ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226 EF)

2. Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – streng beskyttelsesordning for de dyrearter, der er nævnt i bilag IV, litra a)

[Rådets direktiv 92/43, art. 12, stk. 1, litra b) og d), og bilag IV, litra a)]

3. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde

(Art. 226 EF)

Sammendrag

1. Inden for rammerne af et søgsmål i henhold til artikel 226 EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning af Domstolen.

(jf. præmis 17)

2. En gennemførelse af artikel 12, stk. 1, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, der pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger til at indføre en streng beskyttelsesordning i det naturlige udbredelsesområde for de dyrearter, der er nævnt i direktivets bilag IV, litra a), kræver ikke kun, at medlemsstaterne indfører en fuldstændig lovramme, men også, at de iværksætter konkrete, specifikke beskyttelsesforanstaltninger. På samme måde forudsætter den strenge beskyttelsesordning, at der vedtages sammenhængende og koordinerede foranstaltninger af forebyggende karakter.

(jf. præmis 28-30)

3. Det påhviler Kommissionen under en traktatbrudssag, der er anlagt i medfør af artikel 226 EF, at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger, og Kommissionen kan ikke herved påberåbe sig nogen formodning.

(jf. præmis 39)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – klagesag

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 59 og art. 74, stk. 2)

Sammendrag

Når appelkammeret forelægges en klage over en afgørelse, hvorved en indsigelse mod registrering af et tegn som EF-varemærke er blevet forkastet, har appelkammeret, forudsat at dets afgørelse begrundes i denne henseende, en skønsmargen med henblik på at afgøre, hvorvidt der med henblik på den afgørelse, som kammeret skal træffe, skal tages hensyn til de faktiske omstændigheder eller beviser, som den part, der har rejst indsigelse, fremlægger for første gang i den skriftlige begrundelse, som parten indgiver til støtte for klagen, således at appelkammeret for det første ikke nødvendigvis skal tage hensyn til sådanne omstændigheder og beviser, og for det andet, at hensyntagen til nævnte omstændigheder og beviser ikke uden videre udelukkes.

For det første fremgår det af ordlyden af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, hvorefter Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 40/94, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent. Det fremgår imidlertid også af nævnte ordlyd, at en part, som efter fristens udløb påberåber sig eller fremfører kendsgerninger og beviser, ikke har en ubetinget ret til, at Harmoniseringskontoret tager hensyn til sådanne kendsgerninger eller beviser.

For det andet er ingen omstændighed vedrørende karakteren af den procedure, der forløber ved appelkammeret, eller vedrørende denne instans’ kompetence i princippet til hinder for, at appelkammeret med henblik på at træffe afgørelse i den sag, som er forelagt det, tager hensyn til kendsgerninger eller beviser, som fremlægges for første gang i forbindelse med denne klage.

For det tredje kan artikel 59 i forordning nr. 40/94, der præciserer betingelserne for at indgive en klage for appelkammeret, ikke fortolkes således, at den giver ophavsmanden til en sådan klage en ny frist med henblik på at fremlægge kendsgerninger og beviser til støtte for indsigelsen, hvorfor sådanne kendsgerninger og beviser ikke kan anses for at være fremlagt »rettidigt« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 74, stk. 2.

(jf. præmis 41-43, 49, 60-62, 64, 67 og 68)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 28 EF og 30 EF)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF og 30 EF ved at kræve, at en person med bopæl i denne stat, som ønsker at indføre et køretøj, der lovligt er indregistreret og anvendt i en anden medlemsstat, skal anmode om en overførselstilladelse med henblik på, at køretøjet kan tages i brug før indregistreringen og før betalingen af automobilafgifter.

En sådan ordning med overførselstilladelse kan, henset til de formaliteter, som den forskriver, hindre samhandelen for køretøjer inden for Fællesskabet og besværliggøre adgangen til markedet for varer, som lovligt fremstilles og/eller afsættes i andre medlemsstater, navnlig hvor indehaveren af et køretøj fra en anden medlemsstat skal foretage foranstaltninger, før køretøjet lovligt kan anvendes, hvor der for udstedelse af overførselstilladelsen ikke gælder nogen frist efter ansøgningens indgivelse, og de pågældende myndigheder ikke er forpligtet til at foretage udstedelsen, og endelig hvor tilladelsen kun er gyldig i en kort periode.

Hensynet til trafiksikkerheden, som fordrer, at det sikres, at køretøjerne identificeres præcist, kan ikke berettige en overførselstilladelsesprocedure, idet køretøjernes tekniske egenskaber, indtil den endelige indregistrering af køretøjerne i den pågældende medlemsstat foretages, under alle omstændigheder kan identificeres, uanset i hvilken medlemsstat de er indregistreret, for så vidt som alle medlemsstater har et system med registrering af køretøjer.

Såfremt den pågældende medlemsstat lovligt kan indføre kontrolprocedurer, der gør det muligt at undersøge, hvilke køretøjer der midlertidigt kan fritages for automobilafgift, kan nødvendigheden af at sikre skattekontrollens effektivitet heller ikke begrunde en sådan ordning, når det ikke er godtgjort, at mindre indgribende foranstaltninger som indførelse af en ordning, der forpligter ejeren eller indehaveren af køretøjet til at foretage en anmeldelse af ibrugtagningen, og hvorefter der pålægges en passende sanktion, kunne føre til et tilsvarende resultat.

(jf. præmis 29, 32-34, 37, 40, 42-44, 46 og 47 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Økonomisk og social samhørighed – strukturelle interventioner – fællesskabsfinansiering – berettigelse til støtte for nationale organers afholdte udgifter

(Rådets forordning nr. 1260/1999, art. 30, stk. 1, og art. 32, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 1685/2000, bilag, regel nr. 1, punkt 1.8)

Sammendrag

Punkt 1.8 i regel nr. 1 i bilaget til forordning nr. 1685/2000 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1260/1999 for så vidt angår støtteberettigede udgifter i forbindelse med foranstaltninger medfinansieret af strukturfondene, som ændret ved forordning nr. 448/2004, er ikke til hinder for en beregningsmetode, hvorefter de indirekte omkostninger er støtteberettigede inden for rammerne af et projekt, som er medfinansieret af strukturfondene, alene fordi denne metode er baseret på en procentsats eller navnlig en forholdsmæssig del af lønudgifterne eller arbejdstiden.

Med forbehold af de nationale regler, der fastsætter strengere betingelser, udgør indirekte omkostninger afholdt af den endelige modtager således en støtteberettiget udgift, så snart disse udgifter i overensstemmelse med nævnte punkt 1.8 opfylder tre betingelser, nemlig hvis de er baseret på faktiske omkostninger, er forbundet med gennemførelsen af den operation, der medfinansieres af strukturfondene, og fordeles pro rata på operationen efter en behørigt velbegrundet, fair og rimelig metode. Den sidste betingelse har navnlig ikke til formål at pålægge en ensartet beregningsmetode, men giver medlemsstaterne en skønsmargen ved beregningen af de støtteberettigede udgifter. Denne betingelse har kun til formål at betinge en hensyntagen til indirekte omkostninger som støtteberettigede udgifter af en fordeling af disse udgifter »pro rata på operationen efter en behørigt velbegrundet fair og rimelig metode«. Punkt 1.8 kan således ikke fortolkes som værende til hinder for beregningsmetoder for støtteberettigede udgifter, som er baseret på en procentsats eller navnlig en forholdsmæssig del af lønudgifterne eller arbejdstiden. Dette gælder dog på betingelse af, at den endelige støttemodtager kan bevise, at disse udgifter kan knyttes til projektet efter en metode, som opfylder kriterierne i bestemmelsen. Fordelingen af de indirekte omkostninger på projektet, såsom navnlig lønudgifter, udgifter til lokaler og datasystemer, skal i forhold til disse kriterier tage hensyn til forholdet mellem det antal personer, som arbejder for udførelsen af projektet, antallet af arbejdstimer, som disse personer har anvendt herpå, eller størrelsen af de lønninger, som er udbetalt i denne forbindelse, og det gennemsnitlige antal personer, som arbejder i den pågældende forvaltningsmyndighed, antallet af timer, som har været afsat hertil, og det gennemsnitlige beløb for udbetalte lønninger.

(jf. præmis 22 og 25-28 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Varers oprindelse – fastlæggelse – væsentlig forarbejdning eller bearbejdning – samleproces

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 24 og 249; Kommissionens forordning nr. 2454/93, bilag 11)

Sammendrag

En proces, hvor flere enkeltelementer samles, udgør en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning, der kan anses for egnet til at begrunde oprindelse, når den ud fra en teknisk synsvinkel og i henseende til betegnelsen af den omhandlede vare udgør det væsentlige produktionsstadium, hvorunder formålet med de anvendte enkeltdele konkretiseres, og hvorunder varen bibringes sine særlige egenskaber.

I betragtning af antallet af processer, der falder ind under samlebegrebet, er der imidlertid situationer, hvor en undersøgelse på grundlag af tekniske kriterier ikke kan være bestemmende ved afgørelsen af en vares oprindelse. I disse tilfælde skal værditilvæksten som følge af samlingen tages i betragtning som et supplerende kriterium.

Det påhviler Kommissionen inden for rammerne af sin skønsmæssige beføjelse til at udstede de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af bestemmelserne i EF-toldkodeksen, herunder bestemmelserne om varers oprindelse, at vedtage generelle regler, der af retssikkerhedsmæssige årsager skal tage hensyn til hver industrisektors langsigtede og overordnede situation, og som ikke efterfølgende kan ændres, fordi en konkret virksomhed i denne sektor på et givet tidspunkt befinder sig i en særlig situation.

Det er begrundet, at Kommissionen har anvendt værditilvækstkriteriet, idet der må tages hensyn til mangfoldigheden af de processer, der i den samlede industrisektor falder ind under begrebet montering.

(jf. præmis 26, 27, 36 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles landbrugspolitik – det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger

[Rådets forordning nr. 1254/1999, art. 12, stk. 2, litra b); Kommissionens forordning nr. 3887/92, art. 2, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

Med henblik på at nå målet om at bremse den stigende tendens til at intensivere oksekødsproduktionen underlægges tildeling af en særlig præmie en betingelse om overholdelse af den i artikel 12 i forordning nr. 1254/1999 om den fælles markedsordning for oksekød omhandlede belægningsgrad, som udtrykker forholdet mellem antallet af dyr, som holdes på bedriften, og bedriftens foderareal, som anvendes til disse dyrs foder, idet det således overvåges, at det pågældende areal er tilstrækkeligt til at sikre dyrenes fodermæssige behov.

Artikel 12, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1254/1999 og artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 3887/92 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger skal fortolkes således, at et areal, der angives som foderareal, kan anses for at være »til rådighed«, når det for det første udelukkende er beregnet til foder for de dyr, der holdes på arealet, i hele kalenderåret, og for det andet faktisk har kunnet anvendes til dyrefoder i en periode på mindst syv måneder i løbet af dette år, regnet fra den i de nationale bestemmelser fastsatte dato mellem den 1. januar og den 31. marts, uanset at det pågældende areal ikke er blevet anvendt uafbrudt af disse dyr, nemlig på grund af en midlertidig oversvømmelse.

(jf. præmis 28, 29 og 38 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Miljø – affald – forordning nr. 259/93 om overførsel af affald

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1774/2002, som ændret ved forordning nr. 808/2003; Rådets forordning nr. 259/93, som ændret ved forordning nr. 2557/2001, art. 1, stk. 3, litra a)]

Sammendrag

Det følger af artikel 1, stk. 3, litra a), i forordning nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab, som ændret ved forordning nr. 2557/2001, at overførsel af kød- og benmel, der på grund af en forpligtelse eller en hensigt om at skille sig af med det udgør affald, og som udelukkende er bestemt til nyttiggørelse, og som er opført i samme forordnings bilag II, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordningens bestemmelser, bortset fra bestemmelserne i nævnte stk. 3, litra b)-e), såvel som i samme forordnings artikel 11 og artikel 17, stk. 1-3.

Det tilkommer imidlertid den nationale ret at sikre, at nævnte overførsel sker i overensstemmelse med de krav, der følger af bestemmelserne i forordning nr. 1774/2002 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum, som ændret ved forordning nr. 808/2003, i hvilken forbindelse kravene i henhold til denne forordnings artikel 7, 8 og 9 samt bilag II kan vise sig at være relevante.

Anvendelsen af forordning nr. 259/93 betyder således ikke, at bestemmelserne i forordning nr. 1774/2002 er uden relevans. Kød- og benmel udgør ud over risici forbundet med miljøet også en risiko for sygdomsspredning. For at undgå enhver risiko for udbredelse af patogener indfører bestemmelserne i forordning nr. 1774/2002 en række krav, der skal sikre, at de animalske biprodukter ikke anvendes eller overføres til ulovlige formål. For at bevare nævnte forordningers effektive virkning skal disse retlige foranstaltninger anvendes sideløbende, således at deres respektive bestemmelser kompletterer hinanden.

(jf. præmis 73 og 77 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgiftsstrukturen for mineralolier – direktiv 92/81

[Rådets direktiv 92/81, art. 8, stk. 1, litra c), første afsnit]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgiftsstrukturen for mineralolier – direktiv 92/81

[Rådets direktiv 92/81, art. 8, stk. 1, litra c), første afsnit]

Sammendrag

1. Direktiv 92/81 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier fastsætter i artikel 8, stk. 1, visse obligatoriske afgiftsfritagelser, såsom fritagelserne for mineralolier jf. stk. 1, litra c), der leveres til anvendelse som motorbrændstof med henblik på sejlads i EF-farvande (herunder til fiskeri), medmindre der er tale om lystsejlads.

Begrebet »EF-farvande« i denne bestemmelses forstand omfatter alle farvande, som er egnede til at blive besejlet af søgående skibe, herunder de fartøjer, der har den største kapacitet, og som er i stand til at udføre erhvervsmæssig søtransport. Begrebet omfatter således også visse indre vandveje.

Fartøjer, der anvendes til erhvervsmæssige formål på åbne farvande, kan nemlig også anvendes på visse indre vandveje helt frem til havne, der er beregnet til skibsfart, selv om disse havne ikke er beliggende på kysten. En udelukkelse af denne sejlads fra anvendelsesområdet for afgiftsfritagelsen, når sejladsen foretages på disse vandveje i retning af en havn, der er beregnet til skibsfart, vil have en skadelig virkning på handelen inden for Fællesskabet, eftersom ordningen, idet den straffer de erhvervsdrivende, der er berørt af denne sejlads, risikerer at lede en del af sejladsen væk fra disse havne. Ordningen ville således stille disse erhvervsdrivende ringere end de erhvervsdrivende, der driver virksomhed i kysthavne.

(jf. præmis 19, 30 og 32 samt domskonkl. 1)

2. De manøvreringer, der blev foretaget af en muddermaskine under udførelsen af opsugningen og dumpningen af mudderet, dvs. den sejlads, der foretages i forbindelse med opmudringen, er omfattet af begrebet »sejlads« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1, litra c), første afsnit, i direktiv 92/81 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier.

Formålet med sejladsen er nemlig irrelevant, når der er tale om sejlads, som indebærer levering af en ydelse mod betaling. En muddermaskine, der fremdrives ved egen drift, er et arbejdsredskab, der således har sådanne tekniske egenskaber, der er nødvendige for at udføre den sejlads, hvormed den leverer sådanne tjenesteydelser.

(jf. præmis 37, 38 og 40 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59

[Rådets direktiv 98/59, art. 1, stk. 1, litra a)]

2. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59

(Rådets direktiv 98/59, art. 4, stk. 4)

Sammendrag

1. Direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser og navnlig direktivets artikel 1, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at et selskabs særskilte produktionsanlæg, der råder over eget udstyr og egne specialarbejdere, hvis drift fungerer uafhængigt af de øvrige anlægs drift, og som har en produktionsdirektør, som sikrer arbejdets korrekte udførelse, overvåger den samlede drift af anlæggets installationer og træffer beslutninger med hensyn til tekniske spørgsmål, henhører under begrebet »virksomhed« med henblik på anvendelsen af dette direktiv. Den omstændighed, at beslutningerne vedrørende hvert anlægs driftsomkostninger, køb af materialer og beregning af varepriserne træffes på selskabets hjemsted, hvor der er en fælles regnskabsafdeling, er uden betydning i denne henseende.

Under hensyn til, at det formål, der forfølges med direktivet, navnlig har de socioøkonomiske virkninger, som kollektive afskedigelser vil kunne fremkalde i en bestemt lokal sammenhæng og i et bestemt socialt miljø, for øje, skal den omhandlede enhed således ikke nødvendigvis være i besiddelse af nogen som helst retlig selvstændighed eller en økonomisk, finansiel, administrativ eller teknologisk selvstændighed for at kunne betegnes som en »virksomhed«. Det er heller ikke afgørende for definitionen af begrebet »virksomhed«, om den pågældende enhed har en ledelse, der selvstændigt kan foretage kollektive afskedigelser, eller at der er en geografisk adskillelse i forhold til virksomhedens øvrige anlæg og installationer.

(jf. præmis 28, 29, 31og 32 samt domskonkl.)

2. Undtagelsesbestemmelsen i artikel 4, stk. 4, i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser finder alene og udelukkende anvendelse, når standsningen af en virksomheds eller en bedrifts aktiviteter er en følge af en retsafgørelse. I alle andre tilfælde, og navnlig når standsningen af virksomhedens aktiviteter er en følge af arbejdsgiverens egenhændige beslutning herom, har arbejdsgiveren pligt til i løbet af en supplerende frist at indlede forhandlinger med arbejdstagerne for den kompetente offentlige myndighed.

(jf. præmis 36)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – anvendelsesområde – borgerlige sager, herunder handelssager – begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«

(Konventionen af 27.9.1968, art. 1, stk. 1, første punktum)

Sammendrag

Artikel 1, stk. 1, første punktum, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved tiltrædelseskonventionerne af 1978, 1982 og 1989, skal fortolkes således, at »borgerlige sager« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, ikke omfatter søgsmål, som fysiske personer i en kontraherende stat har anlagt mod en anden kontraherende stat med henblik på at opnå erstatning for den skade, som arvingerne til ofrene for handlinger begået af væbnede styrker i krigstid på den førstnævnte stats område har lidt.

Selv om søgsmål af denne karakter udspringer af udøvelse af offentlig myndighed af en af parterne i tvisten på grund af denne parts udøvelse af beføjelser, som er særligt vidtgående i forhold til de fælles retsregler, der finder anvendelse i forholdet mellem privatpersoner, er denne vurdering så meget desto mere påkrævet, når det drejer sig om et erstatningssøgsmål, hvis baggrund er operationer, som blev gennemført af væbnede styrker under Anden Verdenskrig, og som er et karakteristisk udtryk for statssuveræniteten, bl.a. derved at de blev besluttet unilateralt og bindende af de kompetente offentlige myndigheder og fremtræder som uadskilleligt forbundet med staternes udenrigs- og forsvarspolitik.

Endelig vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den udøvelse af offentlig myndighed, som danner baggrund for en sådan sag, er lovlig eller ikke-lovlig, beskaffenheden af denne myndighedsudøvelse, og ikke det saglige område, den henhører under. Når dette saglige område i sig selv må anses for ikke at være omfattet af konventionens anvendelsesområde, kan den ulovlige beskaffenhed af sådan myndighedsudøvelse ikke begrunde en anden fortolkning.

(jf. præmis 34-37 og 41-44 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgift – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift

(Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 17, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at udgifter til rådgivningsydelser, som en afgiftspligtig person har erhvervet med henblik på at fastsætte størrelsen af en fordring, som udgør en del af dennes formue, og som hidrører fra et salg af aktier, som er foretaget før den pågældende blev momspligtig, ikke giver ret til at fradrage den herfor erlagte moms, når der ikke foreligger omstændigheder, der godtgør, at det er den økonomiske virksomhed, som den afgiftspligtige person udfører i sjette direktivs forstand, der er årsag til erhvervelsen af ydelserne, og omkostningerne ved rådgivningen ikke har nogen direkte og umiddelbar tilknytning til denne virksomhed.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)