ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
102

Dels bemærkes det for så vidt angår de vidnesbyrd, appellanten har fremlagt med henblik på at godtgøre den risiko for misbrug, som appellanten ville blive påført ved udbredelsen af hele den nævnte rapport, idet dette ville give dens konkurrenter mulighed for lettere at opnå markedsføringstilladelser, herunder uden for EU, at Retten i henhold til Domstolens faste praksis ikke er forpligtet til udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Rettens begrundelse kan følgelig fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret. Det påhviler navnlig ikke Retten at behandle de argumenter, som er gjort gældende af en part, og som mangler klarhed og præcision, for så vidt som de ikke er omfattet af nogen anden særlig redegørelse og ikke er ledsaget af en særlig argumentation, der støtter dem (jf. i denne retning dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen, C-120/06 P og C-121/06 P, EU:C:2008:476, præmis 91 og 96, og af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 64).
57

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006 skal fortolkes således, at et beløb, der faktureres en modtager af et tilskud tildelt under EFF, og som betales af denne modtager, kan betragtes som udgifter, der reelt er afholdt som omhandlet i artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1198/2006, selv om tredjemand, som har faktureret dette beløb, ligeledes har bidraget økonomisk til det støttede projekt, enten ved at modregne en fordring mod modtageren i en fordring, som modtageren har mod denne tredjemand hidrørende fra tredjemands tilsagn om at yde et økonomisk bidrag, eller ved at udstede en separat faktura, forudsat at den pågældende udgift og det pågældende bidrag er behørigt dokumenteret ved hjælp af kvitterede fakturaer eller regnskabsdokumenter med tilsvarende bevisværdi, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
116

Det påhvilede i overensstemmelse med det, der fastslås i nærværende doms præmis 95 og 96, appellanterne at fremlægge redegørelser for EMA under den administrative procedure for dette agentur vedrørende karakteren af, genstanden for og omfanget af de oplysninger, hvis udbredelse ville skade deres forretningsmæssige interesser. Det bemærkes i denne henseende, at et af de to omhandlede vidnesbyrd ikke kunne være blevet fremlagt for EMA før vedtagelsen af den omtvistede afgørelse den 25. november 2015, idet det er dateret den 17. december 2015. Med hensyn til det andet vidnesbyrd gælder det, at selv om det er dateret den 16. november 2015, henviser det ikke desto mindre udtrykkeligt til vidnesbyrdet af 17. december 2015, hvilket nødvendigvis betyder, at det heller ikke er blevet fremlagt for EMA før vedtagelsen af den omtvistede afgørelse. Under alle omstændigheder henviser dette andet vidnesbyrd kun i generelle vendinger til risikoen for, at en udbredelse af de omtvistede rapporter ville gøre det muligt for appellanternes konkurrenter lettere at opnå markedsføringstilladelser uden for Unionen.
109

Hvis forsikringsselskabet for det første giver forsikringstageren nøjagtige oplysninger om opsigelsesretten, har denne nemlig kun en relativ kort frist til at udøve sin opsigelsesret, således at de økonomiske konsekvenser af en eventuel opsigelse for forsikringsfællesskabet kan anses for at være en del af den almindelige styring af de forsikrede risici. Hvis opsigelsen derimod sker for sent på grund af manglende oplysninger eller oplysninger, som er så fejlagtige, at de fratager forsikringstageren muligheden for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige, påhviler det – som anført i nærværende doms præmis 69 – forsikringsselskabet selv at afhjælpe en situation, der er forårsaget af, at selskabet ikke har opfyldt et krav i henhold til EU-retten om at meddele en række nærmere fastsatte oplysninger, hvoriblandt findes navnlig oplysninger vedrørende forsikringstagers ret til at opsige aftalen.
57

Det bemærkes i denne henseende for det første, at det fremgår af selve ordlyden af artikel 11, stk. 4, TEU, at EBI’et tilsigter at »opfordre« Kommissionen til at fremsætte et egnet forslag til gennemførelse af traktaterne og ikke, som appellanterne har gjort gældende, forpligter denne institution til at foretage den eller de handlinger, som påtænkes med det pågældende EBI. Denne ordlydsfortolkning understøttes af ordlyden af artikel 2, nr. 1), i forordning nr. 211/2011, som definerer et »borgerinitiativ« som et initiativ, der er indgivet til Kommissionen i overensstemmelse med denne forordning, hvori denne institution »opfordres« til at fremsætte et forslag som omhandlet i artikel 11, stk. 4, TEU. Det fremgår i øvrigt af ordlyden af artikel 10, stk. 1, litra c), i og 20. betragtning til nævnte forordning, at Kommissionen, når den modtager et EBI, fastsætter de eventuelle foranstaltninger, den agter at træffe, og grundene til, at den har valgt at træffe eller eventuelt ikke at træffe foranstaltninger, hvilket bekræfter, at Kommissionens fremsættelse af et forslag til EU-retsakt som reaktion på et EBI har en fakultativ karakter.
11

Dette direktivs artikel 3, stk. 2 og 4-6, lyder således: »2. Medlemsstaterne må ikke af grunde, der henhører under det koordinerede område, begrænse adgangen til at levere informationssamfundstjenester fra en anden medlemsstat. […] 4. Medlemsstaterne kan træffe foranstaltninger til fravigelse af stk. 2 for en bestemt informationssamfundstjeneste, hvis følgende betingelser er opfyldt: a) foranstaltningerne skal: i) være nødvendige af en af følgende grunde: – ufravigelige retsgrundsætninger, især forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af lovovertrædelser, herunder beskyttelsen af mindreårige og bekæmpelsen af enhver tilskyndelse til had på grund af race, køn, religion eller nationalitet, og krænkelser af enkeltpersoners værdighed – beskyttelse af folkesundheden – den offentlige sikkerhed, herunder national sikkerhed og forsvar – beskyttelse af forbrugere, herunder investorer ii) træffes over for en informationssamfundstjeneste, som krænker de i nr. i) omhandlede mål, eller som udgør en alvorlig og tungtvejende risiko for en krænkelse af disse mål iii) stå i et rimeligt forhold til disse mål b) uden at det berører retssager, herunder forudgående retsmøder og handlinger, der udføres i forbindelse med efterforskning af kriminalsager, skal medlemsstaten, inden den træffer de pågældende foranstaltninger: – have opfordret den i stk. 1 omhandlede medlemsstat til at træffe foranstaltninger, og denne medlemsstat har ikke truffet disse foranstaltninger, eller de har ikke været tilstrækkelige – have meddelt Kommissionen og den i stk. 1 omhandlede medlemsstat, at den har til hensigt at træffe sådanne foranstaltninger. 5. Medlemsstaterne kan i hastende tilfælde fravige betingelserne i stk. 4, litra b). Foranstaltningerne skal i så fald snarest muligt meddeles Kommissionen og den i stk. 1 omhandlede medlemsstat med angivelse af grundene til, at medlemsstaten finder, at der er tale om et hastende tilfælde. 6. Uden at dette berører medlemsstatens mulighed for at anvende de pågældende foranstaltninger, skal Kommissionen hurtigst muligt undersøge, om de anmeldte foranstaltninger er i overensstemmelse med fællesskabsretten; kommer Kommission til den konklusion, at foranstaltningerne ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten, skal den anmode den pågældende medlemsstat om at undlade at træffe de påtænkte foranstaltninger eller om straks at bringe allerede trufne foranstaltninger til ophør.«
Århuskonventionens artikel 9, der har overskriften »Adgang til klage og domstolsprøvelse«, fastsætter følgende:

»[…]

2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt,

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket, har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed[,] fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes[,] med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

[…]

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor, sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1, skal procedurerne, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3 ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre. Afgørelser efter denne artikel skal være skriftlige eller registreres på skrift. Domstolsafgørelser, og når det er muligt, andre organers afgørelser, skal være offentligt tilgængelige.

[…]«
39

Dette er baggrunden for, at Montrealkonventionen for at bevare en sådan ligevægt i visse tilfælde fritager luftfartsselskabet fra erstatningsansvaret eller begrænser den erstatningspligt, som påhviler det. Det bestemmes i konventionens artikel 20, at hvis luftfartsselskabet kan godtgøre, at skaden helt eller delvis skyldes, at passageren selv har optrådt uagtsomt, forsømmeligt eller ukorrekt, fritages luftfartsselskabet helt eller delvis for sin erstatningspligt over for denne passager. I øvrigt fremgår det af konventionens artikel 21, stk. 1, at luftfartsselskabet hverken kan afvise eller begrænse sit erstatningsansvar for de skader, som er omhandlet i konventionens artikel 17, stk. 1, når disse skader ikke overstiger et bestemt beløb. Det er kun over dette beløb, at luftfartsselskabet kan fritages for erstatningsansvar i medfør af artikel 21, stk. 2, ved at godtgøre, at skaden ikke er forvoldt ved en fejl fra selskabets side eller udelukkende er forvoldt ved tredjemands fejl.
46

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at en nedsættelse af størrelsen af de arbejdsmarkedspensionsydelser, der udbetales til en tidligere arbejdstager, som følge af denne arbejdstagers tidligere arbejdsgives insolvens anses for at være åbenbar uforholdsmæssig, selv om den berørte modtager mindst halvdelen af størrelsen af de ydelser, som følger af hans erhvervede rettigheder, når denne tidligere arbejdstager allerede lever under, eller på grund af denne nedsættelse vil skulle leve under, den tærskel for risiko for fattigdom, som fastsættes af Eurostat for den pågældende medlemsstat.
39

Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
47

Retten foretog dermed en urigtig bedømmelse ved i den appellerede doms præmis 124 at konkludere, at ECB for det første skulle have redegjort for, hvorfor det beløb, der blev skjult for appellanten, da denne fik delvis aktindsigt i det af sidstnævnte ønskede dokument, var omfattet af undtagelsen i artikel 4, stk. 1, litra a), første led i afgørelse 2004/258, og for det andet have givet en begrundelse, som gjorde det muligt at forstå og efterprøve, hvordan aktindsigt i disse oplysninger konkret og faktisk ville være til skade for offentlighedens interesser med hensyn til fortroligheden af forhandlingerne i ECB’s besluttende organer. Med denne afgørelse begik Retten en retlig fejl.
På denne baggrund har tribunal de première instance francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i første instans i Bruxelles) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 4 i [direktiv 90/435], sammenholdt med andre [EU-]retlige kilder, fortolkes således, at den er til hinder for regler udstedt af en national myndighed, som [CIR] 1992 og [AR/CIR] 1992, i den affattelse, der finder anvendelse på regnskabsåret 2011,

hvor der er valgt en fritagelsesordning (afholdelse fra at beskatte det udloddede udbytte, som et moderselskab har modtaget i kraft af sin forbindelse til datterselskabet), der i første omgang består i at medregne det af datterselskabet udloddede udbytte i moderselskabets beskatningsgrundlag, og i anden omgang i at fratrække 95% af dette udbytte fra beskatningsgrundlaget som [endeligt beskattet] indkomst,

der følger af den kombinerede anvendelse – for at fastsætte grundlaget for beregningen af den selskabsskat, som moderselskabet skal betale – af den belgiske ordning for fradrag af [endeligt beskattet] indkomst og (1) reglerne vedrørende et andet fradrag, som udgør en skattemæssig fordel fastsat i denne [lovgivning] (fradraget for risikovillig kapital), (2) retten til at fratrække tidligere tab, der kan fremføres, (3) retten til at fremføre fradraget for den overskydende [endeligt beskattede] indkomst, […] fradraget for risikovillig kapital og for de samlede tidligere tab, der kan fremføres, til efterfølgende regnskabsår, når dette beløb for et regnskabsår er større end det skattepligtige overskud, og (4) beskatnings[rækkefølgen], som fastsætter, at fradraget i de følgende regnskabsår, indtil udtømningen af det skattepligtige overskud, først skal foretages i [form af fradraget for] den fremførte [endeligt beskattede] indkomst, dernæst [i form af det fremførte] fradrag for risikovillig kapital (hvis fremførsel er begrænset til »syv følgende skatteperioder«), og derefter [i form af] de samlede tidligere tab, der kan fremføres,

hvilket fører til en nedbringelse, som svarer til hele eller en del af det udbytte, der er modtaget fra datterselskabet, af de tab, som moderselskabet ville have [kunnet] fradrage, hvis udbyttet ganske enkelt var blevet adskilt fra overskuddet i det regnskabsår, hvor det var blevet opnået (med den virkning, at det skattepligtige overskud for dette regnskabsår var blevet reduceret og, hvor det er relevant, havde øget de skattemæssige tab, der kan fremføres) snarere end at blive fastholdt i dette [overskud] og efterfølgende at være underlagt reglerne om fritagelse og fremførsel af det fritagne beløb i tilfælde af utilstrækkeligt udbytte,

nemlig reduktionen i moderselskabets samlede tidligere tab, der kan fremføres, som kan opstå i løbet af de regnskabsår, der følger efter et regnskabsår, hvor [fradraget for] den [endeligt beskattede] indkomst, fradraget for risikovillig kapital og de samlede tidligere tab, der kan fremføres, overstiger det skattepligtige overskud?«
55

Det følger heraf, at for så vidt som de kompetente nationale myndigheder, som det er præciseret i nærværende doms præmis 40 og 41, ikke, inden forordning nr. 1360/2013 trådte i kraft, kunne opgøre størrelsen af en eventuel tilbagebetaling af de afgifter, som var blevet betalt for meget af de erhvervsdrivende, som støtter ret på denne forordning, og disse erhvervsdrivende heller ikke kunne have kendskab til et sådant beløb, gør de nationale regler, som fortolkes af den forelæggende ret, således at de foreskriver, at en relevant forældelsesfrist udløber inden denne forordnings ikrafttrædelse, det i praksis umuligt for de erhvervsdrivende at udøve den ret, som de er tillagt i EU’s retsorden, til at opnå tilbagebetaling af produktionsafgifter, som de har betalt for meget for de i hovedsagen omhandlede produktionsår.
4

Artikel 1 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i nærværende sag (herefter »vedtægten«), har følgende ordlyd: »1. Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt. I henhold til denne vedtægt behandles et ægteskabslignende forhold på lige fod med ægteskab, forudsat at samtlige betingelser i artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII er opfyldt. […] 5. Hvis personer, der er omfattet af denne vedtægt, og som finder, at de er blevet krænket, fordi ligebehandlingsprincippet som fastlagt ovenfor ikke er blevet anvendt på dem, fremlægger oplysninger, på grundlag af hvilke man må formode, at der har fundet direkte eller indirekte forskelsbehandling sted, påhviler det institutionen at bevise, at der ikke har været tale om krænkelse af ligebehandlingsprincippet. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse i forbindelse med disciplinærsager. 6. Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. Sådanne målsætninger kan bl.a. være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for tildeling af alderspension.«
64

Selv om den omstændighed, at kapitalandelen i FSE blev overført til FSI vederlagsfrit, umiddelbart antyder, at sidstnævnte virksomhed kan anses for at være begunstiget af en potentiel statsstøtte, skal det bemærkes, at den pågældende transaktion tilsigtede at genskabe FSE’s rentabilitet. Det kan således ikke udelukkes, at sidstnævnte kan anses for at være begunstiget af den potentielle støtte. Det påhviler således den forelæggende ret at efterprøve, hvilken af disse to virksomheder der i givet fald skal betragtes som begunstiget af en potentiel statsstøtte, eller om både FSE og FSI samlet kan anses for at have været begunstiget af en sådan støtte på grundlag af de kriterier, der er opregnet i nærværende doms præmis 31.
5

I 14., 17., 18., 20. og 29. betragtning til forordning nr. 2100/94 anføres følgende: »[D]a retsvirkningerne af EF-sortsbeskyttelsen bør være ensartede i hele Fællesskabet, må det nøje afgrænses, hvilke forretningsmæssige transaktioner der kræver indehaverens samtykke; beskyttelsens omfang bør i forhold til de fleste nationale ordninger udvides til at omfatte visse former for materiale af sorten for at tage hensyn til handel via tredjelande uden beskyttelse; indførelsen af princippet om konsumption af rettigheder skal imidlertid sikre, at beskyttelsen ikke bliver for omfattende. […] [U]døvelsen af de til EF-sortsbeskyttelsen knyttede rettigheder skal være undergivet begrænsninger fastlagt i bestemmelser, der vedtages i almenhedens interesse. [D]ette omfatter bl.a. sikring af landbrugsproduktionen; landbrugere skal derfor have tilladelse til på visse betingelser at anvende høstudbytte til formering. […] [U]nder visse omstændigheder bør der også gives mulighed for tvangslicens i almenhedens interesse, hvilket kan omfatte behovet for at forsyne markedet med materiale med særlige kendetegn eller opretholde tilskyndelsen til at fortsætte frembringelsen af forbedrede sorter. […] [V]ed nærværende forordning tages der hensyn til bestående internationale konventioner som f.eks. [UPOV-konventionen] […]«
19

Den forelæggende ret er for det andet af den opfattelse, at fordelen ved denne erhvervserfaring kunne sikres på andre måder, såsom ved en bestemmelse om pointtildeling i forbindelse med udbudsproceduren til fordel for farmaceuter, der er ansat på apoteket. Den forelæggende ret nærer desuden tvivl om, hvorvidt den erhvervserfaring, der er opnået ved at arbejde på det kommunale apotek, fortjener at blive tillagt en sådan vægt. I denne henseende har den fremhævet, at erhvervet som farmaceut er et reguleret erhverv, og at overdragelsen af et apotek kun kan foretages til fordel for en farmaceut, som er medlem af den farmaceutiske erhvervsfaglige forening, som allerede er indehaver af et apotek, eller som har mindst to års erhvervserfaring. En erfaring som farmaceut ansat på et kommunalt apotek gør det desuden ikke muligt at drage konklusioner om denne ansattes evne til at drive et apotek.
55

Hvad navnlig angår det sidstnævnte udsagn bemærkes for det første, at Retten i den appellerede dom var forpligtet til at sikre sig, at EUIPO ikke havde tilsidesat artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, der i forbindelse med en sag vedrørende absolutte registreringshindringer pålægger EUIPO at foretage en ex officio-prøvelse af de faktiske omstændigheder og i fornødent omfang godtgøre, at sådanne hindringer foreligger. For det andet er behovet for at undersøge kontekstbestemte forhold som dem, der er indeholdt i nærværende doms præmis 52, i forbindelse med den konkrete bedømmelse af, hvordan den relevante kundekreds vil opfatte det ansøgte varemærke, på ingen måde underlagt den betingelse, at det er godtgjort, at denne kundekreds genkender dette varemærke som titlen på komediefilmen med samme navn, eller at den opfatter det nævnte varemærke som en »spøg«, idet fraværet af disse to omstændigheder i øvrigt ikke gør det muligt at fastslå, at der foreligger en krænkelse af den offentlige sædelighed.
Artikel 21 i code de déontologie de l’IPCF (IPCF’s fagetiske regler) i den udgave, som blev godkendt ved kongelig anordning af 22. oktober 2013 (Moniteur belge af 21.11.2013, s. 86547, herefter »IPCF’s tidligere fagetiske regler«), havde følgende ordlyd:

»Stk. 1 Udøvelsen af erhvervet som ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF er uforenelig med udøvelsen af enhver håndværks-, landbrugs- eller handelsvirksomhed, hvad enten udøvelsen foregår direkte eller indirekte, individuelt eller inden for rammerne af en sammenslutning eller i et selskab i egenskab af selvstændig erhvervsdrivende, som direktør, administrator, virksomhedsleder eller aktiv selskabsdeltager.

Stk. 2 Bortset fra de former for virksomhed, der er nævnt i stk. 3, kan [IPCF’s forretningsudvalg] dog efter forudgående og skriftlig begæring fra en ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF fravige denne regel, forudsat at medlemmets uafhængighed og uvildighed ikke bringes i fare, og at den pågældende virksomhed udgør en bivirksomhed. Denne afgørelse kan til enhver tid tilbagekaldes af IPCF’s forretningsudvalg.

Det Nationale Råd for IPCF [(herefter »det nationale råd«)] kan endvidere til enhver tid fastsætte undtagelser ved hjælp af en generel retningslinje for bestemte aktiviteter inden for håndværks-, landbrugs- eller handelssektoren, bortset fra de i stk. 3 nævnte former for virksomhed. Det nationale råd kan ligeledes fastlægge retningslinjer, hvorefter der midlertidigt ikke er tale om uforenelige erhverv i forbindelse med arv. En ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF, der falder ind under de af det nationale råd fastlagte retningslinjer, skal underrette IPCF’s forretningsudvalg skriftligt herom.

Stk. 3 Følgende erhvervsmæssige aktiviteter anses altid for at bringe eksterne regnskabsføreres uafhængighed og uvildighed i fare: forsikringsmægler eller forsikringsagent, ejendomsmægler, undtagen virksomhed som ejendomsadministrator, samt enhver bankvirksomhed eller finansielle tjenesteydelser, som kræver registrering hos Autorité des Services et Marchés Financiers (FSMA) [(myndigheden for finansielle tjenester og markeder)].«