Som bekendt er Domstolen ikke i de sager, som er forelagt i medfør af EØF-traktatens artikel 177, kompetent til at afgøre, om bestemte nationale regler er i overensstemmelse med fællesskabsretten. Det er imidlertid fast retspraksis, at Domstolen af en unøjagtigt formuleret forelæggelseskendelse kan bestemme det fællesskabsretlige problem således, at den kan træffe afgørelse. I det foreliggende tilfælde er det klart, at det generelle spørgsmål, som den italienske ret har forelagt Domstolen, vedrører en fortolkning af EØF-traktatens grundlæggende principper om de frie varebevægelser og navnlig af de principper, der gælder for importordninger. Den nationale ret har anmodet om nævnte fortolkning, for at den kan afgøre, om nævnte principper er til hinder for en national ordning, som underkaster den normale indførsel af køretøjer en merværdiafgift, og som forbyder personer bosat på statens område at benytte de køretøjer, som er omfattet af en midlertidig importordning og derfor fritaget for den nævnte afgift.

Efter min opfattelse bør dette besvares benægtende, såvel i henseende til opkrævning af merværdiafgift af køretøjer ved indførsel som i henseende til de begrænsninger, som den nationale lov opstiller for anvendelsen af et midlertidigt indført køretøj.

Hvad angår det første punkt mener jeg, at anvendelsen af en merværdiafgift ved indførsel af køretøjer til privat brug klart ikke kan være i strid med traktatens principper. I den forbindelse skal jeg alene minde om, at der i Rådets andet direktiv af 11. april 1967 — 67/228/EØF — om harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger om meromsætningsafgifter udtrykkeligt er hjemlet anvendelse af merværdiafgiften ved indførsel. I artikel 2 i dette direktiv bestemmes det nemlig: »Merværdi pålægges ... 2) indførsel af goder«.

Det forbud, en medlemsstat pålægger personer, som er bosat på dens område, mod at benytte køretøjer midlertidigt, der er indført afgiftsfrit, er — som Kommissionen med rette har bemærket i sit indlæg — det eneste virkeligt effektive middel til at undgå skattesvig og sikre, at der betales afgifter i varernes bestemmelsesland. Det er således åbenbart indlysende, at det ville være meget vanskeligt at komme skattesviget til livs, såfremt man også tillod personer, der er bosat i importstaten, at benytte køretøjer, som indføres midlertidigt og afgiftsfrit.

I øvrigt pålægger Rådets sjette direktiv 338 af 17. maj 1977 om det fælles merværdiafgiftssystem medlemsstaterne at fritage indførslen af goder, der er underkastet en ordning vedrørende midlertidig indførsel, »på betingelser, som de (medlemsstaterne) fastsætter ... med henblik på at forhindre enhver mulig form for svig, unddragelse og misbrug« (artikel 14). Det fremgår heraf dels, at medlemsstaterne bevarer en vidtgående beføjelse med hensyn til midlertidige indførsler, netop for at forhindre skattesvig, dels at der her er tale om en beføjelse, som er fuldt ud forenelig med princippet om de frie varebevægelser.

Dette bekræftes også af forslaget til Rådets direktiv om afgiftsfrihed ved midlertidig indførsel af visse transportmidler inden for Fællesskabet, som Kommissionen forelagde den 30. oktober 1975 (EFT C 267 af 21. 11. 1975, s. 8). I dette forslag bestemmes det således i artikel 3 (som vedrører midlertidig indførsel af visse transportmidler til ~privat brug, herunder motorkøretøjer), at den private person, der indfører disse ting, »skal: aa) have hovedbopæl i en anden af Fællesskabets medlemsstater end den, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted« og »bb) anvende disse transportmidler til privat brug«; desuden må disse transportmidler »ikke overdrages, udlejes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted, eller udlånes til en person med bopæl i denne stat«. I artikel 4 i samme forslag er der opstillet lignende begrænsninger for benyttelsen af midlertidigt indførte køretøjer til erhvervsmæssig brug.

De afledte fællesskabsbestemmelser, som er under udarbejdelse, opstiller altså begrænsninger for anvendelsen af midlertidige køretøjer, der er indført afgiftsfrit, som i det væsentlige svarer til de bestemmelser, som er indeholdt i ovennævnte New York-konventionen.

Endelig mener jeg ikke der kan fremføres argumenter, som gør det muligt at betvivle, at en medlemsstat er kompetent til at pålægge straf for overtrædelsen af nationale bestemmelser vedrørende midlertidig import af motorkøretøjer. Anerkendes det, at bestemmelser af den art, som gælder i Italien, er forenelige med reglerne i Fællesskabets retsorden, tilkommer det medlemsstaterne at vurdere, om overtrædelsen af disse bestemmelser udgør en strafbar handling.