Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – relative ugyldighedsgrunde – brug af varemærke, der kan være forbudt på grund af en anden ældre ret – retten til et navn

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 52, stk. 2, litra a)]

2. Appel – anbringender – retlig fejl – tilsidesættelse af en national retsregel, som er gjort gældende i hovedsagen med henvisning til artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 40/94

[Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 2, og art. 52, stk. 2, litra a); Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 37]

3. EF-varemærker – klagesag – indbringelse af klager for EU’s retsinstanser – Rettens adgang til at omgøre den anfægtede afgørelse – grænser

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 2 og 3)

Sammendrag

1. Ordlyden og opbygningen af artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker gør det ikke muligt, i tilfælde, hvor en ret til et navn påberåbes, alene at begrænse anvendelsen af denne bestemmelse til tilfælde, hvor registreringen af et EF-varemærke strider mod en ret, der udelukkende har til formål at beskytte navnet for så vidt angår interessentens personlige kendetegn.

Ifølge denne bestemmelse kan ugyldigheden af et EF-varemærke erklæres efter indgivelse af begæring fra en berørt person, der gør »en anden ældre ret« gældende. For at præcisere en sådan ældre rets art opregner bestemmelsen fire rettigheder samtidig med, at den i anvendelse af biordet »navnlig« antyder, at denne opregning ikke er udtømmende. Det følger af denne ikke-udtømmende opregning, at de nævnte rettigheder tjener til at beskytte interesser af forskellig art. Det bemærkes, at for nogle af disse rettigheders vedkommende, herunder ophavsretten og den industrielle ejendomsret, er de økonomiske aspekter beskyttet både i de nationale retsordener og i EU-retten imod kommercielle krænkelser.

(jf. præmis 34-36)

2. Det følger af ordlyden af artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at denne, skønt den henviser til den situation, i hvilken en ældre ret gør det muligt at forbyde anvendelsen af et EF-varemærke, klart sondrer mellem to tilfælde, alt efter om den ældre ret er beskyttet af EU-lovgivningen »eller« af national ret.

For så vidt angår de proceduremæssige regler, der fremgår af forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, i tilfælde af en klage indgivet på grundlag af artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 40/94 på basis af en ældre ret beskyttet i den nationale retsorden, påfører regel 37 i forordning nr. 2868/95 den, der fremsætter begæringen, den byrde at fremlægge bevis over for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) for, at vedkommende ikke bare opfylder de krævede betingelser i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som vedkommende påberåber sig anvendelsen af for at kunne få adgang til at forbyde brugen af et EF-varemærke i henhold til en ældre ret, men også bevis for indholdet af denne lovgivning.

I tilfælde, hvor en anmodning om, at et EF-varemærke erklæres ugyldigt, støttes på en ældre ret, som er omfattet af en national retsregel, påhviler det for det første Harmoniseringskontorets kompetente instanser at bedømme gyldigheden og rækkevidden af de af appellanten fremlagte beviser for at fastlægge indholdet af ovennævnte regel. For det andet, i overensstemmelse med artikel 63, stk. 2, i forordning nr. 40/94, indbringes en klage for Retten til bedømmes af overtrædelser af traktaten, af forordning nr. 40/94 eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse. Det følger heraf, at Retten har kompetence til at udøve en fuldstændig legalitetskontrol i forhold til Harmoniseringskontorets bedømmelse af beviser fremlagt af den, der har fremsat begæringen med henblik på at fastlægge indholdet af den nationale lovgivning, som han påberåber sig beskyttelsen af.

Med hensyn til efterprøvelsen, i tilfælde af en appel, af de anbringender, som Retten har behandlet med hensyn til den nævnte national lovgivning, har Domstolen kompetence til først og fremmest at efterprøve, at Retten på grundlag af de dokumenter og andre oplysninger, som er blevet fremlagt for den, ikke har foretaget en urigtig gengivelse af ordlyden af de pågældende nationale bestemmelser eller af den nationale retspraksis, som er relevant for dem, eller endog af den retsvidenskabelige litteratur, som vedrører dem, og derefter at Retten i forhold til disse oplysninger ikke har foretaget konstateringer, der er åbenbart i strid med oplysningernes indhold, og endelig at Retten ved bedømmelsen af alle oplysningerne for at fastlægge indholdet af den pågældende nationale lovgivning ikke har tillagt en af dem en betydning, som ikke kan udledes deraf i forhold til de øvrige oplysninger, for så vidt som dette fremgår åbenbart af sagsakterne.

(jf. præmis 48-53)

3. Den prøvelse, som Retten udøver i henhold til artikel 63 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, er en prøvelse af lovligheden af afgørelser fra appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design). Retten kan kun ophæve eller omgøre den anfægtede afgørelse, hvis den på det tidspunkt, den blev truffet, var behæftet med en af de ophævelses- eller omgørelsesgrunde, der fremgår af artikel 63, stk. 2, i denne forordning.

4. Det følger heraf, at den beføjelse til at omgøre en afgørelse, som er tillagt Retten, ikke bevirker, at denne tillægges en beføjelse til at sætte sin egen bedømmelse i stedet for appelkammerets og så meget desto mindre at foretage bedømmelse af et forhold, som det pågældende kammer endnu ikke har taget stilling til. Udøvelsen af beføjelsen til at omgøre en afgørelse skal således principielt begrænses til tilfælde, hvor Retten efter at have prøvet appelkammerets vurdering er i stand til på baggrund af de fastslåede faktiske og retlige omstændigheder at fastlægge den afgørelse, som appelkammeret var forpligtet til at træffe.

(jf. præmis 71 og 72)