ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 36/2

Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. december 2019 – Den Tjekkiske Republik mod Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-482/17) (1)

(Annullationssøgsmål - tilnærmelse af lovgivningerne - direktiv (EU) 2017/853 - erhvervelse og besiddelse af våben - gyldighed - retsgrundlag - artikel 114 TEUF - ændring af et eksisterende direktiv - proportionalitetsprincippet - manglende konsekvensanalyse - krænkelse af ejendomsretten - forholdsmæssigheden af de vedtagne foranstaltninger - foranstaltninger, som skaber hindringer på det indre marked - retssikkerhedsprincippet - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - foranstaltninger, som forpligter medlemsstaterne til at vedtage en lovgivning med tilbagevirkende kraft - princippet om forbud mod forskelsbehandling - undtagelse for Det Schweiziske Forbund - forskelsbehandling, der berører medlemsstater i Den Europæiske Union eller andre medlemsstater i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) end denne stat)

(2020/C 36/02)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Den Tjekkiske Republik (ved M. Smolek, O. Serdula og J. Vláčil, som befuldmægtigede)

Intervenienter til støtte for sagsøgeren: Ungarn (ved M.Z. Fehér, G. Koós og G. Tornyai, som befuldmægtigede) og Republikken Polen (ved B. Majczyna, M. Wiącek og D. Lutostańska, som befuldmægtigede)

Sagsøgte: Europa-Parlamentet (ved O. Hrstková Šolcová og R. van de Westelaken, som befuldmægtigede) og Rådet for Den Europæiske Union (først ved A. Westerhof Löfflerová, E. Moro og M. Chavrier, derefter ved A. Westerhof Löfflerová og M. Chavrier, som befuldmægtigede)

Intervenienter til støtte for sagsøgte: Den Franske Republik ved A. Daly, E. de Moustier, R. Coesme og D. Colas, som befuldmægtigede og Europa-Kommissionen (ved M. Šimerdová, Y.G. Marinova og E. Kružíková, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

2) Den Tjekkiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union.

3) Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen samt Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.

(1) EUT C 357 af 23.10.2017.
1)

Artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, sammenholdt med artikel 5, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis), skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ejerne af en lejlighed i en fællesejet ejendom, som er tilsluttet et fjernvarmenet, er forpligtede til at bidrage til omkostningerne til den varmeenergi, der anvendes til ejendommens fællesarealer og af dens indre installation, selv om de ikke individuelt har anmodet om varmeforsyning, og de ikke gør brug af denne i deres lejlighed.
1)

Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale lovgivninger og kollektive overenskomster, som fastsætter tildeling af årligt betalte feriedage ud over den minimumsperiode på fire uger, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, idet udskydelsen af disse feriedage på grund af sygdom er udelukket.
1)

Artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udbytte udloddet af et hjemmehørende selskab til en hjemmehørende pensionsfond dels er undergivet kildeskat, som fuldt ud kan modregnes i den selskabsskat, som denne fond skal betale, og som kan medføre en tilbagebetaling, såfremt den skat, der er opkrævet i form af kildeskat, overstiger den selskabsskat, som fonden skal betale, dels ikke fører til en forhøjelse af det selskabsskattepligtige resultat eller alene fører til en moderat forhøjelse heraf som følge af muligheden for at fratrække hensættelser til pensionsudbetalingsforpligtelser i nævnte resultat, mens udbytte, der udbetales til en ikke-hjemmehørende pensionsfond, pålægges kildeskat, der for en sådan fond udgør en endelig beskatning, når den ikke-hjemmehørende pensionsfond anvender det modtagne udbytte til hensættelser til alderspensionsydelser, som fonden skal betale i fremtiden, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 31. oktober 2019 – Europa-Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-395/17) (1)

(Traktatbrud - egne indtægter - de oversøiske landes og territoriers (OLT) associering med Den Europæiske Union - afgørelse 91/482/EØF - afgørelse 2001/822/EF - tilladelse af import til Unionen med fritagelse for told af varer med oprindelse i OLT - varecertifikat EUR. 1 - et OLT’s myndigheders ulovlige udstedelse af certifikater - told ikke opkrævet af de importerende medlemsstater - artikel 4, stk. 3, TEU - princippet om loyalt samarbejde - ansvar for den medlemsstat, der opretholder særlige forbindelser med det pågældende OLT - forpligtelse til at kompensere for det tab af Unionens egne indtægter, der er forvoldt ved den ulovlige udstedelse af varecertifikater EUR. 1 - import af mælkepulver og ris fra Curaçao samt af gryn og semulje fra Aruba)

(2019/C 432/04)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J.-F. Brakeland, A. Caeiros, L. Flynn og S. Noë, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene (ved M.K. Bulterman, M.H.S. Gijzen, P. Huurnink og J. Langer, som befuldmægtigede)

Intervenienter til støtte for sagsøgte: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (først ved J. Kraehling, G. Brown, R. Fadoju og S. Brandon, som befuldmægtigede, bistået af barristers K. Beal, QC, og P. Luckhurst, derefter ved S. Brandon og F. Shibli, som befuldmæftigede, bistået af barristers K. Beal, QC, og P. Luckhurst)

Konklusion

1) Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i medfør af artikel 4, stk. 3, TEU, idet det ikke har kompenseret for det tab af egne indtægter, der følger af den ulovlige udstedelse, henset til Rådets afgørelse 91/482/EØF af 25. juli 1991 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og dernæst til Rådets afgørelse 2001/822/EF af 27. november 2001 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Fællesskab, foretaget af myndighederne i Curaçao og Aruba, af certifikater EUR. 1 for så vidt angår henholdsvis import af mælkepulver og ris fra Curaçao i perioden 1997/2000 og import af gryn og semulje fra Aruba i perioden 2002/2003.

2) Kongeriget Nederlandene betaler sagsomkostningerne.

3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer sine egne omkostninger..

(1) EUT C 347 af 16.10.2017.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 31. oktober 2019 – Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-391/17) (1)

(Traktatbrud - egne indtægter - de oversøiske landes og territoriers (OLT) associering med Den Europæiske Union - afgørelse 91/482/EØF - artikel 101, stk. 2 - tilladelse af import til Unionen med fritagelse for told af varer, som ikke har oprindelse i OLT, og som frit kan omsættes i et OLT, og som genudføres i uændret stand til Unionen - eksportcertifikater EXP - et OLT’s myndigheders ulovlige udstedelse af certifikater - artikel 4, stk. 3, TEU - princippet om loyalt samarbejde - ansvar for den medlemsstat, der opretholder særlige forbindelser med det pågældende OLT - forpligtelse til at kompensere for det tab af Unionens egne indtægter, der er forvoldt ved den ulovlige udstedelse af eksportcertifikater EXP - import af aluminium fra Anguilla)

(2019/C 432/03)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Caeiros, J.-F. Brakeland, L. Flynn og S. Noë, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (først ved J. Kraehling, G. Brown, R. Fadoju og S. Brandon, som befuldmægtigede, bistået af barristers K. Beal, QC, og P. Luckhurst, derefter ved S. Brandon og F. Shibli, som befuldmægtigede, bistået af barristers K. Beal, QC, og P. Luckhurst)

Intervenient til støtte for den anden part i sagen: Kongeriget Nederlandene (ved M. Bulterman, P. Huurnink og J. Langer, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i medfør af artikel 4, stk. 3, TEU, idet det ikke har kompenseret for det tab af egne indtægter, der følger af myndighederne i Anguillas ulovlige udstedelse, henset til Rådets afgørelse 91/482/EØF af 25. juli 1991 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, af EXP-certifikater for så vidt angår indførsel af aluminium fra Anguilla i perioden 1999/2000.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagsomkostningerne.

3) Kongeriget Nederlandene bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 318 af 25.9.2017.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 13. februar 2019 — Ronny Rohart mod Federale Pensioendienst (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Arbeidsrechtbank Gent — Belgien)

(Sag C-179/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - social sikring - pensionsrettigheder i henhold til den nationale pensionsordning for arbejdstagere - afslag på at tage hensyn til den periode, hvor en af Den Europæiske Unions tjenestemænd aftjente værnepligt efter vedkommendes indtræden i tjenesten - princippet om loyalt samarbejde)

(2019/C 131/17)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Arbeidsrechtbank Gent

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ronny Rohart

Sagsøgt: Federale Pensioendienst

Konklusion

Artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med vedtægten for tjenestemænd, fastsat i Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29. februar 1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen, som ændret ved Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 723/2004 af 22. marts 2004, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der ved fastlæggelsen af pensionsrettighederne for en arbejdstager, som har haft ansættelse som lønmodtager i denne medlemsstat, før han blev EU-tjenestemand, og som efter at være blevet EU-tjenestemand har aftjent sin værnepligt i denne medlemsstat, nægtes denne arbejdstager sidestilling af den periode, der blev tilbragt i militærtjeneste, med en faktisk arbejdsperiode som lønmodtager, hvilket han ville have haft ret til, hvis han på det tidspunkt, hvor han blev indkaldt til denne tjeneste, eller i mindst et år inden for de tre år, efter han havde opfyldt sine militære forpligtelser, havde haft en ansættelse, der var omfattet af den nationale pensionsordning.

(1) EUT C 182 af 28.5.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. februar 2019 — fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre udstedt mod TC (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank Amsterdam — Nederlandene)

(Sag C-492/18 PPU) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i straffesager - rammeafgørelse 2002/584/RIA - europæisk arrestordre - artikel 12 - varetægtsfængsling af en person - artikel 17 - frister for vedtagelse af afgørelsen om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre - national lovgivning, hvorefter varetægtsforanstaltningen suspenderes ex officio 90 dage efter anholdelsen - overensstemmende fortolkning - udsættelse af fristen - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 6 - ret til frihed og sikkerhed - forskellige fortolkninger af national lovgivning - klarhed og forudsigelighed)

(2019/C 131/19)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Part i hovedsagen

TC

Konklusion

Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter en generel og ubetinget forpligtelse til at løslade en eftersøgt person, som er blevet anholdt på grundlag af en europæisk arrestordre, så snart der er forløbet 90 dage siden anholdelsen af den pågældende, når der med hensyn til den pågældende består en meget alvorlig flugtrisiko, som ikke kan nedbringes til et acceptabelt niveau ved fastsættelse af passende foranstaltninger.

Artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at den er til hinder for en national retspraksis, som tillader varetægtsfængsling af den eftersøgte person ud over nævnte frist på 90 dage på grundlag af en fortolkning af denne nationale bestemmelse, hvorefter nævnte frist udsættes, såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed enten beslutter at forelægge en anmodning om præjudiciel afgørelse for Den Europæiske Unions Domstol, at afvente besvarelsen af en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af en anden fuldbyrdende judiciel myndighed eller at udsætte afgørelsen om overgivelse med den begrundelse, at der kan foreligge en reel risiko for umenneskelige eller nedværdigende forhold under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, for så vidt som denne retspraksis ikke sikrer, at nævnte nationale bestemmelse er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584, og frembyder forskelle, der kan medføre forskellig længde af varetægtsfængslingen.

(1) EUT C 381 af 22.10.2018.
C 131/15

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 7. februar 2019 — NK (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Oldenburg — Tyskland)

(Sag C-231/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - transport - vejtransport - forordning (EF) nr. 561/2006 - forordning (EU) nr. 165/2014 - forpligtelse til at anvende en takograf - undtagelse for køretøjer, der anvendes til transport af levende dyr fra gårde til lokale markeder og omvendt eller fra markeder til lokale slagterier)

(2019/C 131/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Oldenburg

Part i hovedsagen

NK

Procesdeltagere: Staatsanwaltschaft Oldenburg og Staatliches Gewerbeaufsichtsamt Oldenburg

Konklusion

Udtrykket »lokale markeder«i artikel 13, stk. 1, litra p), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85, som ændret ved Europa Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 165/2014 af 4. februar 2014, skal fortolkes således, at det ikke betegner hverken den transaktion, der foretages mellem en kvæggrossist og en landbruger, eller selve kvæggrossisten, således at den i bestemmelsen fastsatte undtagelse ikke kan finde anvendelse på køretøjer, der transporterer levende dyr direkte fra gårde til lokale slagterier.

(1) EUT C 221 af 25.6.2018.
2)

Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal fortolkes således, at princippet om domstolenes uafhængighed ikke er til hinder for, at der på sagsøgeren i hovedsagen anvendes en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der uden hensyn til karakteren af de udøvede funktioner, til anciennitet eller til vigtigheden af de udførte arbejdsopgaver i forbindelse med generelle foranstaltninger om lønnedsættelse forbundet med forpligtelsen til at nedbringe et uforholdsmæssigt stort budgetunderskud har fastsat forskellige procentvise lønnedsættelser for grundlønninger og supplerende lønninger til medlemmerne af dommerstanden, hvilket ifølge den forelæggende ret har vist sig at indebære større procentvise lønnedsættelser for de dommere, der tilhører to løngrupper i denne dommerstands lavere kategorier, end for de dommere, der tilhører en løngruppe i den nævnte dommerstands højere kategori, selv om de førstnævnte oppebærer en lavere løn end de sidstnævnte, for så vidt som det lønniveau, som sagsøgeren i hovedsagen har efter den i hovedsagen omhandlede lønnedsættelse, er i overensstemmelse med vigtigheden af de arbejdsopgaver, som han varetager, og følgelig sikrer hans uafhængige bedømmelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
C 93/17

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. januar 2019 — i sagen anlagt af A Ltd (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Korkein hallinto-oikeus — Finland)

(Sag C-74/18) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2009/138/EF - adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed - artikel 13, nr. 13) - begrebet »den medlemsstat, hvor risikoen består« - selskab i en medlemsstat, som udbyder forsikringer vedrørende den kontraktlige risiko knyttet til selskabsomdannelser i en anden medlemsstat - artikel 157 - staten, hvori afgift på forsikringspræmier opkræves))

(2019/C 93/22)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

A Ltd

procesdeltager: Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

Konklusion

Artikel 157, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/58/EU af 11. december 2013, sammenholdt med artikel 13, nr. 13), i nævnte direktiv 2009/138, skal fortolkes således, at når et forsikringsselskab, der er etableret i en medlemsstat, udbyder en forsikring, som dækker kontraktlige risici i forbindelse med aktiernes værdi og grundlaget for den pris, køber betaler ved erhvervelsen af en virksomhed, er en forsikringsaftale, der er indgået i forbindelse hermed, udelukkende pålagt de indirekte skatter og skattelignende afgifter, hvormed forsikringspræmierne er belastet i den medlemsstat, hvor forsikringstageren er etableret.

(1) EUT C 142 af 23.4.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. december 2018 — europæisk arrestordre udstedt mod IK (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hof van Cassatie — Belgien)

(Sag C-551/18) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - præjudiciel forelæggelse efter hasteproceduren - politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager - rammeafgørelse 2002/584/RIA - den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne - europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf - indhold og form - artikel 8, stk. 1, litra f) - manglende angivelse af tillægsstraffen - gyldighed - følger - virkning for fængslingen))

(2019/C 93/24)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van Cassatie

Part i hovedsagen

IK

Konklusion

Artikel 8, stk. 1, litra f), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at undladelsen af i den europæiske arrestordre, på grundlag af hvilken overgivelsen af den berørte person er sket, at anføre den tillægsstraf om tilsyn, som den pågældende er idømt for den samme lovovertrædelse og ved den samme retsafgørelse som vedrørende hovedfrihedsstraffen, ikke under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede er til hinder for, at fuldbyrdelsen af tillægsstraffen ved udløbet af hovedstraffen og efter en udtrykkelig afgørelse herom fra den nationale domstol, der har kompetence i straffuldbyrdelsessager, medfører en frihedsberøvelse.

(1) EUT C 16 af 14.1.2019.
C 93/18

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. januar 2019 — Sag anlagt af Klaus Manuel Maria Brisch (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Köln — Tyskland)

(Sag C-102/18) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - forordning (EU) nr. 650/2012 - artikel 65, stk. 2 - europæisk arvebevis - anmodning om bevis - gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014 - obligatorisk eller fakultativt at anvende formularen i artikel 1, stk. 4, i gennemførelsesforordning nr. 1329/2014))

(2019/C 93/23)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Köln

Part i hovedsagen

Sagsøger: Klaus Manuel Maria Brisch

Konklusion

Artikel 65, stk. 2 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis og artikel 1, stk. 4, i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014 af 9. december 2014 om de formularer, der er omhandlet i forordning (EU) nr. 650/2012, skal fortolkes således, at anvendelsen af formular IV i bilag 4 til gennemførelsesforordning nr. 1329/2014 til anmodning om et bevis som omhandlet i artikel 65, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 er fakultativ.

(1) EUT C 142 af 23.4.2018.
Domstolens dom (Plenum) af 10. december 2018 — Andy Wightman m.fl. mod Secretary of State for Exiting the European Union (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Court of Session (Scotland) Edinburgh — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-621/18) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - artikel 50 TEU - en medlemsstats meddelelse om sin beslutning om at udtræde af Den Europæiske Union - konsekvenser af meddelelsen - ret til ensidig tilbagekaldelse af meddelelsen - betingelser))

(2019/C 65/24)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Session (Scotland), Edinburgh

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Andy Wightman, Ross Greer, Alyn Smith, David Martin, Catherine Stihler, Jolyon Maugham og Joanna Cherry

Sagsøgt: Secretary of State for Exiting the European Union

Procesdeltagere: Chris Leslie og Tom Brake

Konklusion

Artikel 50 TEU skal fortolkes således, at når en medlemsstat i overensstemmelse med denne artikel har meddelt Det Europæiske Råd, at den har besluttet at udtræde af Den Europæiske Union, tillader den nævnte artikel denne medlemsstat, så længe en udtrædelsesaftale indgået mellem den nævnte medlemsstat og Den Europæiske Union ikke er trådt i kraft, eller, hvis en sådan aftale ikke foreligger, så længe fristen på to år i henhold til samme artikels stk. 3 eller en eventuel forlænget frist som omhandlet i samme stykke ikke er udløbet, ensidigt at tilbagekalde denne meddelelse entydigt og ubetinget ved en skriftlig meddelelse til Det Europæiske Råd, efter at den pågældende medlemsstat har truffet beslutning om tilbagekaldelse i overensstemmelse med sine forfatningsmæssige bestemmelser. En sådan tilbagekaldelse har til formål at bekræfte denne medlemsstats medlemskab af Den Europæiske Union på uændrede vilkår for så vidt angår dens status som medlemsstat, og denne tilbagekaldelse bringer udtrædelsesproceduren til ophør.

(1) EUT C 445 af 10.12.2018.
1)

Begrebet »hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse« som omhandlet i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det dækker en transaktion, hvorved en fast ejendom, der anvendes til kommerciel udnyttelse, udlejes med samtlige investeringsgoder og inventar, som er nødvendige for denne udnyttelse, når lejeren fortsætter denne udnyttelse under samme navn.