FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 98/81 
På grundlag af disse præmisser 
udtaler og bestemmer 
DOMSTOLEN (anden afdeling) 
1. Sagsøgte frifindes. 
2. Hver part bærer sine omkostninger. 
Due Chloros Grévisse 
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 25. marts 1982. 
Justitssekretær 
efter bemyndigelse 
V. Joris 
Referendar O. Due 
Formand for anden afdeling 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL 
FREMSAT DEN 11. FEBRUAR 1982 » 
Høje Domstol. 
Sagsøgeren i den foreliggende sag blev 
den 1. oktober 1979 ansat ved Kommis­
sionen som tjenestemand på prøve; han 
blev indplaceret i lønklasse A 7. Han 
blev tilknyttet Generaldirektorat XIV 
(fiskeri), direktorat B (markeder og 
strukturer), anden afdeling (struktur­
politik). Allerede lang tid før udløbet af hans 
prøvetid den 30. juni 1980, jf. tjeneste­
mandsvedtægtens artikel 34, rettede hans 
overordnede mundtlige bebrejdelser 
imod ham på grund af hans indsats og 
adfærd. Chefen for den afdeling, hvor 
han var ansat, havde også" skriftligt 
fremsat kritik i en note af 20. maj 1980. I 
denne note nævnes det for det første, at 
1 — Oversat fra tysk. 
1170 
MUNK / KOMMISSIONEN 
sagsøgeren ikke i tilstrækkelig grad har 
forsøgt at tilpasse sig sine nye arbejdsop­
gaver, at han ikke altid har udført de 
opgaver, som blev pålagt ham, på 
tilfredsstillende måde, og at han skulle 
have undladt at efterleve meddelte anvis­
ninger. For det andet blev det foreholdt 
sagsøgeren, at han ikke havde respek­
teret det hierarkiske system, idet han 
havde henvendt sig til direktionen for 
.direktorat B for at fremføre kritik af sin 
umiddelbart overordnede; også hans 
forhold til andre tjenestegrene skal have 
givet anledning til problemer. Noten slut­
tede med en bemærkning om, at det ikke 
var muligt at foreslå sagsøgeren fastansat 
ved udløbet af hans prøvetid, ligesom der 
henvistes til, at han allerede før påske 
1980 — med henblik på anden beskæfti­
gelse — var blevet rådet til at henvende 
sig til Kommissionens administration. 
I skrivelse af 9. juni 1980 beskæftigede 
sagsøgeren sig indgående med disse 
bemærkninger. I detaljer redegjorde han 
for de arbejdsopgaver, han havde fået 
overdraget, og henviste til, at hans chef 
gav ham anvisninger på fransk, hvortil 
sagsøgeren kun har et ganske elementært 
kendskab, samt at han fra sin chef ikke 
havde modtaget detaljerede anvisninger 
med hensyn til de opgaver, der udtrykke­
ligt var overdraget ham, nemlig an­
gående »Sperlingkassen«. 
Kort tid efter, den 19. juni 1980, udar­
bejdede direktøren for direktorat B efter 
rådslagning med sagsøgerens chef den i 
tjenestemandsvedtægtens artikel 34 fore­
skrevne udtalelse ved prøvetidens udløb, 
som også blev underskrevet af generaldi­
rektøren for Generaldirektorat XIV. For 
syv af ti vurderingspunkter fik han — 
med korte kommentarer — bedøm­
melsen »utilstrækkelig«; sagsøgerens 
kundskaber blev bedømt som »udmær­
kede«, og med hensyn til »initiativ« og »præcision« indeholdt udtalelsen karak­
teren »god«. Den sammenfattende 
bedømmelse fremhæver, at sagsøgeren i 
sin sagsbehandling er »stiv« og »næsten 
dogmatisk«, hvorfor han vil være bedre 
egnet til rent akademiske opgaver end til 
en tjenestemandskarriere, og det anbe­
fales, at han afskediges ved prøvetidens 
udløb, fordi han ikke har de nødvendige 
kvalifikationer til en tjenestemandskar­
riere. 
Denne udtalelse blev tilstillet sagsøgeren 
den 22. juni 1980, og den 26. juni 
fremkom han med sine bemærkninger. 
Han påtalte, at udtalelsen ikke omtalte 
alle de arbejdsopgaver, som han havde 
beskæftiget sig med og opfyldt på en 
måde, der var delvis tilfredsstillende og i 
overensstemmelse med anvisningerne, og 
henviste i øvrigt til noten fra hans chef af 
20. maj 1980. Den 27. juni 1980 returne­
rede sagsøgeren udtalelsen i underskrevet 
stand. 
Den 1. juli 1980 traf det ansvarlige 
kommissionsmedlem afgørelse om, at 
sagsøgerens ansættelsesforhold skulle 
ophøre med virkning fra samme dato. 
Sagsøgeren indgav den 26. september 
1980 en klage herover, hvori han blandt 
andet gjorde gældende, at udtalelsen 
ikke gav et fuldstændigt billede af de 
funktioner, der var overdraget ham, og 
hvor han også gjorde opmærksom på, at 
det allerede i juli 1980 ville have været 
muligt at ansætte ham i en anden stilling 
ved Kommissionen. 
Da klagen ikke blev besvaret inden for 
den fastsatte frist — en udtrykkelig afvis­
ning fremkom først den 21. maj 1981 — 
anlagde sagsøgeren endelig den 24. april 
1981 sag ved Domstolen med påstand 
1171 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 98/81 
om annullation af afgørelsen af 1. juli 
1980 og om genoprettelse af sin karriere. 
Ud fra et råd, som han allerede i foråret 
1980 havde fået af sine overordnede, 
havde sagsøgeren forsøgt at blive ansat 
inden for andre tjenestegrene ved 
Kommissionen. Det lykkedes ikke for 
ham at blive overflyttet som tjeneste­
mand på prøve eller fastansat tjeneste­
mand, før den nævnte beslutning om 
afskedigelse blev truffet. Senere, nemlig 
fra 1. december til 31. december 1980 og 
atter fra 1. januar 1981 til 31. december 
1981, blev han imidlertid ansat i direk­
torat A under Generaldirektorat VI som 
såkaldt ekspert; som sådan tilkom der 
ham ifølge den af Kommissionen fast­
satte ordning kun dagpenge samt godt­
gørelse af "rejseudgifter til hjemstedet én 
gang pr. måned. Her var han ansat i 
afdelingen for »analyse af landbrugsbe­
drifternes forhold — landbrugsinforma-
tion«, hvor han sammen med en tjeneste­
mand i lønklasse A 6 beskæftigede sig 
med arbejdsopgaver svarende til de 
opgaver, han havde haft på Århus 
Universitet, nemlig med udarbejdelse af 
et informationssystem for regnskaber i 
landbruget, tilsyneladende til hans over­
ordnedes fulde tilfredshed. 
Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren 
fremført tre anbringender, som jeg tager 
stilling til som følger: 
1. Tilsidesættelse af tjeneste­
mandsvedtægtens artikel 34 
I henhold til tjenestemandsvedtægtens 
artikel 34 skal der senest én måned før 
prøvetidens udløb gives en udtalelse om 
tjenestemandens egnethed til varetagelse 
af de med hans stilling forbundne 
opgaver samt om hans tjenstlige indsats 
og adfærd. Denne bestemmelse er ifølge sagsøgeren ikke overholdt i det forelig­
gende tilfælde. Den pågældende udta­
lelse blev nemlig udarbejdet den 19. juni 
1980; sagsøgeren modtog den den 22. 
juni og afleverede den den 27. juni med 
sine bemærkninger; derefter blev der 
allerede den 1. juli 1980 truffet afgørelse 
om afslutning af sagsøgerens ansættelses­
forhold med virkning fra samme dato. 
Når sagsøgeren i første række har frem­
hævet denne omstændighed, drejer det 
sig imidlertid ikke for ham — således 
som han har gjort det klart i replikken 
— om spørgsmålet om udtalelsens rets­
gyldighed, i hvilken forbindelse Kommis­
sionen har henvist til dommen i de fore­
nede sager 10 og 47/72 ', hvorefter den 
manglende overholdelse af den i tjeneste­
mandsvedtægtens artikel 34 fastsatte frist 
ikke kan give anledning til tvivl om 
»udtalelsens materielle gyldighed«. Han 
har desuden anført, at det må sikres den 
berørte tjenestemand, at han kan frem­
sætte sine bemærkninger, idet en negativ 
udtalelse er en væsentlig omstændighed i 
forbindelse med spørgsmålet om tjeneste­
forholdets ophør; ansættelsesmyndig­
heden må desuden også have tilstræk­
kelig tid til at vurdere udtalelsen og de i 
den forbindelse fremsatte bemærkninger, 
således at den afgørelse, der skal træffes 
ved prøvetidens udløb, hviler på et solidt 
grundlag. Ifølge sagsøgeren kan dette 
ikke siges at være tilfældet i den forelig­
gende sag, når henses til de nævnte 
datoer, og allerede af den grund må 
afskedigelsen anses for fejlagtig. 
Man kan vanskeligt give sagsøgeren 
medhold på dette punkt, selv om det må 
erkendes, at de pågældende frister var 
overordentligt korte, og i hvert fald ikke 
gav så meget spillerum som det var 
tilfældet i de forenede sager 10 og 
47/72. 
1 — Dom af 12. 7. 1973 i de forenede sager 10 og 47/72 — 
Nunzio di Pillo mod Kommissionen — Sml. 1973, 
s. 763, på s. 779. 
1172 
MUNK / KOMMISSIONEN 
Kommissionen forklarede nemlig sags­
forløbet med en hensyntagen til sagsøge­
rens interesser: man ville for det første 
åbenbart afvente, at sagsøgeren gjorde 
en rapport færdig, som han var blevet 
pålagt at udarbejde den 20. maj, og som 
ikke var blevet afsluttet rettidigt; 
desuden ville man se tiden lidt an, idet 
man håbede, at sagsøgeren — som han 
var blevet anbefalet — i rimelig tid inden 
prøvetidens udløb ville finde en anden 
stilling ved Kommissionen. 
Dertil kommer for det første, at sagsø­
geren havde tilstrækkelig tid til at frem­
sætte sine bemærkninger, efter at udta­
lelsen var meddelt ham (den 22. juni), og 
til han leverede den tilbage (den 27. 
juni). I den forbindelse bør det navnlig 
tages i betragtning, at der allerede i en 
note fra hans overordnede af 20. maj var 
blevet rejst kritik mod ham, at han 
udførligt havde taget stilling til denne 
kritik i en skrivelse af 9. juni, og at han i 
alt væsentligt henviste hertil i sine 
bemærkninger til udtalelsen ved prøveti­
dens udløb. Dernæst kan man vel også 
gå ud fra, at den tid, der var til rådighed 
for ansættelsesmyndigheden efter tilbage­
giveisen af udtalelsen var utilstrækkelig 
til en passende vurdering af udtalelsen og 
sagsøgerens bemærkninger hertil. I hvert 
fald kan man antage, at ansættelsesmyn­
digheden næppe havde tøvet med at 
forlænge prøvetiden stiltiende, såfremt 
der havde været anledning til tvivl og 
yderligere undersøgelser, således som det 
skete i den tidligere nævnte sag. 
Efter min opfattelse vil en annullation af 
afgørelsen om afskedigelse på grund af 
tilsidesættelse af tjenestemandsvedtæg­
tens artikel 34 følgelig ikke være beret­
tiget, selv om jeg ikke vil undlade at 
påpege de gener, som den ikke særligt 
omhyggelige anvendelse af denne be­
stemmelse har medført i det foreliggende 
tilfælde. 2. Mangelfuld begrundelse for 
afgørelsen om afskedigelse 
Den af sagsøgeren anfægtede akt refe­
rerer til den udtalelse om prøvetidens 
forløb, som udarbejdes i medfør af 
tjenestemandsvedtægtens artikel 34, og 
angiver i den forbindelse de punkter, 
hvor sagsøgeren fik karakteren »util­
strækkelig«. I sit andet anbringende gør 
sagsøgeren gældende, at udtalelsen, som 
tydeligvis har været grundlaget for afgø­
relsen om afskedigelse, på de pågæl­
dende punkter ikke er holdbar, blandt 
andet fordi der ikke tages omstændig­
heder i betragtning, der taler til fordel 
for sagsøgeren. Han har også anført, at 
udtalelsen ikke er objektiv, eftersom den 
ikke giver et klart billede af prøvetidens 
forløb med omtale af alle de arbejdsop­
gaver, som sagsøgeren har udført, men 
alene opregner de negative aspekter. 
a) Med hensyn til dette anbringende 
har der under sagens forløb aftegnet sig 
et klarere billede af vurderingen af 
sagsøgeren, ikke mindst i kraft af besva­
relsen af de af Domstolen stillede 
spørgsmål. 
Det blev anerkendt, at sagsøgeren havde 
udført en række opgaver på tilfredsstil­
lende måde, og også hans intellektuelle 
fortrin, især hans videnskabelige kvalifi­
kationer, blev fremhævet med al ønskelig 
tydelighed. 
Det blev imidlertid foreholdt ham, at han 
havde forsøgt at løse de arbejdsopgaver, 
der blev overdraget ham, på en alt for 
teoretisk og akademisk vidtløftig måde, 
der ikke er i overensstemmelse med 
kravene til tjenestens daglige funktion og 
gennemførelsen af følgerne af Kommis­
sionens politik i praksis. 
Ved gennemførelsen af arbejdsopgaver 
har han desuden i forskellige tilfælde 
1173 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 98/81 
villet sætte sin egen opfattelse igennem i 
strid med sine overordnedes anvisninger 
og på den måde skabt problemer, især i 
forbindelse med hans arbejdsopgaver 
omkring »Sperlingkassen«, som kunne 
være blevet ligefrem farligt for politikken 
om bevarelse af fiskebestandene. Endelig 
har han gentagne gange ikke respekteret 
over- og underordnelsesforholdet, og 
også gjort sig skyldig i utilbørlige indis­
kretioner gennem uønskede kontakter 
med andre tjenestegrene inden for 
Kommissionen. 
b) Det må dernæst for det første frem­
hæves, at en udtalelse i henhold til tjene­
stemandsvedtægtens artikel 34 naturligvis 
ikke kan indeholde alle enkeltheder om 
prøvetiden. Som det allerede er fastslået i 
praksis (sag 99/77 '), er det tilstrække­
ligt, at udtalelsen indeholder en beskri­
velse af de vigtigste arbejdsopgaver. Et 
enkelt blik på den pågældende udtalelse 
viser, at den i det foreliggende tilfælde 
klart har taget højde herfor. Man kan 
heller ikke sige, at udtalelsen kun inde­
holder en opregning af negative 
aspekter, hvilket ville være uforeneligt 
med princippet om objektivitet, idet udta­
lelsen viser, at sagsøgerens kvalifikati­
oner på forskellige punkter må vurderes 
som gode og meget gode, ligesom udta­
lelsen heller ikke fortier sagsøgerens 
videnskabelige kvalifikationer. 
For det andet må det være klart, at en 
udtalelse om prøvetiden i overvejende 
grad må indeholde værdidomme, for så 
vidt den udtaler sig om tjenestemandens 
egnethed til varetagelse af de med hans 
stilling forbundne opgaver. Dette må i 
det foreliggende tilfælde i hvert fald 
godtages, for så vidt det drejer sig om 
rubrikkerne A. 2, 4 og 5 samt B. 1, mens 
det måske i mindre, men dog i et vist 
omfang også gælder for vurderingen af hurtigheden ved udførelsen af arbejdet 
— B. 1 — samt vurderingen af kontakten 
inden for tjenestegrenen og kontakt med 
andre — Cl og 2. Det tilkommer i 
denne forbindelse ikke Domstolen at 
erstatte disse værdidomme med sine egne 
værdidomme, navnlig ikke med hensyn 
til de under sagen nævnte arbejdsop­
gaver, som sagsøgeren har udført, samt 
med hvilken vægt, de skal indgå i den 
samlede vurdering. Det kan højst dreje 
sig om at fastslå en åbenbar mangel, og 
Domstolen kan kun — således som det 
allerede tidligt blev fastslået i praksis 
vedrørende spørgsmålet om faglig 
egnethed (sag 1/55 2 og sag 10/55 3) — 
tage stilling til, om den metode og de til 
grund lagte forhold, der har ført til en 
bedømmelse, giver anledning til betænke­
ligheder. 
c) På denne baggrund skal jeg nærmere 
bemærke følgende til det af sagsøgeren 
fremførte : 
aa) For så vidt man skulle få det 
indtryk, at den negative vurdering af 
ham skulle kunne føres tilbage til, at 
forholdet til hans umiddelbart overord­
nede skulle være dårligt, må man lægge 
vægt på, at udtalelsen ikke blev udar­
bejdet af denne umiddelbart overord­
nede, men af direktøren for direktorat B, 
som afgjort har kunnet danne sig sit eget 
indtryk af sagsøgeren på grund af 
hyppige kontakter med ham, og at den 
kompetente generaldirektør ligeledes var 
enig i udtalelsen; det blev ikke bestridt, 
at generaldirektøren havde måttet skride 
ind over for sagsøgeren i forbindelse 
med gennemførelsen af arbejdsopgaver. 
1 — Dom af 1. 6. 1978 i sag 99/77, Dr. Denis D'Auria mod 
Kommissionen, Smi. 1978, s. 1267, pá s. 1273. 2 — Dom af 19. 7. 1955 i sag 1/55 — Antoine Kergall mod 
Den fælles Forsamling for EKSF, Sml. 1954-1964, 
s. 19. 
3 — Dom af 12. 12. 1956 i sag 10/55 — Miranda Miros-
sevich mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 
1954-1964, s. 37. 
1174 
MUNK / KOMMISSIONEN 
bb) Sagsøgerens advokat har for det 
første gjort gældende, at sagsøgeren for 
enkelte af de arbejdsopgaver, hvis 
gennemførelse er blevet vurderet nega­
tivt, har savnet pålidelige anvisninger; for 
det andet har han henvist til sproglige 
problemer ved omgangen med hans 
umiddelbart overordnede samt til det 
forhold, at han ikke har haft passende 
muligheder for at drøfte spørgsmålene 
inden for tjenesten. Visse af de forhold, 
der er blevet vurderet som utilstrække­
lige, kan føres tilbage hertil; dette er der 
ikke taget hensyn til i udtalelsen. 
Det skal i den forbindelse bemærkes, at 
sagsøgeren ikke kunne sandsynliggøre, at 
der manglede nøjagtige anvisninger, 
navnlig ikke med hensyn til en række 
arbejdsopgaver, som han efter sin over­
ordnedes vurdering har udført tilfredsstil­
lende. Desuden har man indtryk af, at 
netop med hensyn til den arbejdsopgave, 
som mest indgående har været diskuteret 
— vedrørende den såkaldte »Sperling­
kasse« — i hvilken forbindelse der blev 
tilvejebragt den nødvendige klarhed 
gennem gentagne samtaler mellem sagsø­
geren og direktøren for direktorat B, kan 
der ikke have foreligget forståelsespro­
blemer, eftersom denne direktør taler 
engelsk. 
På grundlag af det af Kommissionen 
fremførte, der ikke er blevet bestridt, kan 
det i den sammenhæng fastslås, at sagsø­
geren heller ikke kan have savnet en lige­
stillet, kompetent kollega i sin tjeneste­
gren, idet han faktisk har arbejdet 
sammen med en engelsk kollega i halv­
delen af sin prøvetid. 
For så vidt angår kommunikationspro­
blemerne med hans umiddelbart overord­
nede, er der ingen grund til at overvur­
dere dem, idet sagsøgeren — efter hvad 
vi har hørt — har passivt kendskab til fransk og hans overordnede kontorchef 
har passivt kendskab til engelsk, hvorfor 
en rimelig forståelse absolut må have 
været mulig. 
cc) Med hensyn til den langsomme­
lighed ved udførelsen af bestemte 
arbejdsopgaver, som er forbeholdt sagsø­
geren, har han kun anført antallet af de 
arbejdsopgaver, han har udført, og 
henvist til en sidste rapport på 40 sider, 
som han udarbejdede i tiden fra 20. maj 
til 17. juni. 
For det første må hertil bemærkes, at 
sagsøgeren ikke på den måde kan godt­
gøre, at han har udført de til enhver tid 
stillede arbejdsopgaver med den nødven­
dige hurtighed. Dernæst har Kommis­
sionen på overbevisende måde oplyst i 
forbindelse med den nævnte rapport — 
en undersøgelse af de økonomiske 
konsekvenser af den ydede støtte til 
sardin- og ansjossektoren — at sagsø­
geren i dette tilfælde ligeledes ikke 
rigtigt havde forstået sin opgave, for der 
skulle kun foretages en første vurdering, 
som på ingen måde nødvendiggjorde et 
omfangsrigt og tidskrævende arbejde. 
dd) I forbindelse med den over for 
sagsøgeren påtalte ignorering af det hie­
rarkiske system med påstanden om, at han 
i forbindelse med bestemte arbejdsop­
gaver har haft utilbørlige kontakter med 
andre tjenestegrene inden for Kommis­
sionen, skal det slutteligt fastslås, at der 
egentlig ikke er strid om fakta. Sagsø­
geren har nemlig indrømmet, at han 
gentagne gange er gået udenom sin 
umiddelbart overordnede, og har taget 
kontakt med direktøren for direktorat B, 
og han har også medgivet, at han i 
forbindelse med bestemte arbejdsopgaver 
og tydeligvis i strid med klare bestem­
melser har haft drøftelser med kolleger 
fra andre tjenestegrene, som set ud fra 
hans egen tjenestegrens synspunkt og ud 
fra den politik, man dér går ind for, må 
betragtes som indiskretion. 
1175 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. REISCHL — SAG 98/81 
Men når han forsøger at bagatellisere 
disse episoder og udlægge dem som ren 
og skær ubehændighed fra en nyansats 
side, kan man vanskeligt være enig med 
ham. Man må snarere anerkende, at 
overholdelsen af sådanne »spilleregler« 
har sin betydning, og at det er helt 
korrekt — såfremt en tjenestemand 
undlader at indrette sig herefter, især når 
der er givet udtrykkelige bestemmelser 
herom — at tage en sådan adfærd i 
betragtning ved den samlede vurdering. 
d) Da der således ikke med hensyn til 
de forhold vedrørende tjenestemandens 
egnethed og kvalifikationer, som 
Domstolen kan tage stilling til, er frem­
ført berettiget kritik af begrundelsen for 
afgørelsen om afskedigelse, kan det 
sluttelig kun fastslås, at heller ikke det, 
der er fremført i forbindelse med det 
andet anbringende, kan medføre annula­
tion af afgørelsen om afskedigelse. 
3. Magtfordrejning 
Til støtte for anbringendet om magtfor­
drejning har sagsøgeren henvist til, at 
han blev rådet til at forsøge at opnå en 
anden stilling ved Kommissionen. Hans 
bestræbelser i den anledning ville være 
lykkedes, såfremt man havde tilladt en 
forflyttelse, men blev forpurret af hans 
overordnede. De stod fast på, at han 
skulle afskediges, eftersom de ikke var 
rede til at give afkald på den stilling, som 
sagsøgeren beklædte, eller til at lade den 
overflytte. I den anledning har sagsø­
geren i replikken yderligere gjort 
gældende, at ansættelsesmyndigheden var forpligtet til at støtte ham i hans 
bestræbelser på at opnå en anden stilling. 
Ansættelsesmyndigheden har dog ikke 
opfyldt denne forpligtelse, men snarere 
lagt hindringer i vejen for sagsøgerens 
bestræbelser, dels i kraft af den negative 
udtalelse af 19. juni 1980, dels i kraft af, 
at ansættelsesmyndigheden så brat bragte 
ansættelsesforholdet til afslutning, i 
stedet for at udskyde afgørelsen, indtil 
det var lykkedes at finde en anden stil­
ling, hvilket man ville have kunnet 
forvente allerede i juli måned. I den 
forbindelse har sagsøgeren også henvist 
til sin senere ansættelse som ekspert 
under Generaldirektorat VI og det 
forhold, at hans indsats her er blevet 
vurderet som værende fuldt ud tilfreds­
stillende. 
Der kan givetvis ikke siges at foreligge 
magtfordrejning fra ansættelsesmyndighe­
dens side, såfremt sagsøgerens overord­
nede, som ikke er ansættelsesmyndighed, 
forhindrer, at sagsøgeren forflyttes med 
sin stilling, ud fra en opfattelse af, at de 
ikke mener at kunne undvære denne stil­
ling inden for deres område, og når 
ansættelsesmyndigheden derefter — på 
grundlag af en negativ udtalelse vedrø­
rende muligheden for at fastansætte 
sagsøgeren — drager den i vedtægten 
foreskrevne følge, nemlig afslutning af 
tjenesteforholdet. 
For så vidt sagsøgeren i replikken videre 
påberåber sig ansættelsesmyndighedens 
omsorgspligt, går denne pligt vel ikke så 
vidt som til at hjemle en ikke i vedtægten 
fastsat forlængelse af prøvetiden for at 
holde den mulighed åben, at sagsøgeren 
måtte finde en anden stilling ved 
Kommissionen. I den forbindelse må 
man navnlig ikke glemme, at sagsøgeren 
allerede tidligt, nemlig flere måneder før 
prøvetidens udløb, blev rådet hertil, samt 
at han åbenbart ikke efterkom dette råd 
på rimelig måde ved at tage kontakt med 
det kompetente generaldirektorats admi-
1176 
MUNK / KOMMISSIONEN 
nistration, men i stedet foretrak at rette 
henvendelse til det danske kabinet og til 
tjenestemænd inden for andre tjeneste­
grene under Kommissionen. Efter min 
opfattelse kan den af sagsøgeren påbe­
råbte omsorgspligt heller ikke forstås på 
den måde, at udarbejdelsen af udtalelsen 
vedrørende prøvetiden i henhold til 
tjenestemandsvedtægtens artikel 34, som 
i forvejen forelå med forsinkelse, i et 
tilfælde som det foreliggende burde være 
blevet holdt yderligere tilbage for ikke at 
lægge hindringer i vejen for sagsøgerens 
bestræbelser for at opnå en anden stil­
ling. Desuden kan det heller ikke 
antages, at de overordnede for en tjene­
stemand på prøve, hvis kvalifikationer 
bedømmes negativt for at undgå at blive 
beskyldt for magtfordrejning skulle være 
forpligtet til at udfolde bestræbelser for 
at skaffe en anden stilling, og man kan 
heller ikke foreholde ansættelsesmyndig­heden, at den ikke sørgede for en anden 
stilling. 
For så vidt angår sagsøgerens henvisning 
til hans senere arbejde som ekspert, som 
åbenbart er blevet bedømt tilfredsstil­
lende, må det slås fast, at der for 
eksperter, især med hensyn til arbejdsop­
gavernes karakter, gælder andre betin­
gelser end for tjenestemænd; helt bortset 
fra, at sagsøgeren som ekspert arbejdede 
inden for et område, der åbenbart i 
højere grad svarede til hans videnskabe­
lige interesser, kan det naturligvis ikke 
udelukkes, at han i mellemtiden har gjort 
betydelige fremskridt i sine bestræbelser 
for at tilpasse sig de særlige krav, der 
stilles inden for en administration. 
Det kan derfor kun fastslås, at heller 
ikke det tredje anbringende kan føre til 
annullation af afgørelsen om afskedi­
gelse. 
4. Jeg skal derfor foreslå, at Kommissionen frifindes for Munk's søgsmål, 
og at spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres i henhold til procesregle­
mentets artikel 70. 
1177