Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 20. maj 1992. - THE QUEEN MOD IMMIGRATION APPEAL TRIBUNAL OG SURINDER SINGH, EX PARTE SECRETARY OF STATE FOR HOME DEPARTMENT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: HIGH COURT OF JUSTICE, QUEEN'S BENCH DIVISION - FORENEDE KONGERIGE. - FRI BEVAEGELIGHED FOR PERSONER - RET TIL OPHOLD FOR EN AEGTEFAELLE TIL EN STATSBORGER I EN MEDLEMSSTAT, DER PAA NY INDREJSER OG ETABLERER SIG I DENNE MEDLEMSSTAT. - SAG C-370/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04265

svensk specialudgave side I-00019

finsk specialudgave side I-00019



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Det problem, som denne sag rejser, er for saa vidt simpelt nok, men konsekvenserne af, hvilken loesning der angives, er samtidig ganske problematiske. Domstolen er saaledes blevet anmodet om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt faellesskabsretten tillaegger en ret til ophold til en statsborger i et tredjeland, som er aegtefaelle til en EF-borger, naar denne vender tilbage til sit oprindelsesland for dér at udoeve en erhvervsmaessig beskaeftigelse efter at have haft loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat.

2. Sagens baggrund kan sammenfattes saaledes. I oktober 1982 indgik Surinder Singh, der er indisk statsborger, i Det Forenede Kongerige aegteskab med Rasphal Purewal, der er britisk statsborger. Fra februar 1983 til slutningen af 1985 boede de to aegtefaeller i Tyskland, hvor de udoevede loennet beskaeftigelse.

AEgtefaellerne vendte herefter tilbage til Det Forenede Kongerige for at drive en selvstaendig erhvervsvirksomhed, og Singh fik i foerste omgang meddelt en midlertidig opholdstilladelse i medfoer af Immigration Act 1971. Senere, i oktober 1986, blev opholdstilladelsen forlaenget for tolv maaneder.

Efter at der i juli 1987 var blevet afsagt en foreloebig kendelse om skilsmisse over for Singh, blev opholdstilladelsens gyldighedsperiode imidlertid begraenset til den 5. september 1987.

I december 1988 traf Secretary of State for the Home Department bestemmelse om udsendelse af Singh i medfoer af Section 3 i Immigration Act med den begrundelse, at Singh havde opholdt sig i Det Forenede Kongerige ud over den periode, hvor tilladelsen gjaldt.

Singh indbragte sagen for en "adjudicator", som den 3. marts 1989 traf afgoerelse om, at han ikke kunne faa medhold.

I august samme aar indbragte Singh denne afgoerelse for Immigration Appeal Tribunal, hvor han fik medhold, idet denne retsinstans antog, at Singh, medmindre paaviselige overtraedelser af national lovgivning maatte kunne tilsige et andet resultat, havde et faellesskabsretligt krav paa at kunne opholde sig i Det Forenede Kongerige.

Secretary of State for the Home Department indbragte denne afgoerelse of High Court of Justice i form af en sag om "judicial review", og denne retsinstans har anmodet Domstolen om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt retsstillingen ° naar en gift kvinde, der er statsborger i en medlemsstat, har udoevet sine rettigheder i henhold til traktaten i en anden medlemsstat ved at udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse dér, og hun indrejser og tager ophold i den medlemsstat, hvor hun er statsborger, med henblik paa at drive en selvstaendig erhvervsmaessig virksomhed sammen med sin aegtefaelle ° er den, at aegtefaellen, naar denne ikke er EF-borger, i henhold til EOEF-traktatens artikel 52 og Raadets direktiv 73/148/EOEF af 21. maj 1973 om ophaevelse af rejse- og opholdsbegraensningerne inden for Faellesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser (1) har krav paa at kunne indrejse og tage ophold i den paagaeldende medlemsstat sammen med sin hustru.

3. Lad mig indledningsvis fremhaeve, at den omstaendighed, at Singh paa tidspunktet for afgoerelsen om hans udsendelse var aegtefaelle til en britisk statsborger, efter min opfattelse utvivlsomt indebaerer, at de relevante faellesskabsretlige bestemmelser finder anvendelse.

Som Singh har anfoert uden paa dette punkt at vaere blevet imoedegaaet af den britiske regering ° og saaledes som den forelaeggende retsinstans selv mere eller mindre stiltiende da ogsaa synes at vaere enig i ° var kendelsen i juli 1987 om en foreloebig afgoerelse om skilsmisse ikke af en saadan art, at Singh herved kunne miste sin status som aegtefaelle. Domstolen har herved i forbindelse med artikel 10 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (2), som regulerer spoergsmaalet om retten for en aegtefaelle til en arbejdstager til at tage ophold hos denne, fastslaaet, at de aegteskabelige baand ikke kan anses for brudt, saa laenge aegteskabet ikke er blevet oploest ved en afgoerelse fra den dertil kompetente myndighed, og at det ikke er tilstraekkeligt, at aegtefaellerne blot har ophaevet samlivet, ogsaa selv om de har til hensigt senere at lade sig skille (3).

4. Inden jeg gaar over til en droeftelse af det naermere indhold af det forelagte spoergsmaal, vil det vaere hensigtsmaessigt at tage stilling til, hvorvidt omstaendighederne i sagen er af en saadan art, at det efter Domstolens praksis maa antages, at der er tale om et rent internt forhold, i forbindelse med hvilket de beroerte parter ikke kan paaberaabe sig faellesskabsretten.

Domstolen har allerede i forskellige sammenhaenge haft lejlighed til at praecisere indholdet af begrebet rent internt forhold og til at afgraense dette begrebs raekkevidde. Domstolen har navnlig i dommen i Saunders-sagen (4) fastslaaet, at naar en myndighed i en medlemsstat over for en arbejdstager, der er statsborger i denne stat, anvender foranstaltninger af frihedsberoevende karakter eller begraenser den paagaeldendes bevaegelsesfrihed paa denne stats omraade i henhold til national ret som straf for handlinger begaaet paa dens omraade, er der herved tale om et rent internt forhold, som falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed.

Senere, nemlig i dommen i sagen Morson og Jhanjan (5), udtalte Domstolen efter at have fastslaaet, at traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed og gennemfoerelsesbestemmelserne hertil ikke kan bringes i anvendelse i situationer, som ikke har nogen tilknytning til de forhold, som faellesskabsretten tilsigter at regulere, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afslaar at lade et familiemedlem som omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 1612/68 til en arbejdstager, som er beskaeftiget paa medlemsstatens omraade, og som paa intet tidspunkt har gjort brug af retten til fri bevaegelighed inden for faellesskabet, indrejse eller tage ophold paa sit omraade, naar arbejdstageren er statsborger i medlemsstaten, og familiemedlemmet er statsborger i et tredjeland.

Tilsvarende fastslog Domstolen i dommen i Moser-sagen (6), at traktatens artikel 48 ikke finder anvendelse paa rent interne forhold i en medlemsstat og saaledes ikke paa en statsborger i en medlemsstat, der aldrig har vaeret bosat eller udoevet beskaeftigelse i en anden medlemsstat ° et princip, som Domstolen senere har gentaget i dommen i Iorio-sagen (7) samt, paa grundlag af andre bestemmelser i traktaten eller i den afledte ret, i dommene i sagerne Gauchard (8), Zaoui (9), Bekaert (10), Nino (11) og Dzodzi (12).

5. I de naevnte sager havde de personer, som i deres hjemlande paaberaabte sig rettigheder i henhold til faellesskabsretlige bestemmelser, ikke rent faktisk udoevet en erhvervsmaessig beskaeftigelse eller fulgt en uddannelse i andre medlemsstater, hvorfor det var aabenbart, at deres forhold, idet der savnedes ethvert tilknytningsforhold til faellesskabsretten, ikke var omfattet af traktatens anvendelsesomraade.

Som Kommissionen med rette har fremhaevet, gaelder det endvidere, at den blotte omstaendighed, at nogen har gjort brug af sin ret til fri bevaegelighed inden for Faellesskabet, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at der konkret er tale om et forhold omfattet af faellesskabsretten. Det er tvaertimod en forudsaetning, at der skal vaere en sammenhaeng mellem henholdsvis en udoevelse af retten til fri bevaegelighed og den rettighed, som den paagaeldende borger vil paaberaabe sig.

Saafremt Singh og hans hustru f.eks. var blevet gift efter deres tilbagevenden til Det Forenede Kongerige, ville der aabenbart ikke vaere nogen logisk sammenhaeng mellem udoevelsen af retten til fri bevaegelighed og spoergsmaalet om retten til ophold for en aegtefaelle til en arbejdstager med statsborgerskab i en medlemsstat.

Hvis forholdet derimod som i denne sag er det, at retten til fri bevaegelighed er blevet udoevet efter indgaaelsen af aegteskabet, og de paagaeldende har gjort brug af deres rettigheder i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende fri bevaegelighed, kan man vanskeligt haevde, at spoergsmaalet om, hvorvidt en person fortsat nyder de paagaeldende rettigheder i sit oprindelsesland, er uden sammenhaeng mellem faellesskabsretten, og at der er tale om et rent internt forhold, saa meget mere naar henses til, at resultatet ville blive, at de faellesskabsretlige bestemmelser ville lette en EF-arbejdstagers udoevelse af sin ret til at indrejse og tage ophold i andre medlemsstater, men ikke udoevelsen af retten til at vende tilbage til oprindelseslandet.

6. Hvis jeg har ret i, at man saaledes ikke blot kan loese problemet i sagen ved at henvise til, at der er tale om et rent internt forhold, maa der ske en naermere undersoegelse af de faellesskabsretlige bestemmelser, som Singh maa antages at kunne paaberaabe sig. Da hans aegtefaelle indrejste i Det Forenede Kongerige for at udoeve en selvstaendig erhvervsvirksomhed dér, opstaar der herved spoergsmaal om traktatens artikel 52 og artikel 1 i Raadets direktiv 73/148/EOEF af 21. maj 1973 om ophaevelse af rejse- og opholdsbegraensningerne inden for Faellesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser.

Som bekendt foreskriver artikel 52, at der inden for rammerne af de foelgende bestemmelser i traktaten skal ske en gradvis ophaevelse i loebet af overgangsperioden af de restriktioner, som hindrer statsborgere fra en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, ligesom etableringsfriheden i henhold til artikel 52 indebaerer adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.

Domstolen har som bekendt endvidere ved flere lejligheder fastslaaet, at artikel 52 i hvert fald i visse tilfaelde kan paaberaabes af EF-borgere i disses oprindelseslande, idet Domstolen har udtalt, at selv om traktatens bestemmelser om etablering og udveksling af tjenesteydelser ikke kan finde anvendelse paa rent interne forhold i en medlemsstat, kan henvisningen i artikel 52 til "statsborgere i en medlemsstat", som vil etablere sig "paa en anden medlemsstats omraade", dog ikke fortolkes saaledes, at faellesskabsretten ikke skulle gaelde for en bestemt medlemsstats egne statsborgere, naar disse ° i kraft af, at de lovligt har haft bopael paa en anden medlemsstats omraade og dér har erhvervet de af de faellesskabsretlige bestemmelser anerkendte faglige kvalifikationer ° i forhold til deres oprindelsesland befinder sig i en situation, som kan sammenlignes med situationen for alle andre retssubjekter, som er omfattet af de ved traktaten sikrede rettigheder og friheder (13).

Herudover har Domstolen i dommene i sagerne Stanton (14) og Daily Mail (15) fastslaaet, at traktatens artikel 52 er til hinder for ordninger, der begraenser muligheden for at udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse i en anden medlemsstat.

7. Det fremgaar af denne retspraksis, at Domstolen er af den opfattelse, at anvendelsesomraadet for artikel 52 omfatter baade arbejdstagere med statsborgerskab i en medlemsstat, der i andre medlemsstater har erhvervet rettigheder anerkendt efter faellesskabsretten, og som vil goere brug af disse rettigheder i deres oprindelsesland, og nationale ordninger, der som saadan er begraensende for udoevelsen af retten til fri bevaegelighed.

I det foreliggende tilfaelde kunne det dog anfoeres, at den ret, som Singh har erhvervet i Tyskland paa grundlag af de faellesskabsretlige bestemmelser, kun omfatter en ret til at bo i Tyskland som aegtefaelle til en EF-arbejdstager, og at en anvendelse af de britiske bestemmelser vedroerende indvandring endvidere ikke indebaerer en begraensning for Singh' s hustrus mulighed for at udoeve en erhvervsmaessig beskaeftigelse i en anden medlemsstat. Sagt med andre ord, de to aegtefaellers retsstilling er ikke som foelge af, at de har udoevet deres ret til fri bevaegelighed, mindre fordelagtig end den, der gaelder et tilsvarende aegtepar, som aldrig har vaeret beskaeftiget i en anden medlemsstat.

8. Allerede disse foerste mulige indvendinger maa der dog ses med en betydelig grad af skepsis paa, idet der maa tages hensyn til, at Singh teoretisk ville have haft mulighed for paa grundlag af britisk lovgivning at opnaa en tidsubegraenset opholdstilladelse eller for at blive naturaliseret, saafremt hans hustru ikke havde gjort brug af sin ret til fri bevaegelighed.

Jeg bemaerker herom, at saafremt den nationale retsinstans paa grundlag af en undersoegelse af de relevante bestemmelser i britisk lovgivning ° saaledes som det blev gjort gaeldende af modparten under den mundtlige forhandling ° maatte vaere af den opfattelse, at perioden med bopael i Tyskland betoed, at Singh mistede muligheden for efter et vist tidsrum i det Forenede Kongerige at erhverve ret til en tidsubegraenset opholdstilladelse, som han ville have kunnet opnaa, saafremt aegteparret var forblevet i Det Forenede Kongerige, er det aabenbart, at det problem ville foreligge, hvorvidt det er foreneligt med faellesskabsretten at opretholde en national bestemmelse, der i realiteten forringer retsstillingen for den, der goer brug af sin ret til fri bevaegelighed.

9. Jeg kan ikke standse her. Selv om man ser bort fra, hvad jeg lige har anfoert, mener jeg, at det paa grundlag af den naevnte praksis fra Domstolen maa antages, at de faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende fri bevaegelighed finder anvendelse i alle tilfaelde, hvor en statsborger i en medlemsstat i forholdet til sit oprindelsesland staar i en situation, som maa sidestilles med, hvad der gaelder andre retssubjekter, som er omfattet af ved traktaten eller den afledte ret sikrede rettigheder og friheder.

Det maa saaledes efter min opfattelse undersoeges konkret, hvilke rettigheder de faellesskabsretlige bestemmelser tillaegger statsborgere i medlemsstater, der oensker at goere brug af deres ret til at etablere sig, ligesom der maa ske en undersoegelse af de reale hensyn bag og raekkevidden af disse rettigheder.

10. Som anfoert i foerste betragtning til direktiv 73/148 tilsigter dette en ophaevelse af "rejse- og opholdsbegraensninger inden for Faellesskabet for de statsborgere i medlemsstaterne, der oensker at etablere sig ... i en hvilken som helst af disse stater" (min fremhaevning).

Med henblik paa at virkeliggoere denne maalsaetning foreskriver direktivet navnlig, at medlemsstaterne skal tillade EF-borgere, der oensker at etablere sig paa deres omraader for dér at udoeve en selvstaendig erhvervsvirksomhed, at indrejse udelukkende mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas (artikel 3), at medlemsstaterne skal give saadanne personer permanent opholdstilladelse (artikel 4), og at de skal give deres egne statsborgere tilladelse til at forlade deres omraader mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas (artikel 2).

I henhold til artikel 1 skal medlemsstaterne bl.a. paa de i direktivet fastsatte vilkaar ophaeve rejse- og opholdsbegraensninger for statsborgere i en medlemsstat, der har etableret sig eller oensker at etablere sig i en anden medlemsstat med henblik paa dér at udoeve selvstaendig erhvervsmaessig virksomhed, hvilket princip ogsaa gaelder aegtefaeller til saadanne personer, uanset nationalitet (min fremhaevning).

Denne ret for aegtefaellen er paa sin vis accessorisk i forhold til den etableringsret, der gaelder for EF-borgere som omhandlet, og formaalet er aabenbart en afskaffelse af de hindringer for den frie bevaegelighed, som ville foelge af en retsstilling, hvorefter det var umuligt eller forbundet med vanskeligheder at flytte sammen med hele sin umiddelbare familie.

11. Retten til ophold er ganske vist fra faellesskabslovgivers side udformet som en ret for statsborgere i en medlemsstat til at etablere sig i en anden medlemsstat. Den anvendte affattelse er dog begrundet i, at det maa vaere aabenbart, at de forskellige medlemsstater ikke naegter deres egne statsborgere at indrejse til og tage ophold paa deres omraader.

Man kan saaledes ikke af ordlyden af den paagaeldende bestemmelse udlede, at det skulle vaere udelukket for familiemedlemmer til en erhvervsaktiv person, der er etableret i en medlemsstat, at paaberaabe sig rettigheder efter direktivet i tilfaelde, hvor den paagaeldende vender tilbage til sit oprindelsesland.

En saadan fortolkning ville da ogsaa vaere meget lidt overensstemmende med de hensyn, der foelger af principperne om den frie bevaegelighed for personer, om etableringsfriheden og om fri udveksling af tjenesteydelser, som er friheder, der er sikret ved traktatens artikel 3, litra c), artikel 48, artikel 52 og artikel 59, idet en person, der er statsborger i en EF-medlemsstat, men som er bosat i en anden, i praksis uden vanskeligheder ville kunne rejse til en hvilken som helst anden medlemsstat i erhvervsmaessigt oejemed, bortset fra den, hvori vedkommende er statsborger.

12. Det er i oevrigt indlysende, at der i praksis er tale om meget marginale tilfaelde, idet stater selvsagt generelt ikke modsaetter sig, at familiemedlemmer til deres egne statsborgere tager ophold, naturligvis forudsat, at der ikke bestaar nogen formodning for, at der foreligger overtraedelser af lovgivningen vedroerende indvandring.

Det principielle problem bestaar dog fortsat, og efter min opfattelse ville det ikke vaere logisk at anlaegge en fortolkning af de paagaeldende bestemmelser, hvorefter der ikke foreligger nogen ret til ophold for familiemedlemmer til en person, der vender tilbage til det land, hvori vedkommende er statsborger, efter at have udoevet en erhvervsmaessig beskaeftigelse i en anden medlemsstat, idet en saadan ville indebaere, dels en ubegrundet hindring for den frie bevaegelighed for personer inden for Faellesskabet, dels forskellige vilkaar for to kategorier af personer, hvis forhold maa sidestilles, som udelukkende beror paa de paagaeldendes forskellige nationalitet.

13. Afslutningsvis vil jeg gerne reagere paa nogle bemaerkninger og visse, ikke ganske ubegrundede, indvendinger, som Det Forenede Kongerige, der har afgivet indlaeg i sagen, har fremsat.

Det Forenede Kongerige har for det foerste anfoert, at Singh' s hustru paa tidspunktet for sin tilbagevenden udoevede rettigheder, der i henhold til Immigration Act 1971 tilkom hende som britisk statsborger, og ikke rettigheder i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser, hvilket ifoelge Det Forenede Kongerige fremgaar af, at de britiske myndigheder ikke kunne naegte hende indrejse- og opholdstilladelse, heller ikke ud fra hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, hvilket er muligt efter direktivet.

Dette er korrekt, men efter min opfattelse ikke afgoerende, idet der intet er til hinder for, at rettigheder i henhold til traktaten kommer ud over og supplerer rettigheder, som national lovgivning tillaegger en statsborger i det paagaeldende land.

Det er endvidere korrekt, at de rettigheder, som en medlemsstat tillaegger sine egne statsborgere med hensyn til indrejse og ophold, principielt gaar videre end dem, som gaelder i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser, men dette aendrer ikke noget ved, at de faellesskabsretlige bestemmelser i visse tilfaelde ° denne sag er et eksempel herpaa ° tillaegger personer, som goer brug af deres ret til fri bevaegelighed ° og i givet fald saadanne personers aegtefaeller ° mere udstrakte rettigheder end dem, som gaelder i henhold til national lovgivning.

14. For det andet har Det Forenede Kongerige gjort gaeldende, at enhver medlemsstat har en legitim interesse i at kunne forhindre sine egne statsborgere og deres aegtefaeller i at paaberaabe sig faellesskabsretten med henblik paa at unddrage sig vilkaar i henhold til national lovgivning.

Det er utvivlsomt, at disse betragtninger udspringer af reelle hensyn og i hoej grad maa tages alvorligt. Domstolen har saaledes selv, naermere bestemt i forbindelse med en ordning vedroerende faglig uddannelse, fastslaaet, at det ikke maa underkendes, at en medlemsstat kan have en legitim interesse i at hindre, at visse af dens statsborgere gennem misbrug af de ved traktaten indroemmede muligheder forsoeger at unddrage sig betingelserne i deres egen nationale lovgivning (16).

Jeg bemaerker dog i denne forbindelse, at medlemsstaterne i henhold til direktiv 73/148, jf. artikel 8, kan fravige direktivet, naar dette er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.

Jeg bemaerker endvidere, at Domstolens praksis ° hvoraf det fremgaar, at en erhvervsmaessig beskaeftigelse for at kunne anses som en saadan maa vaere af faktisk og reel art og ikke blot fremstaa som et rent marginalt supplement (17) ° kan vaere et godt udgangspunkt for de nationale myndigheder i deres bestraebelser paa at forhindre misbrug.

Domstolen har herved for nylig fastslaaet, at en national retsinstans ved sin vurdering af, hvorvidt en beskaeftigelse kan anses for faktisk og reel, i givet fald kan tage hensyn til, at der har vaeret tale om et arbejde, som er udfoert i medfoer af en kontrakt om loesarbejde, og som har vaeret uregelmaessigt og af begraenset varighed (18) (min fremhaevning).

At de nationale myndigheder virkelig har mulighed for at forhindre misbrug, fremgaar da ogsaa af, at Immigration Appeal Tribunal netop gav Singh medhold med det udtrykkelige forbehold, at der ikke maatte vaere sket paaviselige overtraedelser af national lovgivning.

15. Den britiske regering har endelig gjort gaeldende, at en anvendelse af direktiv 73/148 i sagen i givet fald ville foere til paradoksale resultater, idet Singh' s ret til ophold i Det Forenede Kongerige da i mindre grad ville bero paa hans aegteskab end paa, at hans hustru fortsat udoever en erhvervsmaessig beskaeftigelse.

Heller ikke denne betragtning kan efter min opfattelse afsvaekke det ovenfor angivne raesonnement. Det er sikkert, at en aegtefaelle til en person, der er bosat i sit eget land, principielt har rettigheder efter den nationale lovgivning, som i almindelighed og udelukkende paa grundlag af aegteskabet tillaegger den paagaeldende mere udstrakte og laengerevarende rettigheder end dem, som gaelder efter de faellesskabsretlige bestemmelser. Som allerede naevnt kan jeg dog ikke se nogen grund til, at en aegtefaelle til en EF-arbejdstager, der vender tilbage til sit oprindelsesland, i form af en udoevelse af sin ret til frit at kunne etablere sig inden for Faellesskabet, i de sjaeldne tilfaelde, hvor faellesskabsretten indebaerer mere udstrakte rettigheder end dem, der gaelder efter national lovgivning, ikke skulle have saadanne rettigheder.

Jeg vil endelig bemaerke, at det er aabenbart, at opfylder den paagaeldende ikke forudsaetningerne for, at de faellesskabsretlige bestemmelser finder anvendelse, maa vedkommende forlade medlemsstaten, saafremt han eller hun ikke har opnaaet en tilladelse efter national lovgivning til at opholde sig i denne. Dette foelger imidlertid selvsagt af, at de paagaeldende rettigheder i dette saerlige tilfaelde udelukkende udspringer af de faellesskabsretlige bestemmelser, og jeg kan ikke se, at der her skulle vaere tale om nogen ulogisk eller paradoksal retstilstand.

16. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen besvarer spoergsmaalet fra High Court of Justice saaledes:

"Naar en gift kvinde, der er statsborger i en medlemsstat, har udoevet sine rettigheder i henhold til traktaten i en anden medlemsstat ved at udoeve en erhvervsmaessig beskaeftigelse dér, hvorved hendes aegtefaelle i denne anden medlemsstat har haft en ret til ophold paa grundlag af faellesskabsretten, og hun indrejser og tager ophold i den medlemsstat, som hun er statsborger i, for dér at udoeve en selvstaendig erhvervsvirksomhed, har aegtefaellen i henhold til faellesskabsretten, jf. navnlig direktiv 73/148/EOEF, krav paa at kunne indrejse og tage ophold i denne medlemsstat paa de i dette direktiv fastsatte vilkaar."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 172, s. 14.

(2) - EFT 1968 II, s. 467.

(3) - Dom af 13.2.1985, sag 267/83, Diatta, Sml. s. 567, praemis 20.

(4) - Dom af 28.3.1979, sag 175/78, Sml. s. 1129, praemis 12.

(5) - Dom af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Sml. s. 3723, praemis 16 og 18.

(6) - Dom af 28.6.1984, sag 180/83, Sml. s. 2539, praemis 20.

(7) - Dom af 23.1.1986, sag 298/84, Sml. s. 247, praemis 17.

(8) - Dom af 8.12.1987, sag 20/87, Sml. s. 4879, praemis 13.

(9) - Dom af 17.12.1987, sag 147/87, Sml. s. 5511, praemis 16.

(10) - Dom af 20.4.1988, sag 204/87, Sml. s. 2029, praemis 13.

(11) - Dom af 3.10.1990, forenede sager C-54/88, C-91/88 og C-14/89, Sml. I, s. 3537, praemis 10 og 11.

(12) - Dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Sml. I, s. 3763, praemis 23 og 24.

(13) - Dom af 7.2.1979, sag 115/78, Knoors, Sml. s. 399, praemis 24, og i samme retning dom af 6.10.1981, sag 246/80, Broekmeulen, Sml. s. 2311, praemis 20, af 19.1.1988, sag 292/86, Gullung, Sml. s. 111, praemis 12, og af 3.10.1990, sag C-61/89, Bouchoucha, Sml. I, s. 3551, praemis 13.

(14) - Dom af 7.7.1988, sag 143/87, Sml. s. 3877, praemis 14.

(15) - Dom af 27.9.1988, sag 81/87, Sml. s. 5483, praemis 16.

(16) - Dom af 7.2.1979, Knoors, jf. ovenfor, praemis 25.

(17) - Dom af 23.3.1982, sag 53/81, Levin, Sml. s. 1035, praemis 17, af 3.6.1986, sag 139/85, Kempf, Sml. s. 1741, praemis 14, af 21.6.1988, sag 197/86, Brown, Sml. s. 3205, praemis 21 og 23, og af 31.5.1989, sag 344/87, Bettray, Sml. s. 1621, praemis 20.

(18) - Dom af 26.2.1992, sag C-357/89, Raulin, Sml. I, s. 1027, praemis 14.