ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52

Når dette er sagt bemærkes, med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, at det fremgår af de oplysninger, der er fremlagt for Domstolen, at det tab, der er lidt som følge af den af sagsøgeren i hovedsagen påberåbte forskelsbehandling i forhold til arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse synes at hænge sammen med den omstændighed, at hendes lønkategori blev fastsat ikke i medfør af de nationale bestemmelser, der fandt anvendelse på datoen for hendes tidsubegrænsede ansættelse, den 1. september 2011, men i medfør af senere bestemmelser i kraft på datoen for den afgørelse, hvorved administrationen foretog en rekonstruktion af hendes karriere, dvs. den 8. september 2014. Selv om sagsøgeren i hovedsagen på datoen for hendes tidsubegrænsede ansættelse havde en anciennitet på mere end tre år, som berettigede hende til anden lønklasse i den på dette tidspunkt gældende indplaceringstabel, blev hun ikke omfattet af anvendelsen af de overgangsbestemmelser, der var tilknyttet ændringen af denne tabel fra den 1. januar 2012, og dette til trods for, at disse overgangsbestemmelser havde til formål at sikre, at de arbejdstagere, som på denne dato henhørte under den anden lønklasse, bevarede denne lønklasse. Da den forelæggende ret ikke har anmodet Domstolen om at tage stilling til dette punkt, påhviler det sidstnævnte i givet fald at efterprøve, om en sådan anvendelse med tilbagevirkende kraft af den nye indplaceringstabel er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Disse rapporter angiver bl.a., hvad der skal forstås ved en »set-top-boks«. Der er tale om »an apparatus or device that processes an incoming signal from an external signal source in a manner that can be presented on a display unit, such as a video monitor or television set«. De præciserer, at dette apparat »may handle one or several functionalities, including: receiving and decoding television broadcasts, whether from a satellite, cable or Internet source«.
29

Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal indeholde konkrete oplysninger, dvs. ikke-hypotetiske, men sikre oplysninger, såsom klager eller ansøgninger, der er indgivet af erhvervsdrivende i andre medlemsstater, eller som involverer statsborgere i disse stater, for at gøre det muligt positivt at fastslå, at den nødvendige tilknytning foreligger. Den forelæggende ret kan nærmere bestemt ikke nøjes med at fremlægge oplysninger for Domstolen, som blot gør det muligt ikke at udelukke tilstedeværelsen af en sådan tilknytning, og som rent abstrakt betragtet kunne udgøre holdepunkter til støtte herfor, men skal tværtimod tilvejebringe objektive og sammenhængende oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at undersøge, om den nævnte tilknytning består (jf. analogt dom af 6.10.2016, Tecnoedi Costruzioni, C-318/15, EU:C:2016:747, præmis 20 og 22, og af 19.4.2018, Oftalma Hospital, C-65/17, EU:C:2018:263, præmis 39 og 40).
11

Dette direktivs artikel 11 har følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne påser, at der findes tilstrækkelige og effektive midler til bekæmpelse af urimelig handelspraksis og til at sikre, at dette direktivs bestemmelser overholdes i overensstemmelse med forbrugernes interesse. Disse midler skal omfatte retsforskrifter, hvorefter personer eller organisationer, herunder konkurrenter, der i henhold til medlemsstaternes lovgivning har en legitim interesse i at bekæmpe urimelig handelspraksis, får adgang til: a) at indbringe en sag for retten i anledning af sådan urimelig handelspraksis og/eller b) at indbringe sådan urimelig handelspraksis for en administrativ myndighed, som har kompetence til enten at træffe afgørelse om klager eller indlede passende retsforfølgning. Den enkelte medlemsstat afgør selv, hvilke af disse midler der skal stå til rådighed, og om domstolene eller de administrative myndigheder skal have beføjelse til forudgående at kunne kræve sagen forelagt en anden eksisterende klageinstans, herunder de i artikel 10 omhandlede. Disse midler skal stå til rådighed, uanset om de berørte forbrugere befinder sig på den medlemsstats område, hvor den erhvervsdrivende er etableret, eller i en anden medlemsstat. Den enkelte medlemsstat afgør selv: a) om disse retsmidler skal kunne rettes særskilt mod hver enkelt erhvervsdrivende eller samlet mod flere erhvervsdrivende inden for samme erhvervssektor, og b) om disse retsmidler skal kunne rettes mod en kodeksindehaver i tilfælde, hvor den relevante kodeks bidrager til, at de retlige krav ikke opfyldes. 2. I henhold til de i stk. 1 omhandlede retsforskrifter skal medlemsstaterne, hvis de finder, at sådanne foranstaltninger er nødvendige under hensyn til alle berørte interesser og navnlig offentlighedens interesse, tillægge domstolene eller de administrative myndigheder beføjelse til: a) at påbyde indstilling af den urimelige handelspraksis eller at indlede passende retsforfølgning for at få påbudt, at den indstilles b) dersom den pågældende urimelige handelspraksis endnu ikke er iværksat, men vil blive det meget snart, at forbyde denne praksis eller indlede passende retsforfølgning for at få den forbudt også selv om der ikke er ført bevis for, at der faktisk er lidt tab eller skade, eller at der er tale om forsæt eller uagtsomhed fra den erhvervsdrivendes side. […]«
For så vidt angår konsekvenserne af risikovurderingen fastsætter dette direktivs artikel 5, stk. 1-3:

»1. Hvis den i artikel 4, stk. 1, omhandlede vurdering viser, at der er risiko for en i artikel 2 defineret arbejdstagers sikkerhed eller sundhed samt risiko for en negativ indvirkning på den pågældendes graviditet eller amning, træffer arbejdsgiveren, ved en midlertidig ændring af vedkommendes arbejdsforhold og/eller arbejdstid, de nødvendige foranstaltninger til at undgå, at den pågældende arbejdstager udsættes for denne risiko, jf. dog artikel 6 i [direktiv 89/391].

2. Hvis en ændring af arbejdsforhold og/eller arbejdstid ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, træffer arbejdsgiveren de nødvendige foranstaltninger til at overføre den pågældende arbejdstager til andre arbejdsopgaver.

3. Hvis overførslen til andre arbejdsopgaver ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, fritages den pågældende arbejdstager i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis for at arbejde, så længe dette er nødvendigt for at beskytte hendes sikkerhed eller sundhed.«
37

I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at overgangshjælpen har til formål at give ældre arbejdstagere, som har været beskæftiget over en lang periode, og som af økonomiske og gyldige grunde er blevet afskediget, mulighed for at modtage støtte efter arbejdsforholdets ophør. Formålet med hjælpen er at sikre deres forsørgelse og at kompensere for de ulemper, som følger af en lavere løn i et nyt arbejdsforhold eller på grund af arbejdsløshed. Hjælpen har ligeledes til formål at skabe et incitament til, at arbejdstageren forbliver erhvervsaktiv ved at indgå et nyt arbejdsforhold uden for de hærenheder, der er stationeret i Tyskland. Dette er navnlig tilfældet, når arbejdstageren for sine nye arbejdsopgaver oppebærer en lavere løn end den, han fik udbetalt for sine tidligere opgaver ved disse hærenheder, dvs. lavere end arbejdsløshedsunderstøttelse.
57

Selv om Domstolen således i flere henseender og under hensyn til kravene i artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 har opstillet rammer for den måde, hvorpå de nationale domstole skal sikre beskyttelsen af de rettigheder, som tilkommer forbrugerne i henhold til dette direktiv, harmoniserer EU-lovgivningen principielt ikke procedurerne for undersøgelsen af den hævdede urimelighed i et kontraktvilkår, og disse falder derfor inden for medlemsstaternes interne retsorden, dog på betingelse af, at disse procedurer ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de fastsætter en effektiv domstolsbeskyttelse som fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (jf. i denne retning dom af 14.9.2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C-628/15, EU:C:2017:687, præmis 58 og 59 og den deri nævnte retspraksis, og af 31.5.2018, Sziber, C-483/16, EU:C:2018:367, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
6

Samme direktivs artikel 173 bestemmer: »1. For så vidt angår varer og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes både til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af artikel 168, 169 og 170, og til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den forholdsmæssige andel af momsen, der kan tilskrives den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen for fradraget beregnes i overensstemmelse med artikel 174 og 175 for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige person. 2. Medlemsstaterne kan træffe følgende foranstaltninger: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af varerne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i stk. 1, første afsnit, anførte regel for samtlige varer og ydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den moms, som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er ubetydelig, skal den ikke tages i betragtning.«
39

For det andet er gensidigt bebyrdende aftaler, hvorved der oprettes et samarbejde mellem offentlige enheder, der har til formål at sikre gennemførelsen af en for disse fælles public service-opgave, heller ikke omfattet af anvendelsesområdet for de EU-retlige bestemmelser om offentlige kontrakter, for så vidt som sådanne aftaler udelukkende er indgået mellem offentlige enheder uden nogen privat parts deltagelse, for så vidt som ingen privat tjenesteyder opnår en favorabel situation i forhold til sine konkurrenter, og for så vidt som det oprettede samarbejde kun reguleres ud fra overvejelser og krav, der vedrører forfølgelsen af formål af almen interesse (jf. i denne retning dom af 9.6.2009, Kommissionen mod Tyskland, C-480/06, EU:C:2009:357, præmis 44 og 47, og af 13.6.2013, Piepenbrock, C-386/11, EU:C:2013:385, præmis 36 og 37).
Dette direktivs artikel 8 med overskriften »Sanktioner og retsmidler« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

2. Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål og/eller kræve nedlagt forbud og i givet fald kræve beslaglæggelse af det materiale, der ligger til grund for krænkelsen, samt de i artikel 6, stk. 2, nævnte anordninger, produkter eller komponenter.«
31

I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagsakterne for Domstolen, at de omtvistede tjenesteydelser blev leveret til Ryanair, mens dette selskab havde til hensigt ved den påtænkte erhvervelse af aktier i målselskabet at udøve økonomisk virksomhed, der skulle bestå i at levere momspligtige administrationsydelser til sidstnævnte. Det fremgår således for det første, at Ryanair handlede som afgiftspligtig person på det tidspunkt, hvor selskabet afholdt udgifterne til de omtvistede tjenesteydelser. Herved fik Ryanair derfor principielt ret til straks at fradrage den indgående moms af disse tjenesteydelser, selv om denne økonomiske virksomhed, der skulle give anledning til afgiftspligtige transaktioner, i sidste ende ikke blev realiseret og derfor ikke gav anledning til sådanne transaktioner. Hvad for det andet angår betingelserne for at udøve fradragsretten og særligt fradragsrettens omfang skal udgifterne afholdt med henblik på at erhverve aktierne i målselskabet anses for at kunne henføres til gennemførelsen af nævnte økonomiske virksomhed, der bestod i at foretage transaktioner, som gav fradragsret. Disse udgifter har som sådanne en direkte og umiddelbar forbindelse med hele denne økonomiske virksomhed og er følgelig en del af generalomkostningerne i forbindelse hermed. Den hermed forbundne moms giver derfor fuld fradragsret.
Præamblen til konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, der blev undertegnet i Århus den 25. juni 1998 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 (EUT 2005, L 124, s. 1, herefter »Århuskonventionen«), bestemmer følgende:

»[…]

som også erkender, at enhver person har ret til at leve i et miljø, der er passende for hans eller hendes sundhed og trivsel, og pligt til, både enkeltvis og i forening med andre, at beskytte og forbedre miljøet til gavn for nulevende og kommende generationer

som vurderer, at enhver, for at kunne nyde godt af denne rettighed og kunne leve op til denne forpligtelse, skal have adgang til information, have ret til at deltage i beslutningsprocesser og have adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, og som erkender, at borgere kan have behov for assistance til at bruge deres rettigheder

[…]

som er interesseret i, at offentligheden, herunder organisationer, har adgang til effektive retslige mekanismer, så dens retmæssige interesser beskyttes, og loven håndhæves

[…]«
16

På denne baggrund har Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i delstaten Bayern, Tyskland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40[…] fortolkes således, at det alene er tyggetobak […] i traditionel forstand[, der] kan anses for »[…]produkter, der er bestemt til […] at […] tygges«? 2) Skal artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40[…] fortolkes således, at »[…]produkter, der er bestemt til […] at […] tygges«, kan sidestilles med »tyggetobak« som omhandlet i direktivets artikel 2, nr. 6)? 3) Skal der ved afgørelsen af, om et tobaksprodukt er »bestemt til […] at […] tygges« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40[…], alene foretages en objektiv vurdering af produktet, hvorved der ikke tages hensyn til de af producenten angivne oplysninger eller til forbrugernes faktiske anvendelse heraf? 4) Skal artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40[…] fortolkes således, at det ved afgørelsen af, om et tobaksprodukt er bestemt til at tygges, kræves, at det som følge af dets konsistens og fasthed objektivt set er beregnet til at skulle tygges, og at tygningen af tobaksproduktet bevirker, at dets indholdsstoffer udløses? 5) Skal artikel 2, nr. 8), i direktiv 201[4]/40[…] fortolkes således, at det for, at et tobaksprodukt kan anses for at være »bestemt til […] at […] tygges«, tillige er nødvendigt og tilstrækkeligt, at flere af produktets indholdsstoffer udløses ved gentagne lette tryk med tænderne eller tungen, end hvis det blot ligger i munden? 6) Eller er det for, at tobaksproduktet kan anses for at være »bestemt til […] at […] tygges«, alene nødvendigt, at der ikke udløses nogen indholdsstoffer, når det blot ligger i munden, eller der suttes på det? 7) Kan et tobaksprodukt også anses for at være »bestemt til […] at […] tygges« som omhandlet i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40[…], selv om der ikke er tale om typiske former for forarbejdet tobak, såsom f.eks. tobak, der findes i breve fremstillet af cellulose?«
Artikel 2, litra b) og d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«), og artikel 2, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, skal fortolkes således, at en fysisk person, som på et websted offentliggør et vist antal annoncer om salg af nye og brugte varer på samme tid, således som sagsøgte i hovedsagen har gjort, ikke vil kunne kvalificeres som »erhvervsdrivende«, og at en sådan aktivitet kun kan udgøre en »handelspraksis«, hvis denne person udøver virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøver et liberalt erhverv, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve under hensyntagen til alle relevante omstændigheder i det enkelte tilfælde.
37

Det skal endvidere påpeges, at selv om det ganske vist følger af Domstolens faste praksis, at en orlov, der er sikret ved EU-retten, ikke kan berøre retten til at tage en anden orlov, der også er sikret ved EU-retten, og som har et andet formål end den førstnævnte (jf. i denne retning dom af 20.1.2009, Schultz-Hoff m.fl., C-350/06 og C-520/06, EU:C:2009:18, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis), kan det imidlertid ikke af denne retspraksis, der er udviklet i forbindelse med situationer, der er kendetegnet ved, at perioderne vedrørende de to slags orlov overlapper hinanden eller er sammenfaldende, udledes, at medlemsstaterne er forpligtet til at lægge til grund, at en periode med forældreorlov, som en arbejdstager har afholdt i referenceperioden, svarer til en faktisk arbejdsperiode med henblik på fastlæggelse af dennes ret til årlig betalt ferie i henhold direktiv 2003/88.
Vejafgiftslovens § 29a, stk. 1, 4, 6 og 7, som er indføjet i denne lov ved lov nr. LIV af 2014, og som gælder fra den 9. november 2014, bestemmer:

(1) I de i stk. 2-4 omhandlede tilfælde bliver de ansøgere, som i henhold til bestemmelserne i stk. 6 og 7 indgiver en ansøgning (herefter »ansøgningen«) til det organ, der er udpeget til at opkræve vejafgiften (herefter »den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften«), i medfør af bestemmelserne i denne lov fritaget for betaling af den bøde, de er blevet pålagt som følge af uberettiget vejbenyttelse som omhandlet i § 14, litra a), der måtte have fundet sted i tidsrummet fra den 1. juli 2013 til den 31. marts 2014.

[…]

(4) Ansøgeren bliver på grundlag af en ansøgning, der indgives i overensstemmelse med stk. 7, fritaget for betaling af den bøde, der er blevet pålagt for overtrædelse af bestemmelserne i § 14, litra a), såfremt pålæggelsen af bøden har fundet sted på en afgiftsbelagt vejstrækning eller på en tilkørselsvej til en sådan – inden for det tidsrum, hvor vignetten er gyldig, og i højst ét tilfælde på et givent kontrolsted i hver kørselsretning – som ud fra vejnettets opbygning rent funktionelt anses for at løbe parallelt med den strækning, hvortil det pågældende køretøj havde en kørselstilladelse i det samme tidsrum, og såfremt denne tilladelse faktisk ikke er blevet benyttet inden for det tidsrum, hvor den var gyldig.

[…]

(6) Ud over bestemmelserne i stk. 2-4 er det for at opnå bødefritagelse et krav, at ansøgeren inden indgivelsen af ansøgningen for hver bøde har indbetalt serviceomkostninger på 12000 HUF [ca. 39 EUR] inklusive merværdiafgift til den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften, og at vedkommende godtgør denne indbetaling på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen […]

(7) Ansøgningen kan indgives indtil 60 dage efter ikrafttrædelsen af lov nr. LIV af 2014 om ændring af [vejafgiftsloven]. På grundlag af den indgivne ansøgning, og forudsat at ansøgningens indhold er i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lov og ikke afviger fra oplysningerne i den database, som forvaltes af den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften, udsteder sidstnævnte en attest med angivelse af, om ansøgeren kan fritages for betaling af bøden, idet der henses til, om vedkommende har opfyldt bestemmelserne i stk. 2-4. En sådan attest udstedes ikke, hvis oplysningerne i ansøgningen ikke er i overensstemmelse med oplysningerne i den database, som forvaltes af den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften. Den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften udsteder attesten inden for 120 dage efter modtagelsen af ansøgningen […]«
20

Inden for rammerne af vurderingen af denne indsigelse om manglende international kompetence har den forelæggende ret beskrevet hovedtrækkene ved et actio pauliana-søgsmål i henhold til polsk ret, således som disse følger af de i nærværende doms præmis 8-13 anførte bestemmelser fra den civile lovbog, og præciseret, at dette søgsmål udgør en undtagelse til hovedreglen om, at kreditor kun har adgang til sin skyldners formue. Den forelæggende ret har tilføjet, at den civile lovbogs artikel 527, § 3, af den omstændighed, at der foreligger en nær forbindelse mellem skyldneren og en tredjemand, udleder, at der er en formodning for, at tredjemanden havde kendskab til, at skyldneren skadede sin kreditor bevidst ved den handling, om hvilken der er nedlagt påstand om, at det skal fastslås, at den er ugyldig. En sådan formodning indebærer, at kreditor i et sådant tilfælde alene skal bevise, at der er en nær forbindelse mellem skyldneren og tredjemanden.
44

Det følger nemlig af præmis 82 i Domstolens dom af 13. november 2012, Test Claimants in the FII Group Litigation (C-35/11, EU:C:2012:707), sammenholdt med konklusionen i dom af 12. december 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C-446/04, EU:C:2006:774), at det påhviler en medlemsstat, som tillader et hjemmehørende selskab, der modtager udbytte fra et andet hjemmehørende selskab, at trække den selskabsskat, som det sidstnævnte selskab har betalt, fra den selskabsskat, som det førstnævnte selskab skal betale, at anerkende en sådan mulighed for et hjemmehørende selskab, der modtager udbytte fra et ikke-hjemmehørende selskab, for så vidt angår den skat, der svarer til det udloddede overskud, uanset om skatten er blevet betalt af det førstnævnte selskabs direkte eller indirekte datterselskab.