2.

Det bør imidlertid undersøges, om denne simple skitse kan stå for en dybere undersøgelse af den retssituation, som vi er konfronteret med. Ordningens virkemade er klar. I henhold til tiltrædelsesakten ydedes udligningsbeløb kun inden for visse grænser, der var fastsat med henblik på en begivenhed, som faktisk indtraf: importafgiften faldt til et niveau, der var lavere end det, som var fastsat for det nævnte udligningsbeløb. Rådets lovmæssige forpligtelse var altså alene, hvad der fulgte af nævnte begivenhed. Bortset fra tiltrædelsesakten må det imidlertid bemærkes, at Rådet i sin resolution af 20. juli 1972 meddelte indholdet af gennemførelsesforordningen. Hvorledes skal denne erklæring fra Rådet opfattes? Heri konkretiseres en retsregel med det formål først og fremmest a priori at belyse en ukendt faktor, dvs. udligningsbeløbets indflydelse. Den legale hjemmel for den bebudede foranstaltning fandtes allerede i tiltrædelsesakten; nu konkretiseres den desuden. Da der bestod en retlig pligt til at udligne forskellen mellem priserne i de nye medlemsstater og i Fællesskabet, kunne det kun være Rådets opgave at udstede en bekræftende og deklaratorisk akt, der i betragtning af dens udspring selvfølgelig måtte falde ind under den »condicio juris« som har fundet udtryk i den velkendte artikel 55, stk. 6. I betragtning af den omhandlede akts karakter, kan man ikke tillægge sagsøgeren nogen hensigt til at gå uden for lovens grænser. Sagsøgeren har imidlertid fremsat et andet argument på et, som vi ved, velafgrænset grundlag: Rådet har begået et retsbrud ved at udstede den nævnte erklæring med et informativt sigte i en ikke tilstrækkeligt klar og fuldstændig form. Det retsstridige består altså ikke i den manglende opfyldelse af et afgivet løfte, der, efter den fortolkning, man søger at lægge i det, hverken lovligt kunne afgives eller opfyldes, men i at have givet fejlagtige tilsikringer. Den retstridige virksomhed, den første betingelse for at tale om ulovlighed, skulle bestå i, at de erhvervsdrivendes berettigede forventning er blevet skuffet: det culpøse skulle bestå i, at erklæringen fra juli 1972 blev udfærdiget uden den fornødne påpasselighed; skaden, som de handlende skulle have lidt, skulle bestå i, at de havde indgået kontrakter om salg til Storbritannien i forventning om at modtage det fastsatte beløb ubeskåret, men at denne forventning ikke slog til, idet den forskel i pris, som skulle udlignes, (og det er den eneste retlige begrundelse for ordningen med udligningsbeløb) i mellemtiden var blevet stærkt formindsket). På den ene side en retstridig tilsikring, på den anden side en næppe begrundet forventning. Og allerede under denne første synsvinkel findes der en forbindelse, som må bedømmes efter normale ansvarsbetingelser. Foreløbig har vi altså her i en mere præcis form genfundet et emne, som jeg allerede har været inde på i mit første forslag til afgørelse. Den, der giver en oplysning, handler retsstridigt, såfremt han ikke tager hensyn til den forventning, som oplysningen kan vække hos den erhvervsdrivende, der handler med normal agtpågivenhed. Denne oplysning er — forudsat at den har været fuldstændig — retsstridig, såfremt den objektivt kan fremkalde en væsentlig vildfarelse om de faktiske forhold. Såfremt der havde været en oplysningspligt, kunne tredjemand uden videre have stolet på oplysningen, selv om den var ufuldstændig. Men såfremt en sådan pligt ikke fandtes, og det blot drejede sig om en indrømmet adgang, må der dog tages hensyn til den situation, som adressaten for den pågældende oplysning befandt sig i: særlig må denne vurdere oplysningen i sammenhæng med den ordning, hvis gennemførelse varsles. Den grundlæggende regel i enhver retsorden »nemo censetur ignorare leges« kan ikke gælde for en fejlagtig oplysning, der i det omfang, den er retsstridig, danner grundlag for et særligt krav. Det må imidlertid stadig undersøges, om og i hvilket omfang denne adfærd fra Rådets side kan fremkalde en vildfarelse. Såfremt erklæringen ikke kunne fremkalde en fejlagtig opfattelse hos de erhvervsdrivende, der var dens adressater, dvs. ikke kunne fremkalde en vished, kan Rådet ikke have pådraget sig ansvar, eftersom det afgørende retsstridige element mangler; på samme måde kan ansvar heller ikke være prådraget, såfremt det kan antages, at dens adressater burde have haft kendskab til den faktiske situation, eller i det mindste have næret tvivl med hensyn til den. Det er almindeligt anerkendt, at der foreligger en ansvarspådragende adfærd, når en erklærings adressat uden egen skyld stoler på, hvad der er blevet ham meddelt; på samme måde bortfalder ansvaret, så snart adressaten har nogen som helst mistanke om, at de faktiske forhold er anderledes. Det ses altså, hvorledes selve det ansvarspådragende forhold (fejlagtig eller ufuldstændig) er tæt knyttet til den persons situation, der befinder sig i vildfarelsen. Såfremt ansvaret udelukkes, hvor den pågældende burde have haft kendskab til de faktiske forhold, eller hvor han på en eller anden måde har erhvervet kendskab til dem, kan der også i hans situation ligge en tilstrækkelig formodning for, at han har haft kendskab eller burde have haft kendskab (pligten til at kende nyere retsforskrifter), i hvert fald når det drejer sig om en kyndig og påpasselig erhvervsdrivende, således at det med rette kan antages, at det alene skyldes skadelidtes forsømmelser, at han ikke har rettet eller fuldstændiggjort oplysningen. I overensstemmelse med de moderne opfattelser i medlemsstaternes retssystemer om ansvar uden for kontrakrsforhold, må vi således lægge til grund, at den afgørende faktor, når skadelidte står over for en fejlagtig oplysning, er, at han ikke udviser forsømmelse, idet det alene er ud fra denne målestok, dvs. at der ikke foreligger nogen skyld, når oplysningen modtages, at man kan vurdere det retsbrud, hvorved disse grundløse tilsikringer er afgivet.