ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2, stk. 1, litra a) og c), i forordning nr. 2027/97 om luftfartsselskabers erstatningsansvar for så vidt angår lufttransport af passagerer og deres bagage, som ændret ved forordning nr. 889/2002, og artikel 1, stk. 1, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Den Europæiske Unions vegne ved afgørelse 2001/539, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at et erstatningskrav, der er indgivet af en person, som, mens hun var passager i et luftfartøj, hvis afgangs- og landingssted var samme sted i en medlemsstat, og blev transporteret vederlagsfrit i forbindelse med en flyvning, hvis formål var at besigtige en ejendom, for hvilken der sammen med dette luftfartøjs pilot var planlagt en ejendomshandel, fra luften, blev kvæstet ved nævnte luftfartøjs styrt, skal vurderes i henhold til denne konventions artikel 17.

Artikel 18 i forordning nr. 864/2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) skal fortolkes således, at bestemmelsen tillader, at en skadelidt som følge af styrtet af en gyrokopter anlægger et direkte søgsmål mod den erstatningsansvarliges forsikringsgiver, når et sådant søgsmål er fastsat i den lov, der skal anvendes på forpligtelsen uden for kontrakt, uafhængigt af, hvad der er fastsat i den lov, der skal anvendes på forsikringsaftalen, som er valgt af denne aftales parter.

Nævnte artikel 18 udgør nemlig ikke en lovvalgsregel for så vidt angår den materielle ret, der finder anvendelse på fastlæggelsen af den forpligtelse, der påhviler forsikringsgiveren eller den person, der er forsikret i henhold til en forsikringsaftale. Denne artikel begrænser sig til at tillade anlæggelse af et direkte søgsmål i det tilfælde, hvor en af de love, som opregnes heri, giver en sådan mulighed. Den skadelidtes ret til at rejse krav direkte mod den erstatningsansvarliges forsikringsgiver har imidlertid ingen indvirkning på de kontraktlige forpligtelser for den pågældende forsikringsaftales parter. Ligeledes har det valg, som disse parter har foretaget af den lov, der skal anvendes på denne aftale, heller ingen indvirkning på denne skadelidtes ret til at anlægge et direkte søgsmål i henhold til den lov, der skal anvendes på forpligtelsen uden for kontrakt. Med henblik på at afgøre, om skadelidte kan rejse krav direkte mod forsikringsgiveren, påhviler det følgelig den nationale ret at undersøge, om den lov, der skal anvendes på forpligtelsen uden for kontrakt, som fastsat i overensstemmelse med artikel 4 i forordning nr. 864/2007, eller den lov, der skal anvendes på den mellem parterne indgåede forsikringsaftale, gør det muligt at anlægge et sådant søgsmål.

(jf. præmis 40-43 og 45 samt domskonkl. 2)
Beskatningsgrundlaget for en tjenesteydelse udgøres af alt, hvad der modtages som modydelse for tjenesteydelsen, og at der derfor, for at en tjenesteydelse kan beskattes, skal være en direkte sammenhæng mellem den udførte tjenesteydelse og det modtagne vederlag. Når den omhandlede tjenesteydelse bl.a. er karakteriseret ved, at tjenesteyderen til stadighed står til rådighed med henblik på, på givne tidspunkter, at levere de ydelser, som kunden har behov for, er det ikke nødvendigt for at fastslå en direkte sammenhæng mellem den nævnte ydelse og den modtagne modydelse at godtgøre, at en betaling vedrører en individualiseret, enkeltstående ydelse leveret på anmodning fra en kunde. Den omstændighed, at ydelserne hverken er defineret i forvejen eller er individualiserede, og at vederlaget betales i form af et fast beløb, kan ikke påvirke den direkte sammenhæng mellem leveringen af ydelserne og den modtagne modydelse, hvis størrelse fastsættes på forhånd efter faste kriterier.

Artikel 24, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at begrebet »levering af ydelser« omfatter abonnementsaftaler om levering af rådgivningsydelser til en virksomhed af bl.a. juridisk, handelsmæssig og økonomisk karakter, hvor tjenesteyderen har stillet sig til rådighed for kunden i aftalens løbetid.

For så vidt angår abonnementsaftaler om rådgivningsydelser i henhold til hvilke tjenesteyderen har stillet sig til rådighed for kunden i aftalens løbetid, skal artikel 62, stk. 2, artikel 63 og artikel 64, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at afgiftspligten i forbindelse med disse indtræder og forfalder ved udløbet af den periode, for hvilken betalingen er aftalt, uden at det kommer an på, om og hvor ofte kunden faktisk har gjort brug af tjenesteyderens ydelser.

En ydelse, som hovedsageligt består i til enhver tid at stå til rådighed for kunden for at yde rådgivning, og som er godtgjort via faste beløb, som betales periodisk, skal således betragtes som foretaget i løbet af den periode, som betalingen vedrører, uanset om tjenesteyderen faktisk har leveret rådgivning til kunden i denne periode. Ydelsen skal betragtes som værende leveret i henhold til artikel 64, stk. 1, i direktiv 2006/112 ved udgangen af hver periode, som betalingerne vedrører.

(jf. præmis 49-51 og domskonkl. 2)
Listen over de indskud, der er udelukket i henhold til bilag I, punkt 7, til direktiv 94/19 om indskudsgarantiordninger, som ændret ved direktiv 2009/14, er udtømmende, således at medlemsstaterne ikke i deres nationale ret kan fastsætte andre kategorier af indskydere, som med hensyn til de udøvede funktioner ikke henhører under de begreber, der er opført på listen i samme punkt, med henblik på at anvende udelukkelsen fra indskudsgarantien på dem.

I denne henseende skal de kategorier, der for at fastlægge de indskud eller indskydere, der er udelukket fra garantien, henvises til i bilag I, punkt 7, til direktiv 94/19, imidlertid defineres funktionelt. Heraf følger, at udelukkelsen fra indskudsgarantien finder anvendelse på personer, der udøver funktioner, som i henhold til en medlemsstats nationale ret og handelspraksis kan anses for omfattet af de begreber, der er omhandlet i nævnte punkt i bilaget, uanset selve benævnelsen af de udøvede funktioner, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. Hertil kommer, at eftersom de kategorier, der er fastsat i bilag I til direktiv 94/19, udgør en undtagelse til den almindelige regel i nævnte direktivs artikel 3, skal de fortolkes snævert.

(jf. præmis 24-26 og domskonkl. 1)
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning om skattemæssig integration, hvorefter et skattemæssigt integreret moderselskab har ret til neutralisering af en medregnet forholdsmæssig andel af omkostninger og udgifter, fastsat til 5% af det samlede nettoudbytte, som dette moderselskab har modtaget fra hjemmehørende selskaber, der deltager i den integrerede koncern, når moderselskabet ifølge denne lovgivning ikke har mulighed for en sådan neutralisering for så vidt angår udbytte, som det modtager fra datterselskaber, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, og som objektivt set efter moderselskabets valg ville kunne være omfattet af denne mulighed, såfremt datterselskaberne havde været hjemmehørende.

I modsætning til en situation, hvor hjemstedskravet som betingelse for adgang til en ordning om skattemæssig integration er begrundet under hensyntagen til den omstændighed, at en sådan ordning gør det muligt at overføre tab inden for den skattemæssige integrerede koncern, kan en sådan forskellig behandling hvad derimod angår andre skattemæssige fordele end overførelse af tab inden for en skattemæssigt integreret koncern nemlig ikke være begrundet i behovet for at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne. Denne forskellige behandling vedrører kun indgående udbytte, som modtages af hjemmehørende moderselskaber, således at det alene er én og samme medlemsstats beskatningskompetence, der er berørt.

For så vidt som det ikke er muligt at fastslå nogen direkte sammenhæng mellem denne fordel og en skattemæssig ulempe som følge af neutraliseringen af de interne transaktioner i koncernen, kan en sådan fordel i øvrigt heller ikke være begrundet i nødvendigheden af at bevare sammenhængen i den pågældende medlemsstats skattesystem. Selv hvis neutraliseringen af medregningen af den forholdsmæssige andel af omkostninger og udgifter resulterer i, at koncernen bestående af moderselskabet og dets datterselskaber sidestilles med en enkelt virksomhed med flere driftssteder, giver denne neutralisering nemlig ikke moderselskabet i en skattemæssigt integreret koncern nogen skattemæssig ulempe, men tildeler derimod moderselskabet den nævnte skattemæssige fordel.

(jf. præmis 27-29, 34-36 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 24 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område og artikel 4 i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de statsborgere fra andre medlemsstater, der befinder sig i en situation som den i direktivets artikel 14, stk. 4, litra b), omhandlede, udelukkes fra at modtage visse særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, der også må anses for sociale ydelser som omhandlet i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38, mens disse ydelser er garanteret statsborgere fra denne medlemsstat, der befinder sig i samme situation.

Det fremgår således udtrykkeligt af den i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 foretagne henvisning til direktivets artikel 14, stk. 4, litra b), at værtsmedlemsstaten kan afslå at tildele enhver social ydelse til en unionsborger, der alene har en ret til ophold på grundlag af den sidstnævnte bestemmelse.

Selv om direktiv 2004/38 kræver, at medlemsstaten tager hensyn til en berørt persons personlige forhold, når den skal til at vedtage en foranstaltning med henblik på udsendelse eller fastslå, at personen udgør en urimelig byrde for det sociale system under sit ophold, er en sådan personlig undersøgelse ikke nødvendig i den situation, hvor en unionsborger er rejst ind på værtslandets område for at søge beskæftigelse, idet direktiv 2004/38, hvorved der er indført et gradvist system til bevarelse af status som arbejdstager, hvilket system har til formål at sikre retten til ophold og adgangen til sociale ydelser, nemlig selv tager hensyn til forskellige forhold, der karakteriserer de personlige forhold for hver ansøger om en social ydelse, herunder navnlig varigheden af udøvelsen af en økonomisk aktivitet.

Da formålet med den individuelle prøvelse desuden er at foretage en helhedsvurdering af den byrde, som tildelingen af en ydelse konkret vil kunne udgøre for hele det nationale sociale system, kan den bistand, der gives til en enkelt ansøger, vanskeligt anses for at udgøre en urimelig byrde for en medlemsstat som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2004/38, idet denne byrde nødvendigvis først opstår for den pågældende medlemsstat, når samtlige de personlige ansøgninger, som er indgivet til medlemsstaten, lægges sammen, og ikke når medlemsstaten modtager en enkelt personlig ansøgning.

(jf. præmis 58-60, 62 og 63 samt domskonkl.)
Artikel 4, stk. 3, i direktiv 2008/95 om varemærker skal fortolkes således, at når et ældre EF-varemærkes renommé er godtgjort for en væsentlig del af Den Europæiske Unions område, som efter omstændighederne kan være sammenfaldende med en enkelt medlemsstats område, der ikke nødvendigvis er den medlemsstat, hvor ansøgningen om registrering af et yngre nationalt varemærke er blevet indgivet, må det konkluderes, at dette varemærke er velkendt inden for Den Europæiske Union. De kriterier, der er blevet udledt af retspraksis vedrørende den reelle brug af et EF-varemærke, er ikke som sådan relevante med henblik på at afgøre, om et varemærke er »velkendt« som omhandlet i dette direktivs artikel 4, stk. 3.

(jf. præmis 25 og domskonkl. 1)
Artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at offentligretlige organer ikke kan anses for merværdiafgiftspligtige, for så vidt som de ikke opfylder det i denne bestemmelse fastsatte selvstændighedskriterium.

Budgetbundne enheder under en kommune, der udøver økonomisk virksomhed, som er blevet betroet dem i en kommunes navn og for dennes regning, som ikke er ansvarlige for den skade, der bliver påført i forbindelse med denne virksomhed, idet kommunen alene bærer et sådant ansvar, og som ikke bærer den økonomiske risiko, der er forbundet med udøvelsen af den nævnte virksomhed, for så vidt som de ikke har nogen egen formue, ikke genererer egne indtægter og ikke bærer de til denne virksomhed knyttede omkostninger, idet de oppebårne indtægter overføres til kommunens budget, og idet udgifterne finansieres direkte over kommunens budget, opfylder ikke selvstændighedskriteriet som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 og kan derfor ikke anses for afgiftspligtige personer.

(jf. præmis 37, 38 og 42 samt domskonkl.)
Forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning nr. 295/91 tager, således som det tydeligt fremgår af første og anden betragtning til denne forordning, sigte på at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer. Selv om forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), der skal læses i lyset af dette formål, ganske vist ikke kræver, at det bevises, at den berørte passager rent faktisk har modtaget modydelser eller kompensation og bistand i et tredjeland, kan den omstændighed alene, at det er muligt at modtage sådanne ydelser, imidlertid ikke i sig selv begrunde, at nævnte forordning ikke skulle finde anvendelse på denne passager. Det kan således ikke anerkendes, at en passager kan blive frataget den beskyttelse, der tildeles i medfør af forordning nr. 261/2004 i tilfælde, hvor vedkommende kan have ret til en vis kompensation i et tredjeland, uden at det er godgjort, at denne kompensation opfylder formålet med den kompensation, der er garanteret i denne forordning, og at de betingelser, som kompensationen er underlagt, samt de forskellige metoder for kompensationens gennemførsel svarer til dem, der er fastsat i nævnte forordning.

Artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning nr. 295/91 skal fortolkes således, at en teknisk fejl, der er opstået pludseligt, som ikke kan tilskrives mangelfuld vedligeholdelse, og som heller ikke er blevet opdaget under et sædvanligt eftersyn, ikke er omfattet af begrebet »usædvanlige omstændigheder« i denne bestemmelses forstand. Selv om et maskinstop, der er provokeret af et for tidligt funktionssvigt af visse af delene på et luftfartøj, ganske vist udgør en pludselig opstået situation, er stoppet i denne henseende ikke desto mindre uløseligt forbundet med fartøjets meget komplekse funktionsmåde, eftersom dette anvendes af luftfartsselskabet under ofte vanskelige og ekstreme forhold, herunder vejrforhold, ydermere under den forudsætning, at ingen af et luftfartøjs dele er bestandige. I forbindelse med et luftfartselskabs aktiviteter er denne pludselige begivenhed derfor uløseligt forbundet med luftfartselskabets sædvanlige aktivitetsudøvelse, eftersom det almindeligvis konfronteres med denne slags uventede tekniske fejl.

Desuden ligger forebyggelsen af et sådant maskinstop eller den reparation, der følger heraf, herunder udskiftning af en del, der for tidligt er blevet defekt, ikke uden for det berørte luftfartsselskabs faktiske kontrol, da det påhviler luftfartsselskabet at sikre, at de luftfartøjer, som selskabet anvender i forbindelse med sin erhvervsvirksomhed, er vedligeholdte og velfungerende.

(jf. præmis 41-44 og 49 samt domskonkl.)
Sag C-184/14

A

mod

B

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione)

»Præjudiciel forelæggelse — retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område — kompetence vedrørende underholdspligt — forordning (EF) nr. 4/2009 — artikel 3, litra c) og d) — anmodning om underhold til mindreårige børn, der fremsættes samtidig med en sag om separation mellem forældrene, og som er indgivet i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor børnene har deres sædvanlige bopæl«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 16. juli 2015

Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende underholdspligt – forordning nr. 4/2009 – kompetence vedrørende underholdspligt – retten på stedet for den berettigedes sædvanlige opholdssted – underhold til mindreårige børn – kun accessorisk i forhold til en sag om forældreansvar, og ikke i forhold til en sag om en persons retlige status – enekompetence hos den ret, der har kompetence til at påkende sagen vedrørende forældreansvar

[Rådets forordning nr. 4/2009, art. 3, litra c) og d)]

Artikel 3, litra c) og d), i forordning nr. 4/2009 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at når en sag om separation eller brud på det ægteskabelige bånd mellem et mindreårigt barns forældre indbringes for en domstol i en medlemsstat, og en sag om forældreansvar vedrørende dette barn indbringes for en domstol i en anden medlemsstat, er en anmodning om underholdspligt vedrørende det samme barn kun accessorisk i forhold til sagen vedrørende forældreansvar som omhandlet i forordningens artikel 3, litra d).

Henset til sin karakter er en anmodning om underholdspligt vedrørende mindreårige børn nemlig uløseligt forbundet med sagen om forældreansvar. Den domstol, der har kompetence til at påkende sager vedrørende forældreansvar, således som dette ansvar er defineret i artikel 2, nr. 7), i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, er følgelig bedst i stand til konkret at bedømme det, der står på spil i anmodningen vedrørende underholdsbidrag til et barn, og fastsætte størrelsen af disse bidrag til dækning af udgifterne til barnets underhold og uddannelse, idet disse bidrag skal tilpasses i forhold til den fastsatte forældremyndighed, dvs. om der er tale om fælles eller fuld forældremyndighed, og i forhold til samværsretten, varigheden af denne ret og de øvrige faktiske forhold, der vedrører udøvelsen af forældreansvar, og som er indbragt for domstolen.

(jf. præmis 40, 43 og 48 samt domskonkl.)
En rådgivningsvirksomhed kan holdes ansvarlig for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, når den aktivt og med fuldt kendskab til omstændighederne medvirker til iværksættelsen eller videreførelsen af et kartel blandt producenter, der er aktive på et andet marked end det, denne virksomhed opererer på.

Når det drejer sig om iværksættelsen eller videreførelsen af aftaler og samordnet praksis med konkurrencebegrænsende formål, kan det fastslås, at en virksomhed har deltaget i en overtrædelse, og at den er ansvarlig for alle de forskellige forhold, overtrædelsen omfatter, når Kommissionen godtgør, at virksomheden har haft til hensigt ved sin egen adfærd at bidrage til de fælles mål, deltagerne som helhed har forfulgt, og at den har haft kendskab til de konkrete handlinger, som de øvrige virksomheder har planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed har kunnet forudse dem og været indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko. I den forbindelse forudsætter begreberne »aftale« og »samordnet praksis« ikke en gensidig begrænsning af handlefriheden på ét og samme marked, hvor alle deltagerne er til stede.

Der er endvidere intet i ordlyden af artikel 81, stk. 1, EF, der lader forstå, at det deri indeholdte forbud kun retter sig mod de parter i sådanne aftaler eller samordnet praksis, som er aktive på de markeder, der berøres deraf. Denne bestemmelses ordlyd henviser tværtimod generelt til alle aftaler og former for samordnet praksis, som via enten horisontale eller vertikale forbindelser fordrejer konkurrencen på det fælles marked, uafhængigt af hvilket marked parterne er aktive på, og uden at dette påvirkes af den omstændighed alene, at det kun er én af parternes kommercielle adfærd, der er omfattet at vilkårene i de omhandlede arrangementer.

Det gælder i øvrigt, at hvis en rådgivende virksomheds adfærd direkte indgår i de anstrengelser, aftaledeltagerne gør sig ved såvel forhandling som kontrol med gennemførelsen af de forpligtelser, de påtager sig inden for rammerne af kartellerne, idet selve formålet med de tjenesteydelser, som denne rådgivende virksomhed på grundlag af de tjenesteydelseskontrakter, selskabet har indgået med disse deltagere, leverer, er – med fuldt kendskab til omstændighederne – at gennemføre de omhandlede konkurrencebegrænsende formål, nemlig prisfastsættelse, opdeling af markederne og fordeling af kunder samt udveksling af følsomme forretningsoplysninger, kan det ikke medgives, at den rådgivende virksomheds handlinger i sig selv kun udgør perifere ydelser uden forbindelse med de forpligtelser, som producenterne påtager sig, og de begrænsninger af konkurrencen, der følger deraf.

(jf. præmis 26, 27, 30, 33, 35, 38 og 39)
Når Kommissionen, efter dens undersøgelse af en statsstøtteordning i henhold til artikel 108, stk. 1 og 3, TEUF, vedtager en positiv beslutning som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108 TEUF], er det formål, hvorefter kun de påtænkte støtteforanstaltninger, der er forenelige med det indre marked, gennemføres, blevet beskyttet og den pågældende støtte kan gennemføres.

Denne tilladelse til gennemførelse gælder imidlertid kun, for så vidt som alle de elementer, som Kommissionen har taget hensyn til ved dens bedømmelse af den nævnte foranstaltnings forenelighed, overholdes. I det tilfælde, hvor den meddelte foranstaltning efter forslag fra den pågældende medlemsstat omfatter forpligtelser, som denne har påtaget sig, må det navnlig antages, at disse forpligtelser også er en integrerende del af den tilladte foranstaltning. Det tilkommer den pågældende medlemsstat, som er beslutningens adressat, at undersøge, om den vil kunne overholde de forpligtelser, der er indeholdt i tilladelsen. I denne forbindelse påhviler det bl.a. medlemsstaten at sikre sig, at disse forpligtelser er i overensstemmelse med dens nationale lovgivning, og i givet fald at vurdere, om der i overensstemmelse med dens forfatningsmæssige procedurer skal indledes en proces vedrørende tilpasning af denne lovning.

(jf. præmis 25 og 27-29)
6.

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens dom, der fastslår traktatbrud — tilsidesættelse af pligten til at opfylde dommen — manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge ulovlig støtte — forsvarsanbringender — støttemodtagere i vanskeligheder eller under konkurs — ingen betydning — forpligtelse til at anvende alle retsmidler, herunder likvidation af støttemodtageren — bevisbyrden for fornøden omhu ved tilbagesøgningen af den ulovlige støtte påhviler den medlemsstat, som tildeler støtten (art. 260, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 60 og 61)