Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 27. januar 1994. - GABRIELE HABERMANN-BELTERMANN MOD ARBEITERWOHLFAHRT, BEZIRKSVERBANK NDB./OPF. E.V.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: ARBEITSGERICHT REGENSBURG, LANDSHUT - TYSKLAND. - DIREKTIV 76/207/EOEF - GRAVIDE KVINDERS NATARBEJDE. - SAG C-421/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01657



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. De praejudicielle spoergsmaal, Arbeitsgericht Regensburg har forelagt, vedroerer fortolkningen af visse bestemmelser i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (1) (herefter benaevnt "direktivet").

Med spoergsmaalene oensker den nationale retsinstans navnlig oplyst, om det i henhold til direktivet er foreneligt med princippet om ligebehandling, saafremt nationale bestemmelser om forbud mod, at gravide kvinder arbejder om natten, indebaerer, at en ansaettelseskontrakt, som er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager, som begge var uvidende om graviditeten, da kontrakten blev indgaaet, erklaeres ugyldig eller kan opsiges.

2. For at forstaa spoergsmaalenes raekkevidde vil jeg foerst kort redegoere for de relevante faellesskabsretlige og nationale bestemmelser.

Direktivets artikel 2, stk. 1, bestemmer, at "princippet om ligebehandling ... indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling". Anvendelsen af dette princip vedroerer navnlig "adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner" (artikel 3, stk. 1) samt "arbejdsvilkaar herunder afskedigelsesvilkaar" (artikel 5, stk. 1). Endelig skal jeg naevne, at det i direktivets artikel 2, stk. 3, praeciseres, at direktivet "ikke [er] til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab".

Blandt de relevante tyske bestemmelser skal jeg foerst og fremmest naevne § 8, stk. 1, i Mutterschutzgesetz (lov om beskyttelse af moedre), som bestemmer, at "gravide kvinder ... maa ikke arbejde om natten mellem kl. 20 og kl. 6 ...". I sagen her er det ogsaa relevant at omtale § 119 i den tyske civillovbog, der bestemmer: "Den, som ved afgivelsen af en viljeserklaering befandt sig i en vildfarelse med hensyn til dennes indhold ..., kan anfaegte erklaeringen, saafremt det maa antages, at han ikke ville have afgivet erklaeringen, hvis han havde vaeret vidende om de faktiske omstaendigheder og havde udvist almindelig agtpaagivenhed" (stk. 1), og "som vildfarelse med hensyn til viljeserklaeringens indhold anses ogsaa en vildfarelse med hensyn til saadanne forudsaetninger ved personen ..., som i omsaetningen anses for vaesentlige" (stk. 2). Endelig hedder det i § 134, at "en retshandel, der er i strid med et lovfaestet forbud, er ugyldig, medmindre andet foelger af loven".

3. Jeg vil herefter gaa over til de faktiske omstaendigheder. Den 23. marts 1992 blev G. Habermann, der er eksamineret sygehjaelper inden for aeldreforsorgen, af Arbeiterwohlfahrt, Bezirksverband Niederbayern/Oberpfalz (herefter benaevnt "Arbeiterwohlfahrt") ansat som nattevagt paa et plejehjem. Ansaettelseskontrakten, hvorefter hun udelukkende skulle arbejde om natten, fik virkning fra den 1. april. Af en laegeattest af 29. maj 1992 fremgik det, at G. Habermann, som havde vaeret fravaerende paa grund af sygdom fra den 29. april, var gravid. Den nationale retsinstans havde fastslaaet, at graviditeten maatte antages at vaere indtraadt den 11. marts 1992, dvs. tolv dage inden ansaettelseskontrakten blev underskrevet.

Med henvisning til § 8, stk. 1, i Mutterschutzgesetz, hvorefter gravide kvinder ikke maa arbejde om natten, meddelte Arbeiterwohlfahrt G. Habermann ved skrivelse af 4. juni 1992, at den ansaettelseskontrakt, der var indgaaet den 23. marts 1992, var ugyldig.

4. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at der i tysk retspraksis og litteratur er enighed om, at en overtraedelse af forbuddet mod natarbejde medfoerer, at kontrakten er ugyldig, jf. § 134 i den tyske civillovbog, medmindre der findes saerlige undtagelsesbestemmelser. I kendelsen er det desuden bemaerket, at ovennaevnte skrivelse af 4. juni 1992 ogsaa kan fortolkes som en opsigelse af ansaettelseskontrakten, idet arbejdsgiveren i henhold til § 119, stk. 2, i den tyske civillovbog kan anfaegte den med den retsvirkning, at den bringes til ophoer, paa grund af sin vildfarelse med hensyn til graviditeten paa det tidspunkt, da kontrakten blev indgaaet, dvs. en vildfarelse med hensyn til en vaesentlig forudsaetning vedroerende medkontrahenten.

Den nationale retsinstans naerede tvivl om, hvorvidt retspraksis, hvorefter forbuddet mod natarbejde for gravide kvinder medfoerer, at ansaettelseskontrakten er ugyldig eller i hvert fald kan opsiges, er forenelig med ligebehandlingsprincippet, saaledes som det er fastsat i EF-direktivet, og indgav derfor en praejudiciel anmodning til Domstolen.

5. Naermere bestemt oenskede den nationale retsinstans oplyst foelgende:

"1. Skal principperne i Domstolens dom af 8. november 1990 i sag C-177/88 vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 (EFT L 39, s. 40) og ligebehandlingsprincippet i artikel 2, stk. 1, i direktiv 76/207 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar fortolkes saaledes, at en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager under omstaendigheder, hvor begge kontraherende parter har vaeret uvidende om svangerskabet, ikke er ugyldig paa grund af det som foelge af svangerskabet gaeldende forbud mod beskaeftigelse (natarbejde)?

2. Er det navnlig i strid med ligebehandlingsprincippet i artikel 3, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207

a) saafremt den med den gravide arbejdstager indgaaede ansaettelseskontrakt antages at vaere ugyldig som foelge af tilsidesaettelse af det forbud mod beskaeftigelse (natarbejde), der med henblik paa beskyttelse af gravide arbejdstagere er gaeldende under graviditeten, eller

b) saafremt arbejdsgiveren paa grund af sin vildfarelse med hensyn til, at arbejdstageren var gravid ved indgaaelsen af ansaettelseskontrakten, kan anfaegte kontrakten og dermed bringe ansaettelsesforholdet til ophoer?"

Som det umiddelbart fremgaar af spoergsmaalene, kraever de ikke to saerskilte svar, idet det foerste spoergsmaal er generelt formuleret, mens det andet naermere uddyber det foerste. Efter min opfattelse er det derfor tilstraekkeligt at behandle det andet spoergsmaal, da det rejser det problem, om det er foreneligt med ligebehandlingsprincippet, at en ansaettelseskontrakt (som indgaas med en gravid kvinde, som paa tidspunktet for kontraktens afslutning ikke var vidende om graviditeten), er ugyldig, jf. § 134 i den tyske civillovbog [spoergsmaal 2 a)], eller at arbejdsgiveren i medfoer af lovens § 119 kan anfaegte kontrakten og dermed bringe ansaettelsesforholdet til ophoer [spoergsmaal 2 b)].

6. Jeg maa dog foerst opholde mig ved et principielt spoergsmaal, som Arbeiterwohlfahrt har rejst, idet det goeres gaeldende, at afgoerelsen af tvisten i hovedsagen ikke kan afhaenge af direktiv 76/207, idet der er tale om en tvist mellem to private parter, og Domstolen endnu ikke har fastslaaet, at direktiver har direkte virkning i retsforhold mellem private parter.

Da muligheden for at goere gaeldende, at ansaettelseskontrakten i et tilfaelde som det foreliggende er ugyldig, som allerede naevnt afhaenger af, hvorledes de oeverste tyske domstole har fortolket (ogsaa) de tyske gennemfoerelsesbestemmelser til direktiv 76/207 (der saa vidt jeg kan se er korrekt gennemfoert), er det efter min opfattelse ikke korrekt at fremstille problemet som et spoergsmaal om direktivets "horisontale virkning".

Det maa i den forbindelse fremhaeves, at i den foreliggende sag skal den nationale retsinstans afgoere, om kvinder i henhold til ligebehandlingsprincippet, saaledes som det er fastsat i direktiv 76/207, og dermed ogsaa i de nationale bestemmelser, der er udstedt til dets gennemfoerelse, har ret til at beholde deres arbejde. Som Domstolen allerede for laenge siden fastslog, kan i et saadant tilfaelde "en fortolkning af et direktiv, uanset dettes virkninger, vaere nyttig for den nationale ret ..., for at retten kan sikre en fortolkning og en anvendelse af den lov, der er vedtaget til direktivets gennemfoerelse i overensstemmelse med faellesskabsrettens krav" (2).

Hertil kommer, saaledes som Domstolen har praeciseret, at ved anvendelsen af nationale retsforskrifter "er den nationale domstol forpligtet til ... at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og saaledes handle i overensstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3" (3).

I et tilfaelde som det foreliggende opstaar der derfor ikke spoergsmaal om det paagaeldende direktivs "horisontale" virkning, idet den nationale retsinstans ved anvendelsen af de relevante nationale retsforskrifter, navnlig § 8 i Mutterschutzgesetz, er forpligtet til at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal.

7. Jeg vil herefter gaa over til at behandle de praejudicielle spoergsmaal. Den nationale retsinstans har paapeget, hvordan den omstaendighed, at en ansaettelseskontrakt med en gravid arbejdstager antages at vaere ugyldig paa grund af, at hun under svangerskabet ikke kan udfoere den arbejdsydelse, hun efter kontrakten er forpligtet til, kan medfoere, at kvinder paa grund af deres koen hindres i at faa adgang til bestemte arbejdspladser, fordi den omstaendighed, at hun (maaske endda uden at vide det) er gravid ved indgaaelsen af kontrakten, medfoerer, at den bliver ugyldig. Paa grund af graviditet afskaeres kvinder foelgelig fra at faa adgang til naermere angivne stillinger, ogsaa selv om arbejdsydelsen, kun midlertidigt, ikke kan udfoeres.

Set paa den maade svarer en ugyldighedserklaering, i det omfang den har retsvirkninger ex tunc og foelgelig har den samme virkning, som hvis der ikke var indgaaet nogen kontrakt, til, at hun naegtes ansaettelse. Det forhold, at kontrakten bringes til ophoer paa grund af vildfarelsen med hensyn til graviditeten, hvorved ansaettelsesforholdet bringes til ophoer med virkninger ex nunc, maatte derimod sidestilles med en afskedigelse.

8. Det er selvfoelgelig rigtigt, at helt bortset fra den formelle retlige kvalificering sker der i begge tilfaelde det, at den beroerte kvinde mister sit job. Som den nationale retsinstans har anmodet om, maa spoergsmaalet for mig at se imidlertid undersoeges naermere med hensyn til begge ovennaevnte muligheder.

For saa vidt angaar det tilfaelde, at kvinden naegtes ansaettelse, er den relevante bestemmelse direktivets artikel 3, stk. 1, som knaesaetter princippet om ligebehandling for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier. I dommen i Dekker-sagen, som den nationale retsinstans har omtalt i det foerste spoergsmaal, fastslog Domstolen med hensyn til fortolkningen af bestemmelsen, at "kun kvinder kan naegtes ansaettelse paa grund af graviditet, hvorfor en saadan naegtelse [af ansaettelse] er direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen" (4), der som saadan er uforenelig med direktivet. Graviditet maa saaledes ikke tages i betragtning som begrundelse for at naegte ansaettelse, og det aabenbart uanset hvilken form for beskaeftigelse der er tale om.

9. Den foreliggende sag adskiller sig imidlertid fra Dekker-sagen, i det mindste ved foerste oejekast, idet naegtelse af ansaettelse ikke er en direkte og umiddelbar foelge af graviditeten, men af det forbud mod, at gravide kvinder arbejder om natten, som skyldes graviditeten. Foelgelig ville den manglende overholdelse af forbuddet mod natarbejde foere til en grundlaeggende mangel ved ansaettelsesforholdet.

Da en fortsaettelse af natarbejdet ville indebaere en overtrtaedelse af en straffebestemmelse, er det under sagen gjort gaeldende, at der i saa fald ikke er tale om direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen, idet medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 2, stk. 3, endog kan udstede eller opretholde bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder i forbindelse med "graviditet og moderskab".

10. I den forbindelse maa det imidlertid understreges, at spoergsmaalet om, hvorvidt de tyske bestemmelser om forbud mod, at gravide kvinder arbejder om natten, er lovligt i forhold til direktivets artikel 2, stk. 3, ikke er omtvistet. Der er nemlig tale om regler, der sikrer kvindelige arbejdstagere, der er i en saadan situation, en saerlig beskyttelse, og reglerne er derfor utvivlsomt omfattet af direktivets undtagelsesbestemmelser.

I denne sag maa man imidlertid rejse det spoergsmaal, om den paagaeldende undtagelse kan anvendes paa den maade, at en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet med en gravid arbejdstager, lovligt kan erklaeres ugyldig eller bringes til ophoer. Det er dette principielle spoergsmaal, sagen drejer sig om.

11. Jeg skal i den forbindelse foerst bemaerke, at som Domstolen har understreget (5), er det kvindens saerlige situation under graviditeten og umiddelbart efter foedslen, som saerligt beskyttes og saaledes eventuelt kan foere til en ulige behandling. Rigtigt betragtet kan bestemmelser, som udstedes i henhold til direktivets artikel 2, stk. 3, ikke eller i hvert fald ikke med rette betegnes som undtagelser fra ligebehandlingsprincippet, da de snarere har til formaal at sikre, at ligebehandlingsprincippet materielt er effektivt, idet der herved kan fastsaettes bestemmelser om "ulige behandling", der er noedvendige til princippets gennemfoerelse. Alt i alt er der tale om tilfaelde, hvor det med henblik paa beskyttelse af kvindelige arbejdstagere er lovligt eller paabudt at bringe en anden behandling i anvendelse med henblik paa at tilvejebringe en materiel ligebehandling og ikke en formel, som tvaertimod ville vaere det modsatte af ligebehandling.

Da dette utvivlsomt er det egentlige formaal med bestemmelsen, maa man efter min opfattelse i det mindste principielt udelukke, at man for at tage hensyn til graviditet, dvs. for at beskytte kvinder, kan anvende saadanne former for "forskelsbehandling", at de udelukkes fra arbejdsmarkedet. Hvis man skulle naa frem til et saadant resultat, er det klart, at man ville gaa helt imod formaalet med direktivet (som er at sikre ligebehandling maend/kvinder) og formaalet med undtagelsesbestemmelsen (som er at lovliggoere en ulige behandling af gravide kvinder for at beskytte kvinder i denne saerlige situation). Materiel ligebehandling maend/kvinder i arbejdsforhold forudsaetter saaledes, at en begivenhed, som pr. definition kun rammer kvinder, ikke maa tages i betragtning, heller ikke med hensyn til adgangen til arbejde. Lad mig endnu engang naevne, at det ville vaere paradoksalt, saafremt anerkendelsen af den sociale funktion omkring graviditeten og den dermed forbundne beskyttelse af gravide kvinder foerte til, at de blev udelukket fra arbejdsmarkedet.

12. Ovennaevnte bemaerkninger indebaerer efter min opfattelse, at forbuddet mod natarbejde, som i sig selv er lovligt, ikke kan anvendes paa en saadan maade, at det paavirker gyldigheden af en ansaettelseskontrakt vedroerende natarbejde, der er indgaaet med en gravid kvinde, men kun som et forbud mod faktisk at udfoere arbejde om natten (6). Den omstaendighed, at der midlertidigt ikke kan udfoeres natarbejde, hvilket er en foelge af den saerlige beskyttelse af gravide kvinder, kan med andre ord ikke begrunde, at de naegtes ansaettelse, og kan ikke bevirke, at ansaettelsesforholdet ikke er gyldigt indgaaet.

Sammenfattende er forholdet saaledes det, at ligebehandlingsprincippet, saaledes som det er fastsat i direktivets artikel 3, stk. 1, er til hinder for, at graviditet kan fremfoeres som begrundelse for at naegte en person ansaettelse, ogsaa til udfoerelse af natarbejde. Dette indebaerer ogsaa, at kendskab til dette forhold paa det tidspunkt, hvor ansaettelsesforholdet etableres, ikke maa tillaegges betydning, og at det saaledes heller ikke kan antages at vaere lovligt at opsige en indgaaet ansaettelseskontrakt, saafremt den ansatte ikke havde kendskab til graviditeten.

13. Med hensyn til muligheden for at bringe ansaettelseskontrakten til ophoer maa ogsaa bestemmelsen i direktivets artikel 5, stk. 1, hvorefter der ikke maa finde forskelsbehandling sted paa grundlag af koen for saa vidt angaar afskedigelsesvilkaar, tages i betragtning. I den forbindelse kan jeg blot naevne, at Domstolen i dommen i Hertz-sagen praeciserede, at "afskedigelse af en kvinde paa grund af graviditet er direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen; [og at] det samme er tilfaeldet, saafremt en kvinde naegtes ansaettelse paa grund af graviditet" (7). Ogsaa afskedigelse paa grund af arbejdstagerens graviditet var saaledes ifoelge Domstolen direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen og dermed uforenelig med direktivet.

Opsigelse af en ansaettelseskontrakt alene paa grund af, at arbejdstageren er gravid, maa i det mindste principielt vaere direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen; dette er saerlig klart i den foreliggende sag. Jeg skal i den forbindelse blot naevne, at den omstaendighed, at kontrakten kan opsiges paa grund af vildfarelsen med hensyn til en forudsaetning vedroerende medkontrahenten, der er vaesentlig, og denne forudsaetning netop er graviditet, noedvendigvis forudsaetter, at kun kvinder kan befinde sig i en saadan situation (8). Som den forelaeggende retsinstans har fremhaevet, er det efter den tyske lov om beskyttelse af moedre udelukket at afskedige arbejdstagere paa grund af graviditet (§ 9).

14. Ogsaa Raadets direktiv 92/85/EOEF af 19. oktober 1992 om ivaerksaettelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har foedt, eller som ammer (9), er relevant i denne forbindelse. Det hedder saaledes heri, at en gravid kvinde, som udfoerer natarbejde, skal have mulighed for at gaa over til dagarbejde eller blive fritaget for arbejde (artikel 7), og at dette under ingen omstaendigheder kan medfoere, at hun afskediges (artikel 10).

Selv om direktivet endnu ikke er traadt i kraft (de noedvendige nationale bestemmelser skal vaere sat i kraft senest i oktober 1994), bekraefter ovennaevnte bestemmelser den fortolkning, jeg netop har anlagt af direktivets artikel 5, stk. 1, nemlig at en ansaettelseskontrakt ikke kan erklaeres ugyldig paa grund af den ansattes graviditet, uanset om der findes et lovfaestet forbud mod natarbejde.

15. Under sagen her er det ogsaa gjort gaeldende, at den omstaendighed, at ansaettelseskontrakten erklaeres ugyldig eller den ansatte afskediges, ikke i et tilfaelde som det foreliggende kan antages at vaere direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen, idet begrundelsen skyldes et forhold (et lovfaestet forbud mod en naermere angiven form for beskaeftigelse), som har de samme foelger for en mandlig arbejdstager, som maatte vaere i samme situation.

Lad mig med det samme naevne, at dette synspunkt efter min opfattelse er helt irrelevant, og at der for mig at se heller ikke med foeje kan henvises til dommen i Hertz-sagen (10), hvor Domstolen fastslog, at afskedigelse af en kvinde paa grund af hyppigt sygefravaer ° uanset om fravaeret er foraarsaget af graviditet eller foedsel ° ikke er direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen, saafremt fravaeret ligger efter barselsorlovens udloeb, og det paa samme vilkaar medfoerer, at ogsaa mandlige arbejdstagere afskediges. I saa fald var de samme vilkaar (et vist fravaer i en bestemt periode) gaeldende for arbejdstagere af begge koen. I sagen her skyldes ansaettelsesforholdets ophoer imidlertid en omstaendighed (graviditet), som jo kun kan komme i betragtning for kvinder.

16. Der er endvidere naeppe grund til at understrege, at der som begrundelse for den konstaterede forskelsbehandling heller ikke kan henvises til det oekonomiske tab, en arbejdsgiver lider som foelge af, at han beskaeftiger en person, der er fravaerende under hele graviditeten, selv om det maa indroemmes, at opretholdelsen af ansaettelsesforholdet i en situation som den foreliggende medfoerer foroegede oekonomiske byrder, som isaer kan vaere belastende for mindre virksomheder.

Domstolen, som allerede har udtalt sig om dette synspunkt i dommen i Dekker-sagen, har saaledes fastslaaet, at "naar ansaettelse naegtes paa grund af de oekonomiske konsekvenser af fravaer paa grund af graviditet, maa dette anses for hovedsagelig at bero paa graviditeten. En saadan forskelsbehandling kan ikke begrundes med det oekonomiske tab, arbejdsgiveren lider ved at ansaette en gravid kvinde under hendes barselorlov" (11). Disse synspunkter maa ogsaa finde anvendelse i sagen her, eftersom den omstaendighed, at de oekonomiske byrder er stoerre, naar fravaersperioden er laengere, i denne forbindelse er uden betydning.

17. Endelig mener jeg heller ikke, at der kan tages hensyn til det argument, Arbeiterwohlfahrt har fremfoert, og hvorefter den loesning, jeg her er naaet frem til, kunne foere til misbrug fra kvindernes side. Det siger sig selv, at man end ikke kan tale om misbrug, naar det anerkendes, at gravide kvinder ikke paa grund af den omstaendighed alene mister retten til at blive ansat og til at bevare deres arbejde.

Selv om man i oevrigt taenker sig, at en kvinde kunne "planlaegge" at foede et barn ud fra muligheden af natarbejde, ville hun ogsaa kunne planlaegge paa en saadan maade, at hun foerst blev gravid efter at have underskrevet kontrakten; herved ville hun undgaa de problemer, G. Habermann havde. Det er naeppe noedvendigt at goere opmaerksom paa, at det ville have vaeret tilstraekkeligt, at graviditeten var indtraadt ikke den 11., men den 24. marts, dvs. dagen efter kontraktens underskrivelse, for at der ikke kunne opstaa nogen tvivl. Alt i alt tror jeg dog ikke, at det retlige problem, vi her staar over for, kan loeses ud fra en eventuel og lidet sandsynlig mulighed for misbrug.

18. Paa baggrund af ovennaevnte bemaerkninger skal jeg foreslaa, at de spoergsmaal, Arbeitsgericht Regensburg har forelagt, besvares saaledes:

"1. Artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i direktiv 76/207/EOEF er til hinder for en fortolkning af en national retsforskrift, hvorefter en ansaettelseskontrakt indgaaet med en gravid kvinde erklaeres ugyldig, naar en saadan ugyldighed alene er en foelge af det forbud mod at udfoere natarbejde, der er indfoert med henblik paa at beskytte gravide kvinder.

2. Artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207/EOEF skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet med en gravid kvinde, opsiges paa grund af vildfarelsen med hensyn til hendes graviditet."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 39, s. 40.

(2) - Dom af 20.5.1976, sag 111/75, Mazzalai, Sml. s. 657, praemis 10.

(3) - Dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8.

(4) - Dom af 8.11.1990, sag C-177/88, Dekker, Sml. I, s. 3941, praemis 12.

(5) - Dom af 12.7.1984, sag 184/83, Hofmann, Sml. s. 3047, praemis 25.

(6) - Den nationale bestemmelse indeholder i oevrigt et forbud mod at lade gravide kvinder arbejde om natten, men ikke mod at ansaette dem.

(7) - Dom af 8.11.1990, sag C-179/88, Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund, Sml. I, s. 3979, praemis 13.

(8) - Det maa i den forbindelse ogsaa naevnes, at Bundesarbeitsgericht netop med henvisning til ovennaevnte dom i Hertz-sagen antog, idet den herved ikke fulgte sin tidligere praksis, at en arbejdsgiver ikke kan opsige en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet med en gravid kvinde, under paaberaabelse af § 119, stk. 2, i den tyske civillovbog, og saaledes goere gaeldende, at han forsaetligt er blevet vildledt med hensyn til graviditeten (dom af 15.10.1992, 2 AZR 227/92).

(9) - EFT L 348, s. 1.

(10) - Ovennaevnte dom af 8.11.1990, navnlig praemis 14-17.

(11) - Ovennaevnte dom af 8.11.1990, praemis 12.