ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-137/02

Finanzamt Offenbach am Main-Land

mod

Faxworld Vorgründungsgesellschaft Peter Hünninghausen und

Wolfgang Klein GbR

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzamt Offenbach am Main-Land)

»Anmodning om præjudiciel afgørelse – fortolkning af sjette momsdirektiv – ret til fradrag for moms betalt i tidligere led af et Vorgründungsgesellschaft (et selskab, som reguleres af borgerligretlige regler, og hvis selskabsformål er at tilvejebringe aktiver, der er nødvendige for den virksomhed, der skal udøves af et aktieselskab, der skal stiftes) – overdragelse mod vederlag af samtlige disse aktiver til aktieselskabet efter dettes stiftelse – afgiftsfritaget overdragelse, idet den pågældende medlemsstat har gjort brug af i sin valgmulighed (i henhold til sjette momsdirektivs artikel 5, stk. 8)«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – et selskab, som reguleres af borgerligretlige regler, som er etableret med det formål alene at stifte et kapitalselskab – overdragelse af den samlede formuemasse til kapitalselskabet efter dettes stiftelse – medlemsstat, der ikke betragter en sådan overdragelse som levering af goder – fradragsret

(Rådets direktiv 77/388, art. 5, stk. 8, art. 6, stk. 5, og art. 17, stk. 2)

Et personselskab, der kun er oprettet med henblik på at stifte et kapitalselskab, er berettiget til fradrag for indgående moms for levering af tjenesteydelser og goder, når selskabets eneste transaktion i senere led i overensstemmelse med dets selskabsformål har været ved en retshandel at overdrage de leverede ydelser til det senere stiftede kapitalselskab mod vederlag, og når der ved overdragelse af en samlet formuemasse i den pågældende medlemsstat antages ikke at være sket en levering af goder eller tjenesteydelser, idet medlemsstaten har gjort brug af sin valgmulighed i henhold til artikel 5, stk. 8, og artikel 6, stk. 5, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7.

Selv om et sådant personselskab ikke har til hensigt selv at udføre afgiftspligtige transaktioner, idet dets eneste selskabsformål er at forberede kapitalselskabets virksomhed, gælder det dog ikke desto mindre, at den moms, som personselskabet ønsker at fradrage, er forbundet med de ydelser, selskabet erhvervede med henblik på udførelsen af afgiftspligtige transaktioner, selv om der kun var tale om transaktioner, som kapitalselskabet planlagde.

(jf. præmis 41 og 43 samt domskonkl.)
Sag C-371/02

Björnekulla Fruktindustrier AB

mod

Procordia Food AB

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Svea hovrätt (Sverige))

»Varemærker – direktiv 89/104/EØF – artikel 12, stk. 2, litra a) – fortabelse af rettigheder, der er knyttet til varemærket – varemærke, der er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen – relevant kundekreds med henblik på vurderingen«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – grunde til fortabelse af varemærket – varemærket er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen – rækkevidde af udtrykket »inden for handelen«– relevant kundekreds

[Rådets direktiv 89/104, art. 12, stk.2, litra a)]

Artikel 12, stk. 2, litra a), i første direktiv 89/104 om varemærker, der bestemmer, at indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når varemærket er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken mærket er registreret, skal i de tilfælde, hvor en vare, der er omfattet af et registreret varemærke, distribueres gennem flere led til forbrugeren eller den endelige bruger, fortolkes således, at den relevante kundekreds ved vurderingen af, om et varemærke er blevet en almindelig betegnelse inden for handelen for den omhandlede vare, udgøres af samtlige forbrugere eller endelige brugere og – alt efter de omstændigheder, der kendetegner markedet for den omhandlede vare – af samtlige erhvervsdrivende, der forhandler den.

(jf. præmis 26 og domskonkl.)
Sag C-160/02

Friedrich Skalka

mod

Sozialversicherungsanstalt der gewerblichen Wirtschaft

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – østrigsk ordning med en kompenserende tillægsydelse til arbejdsophørspension – kvalifikation af ydelser og retmæssighed af bopælskravet med henblik på forordning (EØF) nr. 1408/71«

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – særlige ikke-bidragspligtige ydelser – koordineringssystem fastsat i artikel 10a i forordning nr. 1408/71– anvendelsesområde – kompenserende tillægsydelse til alders- eller invalidepension, der tildeles i henhold til objektive kriterier, og som ikke er finansieret ved den sikredes bidrag – ydelse anført i bilag IIa til nævnte forordning – omfattet

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 4, stk. 2a, og art. 10a og bilag IIa)

Artikel 10a i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, sammenholdt med bilag IIa til forordningen, skal fortolkes således, at en kompenserende tillægsydelse, som den østrigske kompenserende tillægsydelse, anført i bilag IIa, der supplerer en alders- eller invalidepension, som skal sikre den berettigede en nødvendig minimumslevestandard, såfremt pensionen er utilstrækkelig, hvis bevilling er afhængig af de i loven definerede objektive kriterier, og hvis finansiering på intet tidspunkt hidrører fra de sikredes bidrag, er omfattet af forordningens anvendelsesområde, og udgør dermed en særlig ikke-bidragspligtig ydelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i forordningens artikel 4, stk. 2a, således at situationen for en person, som efter den 1. juni 1992 – ikrafttrædelsestidspunktet for forordning nr. 1247/92, hvorved artikel 4, stk. 2a, og artikel 10a blev indsat i forordning nr. 1408/71 – opfylder betingelserne for at få tilkendt denne ydelse, udelukkende er omfattet af det koordinationssystem, der er indført ved artikel 10a, med virkning fra den 1. januar 1995, datoen for Republikken Østrigs indtræden i Den Europæiske Union.

(jf. præmis 26, 29 og 31 samt domskonkl.)
Sag C-159/02

Gregory Paul Turner

mod

Felix Fareed Ismail Grovit m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af House of Lords)

»Bruxelles-konventionen – sag anlagt i en kontraherende stat – sag anlagt i en anden kontraherende stat af modparten i den allerede verserende sag – modpart, der handler i skadehensigt og med det formål at lægge hindringer i vejen for det allerede verserende søgsmål – spørgsmål om, hvorvidt det er foreneligt med konventionen at nedlægge forbud over for modparten mod at gennemføre søgsmålet i den anden kontraherende stat«

Sammendrag af dom

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – forbud nedlagt af en ret i en kontraherende stat, hvorved det forbydes en part i en for denne ret verserende sag at anlægge eller gennemføre et søgsmål ved en ret i en anden kontraherende stat – ulovligt – uforeneligt med princippet om gensidig tillid, som konventionens ordning er baseret på

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968)

Konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således, at den er til hinder for nedlæggelse af et forbud, hvorved en ret i en kontraherende stat forbyder en part i en for denne ret verserende sag at anlægge eller gennemføre et søgsmål ved en ret i en anden kontraherende stat, selv i tilfælde, hvor parten handler i skadehensigt med det formål at lægge hindringer i vejen for den allerede verserende sag.

Et sådant forbud udgør således et indgreb i den udenlandske rets kompetence, der som sådant er uforeneligt med konventionens ordning. Dette indgreb kan ikke begrundes med, at det kun er indirekte og har til formål at forhindre, at den nævnte part gør sig skyld i misbrug af processuelle beføjelser, for bedømmelsen af denne adfærds karakter af et misbrug indebærer en bedømmelse af, hvorvidt det er relevant at anlægge sag ved en ret i en anden medlemsstat, hvilket er i strid med det princip om gensidig tillid, der ligger til grund for konventionen, og hvorefter det – bortset fra specielle tilfælde, som er begrænset til at angå anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske afgørelser – ikke er tilladt for en ret at efterprøve, om en ret i en anden kontraherende stat er kompetent.

(jf. præmis 26-28 og 31 samt domskonkl.)
Sag C-224/02

Heikki Antero Pusa

mod

Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein oikeus)

»Unionsborgerskab – artikel 18 EF – ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – udlæg i indtægter – betingelser«

Sammendrag af dom

Unionsborgerskab – ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – national lovgivning, hvorefter den andel af en pension, hvori der kan foretages udlæg, beregnes ved, at pensionen fratrækkes den nationale skat heraf, der bliver indeholdt som kildeskat – manglende hensyntagen til den skat, der skal betales af pensionen i den medlemsstat, hvor modtageren er bosiddende – ulovlig – national lovgivning, hvorefter en sådan hensyntagen er betinget af, at debitor dokumenterer sin faktiske skattebyrde i den anden medlemsstat – lovlig – betingelser

(Art. 18 EF)

Fællesskabsretten er principielt til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter den andel af en pension – der i denne medlemsstat regelmæssigt udbetales til en debitor – hvori der kan foretages udlæg, beregnes ved, at den indkomstskat, der bliver indeholdt som kildeskat i denne stat, fratrækkes pensionen, mens der ved beregningen af den andel af pensionen, hvori der kan gøres udlæg, overhovedet ikke tages hensyn til den skat, som modtageren af en sådan pension efterfølgende skal betale af pensionen i den medlemsstat, hvor han bor.

Derimod er fællesskabsretten ikke til hinder for en sådan national lovgivning, hvis den foreskriver, at der tages et sådant hensyn, men stiller som betingelse herfor, at debitor dokumenterer, at han faktisk har betalt eller inden for en fastsat frist skal betale et bestemt beløb i indkomstskat i den medlemsstat, hvor han bor. Dette gælder imidlertid kun for så vidt som, for det første, den berørte debitors ret til at opnå, at der tages et sådant hensyn, fremgår tydeligt af den nævnte lovgivning, og, for det andet, betingelserne for, at der tages et sådant hensyn, sikrer den pågældende ret til på årsbasis at opnå en justering af den andel af hans pension, hvori der kan gøres udlæg, i samme omfang, som hvis skatten var blevet indeholdt som kildeskat i den medlemsstat, der har udstedt lovgivningen, og, for det tredje, de nævnte betingelser ikke bevirker, at udøvelsen af denne ret bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.

(jf. præmis 35 og 48 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-152/02

Terra Baubedarf-Handel GmbH

mod

Finanzamt Osterholz-Scharmbeck

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Sjette momsdirektiv – artikel 17, stk.1, og artikel 18, stk.1 og 2 – ret til fradrag for indgående moms – betingelser for udøvelse af fradragsretten«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag af indgående afgift – udøvelse af fradragsretten – den relevante afgiftsperiode – periode, hvori betingelserne om, at der er sket levering af goder eller tjenesteydelser, og at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura, er opfyldt

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra a), og art. 18, stk. 2, første afsnit]

Med henblik på det fradrag, som er omhandlet i artikel 17, stk. 2, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, skal samme direktivs artikel 18, stk. 2, første afsnit, fortolkes således, at fradragsretten skal udøves for den afgiftsperiode, hvori de to betingelser, der er fastsat i bestemmelsen, er opfyldt, dvs. at der er sket levering af goder eller tjenesteydelser, og at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura eller et dokument, der ifølge kriterier fastsat af den pågældende medlemsstat kan anses for et tilsvarende dokument.

(jf. præmis 38 samt domskonkl.)
Sag C-292/02

Meiland Azewijn BV

mod

Hauptzollamt Duisburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Punktafgifter – mineralolier, der anvendes til landbrugsarbejde – direktiv 92/81/EØF – artikel 8a – mærkning i den medlemsstat, hvor der er sket overgang til frit forbrug – forbud mod mærkning i anvendelsesmedlemsstaten – direktiv 95/60/EF«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – afgiftsstrukturen for mineralolier – direktiv 92/81 – mineralolie, uanset om den er mærket eller ej, overgået til frit forbrug i en medlemsstat, og som befinder sig i normaltanken på erhvervskøretøjer, herunder landbrugsmaskiner – anvendelse som brændstof til fremdrift eller andet formål i samme maskiner – pålæggelse af punktafgift i en anden medlemsstat – forbud – borgernes mulighed for at påberåbe sig artikel 8a i direktiv 92/81 for de nationale domstole

(Rådets direktiv 92/81, art. 8a, stk. 1)

Artikel 8a, stk. 1, i direktiv 92/81 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier skal forstås således, at den forbyder medlemsstaterne at pålægge mineralolie – uanset om den er mærket eller ej – der befinder sig i normaltanken på et erhvervskøretøj, herunder en landbrugsmaskine, og som anvendes som brændstof ikke alene til fremdrift af køretøjet, men også til andre formål, såsom landbrugsarbejde, afgift, når denne mineralolie er lovligt overgået til frit forbrug i en anden medlemsstat.

Det følger af ordlyden af denne artikel, hvorefter mineralolier, der er overgået til frit forbrug i en medlemsstat, og som befinder sig i erhvervskøretøjers normaltanke og er bestemt til at benyttes som brændstof til disse køretøjer, ikke pålægges punktafgift i en anden medlemsstat, set i lyset af formålene hermed, nemlig beskyttelsen af den frie bevægelighed for personer og varer og hensynet til at undgå dobbeltbeskatning, at nævnte artikel skal forstås vidt. Desuden kan en medlemsstat ikke med støtte i sin egen lovgivning forbyde anvendelsen af mærket mineralolie som brændstof i normaltanken for erhvervskøretøjer hidrørende fra en anden medlemsstat, der tillader en sådan anvendelse.

Det nævnte forbud er i øvrigt tilstrækkeligt klart, præcist og ubetinget til at kunne påberåbes af borgerne for de nationale domstole med henblik på at modsætte sig nationale bestemmelser, der er uforenelige med dette forbud.

(jf. præmis 41, 54, 55, 61 og 62 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-346/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Storhertugdømmet Luxembourg

»Forsikringer – tredje skadesforsikringsdirektiv – bonus-malus-ordning«

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra livsforsikring – direktiv 92/49 – fri tariffastsættelse – bonus-malus-ordning, som ikke medfører, at staten direkte fastsætter tarifferne – lovlig

(Rådets direktiv 92/49)

En bonus-malus-ordning for aftaler om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ganske vist påvirker udviklingen i præmierne, men ikke medfører, at staten direkte fastsætter tarifferne, da forsikringsselskaberne frit kan fastsætte basispræmiernes størrelse, kan ikke sidestilles med en ordning, der kræver godkendelse af tariffer, og som er i strid med det princip om fri tariffastsættelse, der er fastsat i direktiv 92/49 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra livsforsikring, og om ændring af direktiv 73/239 og 88/357.

Herved gælder, at så længe fællesskabslovgiver ikke klart har tilsigtet det, er der ikke formodning for, at der skal gennemføres en fuldstændig harmonisering hvad angår tariferingen inden for forsikringsområdet, bortset fra livsforsikring, som udelukker enhver national foranstaltning, der kan påvirke tarifferne.

(jf. præmis 23 og 24)
Sag C-347/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Franske Republik

»Forsikringer – tredje skadesforsikringsdirektiv – bonus-malus-ordning«

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra livsforsikring – direktiv 92/49 – fri tariffastsættelse – bonus-malus-ordning, som ikke medfører, at staten direkte fastsætter tarifferne – lovlig

(Rådets direktiv 92/49)

En bonus-malus-ordning for aftaler om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ganske vist påvirker udviklingen i præmierne, men ikke medfører, at staten direkte fastsætter tarifferne, da forsikringsselskaberne frit kan fastsætte basispræmiernes størrelse, kan ikke sidestilles med en ordning, der kræver godkendelse af tariffer, og som er i strid med det princip om fri tariffastsættelse, der er fastsat i direktiv 92/49 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra livsforsikring, og om ændring af direktiv 73/239 og 88/357.

Herved gælder, at så længe fællesskabslovgiver ikke klart har tilsigtet det, er der ikke formodning for, at der skal gennemføres en fuldstændig harmonisering hvad angår tariferingen inden for forsikringsområdet, bortset fra livsforsikring, som udelukker enhver national foranstaltning, der kan påvirke tarifferne.

(jf. præmis 24 og 25)
Sag C-397/02

Clinique La Ramée ASBL

og

Winterthur Europe Assurance SA

mod

Jean-Pierre Riehl

og

Rådet for Den Europæiske Union

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles)

»Tjenestemænd – social sikring – Fællesskabernes indtræden i de rettigheder, en tjenestemand har mod en tredjemand, der er ansvarlig for en skadegørende handling«

Sammendrag af dom

Tjenestemænd – Fællesskabernes indtræden i de rettigheder, en tjenestemand har mod en tredjemand, der er ansvarlig for en skadegørende handling – begrænsninger – national ret anvendes ved fastlæggelsen af erstatningsforpligtelsens omfang – efterladtepension, der efter national lovgivning ikke er omfattet af erstatningsforpligtelsen

(Tjenestemandsvedtægten, art. 85 a, stk. 1)

Den i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a fastsatte subrogation er en subrogation i medfør af lov. Den finder − inden for grænserne af de forpligtelser, der ifølge bestemmelserne i nævnte vedtægt påhviler Fællesskaberne − anvendelse på tidspunktet for den skadegørende handling, hvorved den pågældende tredjemand pådrager sig et erstatningsansvar.

Det fremgår imidlertid klart af nævnte bestemmelses stk. 1, at Fællesskaberne ikke over for den ansvarlige tredjemand kan gøre flere rettigheder gældende end den skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende.

Tjenestemandsvedtægtens artikel 85a har ikke til formål at ændre de nationale regler, der finder anvendelse ved afgørelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har pådraget sig et erstatningsansvar. Spørgsmålet om tredjemands erstatningsansvar er fortsat undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, ved hvilken skadelidte har anlagt sag, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område skaden er indtruffet.

Det følger heraf, at hvis det efter de nationale erstatningsretlige regler, der finder anvendelse i den foreliggende sag, er udelukket, at den erstatningsforpligtelse, der påhviler den, der har begået en uretmæssig handling, kan omfatte en efterladtepension, som den i tjenestemandsvedtægtens artikel 79 og 79a fastsatte, er Fællesskaberne ikke berettigede til at få beløbet svarende til denne efterladtepension erstattet i kraft af den subrogationsret, der er fastsat i nævnte vedtægts artikel 85a.

(jf. præmis 15-18)
Sag C-417/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Hellenske Republik

»Traktatbrud – direktiv 85/384/EØF – anerkendelse af arkitekters eksamensbeviser – procedure for registrering ved Grækenlands teknikerforening (Technico Epimelitirio Elladas) – forpligtelse til at fremlægge en attest, som godtgør, at et kvalifikationsbevis er omfattet af ordningen for gensidig anerkendelse«

Sammendrag af dom

1. Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand – fastlæggelse under den administrative procedure – rent formel tilpasning af klagepunkterne efter den begrundede udtalelse som følge af ændret national lovgivning – lovlig

(Art. 226 EF)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – arkitekter – anerkendelse af eksamens- og kvalifikationsbeviser – forpligtelse til at fremlægge en attest, som godtgør, at et kvalifikationsbevis er i overensstemmelse med de omhandlede nationale bestemmelser – forsinkelse fra den nationale teknikerforenings side med behandlingen af ansøgninger om registrering fra fællesskabsstatsborgere, som ikke er i besiddelse af et nationalt eksamensbevis – ulovlig

(Rådets direktiv 85/384)

1. Under en traktatbrudssag i medfør af artikel 226 EF skal de klagepunkter, der fremføres til støtte for Kommissionens begrundede udtalelse og stævningen, være de samme. Dette kan imidlertid ikke indebære, at der under alle omstændigheder skal være fuldstændig overensstemmelse mellem de nationale bestemmelser, der omtales i den begrundede udtalelse, og dem, der nævnes i stævningen. Såfremt der er gennemført lovændringer mellem disse to led i proceduren, er det således tilstrækkeligt, at den ordning, der er indført ved den lovgivning, der er påtalt under den administrative procedure, som helhed er blevet opretholdt i kraft af de nye lovbestemmelser, som medlemsstaten har udstedt efter den begrundede udtalelse, og som anfægtes under sagen.

(jf. præmis 17)

2. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, når medlemsstaten dels udsteder og opretholder bestemmelser, hvorefter det er det en af betingelserne for at opnå tilladelse til at udøve erhvervet som arkitekt, at man fremlægger en attest udstedt af de kompetente myndigheder i hjemlandet eller det seneste opholdsland, der godtgør, at de fremlagte eksamensbeviser eller andre kvalifikationsbeviser er omfattet af de omhandlede nationale bestemmelser, og dels tillader, at den nationale teknikerforening, hvor arkitekter skal være registreret for at kunne udøve erhvervet som arkitekt, behandler ansøgninger fra og foretager registrering af fællesskabsstatsborgere, som er indehavere af udenlandske eksamensbeviser, der skal anerkendes i henhold til direktivet, med betydelige forsinkelser.

(jf. præmis 18 og domskonkl.)