Sag C-157/02

Rieser Internationale Transporte GmbH

mod

Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs- AG (Asfinag)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Vejgodstransport – vejafgifter – Brenner-motorvejen – forbud mod forskelsbehandling – forskelsbehandling begrundet i transportvirksomhedernes nationalitet eller transportens afsendelses- eller bestemmelsessted«

Sammendrag af dom

1. Institutionernes retsakter – direktiver – direkte virkning – muligheden for at gøre et direktiv gældende over for en juridisk privatretlig person, der kontrolleres af staten, og som har til opgave at opkræve vejafgifter for offentlige vejstrækninger

(Art. 249, stk. 3, EF)

2. Transport – transport ad landevej – fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – direktiv 93/89 og 1999/62 – vejafgifter og brugsafgifter for anvendelse af visse infrastrukturer – direkte virkning af forbuddet mod forskelsbehandling begrundet i transportvirksomhedernes nationalitet eller transportens afsendelses- eller bestemmelsessted – ikke direkte virkning af princippet om forbindelse mellem vejafgiften og omkostningerne til infrastrukturen

[Rådets direktiv 93/89, art. 7, litra b) og h), art. 8, stk. 2, litra e), og art. 9, samt direktiv 1999/62, art. 7, stk. 4 og 9]

3. Transport – transport ad landevej – fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – direktiv 93/89 og 1999/62 – vejafgifter og brugsafgifter for anvendelse af visse infrastrukturer – forbud mod forskelsbehandling begrundet i transportvirksomhedernes nationalitet eller transportens afsendelses- eller bestemmelsessted – anvendelse på nationale transportvirksomheder

[Rådets direktiv 93/89, art. 7, litra b), og 1999/62, art. 7, stk. 4]

4. Transport – transport ad landevej – fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – direktiv 93/89 – afgifter på visse køretøjer, der anvendes til vejgodstransport, samt af vejafgifter og brugsafgifter for benyttelse af visse infrastrukturer – Domstolens dom om annullation af nævnte direktiv – virkning

(Art. 231, stk. 2, EF; Rådets direktiv 93/89 og 1999/62)

5. Transport – transport ad landevej – fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – direktiv 1999/62 – afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer – direktivets virkninger før gennemførelsesfristens udløb – medlemsstaternes pligt til at afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare – direkte virkning – foreligger ikke

(Art. 10, stk. 2, EF og art. 249, stk. 3, EF; Rådets direktiv 1999/62)

1. Ved indgåelse af kontrakter med vejbrugere kan direktivbestemmelser, der kan have direkte virkning, gøres gældende over for en juridisk privatretlig person, når staten har givet denne juridiske person til opgave at opkræve vejafgifter for benyttelse af offentlige vejstrækninger, og staten direkte eller indirekte kontrollerer denne juridiske person.

(jf. præmis 29 og domskonkl.1)

2. Artikel 7, litra b), i direktiv 93/89 om opkrævning i medlemsstaterne af afgifter på visse køretøjer, der anvendes til vejgodstransport, samt af vejafgifter og brugsafgifter for benyttelse af visse infrastrukturer, og artikel 7, stk. 4, i direktiv 1999/62 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer, som forbyder enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling begrundet i transportvirksomhedernes nationalitet eller transportens afsendelses- eller bestemmelsessted i forbindelse med opkrævning af vej- eller brugsafgifter, kan påberåbes af borgerne ved de nationale domstole mod en statslig myndighed i tilfælde af manglende eller ufuldstændig gennemførelse af disse direktiver for så vidt angår beregningen af en vejafgift for køretøjer, hvis vægt er mindst 12 tons, som anvendes til godstransport.

Derimod kan artikel 7, litra h), i direktiv 93/89, og artikel 7, stk. 9, i direktiv 1999/62, som bestemmer, at satserne for henholdsvis vejafgifter og de vægtede gennemsnitlige vejafgifter baseres på omkostningerne i forbindelse med bygning, drift og udvikling af det pågældende infrastrukturnet, ikke påberåbes af borgerne mod en statslig myndighed, fordi de pålægger medlemsstaterne en generel retningslinje med henblik på beregningen af vejafgifter, men ikke angiver nogen konkret beregningsmetode og overlader medlemsstaterne et meget vidt skøn i den forbindelse.

(jf. præmis 35, 36, 38, 40, 41 og 44 samt domskonkl. 2)

3. Nationale transportvirksomheder kan over for deres stat på samme måde som transportvirksomheder fra andre medlemsstater påberåbe sig forbuddet mod direkte og indirekte forskelsbehandling, der er fastsat i artikel 7, litra b), i direktiv 93/89 om opkrævning i medlemsstaterne af afgifter på visse køretøjer, der anvendes til vejgodstransport, samt af vejafgifter og brugsafgifter for benyttelse af visse infrastrukturer og i artikel 7, stk. 4, i direktiv 1999/62 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer. Det er nemlig for at undgå enhver form for konkurrencefordrejning mellem medlemsstaternes transportvirksomheder, at disse bestemmelser forbyder, at der ved opkrævningen af vej- og brugsafgifter udøves nogen form for forskelsbehandling, som direkte eller indirekte er begrundet i transportvirksomhedernes nationalitet eller i transportens afsendelses- eller bestemmelsessted.

(jf. præmis 51, 52 og 54 samt domskonkl. 3)

4. Selv om det er korrekt, at dommen af 5. juli 1995 i sagen Parlamentet mod Rådet, sag C-21/94, hvorved direktiv 93/89 om opkrævning i medlemsstaterne af afgifter på visse køretøjer, der anvendes til vejgodstransport, samt af vejafgifter og brugsafgifter for benyttelse af visse infrastrukturer blev annulleret, efter sin ordlyd angiver, at retsvirkningerne af dette direktiv står ved magt indtil vedtagelsen af et nyt direktiv på området, skal dommen imidlertid fortolkes således, at retsvirkningerne af direktiv 93/89 stod ved magt indtil den 20. juli 1999, som var ikrafttrædelsesdatoen for direktiv 1999/62 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer, som afløste det. Inden for rammerne af et annullationssøgsmål er formålet med Domstolens opretholdelse af en annulleret retsakts virkninger at hindre, at der opstår et retligt tomrum, indtil en ny retsakt erstatter den annullerede retsakt. Dette formål kan alene opfyldes, hvis den annullerede retsakt fortsat har retsvirkninger, indtil den nye retsakt skaber disse virkninger

(jf. præmis 59-61 og domskonkl. 4)

5. Det følger af artikel 10, stk. 2, EF og af artikel 249, stk. 3, EF i forening, at mens den i et direktiv fastsatte frist for gennemførelse i national ret løber, skal den medlemsstat, der er adressat for direktivet, afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare. Det forholder sig dog ikke desto mindre således, at i retssager anlagt af borgerne, der påberåber sig et direktivs direkte virkning, har de nationale domstole ikke pligt til at undlade at anvende eksisterende nationale regler, der er i strid med dette direktiv, før efter direktivets gennemførelsesfrist er udløbet. Da denne frist navnlig er fastsat under hensyn til, at medlemsstaterne skal have den nødvendige tid til at vedtage gennemførelsesforanstaltninger, kan medlemsstaterne ikke kritiseres for, at de ikke har gennemført direktivet i national ret, før fristen er udløbet.

Hvad nærmere angår direktiv 1999/62 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer i perioden fra dets ikrafttræden til udløbet af dets gennemførelsesfrist, dvs. den 20. juli 1999 til den 1. juli 2000, skulle medlemsstaterne undlade at træffe foranstaltninger, der kunne bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare, men borgerne kunne ikke påberåbe sig dette direktiv mod medlemsstaterne ved de nationale domstole med henblik på at hindre anvendelsen af en eksisterende national regel, som er i strid med dette direktiv.

(jf. præmis 66-69 og domskonkl. 5)