ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For at afgøre, om et produkt er omfattet af definitionen af et lægemiddel efter funktion som omhandlet i direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, skal de nationale myndigheder under domstolskontrol træffe afgørelse i hvert enkelt tilfælde ud fra en samlet bedømmelse af produktets egenskaber, herunder bl.a. dets sammensætning, farmakologiske, immunologiske og/eller metaboliske egenskaber, således som disse kan fastslås på den videnskabelige forsknings aktuelle udviklingstrin, anvendelsesmåde, produktets udbredelse, forbrugernes kendskab hertil samt de risici, som dets brug kan medføre.

At en eller flere lægeplanter indgår i sammensætningen af et produkt, er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at dette produkt er egnet til at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner ved at udøve en farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning, eller stille en medicinsk diagnose som omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra b), i direktiv 2001/83.

Det er således muligt, navnlig henset til den begrænsede mængde aktivstoffer, som det indeholder, og/eller dets anvendelsesområde, at et produkt fremstillet på grundlag af lægeplanter ikke kan påvirke fysiologiske funktioner eller ikke har tilstrækkelig virkning til, at det kan udgøre et lægemiddel efter funktion.

En medlemsstats administrative praksis, som består i systematisk at klassificere alle produkter fremstillet på grundlag af lægeplanter, som ikke er opført i det særlige register over præparater fremstillet på grundlag af lægeplantearter, som lægemidler, kan derfor resultere i en klassificering af visse produkter som lægemidler, selv om de ikke kan anvendes til at genoprette, forbedre eller påvirke fysiologiske funktioner hos mennesker.

(jf. præmis 72 og 74-76)
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og artikel 31, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12. oktober 1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2846/98 af , og artikel 23, stk. 1 og 2, artikel 24 og artikel 25, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik, idet den har undladt i tilstrækkelig grad at kontrollere, inspicere og overvåge udøvelse af fiskeri, navnlig med hensyn til forbuddet mod fiskeri med drivgarn af visse arter, og idet den ikke har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af fællesskabsforskrifterne om anvendelse af drivgarn.
En forsikringssammenslutning, som virksomheder inden for en bestemt branche og et bestemt geografisk område er forpligtet til at tilslutte sig hvad angår forsikringen mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme, udgør ikke en virksomhed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81 EF og 82 EF, men opfylder udelukkende en social funktion, da den fungerer inden for rammerne af en forsikringsordning, som bygger på solidaritetsprincippet, og da ordningen er undergivet statens kontrol. Den omstændighed, at forsikringssammenslutningen direkte tilbyder de pågældende forsikringsydelser, ændrer ikke i sig selv ved, at den udelukkende opfylder en social funktion, da denne omstændighed hverken berører ordningens solidariske karakter eller statens kontrol med ordningen.

Hvad angår betingelsen om, at forsikringsordningen er solidarisk, er denne betingelse opfyldt, hvis den finansieres gennem bidrag, for hvilke satserne ikke er systematisk proportionale med den forsikrede risiko, og når størrelsen af de udbetalte ydelser ikke nødvendigvis er proportional med den forsikredes løn. Hverken den omstændighed, at der ikke er fastsat noget maksimumsbeløb for bidragene, eller at ordningen ikke forvaltes af et enkelt organ, men af en flerhed af organer på et sektorielt og/eller geografisk grundlag, eller den omstændighed, at disse organer kan beslutte at fastsætte et ensartet minimumsbidrag, ændrer ved, at finansieringen har en solidarisk karakter.

Hvad angår betingelsen om, at der udøves en statslig kontrol, kan den omstændighed, at der i forbindelse med en selvstyrende ordning er indrømmet forsikringssammenslutninger et råderum til selv at fastsætte de faktorer, som er bestemmende for bidragenes og ydelsernes størrelse, ikke i sig selv ændre karakteren af forsikringssammenslutningernes virksomhed, da dette råderum er fastsat og strengt afgrænset ved lov, og da forsikringssammenslutningerne på dette punkt er undergivet statens tilsyn.

(jf. præmis 44, 50-55, 61, 62 og 64-68 samt domskonkl. 1)
Direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv tilsigter at fastlægge en generel ramme for at sikre ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ved at tilbyde alle personer en effektiv beskyttelse mod forskelsbehandling af nogen af de i artikel 1 anførte grunde, hvoraf én vedrører alder.

Ifølge betragtning 14 til det nævnte direktiv berører dette ikke nationale bestemmelser vedrørende fastsættelse af pensionsalder. Det præciseres imidlertid blot ved denne betragtning, at direktivet ikke berører medlemsstaternes kompetence til at fastsætte pensionsalderen, og at det på ingen måde er til hinder for, at direktivet anvendes på nationale foranstaltninger, der regulerer vilkårene for ophør af en ansættelseskontrakt, når den pågældende når den således fastsatte pensionsalder.

En national retsforskrift, som ikke indfører ufravigelige regler om tvungen pensionering, men fastsætter, på hvilke betingelser en arbejdsgiver kan fravige princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder og afskedige en arbejdstager med den begrundelse, at vedkommende har nået pensionsalderen, påvirker således længden af det ansættelsesforhold, der forbinder parterne, samt mere generelt den berørte arbejdstagers udøvelse af sit erhverv.

Desuden fratager en sådan forskrift også en arbejdstager, som har nået eller nærmer sig pensionsalderen, enhver beskyttelse mod forskelsbehandling på grund af alder i forbindelse med ansættelse og begrænser således denne kategori af arbejdstagere deres mulighed for fremtidig deltagelse i erhvervslivet. Nationale retsforskrifter af denne art bør anses for at indføre regler om »ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn«, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2000/78, og er følgelig omfattet af direktivets anvendelsesområde.

(jf. præmis 23, 25, 27, 28 og 30 samt domskonkl. 1)
Sag C-302/07

J D Wetherspoon plc

mod

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af VAT and Duties Tribunal, London)

»Første og sjette momsdirektiv — princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet — regler for afrunding af momsbeløb — afrundingsmetoder og -niveauer«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 20. november 2008 I ‐ 1470

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 5. marts 2009 I ‐ 1487

Sammendrag af dom

Fællesskabsretten indeholder på sit nuværende udviklingstrin ikke nogen specifik forskrift vedrørende metoden til afrunding af merværdiafgiftsbeløb. Når der ikke foreligger specifikke fællesskabsretlige regler, tilkommer det medlemsstaterne at fastsætte reglerne for afrunding af merværdiafgiftsbeløb og metoderne hertil, idet medlemsstaterne herved skal overholde de principper, som danner grundlag for det fælles merværdiafgiftssystem, herunder principperne om afgiftsneutralitet og proportionalitet. Særligt er fællesskabsretten dels ikke til hinder for anvendelse af en national regel, ifølge hvilken der skal foretages afrunding opad af et givet merværdiafgiftsbeløb, når brøkdelen af den mindste relevante møntenhed er 0,5 eller derover, dels kræves det ikke i henhold til fællesskabsretten, at afgiftspligtige personer skal have mulighed for at foretage afrunding nedad af et merværdiafgiftsbeløb, hvis der i dette beløb indgår en brøkdel af den mindste nationale møntenhed. (jf. præmis 38 og domskonkl. 1)

Ved salg til en pris inklusive merværdiafgift, når der ikke foreligger specifikke fællesskabsbestemmelser, påhviler det hver enkelt medlemsstat inden for fællesskabsrettens grænser og under overholdelse af princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet at fastsætte, på hvilket niveau der kan eller skal ske afrunding af et merværdiafgiftsbeløb, hvori der indgår en brøkdel af den mindste nationale møntenhed. (jf. præmis 51 og domskonkl. 2)
Det fremgår af selve ordlyden af artikel 7, stk. 2, litra a), i direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser, at fællesskabslovgiver ønskede, at ikke kun en »permanent overførsel« skulle være omfattet af begrebet »udtræk«, men ligeledes »en midlertidig overførsel«. Afgrænsningen af de respektive begreber »permanent overførsel« og »midlertidig overførsel« som omhandlet i artikel 7 er baseret på et kriterium om varigheden af den periode, hvori oplysninger, der udtrækkes fra en beskyttet database, opbevares på et andet medium end den pågældende databases medium. Tidspunktet for tilstedeværelsen af et udtræk, som omhandlet i artikel 7, fra en beskyttet database, der kan konsulteres elektronisk, er det tidspunkt, hvorpå de oplysninger, der omfattes af overførslen, fæstnes på et andet medium end databasens medium. Begrebet udtræk er uafhængigt af det formål, der forfølges af den, som foretager denne handling, af de eventuelle ændringer, som sidstnævnte måtte foretage i indholdet af de overførte oplysninger, samt af eventuelle forskelle vedrørende den strukturelle opbygning af de omhandlede databaser.

Den omstændighed, at materielle og tekniske egenskaber ved indholdet af en fremstillers beskyttede database ligeledes findes i en anden fremstillers database, kan tolkes som et indicium for tilstedeværelsen af et udtræk i henhold til artikel 7 i direktiv 96/9, medmindre et sådant sammenfald kan forklares ved andre faktorer end en overførsel mellem de to omhandlede databaser. Den omstændighed, at oplysninger, der er indhentet af en fremstiller af en database, fra kilder, der ikke er offentligt tilgængelige, også indeholdes i en anden fremstillers database, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre tilstedeværelsen af et sådant udtræk, men kan udgøre et indicium herfor.

Karakteren af de edb-programmer, der anvendes ved forvaltningen af to elektroniske databaser, udgør ikke et kriterium ved bedømmelsen af tilstedeværelsen af et udtræk i henhold til artikel 7 i direktiv 96/9.

(jf. præmis 42 og 55 samt domskonkl. 1)
Anvendelsen af proceduren i artikel 111 i Rettens procesreglement strider ikke i sig selv imod retten til en retfærdig og effektiv rettergang, eftersom denne bestemmelse alene finder anvendelse på sager, hvor det er åbenbart, at Retten ikke har kompetence til at behandle sagen, at sagen må afvises, eller at sagen er åbenbart ugrundet. Det følger heraf, at såfremt en appellant er af den opfattelse, at Retten ikke har anvendt artikel 111 korrekt, kan vedkommende anfægte førsteinstansdommerens vurdering af de betingelser, som anvendelsen af denne bestemmelse er underlagt.

Når en appellant kun har foreholdt Retten at have truffet afgørelse ved den begrundede kendelse, uden overhovedet at gå ind på betingelserne for anvendelsen af artikel 111 eller bestride den fortolkning, som Retten har foretaget heraf i den appellerede kendelse, må appellantens anbringende afvises som ugrundet.

(jf. præmis 36-38)
—

det undtagelsesvis kan anses for godtgjort, at der foreligger en sådan trussel, når graden af vilkårlig vold, som karakteriserer den igangværende væbnede konflikt — som bedømmes af de kompetente nationale myndigheder, der skal tage stilling til en ansøgning om subsidiær beskyttelse, eller af de retter i en medlemsstat, for hvilke et afslag på en sådan ansøgning er blevet indbragt — når et niveau, der er så højt, at der er alvorlig grund til at antage, at en civilperson, der sendes tilbage til det pågældende land, eller i givet fald den pågældende region, alene som følge af sin tilstedeværelse på dette lands eller denne regions område vil løbe en reel risiko for at være udsat for denne trussel.
Den ordning med gennemskuelighed, der er fastsat i direktiv 2001/18 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af direktiv 90/220, afspejler sig navnlig i direktivets artikel 9 samt i artikel 25, stk. 4, og artikel 31, stk. 3. Ved disse bestemmelser har fællesskabslovgiver nemlig tilstræbt ikke blot at fastsætte procedurer om høring af offentligheden generelt og i givet fald af visse grupper om de planlagte udsætninger af genetisk modificerede organismer (GMO’er), men også en ret for offentligheden til aktindsigt i oplysninger vedrørende en sådan udsætning samt oprettelse af offentlige registre, hvori placeringen af hver udsætning af GMO’er skal være angivet.

Det fremgår ligeledes af de pågældende bestemmelser, at de deri nævnte rettigheder er tæt knyttet til de oplysninger, som skal afgives inden for rammerne af den anmeldelsesprocedure, der skal følges ved hver udsætning af GMO’er i ethvert andet øjemed end markedsføring, jf. artikel 5-8 i direktiv 2001/18.

Det følger af den forbindelse, der således er skabt mellem anmeldelsesproceduren og adgangen til oplysningerne vedrørende den planlagte udsætning af GMO’er, at interesserede borgere, medmindre der er fastsat en undtagelse i direktivet, kan anmode om videregivelse af enhver oplysning, som anmelderen har afgivet inden for rammerne af tilladelsesproceduren vedrørende en sådan udsætning.

Medlemsstaterne er i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, i direktiv 2001/18 forpligtede til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at undgå uønskede virkninger på menneskers sundhed og miljøet som følge af udsætning af GMO’er og til at foretage en passende vurdering af de miljørisici, der kunne opstå derved.

Hvad angår spørgsmålet om, hvor præcise disse oplysninger skal være, afhænger det som anført i bilag III til direktivet af den nærmere karakter af den planlagte udsætning af GMO’er.

De oplysninger vedrørende den geografiske placering af en udsætning af GMO’er, der skal være angivet i anmeldelsen heraf, opfylder således en række krav, hvorved det tilsigtes at fastlægge de konkrete virkninger af en sådan udsætning på miljøet. Oplysningerne om stedet for en sådan udsætning skal således defineres på grundlag af hver udsætnings nærmere karakter og dennes eventuelle indvirkning på miljøet.

»Stedet for udsætningen« som omhandlet i artikel 25, stk. 4, første led, i direktiv 2001/18 skal følgelig fastlægges på grundlag af enhver oplysning vedrørende stedfæstelsen af denne udsætning, som anmelderen har forelagt for de kompetente myndigheder i den medlemsstat, på hvis område udsætningen skal finde sted, inden for rammerne af de procedurer, der er fastsat i direktivets artikel 6-8, 13, 17, 20 eller 23.

(jf. præmis 30-32, 34, 35, 38 og 39 samt domskonkl. 1)
Artikel 7, stk. 5, i direktiv 91/439 om kørekort, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en statsborger i en medlemsstat er indehaver af to gyldige kørekort samtidig, når det ene er et EF-kørekort, og det andet er et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når begge kørekort er erhvervet inden sidstnævnte stats tiltrædelse af Den Europæiske Union.

Selv om artikel 7, stk. 5, bekræfter enhedsprincippet for EF-kørekorts vedkommende, er denne artikel imidlertid ikke til hinder for, at en statsborger i en medlemsstat fortsat er indehaver af mere end et gyldigt kørekort, når et af disse kørekort blev udstedt i en medlemsstat inden dennes tiltrædelse, for så vidt som et sådant kørekort stadig er gyldigt. I en sådan situation med to kørekort, der er gyldige samtidig, påvirker bestemmelsen ikke et af kortenes gyldighed. Bestemmelsen indfører ikke nogen prioritetsorden, og den foreskriver heller ikke nogen automatisk fortabelse af det første kørekort eller det andets ugyldighed.

(jf. præmis 56-58 og 60 samt domskonkl. 1)
Monitorer af typen LCD, som kan tilsluttes et SUB-D-, DVI-D-, USB-, S-video- og Composite-video-stik, kan tariferes i underposition 84716090 som kombinerede enheder, der »hovedsageligt« anvendes i et automatisk databehandlingsanlæg efter betydningen i bestemmelse 5B, litra a), i kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1789/2003, alene fordi de er i stand til at gengive signaler både fra en automatisk databehandlingsmaskine og fra andre kilder.

Det fremgår i denne forbindelse, for det første, af bestemmelse 5E i kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur, at alene apparater med en »selvstændig funktion, bortset fra databehandling« er sådanne apparater, der inkorporerer en automatisk databehandlingsmaskine eller arbejder forbundet med en sådan maskine, men hvis funktion ikke henhører under databehandling. Ud over at gengive billeder fra apparater såsom en spillekonsol og en video- eller dvd-afspiller, der ikke er omfattet af begrebet databehandling, gengiver disse monitorer ligeledes signaler direkte fra en automatisk databehandlingsmaskine.

Såfremt, og for det andet, de omhandlede monitorer, for at kunne tariferes i underposition 84716090, ikke skal være sådanne, der udelukkende anvendes i forbindelse med et automatisk databehandlingsanlæg, eftersom de kan tilsluttes centralenheden og modtage data i en form, der kan anvendes af anlægget, samt gengive signaler fra andre kilder, ville en fortolkning af den forklarende bemærkning til bestemmelse 5B, litra a), i kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur derhen, at alene den mulighed, at de omhandlede monitorer kan gengive billeder fra andre kilder end fra en automatisk databehandlingsmaskine, udelukker tarifering under pos. 8471, svare til, at man fjernede ordet »hovedsageligt« fra bestemmelsens tekst.

Hvis endelig de forklarende bemærkninger til underposition 8471 i det harmoniserede system skulle fortolkes således, at alle monitorer, der kan gengive signaler både fra en automatisk databehandlingsmaskine og fra andre kilder, ikke kan tariferes i underposition 84716090, ville de forklarende bemærkninger indebære en ændring og navnlig en begrænsning af rækkevidden af bestemmelse 5B, litra a), til kapitel 84. Selv om det måtte antages, at de forklarende bemærkninger til den kombinerede nomenklatur vedrørende underposition 84716090 og de forklarende bemærkninger til pos. 8471 i det harmoniserede system skal fortolkes som nævnt ovenfor, ville de imidlertid ikke kunne finde anvendelse, eftersom fortolkningen heraf ikke ville være i overensstemmelse med bestemmelse 5B, litra a), i kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur.

(jf. præmis 39-46 og 49-51 samt domskonkl. 1)
I det omfang fælles regler er vedtaget for at gennemføre traktatens mål, kan medlemsstaterne ikke uden for de fælles institutioners rammer påtage sig forpligtelser, der kan berøre disse regler eller ændre deres rækkevidde. Bestemmelserne i forordning nr. 725/2004 om bedre sikring af skibe og havnefaciliteter, der har hjemmel i artikel 80, stk. 2, EF — hvilken bestemmelse i andet afsnit henviser til artikel 71 EF — udgør fælles regler, der er vedtaget for at gennemføre traktatens mål.

Ved at opfordre Den Internationale Søfartsorganisations (IMO) maritime sikkerhedskomité til at overveje at udarbejde check-lister eller andre hensigtsmæssige redskaber for at bistå de stater, der har undertegnet den internationale konvention om sikkerhed for menneskeliv på søen, ved kontrollen af foreneligheden af skibe og havnefaciliteter med kravene i kapitel XI-2 i bilaget til denne konvention og med den internationale kode for sikring af skibe og havnefaciliteter, forelægger en medlemsstat imidlertid denne komité et forslag, der kan udløse en proces, der kan føre til, at IMO vedtager nye regler. Vedtagelsen af sådanne nye regler ville imidlertid få konsekvenser for forordningen, da fællesskabslovgiver principielt har besluttet at inkorporere disse to internationale instrumenter i fællesskabsretten.

Under disse omstændigheder tager den medlemsstat, der har igangsat en sådan proces, et initiativ, der er egnet til at berøre forordningens bestemmelser, hvilket udgør en tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af artikel 10 EF, 71 EF og 80, stk. 2, EF.

(jf. præmis 17, 18 og 21-23)
Sag C-339/07

Christopher Seagon, som kurator for konkursboet efter Frick Teppichboden Supermärkte GmbH

mod

Deko Marty Belgium NV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Retligt samarbejde i civile sager — insolvensbehandling — kompetent ret«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 16. oktober 2008 I ‐ 769

Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. februar 2009 I ‐ 791

Sammendrag af dom

Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1, art. 16 og 25 samt anden, fjerde, sjette og ottende betragtning)

Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen er indledt, har kompetence til at træffe afgørelse i et omstødelsessøgsmål, der er baseret på insolvens og er rettet mod en sagsøgt, som har sit vedtægtsmæssige hjemsted i en anden medlemsstat.

En sådan fortolkning følger af forordningens effektive virkning samt af lovgivers hensigt om begrænse samme forordning til bestemmelser om kompetence til indledning af insolvensbehandlinger og afgørelser, som følger direkte af insolvensbehandlingen, og som træffes i nær forbindelse hermed.

(jf. præmis 20, 21 og 28 samt domskonkl.)
Sag C-466/07

Dietmar Klarenberg

mod

Ferrotron Technologies GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesarbeitsgericht Düsseldorf)

»Socialpolitik — direktiv 2001/23/EF — overførsel af virksomheder — varetagelse af arbejdstagernes rettigheder — begrebet »overførsel« — overdragelse af en del af en bedrift til en anden virksomhed — organisatorisk uafhængighed efter overdragelsen«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 6. november 2008 I ‐ 805

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 12. februar 2009 I ‐ 819

Sammendrag af dom

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23 – anvendelsesområde – overførsel – begreb

[Rådets direktiv 2001/23, art. 1, stk. 1, litra a) og b)]

Artikel 1, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at sidstnævnte ligeledes kan finde anvendelse i en situation, hvor den overførte virksomheds- eller bedriftsdel ikke bevarer sin organisatoriske uafhængighed, såfremt den funktionelle forbindelse mellem de forskellige overførte produktionsfaktorer opretholdes, og dette gør det muligt for erhververen at anvende disse sidstnævnte til at fortsætte den samme eller en tilsvarende økonomisk aktivitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Henset til bl.a. det formål, der forfølges med direktiv 2001/23, der består i at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder i en overførselssituation, kan en opfattelse af den økonomiske enheds identitet, der blot hviler på et kriterium om organisatorisk uafhængighed, ikke tiltrædes. Denne opfattelse indebærer nemlig, at direktivet udelukkes fra anvendelse på denne virksomheds- eller bedriftsdel, hvorved de berørte arbejdstagere berøves den ved direktivet tildelte beskyttelse, på grund af den ene omstændighed, at erhververen beslutter at opløse den erhvervede virksomheds- eller bedriftsdel og integrere den i sin egen struktur.

(jf. præmis 43 og 53 samt domskonkl.)