ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

På denne baggrund har Arbeitsgericht Verden (arbejdsretten i Verden, Tyskland) besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen: »1) a) Skal de relevante EU-retlige bestemmelser, navnlig [rammeaftalens] § 4, [stk. 1 og 2], [og] artikel 4 i […] direktiv 2006/54[…], sammenholdt med […] direktiv 2000/78[…], fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning eller praksis, der for så vidt angår beregning af størrelsen af en erhvervstilknyttet pensionsordning sondrer mellem arbejdsindkomst under bidragsberegningsgrænsen for den lovbestemte pensionsforsikring og arbejdsindkomst over bidragsberegningsgrænsen (såkaldt »tvedelt pensionsberegningsformel«), og som herved ikke behandler indkomst fra deltidsbeskæftigelse således, at der først foretages en beregning af indkomsten ved en tilsvarende fuldtidsbeskæftigelse, på grundlag af hvilken der foretages en beregning af, hvilken del af denne der ligger henholdsvis over og under bidragsberegningsgrænsen, hvorefter dette forhold overføres på den lavere indkomst fra deltidsbeskæftigelsen? b) Såfremt [det første] spørgsmål[, litra a)] besvares benægtende: Skal de relevante EU-retlige bestemmelser, navnlig [rammeaftalens] § 4, [stk. 1 og 2], […], [og] artikel 4 i […] direktiv 2006/54[…], sammenholdt med […] direktiv 2000/78[…], fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning eller praksis, der for så vidt angår beregning af størrelsen af en erhvervstilknyttet pensionsordning sondrer mellem arbejdsindkomst under bidragsberegningsgrænsen for den lovbestemte pensionsforsikring, og arbejdsindkomst over bidragsberegningsgrænsen (såkaldt »tvedelt pensionsberegningsformel«), og hvorved der for så vidt angår en arbejdstager, der dels har været fuldtidsbeskæftiget, dels deltidsbeskæftiget, ikke benyttes en periodeopdelt tilgang (f.eks. enkelte kalenderår), men hvorefter der beregnes en fælles beskæftigelsesgrad for hele ansættelsesforholdet og først lader den tvedelte pensionsberegningsformel finde anvendelse på den gennemsnitsløn, der herved fremkommer? 2) Skal de relevante EU-retlige bestemmelser, navnlig forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder i artikel 21 i den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som konkret har fundet udtryk i […] direktiv 2000/78[…], særligt artikel 1, 2 og 6, fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning eller praksis angående en erhvervstilknyttet pensionsordning, der størrelsesmæssigt afhænger af forholdet mellem anciennitet ved ansættelsesforholdets begyndelse og opnåelse af den legale pensionsalder i henhold til den lovbestemte pensionsforsikring […], og i hvilken forbindelse der fastsættes et loft over det antal tjenesteår, der kan medregnes, hvilket bevirker, at arbejdstagere, som optjente deres anciennitet i en ung alder, opnår en lavere arbejdsmarkedspension end medarbejdere, der optjente deres anciennitet i en højere alder, uanset at begge medarbejdere har samme anciennitet?«
50

På ovenstående baggrund skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 skal fortolkes således, at de er til hinder for en regel i en medlemsstat, der tillader, at fristen for forbrugerens anlæggelse af søgsmål er kortere end to år regnet fra leveringen af varen, når nævnte medlemsstat har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i den sidstnævnte af disse bestemmelser i dette direktiv, og sælgeren og forbrugeren har aftalt en ansvarsperiode for sælgeren på under to år, nærmere bestemt et år, for den omhandlede brugte vare.
47

Med det femte og det sjette spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sager angående misbrug af dominerende stilling og illoyal konkurrence, som hænger sammen med et søgsmål for at få fastslået, at der ikke foreligger krænkelse af et EF-design, idet medhold i disse sager forudsætter, at der forudgående gives medhold i søgsmålet for at få fastslået, at der ikke foreligger krænkelse, henhører under den kompetenceregel, der er fastsat i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 eller under kompetenceordningen indført ved forordning nr. 6/2002. Hvis det antages, at kompetencereglen i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 finder anvendelse på sådanne sager angående misbrug af dominerende stilling og illoyal konkurrence, har den forelæggende ret i øvrigt rejst spørgsmålet om, hvorvidt det er muligt at anlægge en »udvidende« fortolkning af bestemmelserne om sammenhængende krav i artikel 28 i forordning nr. 44/2001, hvorefter det ville være muligt for sagsøgeren at indbringe ikke alene sager om sådanne krav, men ligeledes søgsmål for at få fastslået, at der ikke foreligger krænkelse af EF-design, ved den ret, der eventuel havde den internationale kompetence til at påkende sådanne sammenhængende krav i henhold til denne artikel 5, nr. 3).
14

Den forelæggende ret har bemærket, at Domstolen allerede har fastslået, at princippet om afgiftsneutralitet udelukker, at medlemsstaterne knytter betingelser til tilbagebetalingen af overskydende moms, som medfører en yderligere byrde for de afgiftspligtige personer ved at påvirke deres finansielle situation, og at medlemsstaterne skal sikre, at denne tilbagebetaling sker inden for rimelig frist, samt at bestemmelserne om denne tilbagebetaling ikke i sig selv medfører en økonomisk risiko for den afgiftspligtige person. Domstolen har ligeledes fastslået, at de afgiftspligtige personer, som har fået tilbagebetalt overskydende moms inden for en frist, der ikke kan kvalificeres som rimelig, har ret til betaling af morarenter, og at det påhviler den enkelte medlemsstat i sin retsorden at fastsætte de betingelser, hvorunder disse morarenter skal betales, under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
51

Selv om transaktionerne i hovedsagen eller visse af dem vedrører fast ejendom som omhandlet i artikel 135, stk. 1, litra j) og k), i direktiv 2006/112, er betingelserne for anvendelse af direktivets artikel 199, stk. 1, litra c), dermed ikke opfyldt, og følgelig kan ordningen for omvendt betalingspligt, som er fastsat i direktivet, ikke finde anvendelse, da Rumænien ikke i sin lovgivning har benyttet sig af den i artikel 137, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2006/112 fastsatte mulighed for at indrømme sine afgiftspligtige personer ret til at betale afgift for disse transaktioner, eller da Dumitru Marcu ikke i medfør af direktivets artikel 137 udtrykkeligt har anmodet om, at disse transaktioner pålægges moms.
3

Femte, sjette, ottende og tyvende betragtning til forordning nr. 139/2004 er affattet som følger: »(5) Det bør […] sikres, at strukturændringerne ikke på længere sigt skader konkurrencen. Fællesskabsretten bør derfor indeholde bestemmelser vedrørende de fusioner, der vil kunne hæmme den effektive konkurrence på det fælles marked eller en væsentlig del heraf betydeligt. (6) Der er derfor behov for en særlig retsakt, der kan muliggøre en effektiv kontrol med alle fusioner på grundlag af deres indvirkning på konkurrencestrukturen i Fællesskabet, og som skal være den eneste retsakt, der finder anvendelse på sådanne fusioner. Forordning (EØF) nr. 4064/89 har gjort det muligt at udvikle en fællesskabspolitik på dette område. På baggrund af de hidtidige erfaringer bør denne forordning imidlertid nu omarbejdes til et sæt regler, der kan imødegå de udfordringer, som et mere integreret marked og den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union indebærer. I overensstemmelse med nærheds- og proportionalitetsprincipperne i traktatens artikel 5 indeholder denne forordning kun det mindstemål af bestemmelser, der er nødvendige for at nå målet, som er at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, i overensstemmelse med princippet om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence. […] (8) De bestemmelser, der skal fastsættes i denne forordning, bør gælde for væsentlige strukturændringer, hvis virkninger for markedet går ud over en enkelt medlemsstats grænser. Sådanne fusioner bør som hovedregel udelukkende behandles på fællesskabsplan, inden for rammerne af et system med kun én kontrolinstans og i overensstemmelse med nærhedsprincippet. De fusioner, der ikke er omfattet af denne forordning, henhører i princippet under medlemsstaternes kompetence. […] (20) Det er hensigtsmæssigt at definere fusionsbegrebet på en sådan måde, at det omfatter transaktioner, der medfører en varig ændring i de deltagende virksomheders kontrolforhold og dermed i markedets strukturer. Denne forordnings anvendelsesområde bør derfor omfatte alle joint ventures, der på et varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner. Endvidere bør transaktioner, der er nært knyttet til hinanden, fordi de er sammenkædet ved en betingelse eller har form af en serie værdipapirhandler, som finder sted inden for en rimelig kort periode, behandles som én og samme fusion.«
i mindst to år eller mere direkte have besiddet mindst 25% af kapitalen i den juridiske person, som udlodder udbyttet, eller have forpligtet sig til at bevare denne kapitalandel uden afbrydelse i en periode på mindst to år og på merværdiafgiftsområdet have udpeget en repræsentant, der er ansvarlig for betaling af den i stk. 1 omhandlede kildeskat i tilfælde af manglende overholdelse af denne forpligtelse

Den kapitalandel, der er fastsat i foregående afsnit, nedsættes til 20% for udbytter udloddet mellem den 1. januar 2005 og den 31. december 2006, til 15% for udbytter udloddet mellem den 1. januar 2007 og den 31. december 2008, og til 10% for udbytter udloddet fra den 1. januar 2009.
6

Samme direktivs artikel 3 med overskriften »Forbrugerens rettigheder« bestemmer: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. 2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6. 3. I første omgang kan forbrugeren kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt. […] Afhjælpning eller omlevering skal ske inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen. […] 5. Forbrugeren kan kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet: – hvis han hverken er berettiget til at kræve afhjælpning eller omlevering, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet uden væsentlig ulempe for forbrugeren.«
82

På baggrund af ovenstående betragtninger skal det fjerde og det femte spørgsmål besvares med, at det tilkommer den forelæggende ret, ved om nødvendigt at bortse fra den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, at efterprøve, således som den reviderede rammeaftales § 5, stk. 1, kræver det, om det for den pågældende delstat i dennes egenskab af arbejdsgiver under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede faktisk var umuligt at gøre det muligt for den pågældende at vende tilbage til sin stilling ved udløbet af forældreorloven og, i bekræftende fald, at sikre, at denne tildeles en tilsvarende eller lignende stilling i overensstemmelse med sin ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, uden at denne tildeling af en stilling gøres betinget af en ny forudgående udvælgelsesprocedure. Det tilkommer ligeledes den forelæggende ret at sikre, at den pågældende ved udløbet af forældreorloven kan gennemføre en prøvetid i den stilling, som vedkommende har fået tilbage, eller i en ny tildelt stilling under betingelser, som er i overensstemmelse med kravene i den reviderede rammeaftales § 5, stk. 2.
Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005, og Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som – for føreren af et motorkøretøj, som ved egen skyld er ansvarlig for en færdselsulykke, ved hvilken den pågældendes ægtefælle, som var passager i bilen, afgik ved døden – udelukker retten til erstatning for den økonomiske skade, som den pågældende fører har lidt som følge af dette dødsfald.
27

På denne baggrund har Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (domstolen i forvaltnings- og skatteretlige sager i Coimbra, Portugal) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan artikel 27, stk. 10, i forordning […] nr. 882/2004 […], eller andre af Den Europæiske Unions retsregler eller generelle principper, som Den Europæiske Unions Domstol måtte finde relevante, fortolkes således, at bestemmelsen eller princippet er til hinder for en national bestemmelse, hvorved der indføres en afgift til finansiering af den offentlige fødevaresikkerhedskontrol, som alene skal betales af detailhandlere, der sælger fødevarer eller en kombination af fødevarer og nonfood-produkter, uden at den pågældende afgift vedrører en specifik offentlig kontrolforanstaltning, der iværksættes i tilknytning til eller til fordel for de afgiftspligtige? 2) Skal spørgsmålet besvares anderledes, såfremt der i stedet for en afgift var blevet fastsat et beløb, som skulle indbetales til en offentlig myndighed af de samme afgiftspligtige virksomheder med henblik på dækning af udgifterne til fødevarekvalitetskontrol, om end formålet med fastsættelsen af dette beløb alene ville være at udvide ansvaret for finansieringen af denne kontrol til samtlige aktører i fødevarekæden? 3) Er der tale om statsstøtte, som i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF er uforenelig med det indre marked, for så vidt som den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, når visse erhvervsdrivende fritages for en [TSAM], som alene skal betales af bestemte detailhandlere, der sælger fødevarer eller en kombination af fødevarer og nonfood-produkter (navnlig større virksomheder, der driver detailhandel med fødevarer), og som anvendes til finansiering af de udgifter, der er forbundet med udførelsen af offentlig kontrol på området for fødevaresikkerhed, dyrebeskyttelse og ‑sundhed samt plantebeskyttelse og ‑sundhed, eller udgør fritagelsen for den nævnte afgift i det mindste ikke en integrerende del af en statsstøtte, som skal anmeldes til Europa-Kommissionen i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF? 4) Er EU-rettens principper, herunder navnlig lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, princippet om fri konkurrence (herunder forbuddet mod omvendt forskelsbehandling) samt friheden til at oprette og drive egen virksomhed, til hinder for en national bestemmelse, hvorefter: a) pligten til at betale TSAM alene pålægges større virksomheder, der beskæftiger sig med detailhandel med fødevarer? b) forretninger eller mikrovirksomheder med et salgsareal på mindre end 2000 m2, som ikke indgår i en koncern, og som ikke tilhører en virksomhed, der anvender et eller flere ordmærker, og som på nationalt plan råder over et samlet salgsareal på mindst 6000 m2, er undtaget fra TSAM’s anvendelsesområde?«
2)

Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, hvis indrejse blev accepteret af myndighederne i den første medlemsstat, som stod over for tilstrømning af et exceptionelt stort antal tredjelandsstatsborgere, som ønskede at rejse gennem denne medlemsstat for at indgive en ansøgning om international beskyttelse i en anden medlemsstat, uden at opfylde de indrejsebetingelser, som i princippet er påkrævet i denne første medlemsstat, skal anses for »ulovligt [at have] passeret« den nævnte første medlemsstats grænse som omhandlet i denne bestemmelse.
48

For det andet bemærkes, at det fremgår af de for Domstolen fremlagte oplysninger, at de analoge kanaler, som disse tre operatører drev med flere net, blev omlagt til digitale net ved anvendelsen af det såkaldte »rimelige« omlægningskriterium, som er nævnt i denne doms præmis 16. Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at antallet af kanaler, som hver operatør drev, blev omlagt til det samme antal digitale net fratrukket én kanal. Persidera, som drev to analoge kanaler, fik derfor tildelt ét digitalt net, mens RAI og Mediaset, som hver især drev tre analoge kanaler, modtog to digitale net hver. Mens kriteriet gav et omlægningsforhold for de sidstnævnte selskaber på 66,67%, idet de for hver tre analoge kanaler hver især fik tildelt to digitale net, var omlægningsforholdet i Persideras tilfælde med andre ord kun på 50%, idet selskabet for sine to analoge kanaler fik tildelt et enkelt digitalt net. Den omstændighed, at samme foranstaltning vedrørende fjernelse af en analog kanal blev anvendt i forbindelse med digital konvertering, førte således til forskellige omlægningssatser, som i højere grad har berørt Persidera end RAI og Mediaset.
Dublin III-forordningens artikel 22 bestemmer:

»1. Den anmodede medlemsstat foretager den nødvendige kontrol og skal tage stilling til anmodningen om overtagelse af ansøgeren senest to måneder efter modtagelsen af anmodningen.

[…]

3. Kommissionen udarbejder og reviderer med jævne mellemrum ved gennemførelsesretsakter to lister med angivelse af, hvilke beviselementer og indicier der er relevante, efter kriterierne i litra a) og b). Disse gennemførelsesretsakter vedtages efter undersøgelsesproceduren i artikel 44, stk. 2.

a) Beviser: i) Herved forstås formelle beviser, som fastslår ansvaret i henhold til denne forordning, så længe disse beviser ikke tilbagevises af beviser på det modsatte.

[…]

6. Har den anmodende medlemsstat anmodet om et hurtigt svar, […] gør den anmodede stat alt, hvad den kan, for at overholde tidsfristen. Kan det undtagelsesvis påvises, at behandlingen af en anmodning om overtagelse af en ansøger er særlig kompliceret, kan den anmodede medlemsstat svare efter den ønskede frist, men under alle omstændigheder inden for en måned. […]

7. Er der ikke givet svar på anmodningen om overtagelse ved udløbet af den frist på to måneder, der er fastsat i stk. 1, og på én måned, der er fastsat i stk. 6, anses den for at være accepteret og medfører en pligt til at overtage den pågældende person, herunder en pligt til at træffe passende foranstaltninger med henblik på ankomsten.«
44

Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 58 og 59 samt i punkt 65-67 i forslaget til afgørelse, at spørgsmålet om, hvorvidt den ret, for hvilken der verserer en sag som omhandlet i artikel 46 i direktiv 2013/32, skal foretage en høring af ansøgeren, skal vurderes i lyset af dennes pligt til at foretage den fuldstændige ex nunc-undersøgelse i henhold til dette direktivs artikel 46, stk. 3, med henblik på en effektiv domstolsbeskyttelse af ansøgerens rettigheder og interesser. Det er kun såfremt den pågældende ret finder, at den kan foretage en sådan undersøgelse alene på grundlag af sagsakterne, herunder eventuelt rapporten eller afskriften fra den personlige samtale med ansøgeren under proceduren i første instans, at den kan beslutte ikke at foretage en høring af ansøgeren under den for retten verserende sag. Under sådanne omstændigheder tjener muligheden for at undlade en høring nemlig både medlemsstaternes og ansøgernes interesse i, at der træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling som omhandlet i 18. betragtning til direktivet.
3

Følgende fremgår af 2., 4., 6., 10., 11. og 14. betragtning til direktiv 2008/115: »(2) Det Europæiske Råd opfordrede på sit møde i Bruxelles den 4.-5. november 2004 til, at der udformes en effektiv udsendelses- og repatrieringspolitik, der bygger på fælles standarder, så personer tilbagesendes på en human måde og med fuld respekt for deres grundlæggende rettigheder og værdighed. […] (4) Der skal fastsættes klare, gennemsigtige og retfærdige regler for at sikre en effektiv tilbagesendelsespolitik, der er en nødvendig del af en velforvaltet migrationspolitik. […] (6) Medlemsstaterne bør sikre, at tredjelandsstatsborgeres ulovlige ophold bringes til ophør efter en retfærdig og gennemsigtig procedure. I overensstemmelse med de generelle principper i EU-retten bør afgørelser, der vedtages efter dette direktiv, træffes efter en konkret og individuel vurdering og baseres på objektive kriterier, således at der tages hensyn til andet end blot det faktum, at der er tale om ulovligt ophold. I forbindelse med anvendelsen af standardformularer til afgørelser vedrørende tilbagesendelse, dvs. afgørelser om tilbagesendelse og, hvis sådanne er truffet, afgørelser om indrejseforbud og om udsendelse, bør medlemsstaterne overholde dette princip og opfylde alle gældende bestemmelser i dette direktiv fuldt ud. […] (10) Når der ikke er grund til at tro, at det kan undergrave formålet med en tilbagesendelsesprocedure, bør frivillig tilbagevenden foretrækkes frem for tvangsmæssig tilbagesendelse, og der bør gives en frist for frivillig udrejse. […] (11) Der bør indføres et fælles minimumssæt af retssikkerhedsgarantier for afgørelser vedrørende tilbagesendelse for at sikre en effektiv beskyttelse af de pågældende personers interesser. […] […] (14) Virkningerne af nationale tilbagesendelsesforanstaltninger bør gives en europæisk dimension ved, at der indføres et indrejseforbud, som forbyder indrejse i og ophold på alle medlemsstaternes område. Varigheden af indrejseforbuddet bør fastsættes under behørig hensyntagen til alle relevante forhold i den enkelte sag og bør normalt ikke overstige fem år. Der bør i denne forbindelse navnlig tages hensyn til, om den pågældende tredjelandsstatsborger allerede har været genstand for mere end én afgørelse om tilbagesendelse eller udsendelse eller er indrejst på en medlemsstats område under et indrejseforbud.«
44

Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 138, stk. 1, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede skal fortolkes således, at en levering af varer, der foretages af en afgiftspligtig person, som er etableret i en første medlemsstat, ikke er afgiftsfritaget i henhold til denne bestemmelse, såfremt erhververen, der er momsregistreret i en anden medlemsstat, inden indgåelsen af denne leveringstransaktion oplyser leverandøren om, at varerne straks vil blive videresolgt til en afgiftspligtig person, som er etableret i en tredje medlemsstat, inden de udføres af den første medlemsstat og transporteres til denne tredje afgiftspligtige person, for så vidt som denne anden levering har fundet sted, og for så vidt som varerne efterfølgende er blevet transporteret fra den første medlemsstat til den tredje afgiftspligtige persons medlemsstat. Den første erhververs momsregistrering i en anden medlemsstat end den, hvori den første levering finder sted, eller den, hvori den endelige erhvervelse finder sted, er ikke et kriterium ved kvalificeringen af en transaktion som en transaktion inden for Fællesskabet eller i sig selv et tilstrækkeligt beviselement til godtgørelse af, at en transaktion har karakter af en transaktion inden for Fællesskabet.