ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvilke materielle krav skal en fremlagt oplysning opfylde for at anses for tilstrækkelig »meningsfuld« som omhandlet i artikel 15, stk. 1, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (generel forordning om databeskyttelse) (1)?

Skal den dataansvarlige — om nødvendigt med den indskrænkning, at eksisterende forretningshemmeligheder beskyttes — når der er tale om en profilering, i forbindelse med oplysning om »logikken heri« principielt også videregive de oplysninger, der er væsentlige for at kunne forstå resultatet af den automatiske individuelle afgørelse, herunder navnlig 1) de personoplysninger om den registrerede, der har været genstand for behandlingen, 2) de dele af algoritmen bag profileringen, der er nødvendige for at kunne forstå afgørelsen og 3) de oplysninger, der er relevante for at kunne forstå sammenhængen mellem de behandlede data og evalueringen af dem?

Skal den, der har ret til indsigt som omhandlet i artikel 15, stk. 1, litra h), i den generelle forordning om databeskyttelse, når der er tale om profilering, og selv i tilfælde af, at der fremsættes indsigelse om en forretningshemmelighed, under alle omstændigheder modtage følgende oplysninger om den konkrete behandling af vedkommendes personoplysninger, således at denne sættes i stand til at beskytte sine rettigheder i henhold til artikel 22, stk. 3, i den generelle forordning om databeskyttelse:

a) alle de oplysninger, der gør det muligt at efterprøve, at den generelle forordning om databeskyttelse er overholdt, herved navnlig oplysninger om den måde, den registreredes personoplysninger er behandlet på, idet oplysningerne om nødvendigt må være pseudoanonymiserede,

b) de data, der er anvendt til profileringen, idet disse stilles til rådighed,

c) de parametre og inputvariabler, der er benyttet til at foretage vurderingen,

d) disse parametre og inputvariablers indflydelse på den beregnede vurdering,

e) information om, hvorledes nævnte parametre og inputvariabler er tilvejebragt,

f) forklaring om, hvorfor den, der har ret til indsigt som omhandlet i artikel 15, stk. 1, litra h), i den generelle forordning om databeskyttelse, blev henført til et bestemt vurderingsresultat, og redegørelse for hvilket udsagn, der blev forbundet med dette resultat,
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stuttgart (Tyskland) den 17. februar 2022 — TAP Portugal mod Myflyright GmbH

(Sag C-157/22)

(2022/C 222/23)

Processprog: Tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Stuttgart

Parter i hovedsagen

Appellant: TAP Portugal

Indstævnt: Myflyright GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der foreligger en usædvanlig omstændighed i denne bestemmelses forstand, hvis en flyvning fra en lufthavn uden for det transporterende luftfartsselskabs base aflyses, fordi et besætningsmedlem på denne flyvning (her andenpiloten), som har bestået de foreskrevne regelmæssige lægelige undersøgelser uden begrænsninger, kort før flyvningens påbegyndelse pludselig, og uden at det kunne have været forudset af luftfartsselskabet, dør eller bliver så syg, at vedkommende ikke er i stand til at gennemføre flyvningen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
1)

Skal artikel 4 og 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 (1), også sammenholdt med retten til adgang til effektive retsmidler, som er fastsat i forordningens artikel 27, fortolkes således, at sagsøgeren, som for den anmodende medlemsstats retsinstanser har anlagt sag med påstand om annullation af en afgørelse, som denne stats Dublin-enhed har truffet vedrørende en sag om tilbagetagelse i henhold til artikel 18, stk. 1, litra b), eventuelt kan påberåbe sig den anmodede medlemsstats tilsidesættelse af den oplysningspligt, der er fastsat i artikel 4, eller af pligten til at afholde en personlig samtale med ansøgeren som omhandlet i samme forordnings artikel 5, og hvilken betydning skal en sådan tilsidesættelse i bekræftende fald tillægges?
2)

Er artikel 7 i direktiv 2003/88/EF eller artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for at fortolke en national bestemmelse såsom ferielovens § 7, stk. 3, således, at en arbejdstagers endnu ikke fyldestgjorte ret til betalt årlig ferie, som indtræder i løbet af det ferieår, hvor der overgås fra beskæftigelsesperioden til fritstillingsperioden, bortfalder ved udgangen af ferieåret eller på et senere tidspunkt, hvis arbejdsgiveren — uden forinden at have opfyldt sine forpligtelser til at medvirke ved virkeliggørelsen af retten til ferie — efter anmodning har bevilget arbejdstageren hele den årlige ferie for en periode umiddelbart før begyndelsen af fritstillingsperioden, men retten til ferie — i det mindste delvist — ikke kunne fyldestgøres, fordi arbejdstageren blev uarbejdsdygtig på grund af sygdom, efter at ferien var blevet bevilget?
1.

Skal beregningsgrundlaget under omstændigheder som i den foreliggende sag, hvor en skatte- og afgiftspligtig person med henvisning til Den Europæiske Unions dom i sagen Mensing (1) har påberåbt sig, at en levering af kunstgenstande, som i tidligere led er blevet leveret til ham som led i en afgiftsfri erhvervelse inden for Fællesskabet af kunstneren (eller dennes retssuccessorer), også er omfattet af fortjenstmargenordningen i artikel 311 ff. i Rådets direktiv 2006/112/EF (2), henset til denne doms præmis 49 udelukkende fastlægges i henhold til EU-retten, således at det ikke er lovligt for den nationale ret i sidste instans at fortolke en bestemmelse i den nationale lovgivning (her § 25, stk. 3, i Umsatzsteuergesetz (lov om omsætningsafgift)) således, at den afgift, der påhviler erhvervelsen inden for Fællesskabet, ikke er omfattet af beregningsgrundlaget?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stuttgart (Tyskland) den 17. februar 2022 — TAP Portugal mod Myflyright GmbH

(Sag C-158/22)

(2022/C 222/24)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Stuttgart

Parter i hovedsagen

Appellant: TAP Portugal

Indstævnt: Myflyright GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der foreligger en usædvanlig omstændighed i denne bestemmelses forstand, hvis en flyvning fra en lufthavn uden for det transporterende luftfartsselskabs base aflyses, fordi et besætningsmedlem på denne flyvning (her andenpiloten), som har bestået de foreskrevne regelmæssige lægelige undersøgelser uden begrænsninger, kort før flyvningens påbegyndelse pludselig, og uden at det kunne have været forudset af luftfartsselskabet, dør eller bliver så syg, at vedkommende ikke er i stand til at gennemføre flyvningen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
1)

Kan der være tale om et andet krav, som ikke relaterer sig til ydelsens kontraktmæssighed, som omhandlet i artikel 2, nr. 14), i direktiv 2011/83/EU (1) og et andet krav, som ikke relaterer sig til ydelsens kontraktmæssighed, i henhold til artikel 2, nr. 12), i direktiv (EU) 2019/771 (2), såfremt garantigiverens forpligtelse er knyttet til et forhold, der kan tilskrives forbrugerens person, navnlig dennes subjektive holdning til varen (her: spørgsmålet om forbrugeren er tilfreds med varen, hvilket vedkommende afgør efter eget forgodtbefindende), uden at disse personlige forhold skal hænge sammen med varens tilstand eller egenskaber?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Alba Iulia (Rumænien) den 14. marts 2022 — Vantage Logistics S.R.L. mod Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Alba, Auto Help Alba S.R.L., Banca Transilvania S.A., BRD — Groupe Société Générale S.A., S.C. Croma S.R.L., S.C. Polaris M.Holding, S.C. Elit România Piese Auto Originale S.R.L., S.C. Nedo Auto Service S.R.L. og CH Insolvency I.P.U.R.L., i sin egenskab af kurator for S.C. Nedo Auto Service S.R.L.

(Sag C-200/22)

(2022/C 222/29)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Alba Iulia

Parter i hovedsagen

Appellant: Vantage Logistics SRL

De andre parter i appelsagen: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Alba, Auto Help Alba S.R.L., Banca Transilvania S.A., BRD — Groupe Société Générale S.A., S.C. Croma S.R.L., S.C. Polaris M.Holding, S.C. Elit România Piese Auto Originale S.R.L., S.C. Nedo Auto Service S.R.L. og CH Insolvency I.P.U.R.L., i sin egenskab af kurator for S.C. Nedo Auto Service S.R.L.

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten, princippet om respekt for og beskyttelse af retten til privat ejendom, der følger af artikel 17 i [Den Europæiske Unions] charter [om grundlæggende rettigheder], princippet om EU-rettens forrang frem for national ret og navnlig artikel 9, stk. 6, første punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/1023 af 20. juni 2019 om rammer for forebyggende rekonstruktion, gældssanering og udelukkelse og om foranstaltninger med henblik på mere effektive procedurer for rekonstruktion, insolvensbehandling og gældssanering og om ændring af direktiv (EU) 2017/1132 (rekonstruktions- og insolvensdirektivet) (1), fortolkes således, at disse principper og bestemmelser er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede (artikel 139, stk. 1, [punkt] C, i lov nr. 85/2014], som i forbindelse med insolvensbehandlinger [tillader], at en omlægnings-/rekonstruktionsplan anses for at være godkendt, hvis den i tilfælde af to eller fire kategorier af krav godkendes af mindst halvdelen af antallet af kategorier, forudsat at en af de ugunstigt stillede kategorier accepterer planen, og at mindst 30 % af den samlede kreditormasse, størrelsesmæssigt set, accepterer planen?

(1) EUT 2019, L 172, s. 18.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Niederösterreich (Østrig) den 3. marts 2022 — RE mod Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld

(Sag C-155/22)

(2022/C 222/21)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Niederösterreich

Parter i hovedsagen

Appellant: RE

Sagsøgt myndighed: Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld

Den anden part i sagen: Arbeitsinspektorat NÖ Wald- und Mostviertel

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten fortolkes således, at den er forenelig med en national bestemmelse, som tillader den strafferetligt ansvarlige i en transportvirksomhed at overdrage sit ansvar for alvorlige overtrædelser af fællesskabsbestemmelser vedrørende chaufførernes køre- og hviletider til en fysisk person ved en fælles aftale, hvis denne overdragelse bevirker, at den i forordning (EF) nr. 1071/2009 (1) fastsatte prøvelse af opfyldelsen af vandelskravet ikke foretages, idet denne ifølge de nationale bestemmelser kun er fastsat i tilfælde af, at den overdragende strafferetligt ansvarlige pålægges en sanktion?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21.10.2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF (EUT 2009, L 300, s. 51).
Appel iværksat den 11. februar 2022 af HC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 1. december 2021 i sag T-804/19, HC mod Kommissionen

(Sag C-102/22 P)

(2022/C 222/17)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: HC (ved avvocati D. Rovetta og V. Villante)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 1. december 2021 i sag T-804/19, HC mod Europa-Kommissionen, ECLI:EU:T:2021:849, meddelt HC den 1. december 2021, ophæves.

— Ulovlighedsindsigelsen i henhold til artikel 277 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde vedrørende sprogordningen i meddelelsen om den omhandlede udvælgelsesprøve antages til realitetsbehandling og tages til følge.

— Den »anden anfægtede afgørelse« i første instans, dvs. skrivelsen/afgørelsen af 21. marts 2019, hvorved EPSO gav appellanten afslag på anmodningen om fornyet vurdering, og oplyste appellanten om, at udvælgelseskomitéen havde bekræftet afgørelsen om ikke at invitere ham til assessmentcentret, annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellanten 50 000 EUR i erstatning for det lidte tab.

— Subsidiært ophæves den appellerede dom, og sagen hjemvises til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale de omkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med såvel sagen i første instans som appellen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Ved denne appel har appellanten fremsat to hovedanbringender:

Første anbringende: Retten har i sin vurdering og dom vedrørende det første anbringendes andet led, som appellanten fremsatte i første instans, foretaget en fejlagtig kvalificering af de faktiske omstændigheder og en urigtig gengivelse af beviserne — Tilsidesættelse af meddelelsen om udvælgelsesprøve. Appellanten foreholder Retten, at den har kvalificeret de faktiske omstændigheder fejlagtigt, gengivet beviserne urigtigt og tilsidesat meddelesen om udvælgelsesprøve, der fandt anvendelse på ham, for så vidt angår vurderingen af appellantens erhvervserfaring og akademiske kvalifikationer.

Andet anbringende: Tilsidesættelse og fejlagtig fortolkning af artikel 277 TEUF. Tilsidesættelse af artikel 1-4 i forordning nr. 1 af 15. april 1958 (1) om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på det sproglige område, i dens nugældende affattelse. Tilsidesættelse af artikel 1d og 28 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og artikel 1, stk. 1, litra f), i bilag III til vedtægten. Appellanterne foreholder Retten, at den har anlagt en for streng fortolkning af kravet om, at der skal foreligge en »tæt sammenhæng« mellem den omhandlede meddelelse om udvælgelsesprøve og den for Retten anfægtede afgørelse, for at der i henhold til artikel 277 TEUF kan fremsættes en indsigelse om ulovlighed med hensyn til meddelelsen om udvælgelsesprøve. Appellanten er af den opfattelse, at der foreligger en sådan »tæt sammenhæng«, og at hans ulovlighedsindsigelse vedrørende den omstændighed, at der i forbindelse med den omhandlede udvælgelsesprøve kun kunne vælges fransk eller engelsk som andet sprog, skal fremmes til realitetsbehandling og tages til følge.

(1) EFT 1958 af 17, s. 385.
2)

Skal bestemmelserne i artikel 4, [nr.] 6), i rammeafgørelse 2002/584/RIA, sammenholdt med artikel 25 og artikel 4, [stk.] 2, i rammeafgørelse 2008/909/RIA, fortolkes således, at afslaget på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, og anerkendelsen af den fældende dom, såfremt straffen ikke faktisk fuldbyrdes ved, at den domfældte fængsles, idet denne benådes, og fuldbyrdelsen af straffen udsættes efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning, og uden at domslandets samtykke er opnået inden for anerkendelsesproceduren, [bevirker,] at domslandet mister retten til at fuldbyrde straffen i henhold til artikel 22, [stk.] 1, i rammeafgørelse 2008/909/RIA?
2)

For at sikre overholdelse af princippet i artikel 153, stk. 2, litra c), i forordning (EU) nr. 1308/2013, hvorefter tilsluttede producenter i en producentorganisation skal have demokratisk kontrol over deres organisation og de beslutninger, som denne træffer: — skal der for at vurdere uafhængigheden af organisationens medlemmer udelukkende tages hensyn til, om selskabskapitalen ejes af den samme fysiske eller juridiske person, eller også til andre forbindelser, såsom — for ikke-producentmedlemmernes vedkommende — medlemskab af den samme sammenslutning eller — for de tilsluttede producenters vedkommende — udøvelse af ledelsesansvar inden for en sådan sammenslutning? — er det tilstrækkeligt for at fastslå, at den kontrol, tilsluttede producenter udøver med producentorganisationen, faktisk sker, at de tilsluttede producenter har flertallet af stemmerne, eller skal det i lyset af stemmefordelingen mellem de reelt uafhængige medlemmer undersøges, om stemmeandelen for en eller flere ikke-producentmedlemmer giver dem mulighed for at kontrollere de beslutninger, der træffes af producentorganisationen, selv uden flertal?
Appel iværksat den 2. februar 2022 af Den Europæiske Investeringsbank til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 24. november 2021 i sag T-370/20, KL mod Den Europæiske Investeringsbank

(Sag C-68/22 P)

(2022/C 213/31)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Den Europæiske Investeringsbank (EIB) (ved G. Faedo og I. Zanin, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: KL

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Rettens dom i sag T-370/20 ophæves.

— Hvis Domstolen finder, at sagen er moden til påkendelse, gives EIB medhold i sine påstande i første instans.

— KL tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har EIB fremsat to anbringender.

Det første anbringende, der er opdelt i fire led, vedrører fejlagtig fortolkning af EIB’s interne regler om invaliditet.

For det første begik Retten en retlig fejl med hensyn til begrebet invaliditet, således som dette er fastsat i artikel 46-1 i overgangsbestemmelserne vedrørende pensionsordningen for EIB’s ansatte (herefter »overgangsbestemmelserne«) og artikel 11.1 i EIB’s administrative bestemmelser. Ved at fastslå, at begrebet invaliditet i disse artiklers forstand skal fortolkes således, at det omfatter en ansat ved EIB, som af et invaliditetsudvalg, der er blevet nedsat af EIB, er blevet erklæret uegnet til at genoptage sit arbejde eller et tilsvarende arbejde ved denne institution, misforstod Retten ordlyden og indholdet af EIB’s interne regler og anlagde en fortolkning, der er i strid med formålet med invaliditetspensionen som social beskyttelsesforanstaltning.

For det andet begik Retten en retlig fejl, idet den fastslog, at de af EIB nedsatte invaliditetsudvalg ikke har kompetence til at tage stilling til, om en ansat ved EIB er i stand til at udøve aktiviteter uden for EIB på det almindelige arbejdsmarked.

For det tredje begik Retten en retlig fejl ved at fortolke overgangsbestemmelsernes artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser på grundlag af en analogislutning ud fra artikel 78 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.

For det fjerde begik Retten en retlig fejl ved at forkaste den af EIB foreslåede fortolkning af overgangsbestemmelsernes artikel 51-1 og ved at undlade at fortolke denne artikel i sammenhæng med overgangsbestemmelsernes artikel 46-1.

Det andet anbringende, der er opdelt i to led, vedrører en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder på to punkter.

For det første begik Retten en retlig fejl, idet den fastslog, at visse dokumenter fra invaliditetsudvalget var retligt bindende, selv om de ikke var blevet underskrevet af samtlige medlemmer af dette udvalg.

For det andet foretog Retten en fejlagtig bedømmelse af indholdet af invaliditetsudvalgets udtalelse, idet den fastslog, at invaliditetsudvalget havde erklæret, at sagsøgeren ikke var i stand til at gøre tjeneste ved EIB, selv om det af flere formularer, som var underskrevet af samtlige medlemmer af dette udvalg, fremgik, at sagsøgeren ikke er invalid.
1.

Med det første anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den undlod at anerkende, at Kommissionen ved at vedtage forligsafgørelsen (1) og derefter fortsætte sin undersøgelse over for Scania med de samme sagsbehandlere tilsidesatte artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som fortolket i Domstolens retspraksis.
2)

Skal artikel 1, 3 og 22 i Schengen-grænsekodeksen (2) fortolkes således, at de ikke er til hinder for en ordning i en medlemsstat (in casu i henhold til artikel 18 og 22 i ministeriel bekendtgørelse af 30. juni 2020 om hasteforanstaltninger til begrænsning af spredning af COVID-19, som ændret ved henholdsvis artikel 3 og 5 i ministeriel bekendtgørelse af 10. juli 2020), som indeholder et udrejseforbud med hensyn til ikke nødvendige rejser fra Belgien til lande inden for EU og Schengenzonen og et indrejseforbud fra disse lande til Belgien, som ikke alene kan kontrolleres og sanktioneres men også håndhæves ex officio af ministeren, borgmesteren og politimesteren?
1.

Skal artikel 12, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 (1) af 25. november 2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer fortolkes således, (a) at kun uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder, som allerede er indtruffet på tidspunktet for en opsigelse, er afgørende for vurderingen af, om opsigelsen er berettiget, (b) eller således, at der også skal tages hensyn til ekstraordinære omstændigheder, som faktisk indtræffer efter opsigelsen, men inden rejsens planlagte begyndelsestidspunkt (dvs. det senest mulige opsigelsestidspunkt)? Såfremt (a) besvares bekræftende: (aa) : Skal direktivets artikel 12, stk. 2, fortolkes således, at den rejsende i retstvisten om berettigelsen af den pågældendes opsigelse også kan påberåbe sig uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder, der allerede var indtruffet på tidspunktet for opsigelsen, men som vedkommende først senere fik kendskab til?
Appel iværksat den 9. marts 2022 af Nemea Bank plc til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 20. december 2021 i sag T-321/17, Niemelä m.fl. mod ECB

(Sag C-181/22 P)

(2022/C 237/39)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Nemea Bank plc (ved asianajaja A. Meriläinen)

De øvrige parter i appelsagen: Heikki Niemelä, Mika Lehto, Nemea plc, Nevestor SA, Den Europæiske Centralbank [(ECB)] og Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på en behørig afgørelse heraf, men til en anden afdeling med en helt anderledes dommersammensætning, henset til den omstændighed, at den afdeling, der afsagde den nævnte kendelse, var partisk og ikke iagttog appellantens grundlæggende rettigheder.

— ECB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende: Retten begik en retlig fejl, da den med urette lagde til grund, at det var ufornødent at træffe afgørelse i sag T-321/17, undlod med urette at tage i betragtning, at den hævdede ex tunc virkning af ECB’s afgørelse af 30. juni 2017 udgjorde en tilsidesættelse af artikel 263 TEUF, og lagde med urette til grund, at appellanten ikke har nogen interesse i en annullation af ECB’s afgørelse af 23. marts 2017 om tilbagetrækning af en tilladelse.

Andet anbringende: Retten begik en retlig fejl for så vidt angår adskillige tilsidesættelser af væsentlige formforskrifter.

Tredje anbringende: Retten undlod at tage hensyn til den omstændighed, at appellantens rettigheder i henhold til artikel 47 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«)] blev tilsidesat forud for procedurens indledning, og til den omstændighed, at appellanten vedvarende ikke var effektivt repræsenteret under proceduren.

Fjerde anbringende: Retten undlod at tage hensyn til tilsidesættelsen af appellantens rettigheder i henhold til chartrets artikel 41, da den afviste erstatningspåstanden som åbenbart ugrundet.

Femte anbringende: Retten begik en retlig fejl, idet den undlod at tage hensyn til appellantens rettigheder i henhold til artikel 340 TEUF, da den afviste erstatningspåstanden som åbenbart ugrundet.