ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Angående overførsel til Unionens pensionsordning af de pensionsrettigheder, som en tjenestemand har erhvervet i henhold til en national pensionsordning, skal artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten som ændret ved forordning nr. 723/2004 fortolkes således, at en medlemsstat kan fastsætte beløbet for den kapital, der repræsenterer pensionsrettighederne, enten på grundlag af metoden med aktuarmæssig modværdi eller metoden med fastsat tilbagekøbsværdi eller på grundlag af andre metoder, så længe det beløb, der skal overføres, materielt repræsenterer de pensionsrettigheder, som den berørte tjenestemand har erhvervet på grundlag af sine tidligere aktiviteter.

Heraf følger, at medlemsstaterne har et vidt skøn, når de skal de vedtage nationale retsregler til gennemførelse af artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten. Dette gælder særligt for den metode, som medlemsstaterne anvender til at fastsætte kapitalværdien, der repræsenterer de pensionsrettigheder, der er erhvervet i henhold til den nationale ordning, og som er bestemt til at skulle tages i betragtning af EU-pensionsordningen, da denne metode under alle omstændigheder bør være udarbejdet i overensstemmelse med de principper og retsregler, der regulerer deres pensionsordning. Hvis beregningen af kapitalværdien, der repræsenterer pensionsrettighederne, logisk kan udledes af de principper og retsregler, der gælder på pensionsområdet i en medlemsstat, kan denne beregningsmetodes overensstemmelse med EU-retten ikke anfægtes. Det er alene i tilfælde, hvor fremgangsmåden for beregning af denne kapital mærkbart afviger – til fordel eller ulempe for tjenestemanden – fra principperne og retsreglerne i den nationale pensionsordning, at den berørte medlemsstats lovgivning risikerer at udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed som sikret ved artikel 45 TEUF eller at stride mod de i artikel 4, stk. 3 TEU, fastsatte forpligtelser.

Alene den omstændighed, at den anvendte beregningsmetode fører til et resultat, hvor beløbet, der skal overføres, er mindre end halvdelen af de bidrag, som tjenestemanden og dennes tidligere arbejdsgiver har indbetalt til den nationale pensionsordning, udgør ikke i sig selv et sådant indicium. Artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og artikel 4, stk. 3, TEU skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for anvendelsen af en beregningsmetode, der repræsenterer de tidligere erhvervede pensionsrettigheder, og som fører til et sådant resultat.

(jf. præmis 26, 31, 32, 36 og 38-40 samt domskonkl. 1 og 2)
Artikel 30, stk. 2, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter tillader ikke en ordregivende myndighed at føre forhandlinger med tilbudsgiverne om tilbud, som ikke opfylder de bindende krav, der er fastsat i udbuddets tekniske specifikationer.

Selv om den ordregivende myndighed råder over en forhandlingsbeføjelse inden for rammerne af et udbud med forhandling, er den således stadig forpligtet til at drage omsorg for, at de krav i kontrakten, som den har givet en bindende karakter, bliver overholdt. Hvis dette ikke var tilfældet, ville princippet om, at de ordregivende myndigheder handler på en gennemsigtig måde, blive tilsidesat, og det formål at sikre, at der ikke er risiko for favorisering og vilkårlighed fra den ordregivende myndigheds side, ville ikke kunne blive opfyldt.

Hvis det anerkendtes, at et bud, der ikke var i overensstemmelse med de bindende betingelser, kunne antages med henblik på en forhandling, ville fastsættelsen af bindende betingelser i udbuddet i øvrigt miste enhver virkning, og det ville ikke være muligt for den ordregivende myndighed at forhandle med tilbudsgiverne på et for disse fælles grundlag baseret på de nævnte betingelser og følgelig at behandle disse lige.

(jf. præmis 36-39 og domskonkl.)
Lissabontraktatens ikrafttræden, der indbefatter integreringen af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i Unionens primære ret, kan ikke anses for et nyt retligt element i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 42, stk. 2, første afsnit, i Domstolens procesreglement, og kan derfor ikke begrunde fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling. Selv før denne traktats ikrafttræden havde Domstolen nemlig allerede flere gange fastslået, at retten til en retfærdig rettergang, således som den bl.a. fremgår af artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, udgør en grundlæggende rettighed, som Den Europæiske Union respekterer som et almindeligt princip i medfør af artikel 6, stk. 2, EU.

Hvad angår antagelsen til realitetsbehandling af et anbringende vedrørende en af Retten begået rettergangsfejl, som fremføres for første gang i forbindelse med appellen, skal det bemærkes, at selv om en part skal kunne gøre gældende, at der er sket en rettergangsfejl, fra det tidspunkt, hvor den pågældende finder, at der foreligger bevis for en tilsidesættelse af de gældende regler, er vedkommende ikke forpligtet til at gøre det på et trin, hvor de fulde virkninger af denne tilsidesættelse endnu ikke er kendt.

Hvad angår navnlig Rettens overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid er en appellant, som er af den opfattelse, at denne overskridelse fra Rettens side krænker vedkommendes interesser, ikke forpligtet til ufortøvet at gøre denne krænkelse gældende. Den pågældende kan i givet fald afvente sagens afslutning for at få klarhed over den fulde varighed af denne og for således at råde over alle de oplysninger, der er nødvendige for at identificere den krænkelse, som vedkommende finder at have lidt. Følgelig kan et anbringende vedrørende en sådan rettergangsfejl antages til realitetsbehandling, selv om appellanten fremfører det for første gang i forbindelse med appellen.

(jf. præmis 78)
Da såvel et moderselskabs som et datterselskabs ansvar hviler på det forhold, at disse selskaber begge indgik i den økonomiske enhed, som overtrådte artikel 81 EF, anses moderselskabet af denne grund for selv at have begået overtrædelsen af de EU-retlige konkurrenceregler. Det følger heraf, at det solidaritetsforhold, der består mellem to selskaber, som udgør en sådan økonomisk enhed, i henseende til betalingen af bøden ikke kan reduceres til en form for kaution, der stilles af moderselskabet til sikring af betalingen af den datterselskabet pålagte bøde.

I det tilfælde, hvor to særskilte juridiske personer, såsom et moderselskab og dettes datterselskab, ikke længere udgør en virksomhed i artikel 81 EF’s forstand på tidspunktet for vedtagelsen af en beslutning, der pålægger dem en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, har hvert af disse selskaber ret til individuelt at få anvendt loftet på 10% af omsætningen. Under disse omstændigheder kan moderselskabet ikke hævde at være omfattet af det loft, der gjaldt for dets tidligere datterselskab.

Følgelig kan et moderselskab tilpligtes at betale en bøde, der er højere end den, der er blevet pålagt dettes datterselskab.

(jf. præmis 55-58)
Således som femte betragtning til direktiv 2003/4 bekræfter, har EU-lovgiver med vedtagelsen af dette direktiv villet sikre EU-rettens forenelighed med konventionen med henblik på Fællesskabets indgåelse heraf ved at fastsætte en generel ordning for at sikre, at enhver fysisk eller juridisk person i en medlemsstat har en ret til adgang til miljøoplysninger, som de offentlige myndigheder er i besiddelse af, eller som opbevares for dem, uden at vedkommende skal gøre rede for en interesse heri.

Da Den Europæiske Union nemlig er part i Århuskonventionen, har denne forpligtet sig til – inden for EU-rettens anvendelsesområde – at sikre en principiel adgang til miljøoplysninger, som de offentlige myndigheder er i besiddelse af, eller som opbevares for dem.

Med henblik på fortolkningen af direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313 skal der tages hensyn til affattelsen af og genstanden for Århuskonventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, som dette direktiv har til formål at gennemføre i EU-retten.

Med henblik på at afgøre, om enheder såsom vandforsyningsselskaber kan anses for at være juridiske personer, der i henhold til national ret udøver offentlige administrative funktioner som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra b), i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313, skal det undersøges, om disse enheder i henhold til den nationale lovgivning, der gælder for dem, er tildelt særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.

Virksomheder såsom vandforsyningsselskaber, der udfører offentlige tjenesteydelser i relation til miljøet, må anses for at være underlagt kontrol af et organ eller en person som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra a) eller b), i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313, således at de skal kvalificeres som offentlige myndigheder i henhold til dette direktivs artikel 2, nr. 2), litra c), hvis disse virksomheder ikke reelt selvstændigt bestemmer den måde, hvorpå de udfører disse tjenesteydelser, eftersom en offentlig myndighed, der er omfattet af dette direktivs artikel 2, nr. 2), litra a) eller b), kan øve afgørende indflydelse på de nævnte virksomheders handlinger på området for miljø.

Den omstændighed alene, at den pågældende enhed er et erhvervsselskab, der er underlagt en specifik reguleringsordning i den pågældende sektor, kan ikke udelukke, at der foreligger en kontrol som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2003/4, i det omfang det følger af den pågældende ordning, at enheden ikke reelt har selvstændighed i forhold til staten, selv om sidstnævnte ikke længere som følge af privatiseringen af den pågældende sektor kan fastlægge den daglige ledelse.

(jf. præmis 68, 70, 71 og 73 samt domskonkl. 2)
Med henblik på anvendelsen af artikel 110 TEUF er lignende indenlandske varer, der kan sammenlignes med et brugt køretøj, der første gang er taget i brug før den 1. februar 2008, og som blev indført og indregistreret i en medlemsstat i 2010, de køretøjer, der allerede befinder sig på denne medlemsstats marked, og hvis kendetegn mest svarer til det omhandlede motorkøretøjs.

Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en afgift såsom afgiften på personbiler og motorcykler, der var i kraft i 2010, hvis og for så vidt som størrelsen af dette afgiftsbeløb, der pålægges indførte brugte køretøjer i forbindelse med deres indregistrering i medlemsstaten, overstiger det laveste residuelle afgiftsbeløb, som indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret i denne medlemsstat.

Hvis størrelsen af registreringsafgiften på indførte brugte køretøjer overstiger det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, som allerede er indregistreret på det nationale marked, risikerer dette at begunstige salg af brugte indenlandske køretøjer til skade for indførslen af lignende brugte køretøjer.

I denne henseende er medlemsstaternes beføjelser ved udformningen af nye afgifter eller ændringen af satsen eller afgiftsgrundlaget for allerede eksisterende afgifter dog ikke ubegrænset. Det i artikel 110 TEUF fastsatte forbud skal finde anvendelse på enhver beskatning, der kan bevirke, at indførsel af varer med oprindelse i andre medlemsstater opgives til fordel for indenlandske varer.

(jf. præmis 32, 34 og 45 samt domskonkl.)
En fortolkning af udtrykket »yderligere indtægter«, hvorefter adgangsgebyret for besøgende ikke-medlemmer for at anvende en golfbane, der tilhører et organ, der ikke arbejder med gevinst for øje, og som driver denne golfbane og ligeledes tilbyder en medlemsordning, skulle være omfattet af dette udtryk, på grund af at dette adgangsgebyr skulle anses for at være en yderligere indtægt i forhold til de indtægter, der hidrører fra kontingenter betalt af organets medlemmer, ville imidlertid netop føre til en sådan begrænsning af anvendelsesområdet for fritagelsen i artikel 132, stk. 1, litra m), i direktiv 2006/112.

Artikel 134, litra b), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke udelukker levering af en ydelse, som består i, at et organ, der ikke arbejder med gevinst for øje, og hvis virksomhed består i at administrere en golfbane og tilbyde medlemskab, giver en brugsret til denne golfbane til besøgende ikke-medlemmer, fra den fritagelse, der er fastsat i direktivets artikel 132, stk. 1, litra m).

Artikel 133, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke levering af en ydelse, der består i, at et organ, der ikke arbejder med gevinst for øje, og som tilbyder en medlemsordning, giver brugsret til en golfbane, fra fritagelsen i dette direktivs artikel 132, stk. 1, litra m), når denne ydelse leveres til besøgende ikke-medlemmer.

I denne forbindelse er anvendelsesområdet for fritagelserne i artikel 132, stk. 1, litra b), g)-i) og l)-n), i direktiv 2006/112 ikke alene defineret med henvisning til indholdet af de omhandlede transaktioner, men ligeledes med henvisning til visse kendetegn, som leverandørerne skal opfylde. Ved at fastsætte fritagelser for merværdiafgift med henvisning til sådanne kendetegn indebærer den fælles merværdiordning, at der findes forskellige konkurrencebetingelser for forskellige operatører. Under disse omstændigheder kan direktivets artikel 133, stk. 1, litra d), ikke fortolkes på en måde, som gør det muligt at ophæve forskellen mellem de konkurrencebetingelser, som følger af selve de fritagelser, som er fastsat i EU-retten, idet en sådan fortolkning ville rejse tvivl ved anvendelsesområdet for de nævnte fritagelser.

(jf. præmis 36, 37 og 39 samt domskonkl. 2)
Artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at den er til hinder for, at indehaveren af et patent, der beskytter en nyskabende aktiv ingrediens, og en tilladelse til markedsføring af et lægemiddel, der indeholder denne ingrediens som eneste aktive ingrediens, idet denne indehaver allerede for denne aktive ingrediens har opnået et supplerende beskyttelsescertifikat, som gør det muligt for denne patentindehaver at gøre indsigelse mod anvendelse af den nævnte aktive ingrediens, alene eller i sammensætning med andre aktive ingredienser, på grundlag af samme patent, men med en senere tildelt tilladelse til markedsføring af et andet lægemiddel, der indeholder den nævnte aktive ingrediens i sammensætning med en anden aktiv ingrediens, der ikke som sådan er beskyttet af det nævnte patent, opnår et andet supplerende beskyttelsescertifikat, der omfatter denne sammensætning af aktive ingredienser.

Det kan nemlig ikke medgives – med henblik på anvendelse af denne forordnings artikel 3, litra c) – at indehaveren af et grundpatent, der er i kraft, kan få udstedt et nyt supplerende beskyttelsescertifikat, eventuelt med en længere gyldighedsperiode, hver gang denne i en medlemsstat markedsfører et lægemiddel, der dels indeholder den aktive ingrediens, der er beskyttet ved grundpatentet, og som udgør den centrale nyskabelse ved dette patent, dels en anden aktiv ingrediens, der ikke er beskyttet ved patentet.

(jf. præmis 30, 43 og domskonkl.)
Artikel 29 og 32 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at de finder anvendelse på fastsættelsen af toldværdien for varer indført på grundlag af en aftale, der, skønt den kvalificeres som en aftale om salg, reelt viser sig at være en aftale om bearbejdning eller forarbejdning. I forbindelse med denne fastsættelse er det uden betydning, om bearbejdningen eller forarbejdningen opfylder kravene i kodeksens artikel 24, for at varerne kan anses for at have oprindelse i det land, hvor disse aktiviteter finder sted.

(jf. præmis 51, 55 og 60 samt domskonkl. 1)
Artikel 12, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for opkrævning af betaling i forbindelse med en offentlig myndigheds meddelelse af personoplysninger, for så vidt som betalingen ikke udgør en større udgift.

Det tilkommer de medlemsstater, der kræver betaling som modydelse for udøvelsen af retten til indsigt i de oplysninger, der er omhandlet i artikel 12, litra a), i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, at fastsætte de nævnte betalingers størrelse på et niveau, som udgør en rimelig afvejning af, på den ene side, hensynet til den registreredes interesse i beskyttelse af hans privatliv, bl.a. ved hjælp af hans ret til at få meddelt letforståelig information for i givet fald at kunne udøve retten til berigtigelse, slettelse og blokering af oplysninger, såfremt disse er blevet behandlet i strid med dette direktiv, samt indsigelsesretten og adgangen til at iværksætte retsmidler, og, på den anden side, hensynet til den byrde, som forpligtelsen til at meddele disse oplysninger udgør for den registeransvarlige.

Når en national offentlig myndighed i øvrigt opkræver betalinger som modydelse for en fysisk persons udøvelse af retten til indsigt i personoplysninger om den pågældende selv, må disse betalinger med henblik på anvendelsen af artikel 12, litra a), i direktiv 95/46 ikke overstige omkostningerne ved meddelelsen af disse oplysninger. En sådan øvre grænse forhindrer dog ikke medlemsstaterne i at fastsætte størrelsen af de nævnte betalinger på et lavere niveau for at sikre enhver fysisk person, at den nævnte ret til indsigt forbliver effektiv.

Artikel 12, litra a), i direktiv 95/46 skal derfor fortolkes således, at for at sikre, at de betalinger, der opkræves i forbindelse med udøvelsen af retten til indsigt i personoplysninger, ikke udgør en større udgift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, må størrelsen af disse betalinger ikke overstige omkostningerne ved meddelelsen af disse oplysninger. Det tilkommer den nationale ret under hensyntagen til omstændighederne i hovedsagen at foretage de nødvendige undersøgelser.

(jf. præmis 28, 30 og 31 samt domskonkl. 2)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der kræver, at de videregående uddannelsesinstitutioner – ved hvilke studerende, som ansøger om et af bl.a. Den Europæiske Socialfond finansieret regionalt stipendium, påtænker at blive indskrevet – dokumenterer ti års erfaring, når disse institutioner hverken er universiteter anerkendt i national ret eller institutioner, som udbyder godkendte masteruddannelser.

Ved alene at undergive de institutioner, hvis masteruddannelser ikke er godkendte, et krav om ti års erfaring gør en sådan lovgivning det nemlig muligt, uden at være overdrevet, at sikre sig, at de dokumenterer tilstrækkelig lang tids erfaring, der – i mangel af ethvert tilsyn fra en offentlig myndighed og enhver godkendelse – gør det muligt at lægge til grund, at deres undervisning har samme kvalitet som undervisningen udbudt af de i national ret godkendte højere læreanstalter og af de institutioner, der udbyder godkendte masteruddannelser.

(jf. præmis 28 og 30 samt domskonkl.)
§ 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den kan påberåbes direkte over for en enhed, som er helt igennem statsejet og statskontrolleret.

Det afgørende kriterium ved vurdering af, om en foranstaltning kan anses for et »ansættelsesvilkår« som omhandlet i den nævnte bestemmelse i rammeaftalen, er kriteriet om ansættelse, dvs. arbejdsforholdet mellem en arbejdstager og hans arbejdsgiver. Det er ubestrideligt, at den omtvistede erstatning udbetales til en arbejdstager som følge af arbejdsforholdet til hans arbejdsgiver. Da den således udbetales som følge af ansættelsen, er erstatningen omfattet af begrebet »ansættelsesvilkår«.

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at begrebet »ansættelsesvilkår« omfatter den erstatning, som en arbejdsgiver er forpligtet til at betale en arbejdstager som følge af en ulovlig tidsbegrænsning af den pågældendes ansættelseskontrakt.

Selv om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, ikke er til hinder for, at medlemsstaterne indfører en gunstigere behandling end den, som den fastsætter for personer med tidsbegrænset ansættelse, skal denne rammeaftales § 4, stk. 1, fortolkes således, at den ikke kræver, at den erstatning, som tilkendes i tilfælde af en ulovlig tidsbegrænsning af en ansættelseskontrakt, behandles på samme måde som den erstatning, der betales i tilfælde af en ulovlig opsigelse af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt.

Den ene af disse erstatninger udbetales nemlig i en situation, som afskiller sig væsentligt fra den, som giver ret til udbetaling af den anden af de nævnte erstatninger. Den første vedrører arbejdstagere, hvis ansættelseskontrakt blev indgået på ulovlig vis, mens den anden vedrører afskedigede arbejdstagere.

Selv om ordlyden af rammeaftalens § 4, stk. 1, ikke gør det muligt at antage, at den erstatning, som skal betales for fastsættelse af en ulovlig tidsbegrænsning af en ansættelseskontrakt, og erstatningen ved opsigelse af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt vedrører arbejdstagere, som befinder sig i sammenlignelige situationer, fremgår det imidlertid af rammeaftalens § 4, stk. 1, sammenholdt med dens § 8, stk. 1, at disse bestemmelser giver de medlemsstater, der ønsker det, mulighed for at indføre bestemmelser, der er gunstigere for arbejdstagere i en tidsbegrænset ansættelse, og dermed i bestemte tilfælde at sidestille de økonomiske følger af den ulovlige indgåelse af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt med de følger, der kan drages af en ulovlig opsigelse af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt.

(jf. præmis 44, 47 og 48 samt domskonkl. 3)
Det fremgår af ordlyden af artikel 42 i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, at stk. 2 i denne artikel finder anvendelse på ældre EF-varemærker, hvorimod dennes stk. 3 vedrører ældre nationale varemærker.

Disse to stykker sondrer ikke mellem nationale varemærker og varemærker, som er genstand for en international registrering. »Ældre nationale varemærker« nævnt i artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 skal dog forstås som værende varemærker med retsvirkning i en medlemsstat, uafhængigt af, om de er registreret på nationalt eller internationalt niveau.

Denne artikels stk. 3 bestemmer nemlig, at de regler, som den fastsætter, finder anvendelse på »ældre nationale varemærker« omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra a), i forordning nr. 207/2009, uden dog at skelne mellem de fire kategorier af »ældre varemærker« nævnt i sidstnævnte bestemmelse, hvor iblandt figurer bl.a. de varemærker, der har været genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat.

Artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 har således udelukkende til formål at gennemføre kravet om brug af et ældre EF-varemærke på Fællesskabets område, som det fremgår af forordningens artikel 42, stk. 2, i tilfælde af ældre nationale varemærker, for hvilke det bestemmes, at der kræves brug på en medlemsstats område.

Artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 kan således finde anvendelse på et ældre internationalt varemærke, som ligger til grund for en indsigelse.

(jf. præmis 35-39)