ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Første anbringende vedrører en tilsidesættelse af traktaterne samt retsreglerne vedrørende anvendelsen heraf. — Sagsøgeren har gjort gældende, at der i henhold til artikel 134, stk. 2, i forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (1) og artikel 206, stk. 1, i den delegerede forordning (EU) nr. 1268/2012 (2) ikke kræves garantier i forbindelse med tilskud med lav værdi. — Sagsøgte har endvidere ingen interesse i, at der stilles sikkerhed, eftersom den anmodning om undersøgelse, som sagsøgte har fremsat mod »Alliance for Peace and Freedom« (herefter »APF«), er helt uden substans og åbenbart ugrundet. — Desuden har sagsøgte i seks måneder bevidst trukket undersøgelsesproceduren mod APF i langdrag og har derved selv forårsaget sit angivelige behov for sikkerhedsstillelse. — Endvidere er foranstaltningerne uforholdsmæssige, eftersom sagsøgeren ikke er i stand til at stille sikkerhed, og tilbagekaldelsen af finansieringen truer sagsøgerens økonomiske eksistens, hvilket medfører en forringelse af den politiske konkurrence. Dette udgør et væsentligt indgreb i sagsøgerens grundlæggende rettigheder til ytrings- og foreningsfrihed (artikel 11 og 12 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder).
2.

Med det andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Rådet ubegrundet og uforholdsmæssigt har tilsidesat sagsøgerens grundlæggende rettigheder, herunder hans ret til beskyttelse af ejendom, omdømme og frihed til at udøve virksomhed. De anfægtede foranstaltningers konsekvenser for sagsøgeren er vidtrækkende, både hvad angår hans ejendom og hans globale omdømme. Rådet har ikke godtgjort, at indefrysningen af sagsøgerens aktiver og økonomiske ressourcer er forbundet med eller begrundet i noget legitimt mål, og i endnu mindre grad, at den står i forhold til et sådant mål.
—

I henhold til bestemmelserne i artikel 340 TEUF fastslås, at Europa-Kommissionen og Den Fælles Afviklingsinstans ifalder et ansvar uden for kontraktforhold og de pålægges at betale erstatning for den skade, som sagsøgeren har lidt.
—

Subsidiært, i tilfælde af at Retten ikke tager påstanden om ugyldighed til følge, fastslås det, at afgørelsen fra SRB er delvist ugyldig og annulleres delvist, for så vidt angår litra b) og c) i artikel 6, stk. 6.1, i Den Fælles Afviklingsinstans afgørelse, vedrørende efterfølgende konvertering og nedskrivning af 64 695 præferenceaktier (fejlagtigt kvalificeret som yderligere niveau 1 kapitalinstrumenter i Banco Popular Español), skønt det drejede sig om instrumenter udstedt af POPULAR ESPAÑOL, S.A. (ISIN D00910702).
Ellevte anbringende vedrører den omstændighed, at der er sket indgreb i et parlamentsmedlems uafhængighed, og konsekvenserne af, at der ikke foreligger et bundet mandat. De anfægtede retsakter har utvivlsomt til formål at forhindre sagsøgeren i frit at udøve sit mandat som medlem af Europa-Parlamentet ved at fratage hende de økonomiske midler, der er nødvendige for at udføre hendes arbejde. Sagsøgeren kan som parlamentsmedlem desuden ikke modtage instrukser fra generalsekretæren om den måde, hvorpå hun skal udøve sit mandat, under trusler om økonomiske sanktioner.
1.

Første anbringende om de fejl, som berører de anfægtede retsakters formelle lovlighed. Dette anbringende er opdelt i fem led. — Første led om, at kompetencen på området for økonomiske afgørelser, som berører europaparlamentsmedlemmer, tilkommer Europa-Parlamentets Præsidium og ikke generalsekretæren. — Andet led om, at Europa-Parlamentets Præsidium ikke kan ændre karakteren og omfanget af sin kompetence. Generalsekretæren har imidlertid ikke påvist nogen behørig delegation fra formanden for Europa-Parlamentets Præsidium, som giver ham bemyndigelse til at vedtage og forkynde de anfægtede retsakter hvad angår regler om økonomiske spørgsmål vedrørende et parlamentsmedlem. — Tredje led om, at de anfægtede retsakter savner en tilstrækkelig begrundelse og er udtryk for vilkårlighed. — Fjerde led om tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. — Femte led om, at Europa-Parlamentets generalsekretær ikke personligt har undersøgt sagen.
—

Den af Kommissionen pålagte faste korrektion på 25 % er for høj og overskrider de eventuelle maksimale skader, som kunne påføres fondene. Derudover har Republikken Polen påberåbt sig retningslinje nr. VI/5330/97 for beregning af de finansielle følger og gjort gældende, at den har opfyldt alle de i denne retningslinje foreskrevne betingelser for, at Kommissionen anvender en lavere procentsats eller undlader at foretage en korrektion.
—

Det Europæiske Institut for Ligestilling mellem Mænd og Kvinders afgørelse vedtaget i forbindelse med udbudsproceduren med henblik på tildelingen af en »Rammekontrakt for onlinetjenester« EIGE/2016/OPER/03-Parti 1, og meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 28. oktober 2016, om at indplacere sagsøgerens bud på andenpladsen og tildele rammekontrakten for parti 1 til et tredje selskab, annulleres.
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten Kommissionen har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at kvalificere reglerne om reklameafgifter i både den ændrede udgave i 2014 og i den ændrede udgave i 2015 som ulovlig statsstøtte uden at foretage en materiel undersøgelse hvad angår forskellen mellem disse regler. Det angives ikke i den anfægtede afgørelse i medfør af hvilken lovbestemt undtagelse en virksomhed har en økonomisk fordel i forhold til en anden virksomhed, der befinder sig i samme situation. Det forklares ikke i afgørelsen, hvorfor systemet med progressive satser ikke er en del af referenceordningen. Kategorien af virksomheder, som udelukkende begunstiges af systemet med progressive satser inddelt i rater, angives ikke i afgørelsen, og afgørelsen indeholder ikke nogen begrundelse for, hvorfor de beregninger, som de ungarske myndigheder har foretaget af omkostningerne for de afgiftspligtige personer og for afgiftsmyndighederne, ikke anses for tilstrækkelige.
—

Sagsøgte tilpligtes at betale et beløb, fastsat efter ret og billighed, på 5 000 EUR, eller et hvilket som helst andet beløb, som Retten finder rimeligt, i erstatning for det ikke-økonomiske tab, med tillæg af morarenter efter den lovbestemte sats at regne fra afsigelsen af dommen i denne sag.
2.

Andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten, for så vidt som invaliditetsudvalget ikke gav tilstrækkelige forklaringer hvad angår begrundelsen for, at udvalget bortså fra de tidligere lægelige rapporter, hvoraf det klart fremgik, at sagsøgerens sygdom var en erhvervssygdom, idet der var tale om »et karpaltunnelsyndrom kompliceret af en algoneurodystrofi«.
9.

Niende anbringende er, at retsforfølgningen er grundløs og at anmodningen om ophævelse af immuniteten er grundløs. Den oprindelige klage og den franske anklagemyndigheds retsforfølgning af sagsøgeren er grundløs. Ifølge sagsøgeren er den af Parlamentet vedtagne rapport i denne henseende dobbelt løgnagtig. Den omstændighed at retsforfølge sagsøgeren, selv om han selv er ophørt med den påståede lovovertrædelse, som han ikke er ophavsmand til, og at beslutte at ophæve hans parlamentariske immunitet falder helt klart ikke ind under retssystemet, men er et ønske om at tilsmudse, skade og forfølge sidstnævnte og hans bevægelse.
7.

Syvende anbringende om tilsidesættelse af Europa-Parlamentets forretningsordens bestemmelser om procedurer, der kan føre til mandatbortfald for et medlem (artikel 3, stk. 4 (ny), andet afsnit, i den nævnte forretningsorden). Sagsøgeren har fremført, at selv om der i den franske lovgivning er fastlagt en tillægsstraf om fortabelse af valgbarhed, der medfører mandatbortfald, for den lovovertrædelse, han hævdes at have begået, så har den franske regering ikke underrettet Parlamentets formand herom, selv om proceduren kræver det, og ingen af Parlamentets kompetente organer (formanden, Retsudvalget, forsamlingen) har udbedt sig en forklaring fra ham. Den manglende iagttagelse af denne væsentlige formforskrift er tilstrækkelig til, at rapporten og den anfægtede afgørelse er ugyldig.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 13, stk. 2, TEU og artikel 27, stk. 3 og 4, i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer. Med vedtagelsen af den omtvistede forordning har Kommissionen angiveligt blandet sig i de nationale tjekkiske forskrifter for fuldstændig denaturering af alkohol, selv om Den Tjekkiske Republik ikke har sendt nogen meddelelse til Kommissionen i henhold til artikel 27, stk. 3, i direktiv 92/83, og Kommissionen derimod gentagne gange meddelte, at den ikke var enig i denne tilgang. Det er dog i henhold til artikel 27, stk. 4, i direktiv 92/83 ikke tilladt at blande sig i en medlemsstats nationale forskrifter for fuldstændig denaturering af alkohol uden en underretning fra denne medlemsstat.
—

Afgørelsen omgøres som omhandlet i artikel 134, stk. 2, i Rettens procesreglement, herunder afgørelsens konklusion, og EUIPO og intervenienten tilpligtes at betale omkostningerne forbundet med sagens behandling for appelkammeret og for indsigelsesafdelingen.
—

EUIPO tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og en eventuel intervenient tilpligtes at betale omkostningerne forbundet med den administrative sagsbehandling for appelkammeret.
—

EUIPO tilpligtes at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger i forbindelse med sagens behandling for appelkammeret og for Retten.
—

Europa-Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/2018 af 15. november 2016 (EUT 2016, L 312, s. 26) om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt der i denne afgørelse udelukkes udgifter på 660 202,73 EUR, som Portugal har anmeldt i rubrikken teknisk bistand ved POSEI-programmet for Azorerne for regnskabsårene 2012 og 2013.
—

Europa-Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/2018 af 15. november 2016 (EUT 2016, L 312, s. 26) om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt der i denne afgørelse udelukkes udgifter på 1 990 810,30 EUR vedrørende udgifter, som Portugal har anmeldt ved foranstaltning »Udvikling af landdistrikter, ELFUL-investeringer — private støttemodtagere« for regnskabsårene 2010, 2011, 2012, 2013 og 2014.
—

EUIPO og intervenienten tilpligtes at betale omkostningerne i sag R 2007/2015-5 for appelkammeret, omkostningerne i sag 2919C for annullationsafdelingen og omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Den Europæiske Unions Ret.
2.

Anbringender om den finansielle korrektion, der er pålagt den selvstyrende region Catalonien. Sagsøgeren har i denne forbindelse anført følgende: — Den enkeltstående finansielle korrektion foretaget som følge af manglende støtteberettigelse af udgifter med et beløb på 122 112,95 EUR (kontroller i forbindelse med de operative programmer: investeringer i OP »A«) er retsstridig, idet Kommissionen har tilsidesat artikel 105 og 106 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1580/2007 af 21. december 2007 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 2200/96, (EF) nr. 2201/96 og (EF) nr. 1182/2007 vedrørende frugt og grøntsager (EUT 2007, L 350, s. 1), sammenholdt med artikel 55, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1182/2007 af 26. september 2007 om særlige regler for frugt og grøntsager og om ændring af direktiv 2001/112/EF og 2001/113/EF og forordning (EØF) nr. 827/68, (EF) nr. 2200/96, (EF) nr. 2201/96, (EF) nr. 2826/2000, (EF) nr. 1782/2003 og (EF) nr. 318/2006 og ophævelse af forordning (EØF) nr. 2202/96 (EUT 2007, L 273, s. 1), og artikel 52, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (EUT 2013, L 347, s. 549), eftersom de nationale myndigheder har foretaget en passende gennemførelse af de kontroller, disse bestemmelser henviser til, hvorved de i gældende ret fastsatte krav er opfyldt, og der under alle omstændigheder ikke foreligger en risiko for fonden. — Den faste korrektion med en sats på 5 % for et beløb på 2 191 585 EUR (punkt: »Svagheder i programgodkendelsen/anvisningen af udgifter, Den selvstyrende region Catalonien«), er retsstridig, idet Kommissionen har tilsidesat artikel 52, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 103, artikel 105, stk. 2, litra d), artikel 106, artikel 107, stk. 1, litra c) — e), artikel 108, stk. 1, litra b), og artikel 109, stk. 1, litra a) — c), i forordning nr. 1580/2007, idet de spanske myndigheder har godtgjort overholdelsen af den påberåbte lovgivning, og der under alle omstændigheder ikke foreligger en risiko for fonden. — Subsidiært gøres det gældende, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, eftersom der foreligger en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med dokument VI/5330/97, hvorved vedtoges Retningslinjerne for beregning af de finansielle følger ved udarbejdelsen af beslutningen om regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen.
—

Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at den anfægtede afgørelse nødvendigvis må være baseret på en udtrykkelig retsregel og ikke, som det er tilfældet i sagen, i en Guide on Financial issues, som er udfærdiget af Kommissionens tjenestegrene og er uden nogen retligt bindende virkning. Afgørelsen er også i strid med god forvaltningsskik, som er til hinder for, at Kommissionen kan vedtage foranstaltninger, der er bindende for adressaterne, og som er baseret på en revisionsrapport foretaget uden for Kommissionen, og som er mangelfuld og selvmodsigende.
—

Subsidiært: Den anfægtede afgørelse ændres, således at der gives afslag på begæringen om, at varemærket erklæres ugyldigt, også for så vidt angår varerne i »klasse 18: varer fremstillet af disse materialer (læder og læderimitationer) og ikke indeholdt i andre klasser; rygsække, nøgleetuier (lædervarer), dokumentmapper, tegnebøger, punge (ikke af ædle metaller), tasker, toilettasker; etuier, poser; klasse 25: beklædningsgenstande; fodtøj; hovedbeklædning; handsker; bolerojakker; pelsstolaer; badekåber«.
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at den anfægtede afgørelse i flere henseender tilsidesætter forordning (EF) nr. 714/2009 og forordning 2015/1222. — Sagsøgeren har anført, at ACER anvendte den retlige definition af kapacitetsbegrænsninger urigtigt, og at den tysk-østrigske samkøringslinje ikke er overbelastet og følgelig ikke kan gøres til genstand for kapacitetstildeling. — Sagsøgeren har yderligere anført, at en opsplitning af det fælles elektricitetsmarked for Tyskland og Østrig er i diametral modstrid med de målsætninger, der forfølges med forordning (EF) nr. 714/2009 (3) og tilsidesætter princippet om, at interne overbelastninger ikke kan flyttes til nationale grænser. — Sagsøgeren har endelig gjort gældende, at afgørelsen er faktuelt korrekt og anvender det lovbestemte kriterium for oprettelsen af en ny budområdegrænse på en urigtig måde, navnlig på grund af det forhold, at den tysk-østrigske grænse ikke er strukturelt overbelastet, at ACER ikke har overvejet alternative budområdegrænser, at mindre indgribende tekniske foranstaltninger ville have været tilgængelige, at den anfægtede afgørelse ikke tager hensyn til fremtidige udviklinger, at afgørelsen tilsidesætter kravet om, at budområder skal være af permanent karakter, og at ACER har fejlbedømt karakteren af sløjfestrømme.
1.

Første anbringende vedrører tilsidesættelse af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), og navnlig af dennes artikel 23, samt af artikel 17 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, og tilsidesættelse af det princip, som pålægger administrationen kun at vedtage en afgørelse på grundlag af lovligt uanfægtelige grunde, dvs. relevante grunde, der ikke er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af artikel 69 i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2005, L 277, s. 1), som ændret ved Rådets forordning nr. 473/2009 af 25. maj 2009 (EUT 2009, L 144, s. 3), idet den ikke giver mulighed for fradrag af et beløb på 5 364 682,52 EUR (ikke genanvendelige beløb) ved afslutning af regnskaberne for de udgifter, der finansieres af Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) i det seneste regnskabsår under ELFUL-programperioden 2007-2013.
6.

Sjette anbringende om, at Kommissionen endvidere eller subsidiært på flere måder har begået en fejl ved beregningen af den bøde, som sagsøgerne er blevet pålagt, og at Retten bør nedsætte den. Kommissionen (a) burde have anvendt tilpasninger for formildende omstændigheder af et større omfang, den lavere grovhed og indtrædelsesafgift for at afspejle sagsøgernes perifere og forskellige rolle, således som fastslået af Kommissionen, (b) har undladt at anvende samme metode for hver af parterne ved beregningen af værdien af afsætningen med den konsekvens, at sagsøgerne uden saglig begrundelse er blevet behandlet ringere, (c) burde have givet en større rabat med hensyn til sagsøgernes kontantindbetalingstal for at afspejle deres relative økonomiske styrke, og (d) burde ikke have inkluderet EONIA afsætning i dens beregning af værdien af afsætningen.
4.

Fjerde anbringende vedrører tilsidesættelse af princippet om, at der skal udvises forudseenhed, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet og tilsidesættelse af princippet om god forvaltning, som følger af den anfægtede afgørelse bl.a. for så vidt som den kun fastsætter en midlertidig foranstaltning i et år og for så vidt som de således vedtagne nye nærmere regler for godtgørelse blev pålagt tjenestemænd og øvrige ansatte, som gjorde tjeneste på tidspunktet for deres vedtagelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/39

Sag anlagt den 30. januar 2017 — Healy mod Kommissionen

(Sag T-55/17)

(2017/C 112/54)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: John Morrison Healy (Celbridge, Irland) (ved advokaterne S. Orlandi og T. Martin)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Afgørelsen af 11. april 2016, hvorved udvælgelseskomitéen afslog at give sagsøgeren adgang til udvælgelsesprøve COM/02/AST/16 (AST2), annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet påberåbt sig et enkelt anbringende om tilsidesættelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 27, stk. 1.

Sagsøgeren er nemlig af den opfattelse, at den omtvistede adgangsbetingelse, dvs. adgangsbetingelsen om 42 måneders anciennitet i Kommissionens tjeneste, ikke er berettiget henset til de ledige stillingers krav.

Desuden er artikel 82, stk. 7, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte uforenelige med vedtægtens artikel 27, for så vidt som den i alle tilfælde udelukker adgang til interne udvælgelsesprøver for kontraktansatte, som har mindre end 36 måneders anciennitet i tjenesten. I det foreliggende tilfælde har Kommissionen fundet, at disse 36 måneder var et minimum, der tjente som grundlag og som gjorde ansættelsesmyndighedens bedømmelse af den anfægtede adgangsbetingelse ugyldig.
—

Domstolen forelægges følgende præjudicielle spørgsmål: (i) Har ansøgeren i en indsigelsessag i lyset af EU-varemærkeforordningens artikel 8, stk. 2, og artikel 41, stk. 1, og EU-varemærkegennemførelsesforordningens regel 15, stk. 2, litra b), og regel 17, som sagsøgt i indsigelsessagen ret til at påberåbe sig ældre rettigheder, som kunne udgøre ældre rettigheder forhold til det ældre varemærke, der bruges som en ældre rettighed i indsigelsen? (ii) Har den franske stat nogen form for ældre intellektuel ejendomsretsrettighed over ordet »France«, som ikke er den franske stats officielle navn, og som blot er en geografisk enhed? (iii) Såfremt svaret på spørgsmål (ii) er »Nej«, skal navnet »France« da anses for at være et ord, som er i offentligt eje, og som ingen kan kræve nogen intellektuel ejendomsrettighed over? (iv) Såfremt svaret på spørgsmål (ii) er »Ja«, skal det forhold, at den franske stat fra dags dato aldrig før har gjort krav på nogen rettigheder over ordet »France«, bortset fra over for France.com., anses for at være en forskelsbehandling af ansøgeren?
—

Europa-Kommissionen tilpligtes at udbetale sagsøgeren et beløb på 5 000 EUR for det af ham lidte ikke-økonomiske tab.
2.

Andet anbringede vedrørende EU-traktaternes og chartrets forrang for forordning nr. 1049/2001. Sagsøgeren er af den opfattelse, at nævnte forordning, som opstiller lovgivningsmæssige begrænsninger for principperne om gennemsigtighed, deltagelse og åbenhed, skal fortolkes og anvendes meget restriktivt under hensyn til den tidsmæssige rækkefølge af vedtagelsen af lovteksterne og chartret. Sagsøgeren mener således, at sagsøgte for det første ikke burde have anvendt den generelle formodning om, at der foreligger en tilsidesættelse af beskyttelsen af formålet med undersøgelsen, for så vidt som der i den foreliggende sag er tale om en tværsnitsundersøgelse, og for det andet burde have fundet, at medlemsstaterne ikke havde anmodet om denne beskyttelse.
2.

Andet anbringende, hvormed det subsidiært gøres gældende, at det eneste juridisk acceptable udfald af en korrekt afvejning i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning 1049/2001 ville have været en afgørelse om ikke at udlevere den omhandlede rapport om klinisk afprøvning i lyset af: (i) sagsøgernes vægtige private interesse i at undgå udbredelse i betragtning af den ødelæggende virkning, som en sådan udbredelse ville have for grundlæggende ejendomsret og erhvervsmæssige rettigheder, og (ii) den vage og generiske offentlige interesse i udbredelse, idet der ikke er et tilstrækkeligt presserende offentligt behov for udbredelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/52

Sag anlagt den 23. januar 2016 — Bank Tejarat mod Rådet

(Sag T-37/17)

(2017/C 104/73)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Bank Tejarat (Teheran, Iran) (ved solicitors S. Zaiwalla, P. Reddy, K. Mittal og A. Meskarian, samt barristers T. Otty, R. Blakeley, V. Zaiwalla, og H. Leith)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et anbringende.

Sagsøgeren har gjort gældende, at Rådets indførelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren var en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af forpligtelser, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, hvorfor Den Europæiske Union ifalder erstatningsansvar uden for kontrakt. Denne tilsidesættelse var en direkte årsag til, at sagsøgeren led betydelig økonomisk og ikke-økonomisk skade, som denne er berettiget til erstatning for.
—

Varemærkeindehaveren tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagsøgerens omkostninger i forbindelse med sagens behandling for EUIPO og for Retten. EUIPO tilpligtes at betale sagens omkostninger.
3.

Tredje anbringende, som er fremført subsidiært, er, at EØSU ikke har kompetence til at vedtage en ny afgørelse vedrørende tildeling af førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder efter ophævelsen af artikel 9, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1023/2013 af 22. oktober 2013 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (EUT 2013, L 287, s. 15). Følgelig er sagsøgeren som følge af den i Personalerettens dom konstaterede ulovlighed endeligt blevet frataget muligheden for at blive omfattet af den pågældende foranstaltning. Herefter bør hun fuldt ud erstattes herfor.