Direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at sømænd, som er bosat i en medlemssat, og som i denne medlemsstat er blevet ansat af et selskab – der har sit vedtægtsmæssige hjemsted i et tredjeland, men sit egentlige forretningssted i den pågældende medlemsstat – med henblik på som arbejdstagere i henhold til en arbejdsaftale, der udpeger lovgivningen i tredjelandet som anvendelig lov, at arbejde om bord på et krydstogtskib, der er ejet af det pågældende selskab, og som fører tredjelandets flag, med forbehold af en eventuel anvendelse af direktivets artikel 1, stk. 2, er omfattet af den i direktivet omhandlede beskyttelse for så vidt angår de løntilgodehavender, som de har over for dette selskab, efter at selskabet er blevet erklæret konkurs af en ret i den pågældende medlemsstat i henhold til denne medlemsstats lovgivning. Det er i denne henseende uden betydning, at arbejdsaftaler er underkastet et tredjelands lovgivning, at skibet fører dette lands flag, at arbejdsgiveren har sit vedtægtsmæssige hjemsted i dette tredjeland, og at den berørte medlemsstat ikke kan kræve, at en sådan arbejdsgiver bidrager til finansieringen af garantiinstitutionen i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987.

Hvad angår det første af disse aspekter skal der sondres mellem en arbejdstagers anmodning om betaling af løntilgodehavender over for en garantiinstitution og en arbejdstagers anmodning over for en insolvent arbejdsgiver om betaling af disse tilgodehavender.

Hvad for det andet angår den omstændighed, at skibet, som fører et tredjelands flag, og at arbejdsgiveren har sit vedtægtsmæssige hjemsted i dette tredjeland, er de kriterier, som direktiv 80/987 opstiller, for, at en person er berettiget til den i direktivet indførte beskyttelse, i det væsentlige, at den pågældende er arbejdstager, og at arbejdsgiveren i henhold til de gældende bestemmelser i en medlemsstat har været undergivet en procedure til samlet fyldestgørelse af kreditorerne. Det fremgår derimod ikke af dette direktivs bestemmelser, og navnlig ikke af artikel 1, som afgrænser dets anvendelsesområde, at det sted, hvor arbejdsgiveren har sit vedtægtsmæssige hjemsted, eller det flag, som føres af det skib, som arbejdstagerne arbejder på, skal udgøre kriterier for, hvornår denne begrænsning indtræder. Desuden er indførelsen af en ordning som den i direktiv 80/987 omhandlede ikke til hinder for, at et sådant skibs flagstat rent faktisk udøver sin jurisdiktion over dette skib eller dets besætning for så vidt angår sociale anliggender, således om det er foreskrevet i artikel 92, stk. 1, og artikel 94, stk. 1 og 2, litra b), i De Forenede Nationers havretskonvention.

Hvad for det tredje angår den omstændighed, at medlemsstaten ikke kan kræve, at arbejdsgiveren skal betale de i artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987 omhandlede bidrag til garantifonden, fremgår det af artikel 5, litra b), i direktiv 80/987, at arbejdsgiverne skal bidrage til finansieringen, medmindre denne sikres fuldstændigt af offentlige myndigheder, hvilket ifølge direktivets opbygning indebærer, at der ikke nødvendigvis skal være en forbindelse mellem arbejdsgiverens bidragsforpligtelse og garantiinstitutionens indgriben.

(jf. præmis 43-45, 47, 48, 66-68 og 71 samt domskonkl. 1)