationsbeføjelse

93. Jeg skal endelig undersøge, om Osman Ocalan rent faktisk havde beføjelse til at give de procesfuldmægtige fuldmagt til at anlægge sag på vegne af PKK.

94. Jeg skal med henblik på undersøgelsen af dette punkt henvise til Rettens konstateringer i præmis 28 i den anfægtede afgørelse:

»Det må dernæst præciseres, at de regler, der gælder for et annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling hvad angår en person opført på den omtvistede liste – nemlig listen over personer, grupper og enheder, hvorpå restriktive foranstaltninger med henblik på at bekæmpe terrorisme finder anvendelse – bør fortolkes ud fra de foreliggende omstændigheder. Hvad navnlig angår disse grupper eller enheder kan det nemlig forekomme, at disses eksistens ikke er lovlig, eller at de ikke var i stand til at overholde de retsregler, der almindeligvis gælder for juridiske personer. Herefter vil en overdreven formalisme i visse tilfælde indebære at nægte enhver mulighed for at anlægge et annullationssøgsmål, selv om disse grupper og enheder har været genstand for restriktive fællesskabsforanstaltninger.«

95. Jeg finder disse argumenter holdbare, navnlig sammenholdt med undersøgelsen af beføjelsen til repræsentation som en processuel forudsætning. Denne undersøgelse skal ikke forhindre anlæggelsen af et søgsmål, hvis PKK er direkte og individuelt berørt. Det drejer sig snarere om at sikre, at det rent faktisk er den berørte organisation, der anlægger søgsmålet, og ikke en hvilken som helst tredjemand, der anlægger et alment søgsmål eller endda handler i strid med den pågældende organisations interesser, som angiveligt har anlagt sagen.

96. Det ville derfor være uhensigtsmæssig at kræve et fuldstændigt bevis for beføjelsen til repræsentation fra personer, der anlægger søgsmål på vegne af en sådan organisation. Det bør derimod i princippet være tilstrækkeligt, hvis der på troværdig vis argumenteres for repræsentationsbeføjelsen. Hvis den sagsøgte institution fortsat skulle nære tvivl om, hvorvidt den pågældende person repræsenterer den sagsøgende organisation, påhviler det institutionen på tilstrækkelig udførligt og overbevisende vis at rejse tvivl om sagsøgers anbringende.

97. Anvender man disse kriterier på den argumentation, der blev fremført i førsteinstansen, hersker der fortsat tvivl om, hvorvidt Osman Ocalan repræsenterer PKK. Osman Ocalan er ganske vist bror til Abdullah Ocalan, der er PKK’s leder og i øjeblikket indsat i et tyrkisk fængsel, og Osman Ocalan har angiveligt været en del af ledelsen i PKK ( ). Imidlertid betegnede Osman Ocalan sig som tidligere medlem, da han gav fuldmagt til de procesfuldmægtige. I mellemtiden har Osman Ocalan og andre personer angiveligt endog forladt organisationen, som nu benævnes KONGRA-GEL ( ). Der hersker derfor berettiget tvivl om, at han repræsenterede PKK – eller som han selv udtrykker det: »den organisation, som tidligere var kendt under navnet PKK« – da han gav de procesfuldmægtige fuldmagt til at indgive appel i PKK’s navn.

98. Som allerede nævnt berettiger en sådan tvivl imidlertid ikke Retten til at afvise sagen uden yderligere høring. Tværtimod burde denne tvivl have foranlediget Retten til at give den første appellant mulighed for at klargøre situationen ( ).

99. I denne appelsag har den første appellant fremlagt en udtalelse fra Mark Muller, en af de procesfuldmægtige, som skal godtgøre, at søgsmålet rent faktisk er anlagt for PKK. Mark Muller repræsenterer Abdullah Ocalan i en sag for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ( ). Abdullah Ocalan er den centrale, ledende figur i PKK, og han blev efter Osman Ocalans vidneudsagn også valgt som præsident for KADEK ( ). Mark Muller har oplyst, at Abdullah Ocalan har pålagt ham at anfægte PKK’s opførelse på den omtvistede liste. Andre ledende repræsentanter for PKK og for PKK’s angivelige efterfølger, KADEK, har pålagt ham samme opgave.

100. For at opfylde Rettens processuelle bestemmelser har han angiveligt anmodet om at få fuldmagt fra Osman Ocalan, som på daværende tidspunkt var en højt rangerende repræsentant for både den organisation, som tidligere var kendt som PKK, og KADEK.

101. Ifølge dette udsagn er det ledelsen for den tidligere som PKK kendte organisation, der har foranlediget, at søgsmålet blev anlagt. Hvis man desuden tager hensyn til PKK’s interesser og til mediernes oplysninger i forbindelse med optagelsen på listen ( ), må det lægges til grund, at anfægtelsen af den omtvistede liste rent faktisk er i overensstemmelse med PKK’s ønske.

102. Den omstændighed, at Osman Ocalan angiveligt skal have forladt PKK, henholdsvis KONGRA-GEL, fører heller ikke nødvendigvis til den konklusion, at søgsmålet ikke er blevet anlagt på vegne af PKK. De procesfuldmægtige handler nemlig ikke på vegne af Osman Ocalan, men derimod på vegne af den organisation, som tidligere var kendt som PKK. Deres procesfuldmagt anfægtes ikke af den kendsgerning, at den person, som i sin tid gav dem repræsentationsbeføjelsen, muligvis ikke længere selv repræsenterer organisationen.

103. Disse indicier må være tilstrækkelige til – hvis intet andet påvises – at antage, at søgsmålet med rette er anlagt på vegne af PKK. Rådet har ikke anført argumenter, der afkræfter denne antagelse.

104. Det bør derfor fastslås, at det på vegne af PKK anlagte søgsmål skal antages til realitetsbehandling for så vidt det angår afgørelse 2002/460.

C – Serif Vanly appel på vegne af KNK

105. Hvad angår KNK’s søgsmål er denne appel rettet mod Domstolens kriterier for, hvorvidt man er individuelt berørt, jf. artikel 230, stk. 4, EF, hvilket udgør en forudsætning for, at en fysisk eller juridisk person kan anfægte en forordning.

106. Det følger af fast retspraksis, at det er en betingelse for, at fysiske eller juridiske personer kan anses for individuelt berørt, at de rammes i deres retsstilling på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en adressat ( ).

107. Retten har herom i præmis 52 i den anfægtede kendelse fastslået, at KNK og dens medlemmer er forpligtede til at overholde det i den omtvistede afgørelse fastsatte forbud for så vidt angår PKK i lighed med alle øvrige personer i Fællesskabet. Den omstændighed, at KNK og dens medlemmer som følge af deres politiske holdninger mere end andre rammes stærkere af virkningerne af dette forbud, kan ikke individualisere dem i forhold til alle øvrige personer i Fællesskabet. Den omstændighed, at en generel retsakt har forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, den finder anvendelse på, kan nemlig ikke føre til, at de adskilles fra alle andre berørte personer, såfremt retsakten finder anvendelse på en objektivt bestemt situation.

108. Den anden appellant har ikke anfægtet denne anvendelse af kriteriet om at være individuelt berørt. Han er derimod af den opfattelse, at man bør fravige kriteriet om at være individuelt berørt, når der er tale om en tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, eftersom Fællesskabet senest i stigende grad har indført bestemmelser, der har relation til de grundlæggende rettigheder. I sager, der vedrører de grundlæggende rettigheder, bør Domstolen i stedet anvende de formalitetskriterier, som anvendes i forbindelse med appeller, der anlægges ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Ifølge disse kriterier er det tilstrækkeligt at være direkte berørt, også selv om der ikke er påført en skade. KNK er direkte berørt, eftersom organisationens aktiviteter for kurdernes rettigheder hindres som følge af de nære relationer til PKK.

109. Dette anbringende må forkastes. Domstolen har nemlig i dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores – ifølge min opfattelse på overbevisende vis – redegjort for, at de nationale domstole og fællesskabsdommerne på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin i fællesskab garanterer en effektiv domstolsbeskyttelse over for fællesskabsretsakter, hvorfor det er ufornødent at gøre brug af retsskabende virksomhed med hensyn til personlige og juridiske personers søgsmålsadgang:

»40 Der er imidlertid dels ved traktatens artikel 173 og EF-traktatens artikel 184 (nu artikel 241 EF), dels ved traktatens artikel 177 [nu artikel 234 EF] oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som skal sikre kontrollen med lovligheden af institutionernes retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Fællesskabets retsinstanser (jf. i denne retning dommen i sagen Les Verts mod Parlamentet, præmis 23). Fysiske eller juridiske personer, der på grund af betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4, for at antage en sag til realitetsbehandling, ikke kan anfægte almengyldige fællesskabsretsakter direkte, har inden for rammerne af dette system efter omstændighederne mulighed for at gøre gældende, at sådanne retsakter er ugyldige, enten for Fællesskabets retsinstanser i form af en indsigelse i medfør af traktatens artikel 184 eller for de nationale retter, og at få disse, som ikke er beføjet til selv at fastslå ugyldigheden af sådanne retsakter (jf. dom af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, præmis 20), til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom.

41 Det påhviler således medlemsstaterne at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

42 I denne forbindelse er de nationale retter, i overensstemmelse med det princip om loyalt samarbejde, som følger af traktatens artikel 5, forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke og anvende de nationale processuelle regler vedrørende søgsmålsadgang på en sådan måde, at fysiske og juridiske personer får adgang til ved domstolene at anfægte lovligheden af enhver national afgørelse eller anden foranstaltning, der vedrører anvendelse af en almengyldig fællesskabsretsakt over for dem, ved at påberåbe sig, at den omhandlede retsakt er ugyldig.

43 […]

44 Endelig skal det tilføjes, at ifølge den ordning for legalitetskontrol, som er oprettet ved traktaten, kan en fysisk eller juridisk person kun anlægge en sag til prøvelse af en forordning, såfremt den ikke alene berører ham umiddelbart, men også individuelt. Selv om denne betingelse skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger (jf. f.eks. dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy mod Kommissionen, Sml. s. 219, præmis 14, dommen i sagen Extramet Industrie mod Rådet, præmis 13, og dommen i sagen Codorníu mod Rådet, præmis 19), kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanser er tillagt ved traktaten.

45 Det er ganske vist muligt at forestille sig en anden ordning for kontrol med lovligheden af almengyldige fællesskabsretsakter end den, der er oprettet ved den oprindelige traktat, og hvis principper aldrig er blevet ændret, men det tilkommer i givet fald medlemsstaterne at foretage en reform af den nugældende ordning i overensstemmelse med artikel 48 EU« ( ).

110. Da den anfægtede afgørelse ikke i tilstrækkelig grad berører KNK individuelt, kan KNK ikke anlægge et annullationssøgsmål. KNK skulle derimod have søgt retsbeskyttelse ved den nationale domstol. I praksis burde dette heller ikke være et problem, da organisationen repræsenteres af engelske advokater, og Det Forenede Kongeriges domstole indbringer sager for Domstolen, såfremt der hersker tvivl om gyldigheden af fællesskabsretsakter, som direkte berører personlige eller juridiske personers rettigheder ( ).

111. Anbringendet, som KNK fremførte under retsforhandlingerne, hvorefter organisationen ikke kan anlægge et præjudicielt søgsmål uden for Fællesskabet, er ikke overbevisende. Rådets afgørelse afføder nemlig kun retsvirkninger inden for Fællesskabet. I det omfang disse retsvirkninger – som f.eks. indefrysning af aktiver – vedrører KNK, kan organisationen også anlægge søgsmål ved domstolene inden for Fællesskabet, som i givet fald skal forelægge sagen for Domstolen med anmodning om præjudiciel afgørelse. KNK skal imidlertid ikke indrømmes yderligere muligheder for at søge retslig beskyttelse, f.eks. med hensyn til betegnelsen af PKK som en terrororganisation.

112. Som følge af det anførte må det af KNK anlagte søgsmål afvises.

VI – Sagens omkostninger

113. Det bestemmes i artikel 122, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at såfremt der ikke gives appellanten medhold, eller såfremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, træffer den afgørelse om sagens omkostninger.

114. Eftersom KNK’s appel skal afvises, skal Domstolen træffe afgørelse om sagens omkostninger.

115. I henhold til artikel 69, stk. 2, første punktum, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Det bestemmes i denne bestemmelses andet punktum, at Domstolen træffer afgørelse om omkostningernes fordeling, såfremt der er flere tabende parter.

116. KNK har tabt appelsagen, og Rådet har nedlagt påstand om, at KNK tilpligtes at betale sagens omkostninger. KNK skal derfor betale sagens omkostninger for så vidt angår KNK’s del af appelsagen.

117. Selv om nærværende appelsag i sin ydre form er anlagt af PKK og KNK i fællesskab, skal PKK ikke tilpligtes at betale KNK’s omkostninger. Indholdsmæssigt er der nemlig tale om to helt forskellige søgsmål, som er underlagt forskellige retlige krav.

VII – Forslag til afgørelse

118. På baggrund af det anførte foreslår jeg derfor Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»1) Punkt 1 og 2 i konklusionen i kendelse af 15. februar 2005 afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sagen PKK og KNK mod Rådet (sag T-229/02) ophæves for så vidt angår det af Osman Ocalan på vegne af det kurdiske arbejderparti (PKK) anlagte søgsmål til prøvelse af Rådets afgørelse 2002/460/EF om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2002/334/EF.

2) Det af Osman Ocalan på vegne af PKK anlagte søgsmål skal antages til realitetsbehandling for så vidt angår anfægtelsen af afgørelse 2002/460 og hjemvises til fornyet behandling. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

3) Appellen afvises i øvrigt.

4) Kurdistan National Congress bærer sine egne omkostninger.«