Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 28. januar 1999. - C.P.M. Meeusen mod Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Commissie van Beroep Studiefinanciering - Nederlandene. - Forordning (EØF) nr. 1612/68 - Fri bevægelighed for personer - Begrebet "arbejdstager" - Etableringsfrihed - Studiestøtte - Forskelsbehandling på grundlag af nationalitet - Bopælskrav. - Sag C-337/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-03289



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 I denne praejudicielle sag har Commissie van Beroep Studiefinanciering (Nederlandene) (herefter »Commissie van Beroep«) anmodet Domstolen om at praecisere, hvilken betydning arbejdstagerens bopael og familiemedlemmers bopael har for afgraensningen af anvendelsesomraadet for den regel om ligebehandling for saa vidt angaar sociale fordele, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467). Indledningsvis oensker den forelaeggende ret oplyst, om arbejde, der udfoeres som ansat i en familievirksomhed, kan kvalificeres som loennet beskaeftigelse i forbindelse med EF-traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68. Desuden oensker retten oplyst, hvorvidt det er muligt paa grundlag af traktatens artikel 52 at fastslaa, at der ikke maa udoeves forskelsbehandling for saa vidt angaar sociale fordele, heller ikke naar de tilkendes selvstaendige erhvervsdrivende.

II - De faktiske omstaendigheder og de forelagte spoergsmaal

2 Den sag, der verserer for den forelaeggende ret, vedroerer en afgoerelse, der er truffet af Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (herefter »IBG«) - som er den nederlandske myndighed, der administrerer studiestoetten - om ikke at tilkende Chantal Meeusen, der er belgisk statsborger og bosat i Belgien, de ydelser, der er fastsat i den nederlandske lov om studiestoette, selv om hendes foraeldre, der ogsaa er belgiske statsborgere og bosat i Belgien, altid har arbejdet i Nederlandene.

3 Sagsoegerens foraeldre, aegtefaellerne Meeusen, har haft erhvervsmaessig beskaeftigelse i Nederlandene siden 1976, og de tog i 1980 bopael i Essen, Belgien, ikke langt fra den nederlandske graense. Faderen, Petrus Meeusen, er direktoer for selskabet Inpechem Inspectors BV, som han selv har grundlagt, og hvori han ejer alle anparter. Selskabet, der har hjemsted i Rotterdam, er en raadgivningsvirksomhed inden for tanktransport og beskaeftiger ca. 20 personer. Moderen er ansat i selskabet. AEgteparret Meeusen har altid haft deres indtaegter i Nederlandene og betalt skat til de nederlandske skattemyndigheder. De er registreret i henhold til den almindelige sociale sikringsordning i Nederlandene, da den beroertes arbejdssted ifoelge de nederlandske love er bestemmende herfor.

4 Den 14. oktober 1993 ansoegte Chantal Meeusen IBG om tildeling af studiestoette for at kunne fortsaette sin kemiuddannelse ved Provincial Hoger Technisch Instituut voor Scheikunde, Antwerpen. For tiden fra november 1993 til marts 1994 fik hun tilkendt stoettens grundbeloeb, der i henhold til den nederlandske lov om studiestoette, Wet op de studiefinanciering (herefter »WSF«), tildeles direkte til den myndige studerende uafhaengigt af dennes indtaegter. Ved afgoerelse af 2. oktober 1994 aendrede IBG efterfoelgende sin oprindelige afgoerelse og paalagde samtidig sagsoegeren at tilbagebetale de allerede modtagne beloeb. Afslaget paa stoette blev begrundet med, at sagsoegeren ikke befandt sig i en af WSF omfattet situation, da hun ikke var nederlandsk statsborger og ikke var bosiddende i Nederlandene. Loven finder anvendelse paa nederlandske statsborgere og paa visse kategorier af udlaendinge, herunder statsborgere i Faellesskabets medlemsstater, forudsat at de er bosiddende i Nederlandene.

Afgoerelsen af 2. oktober 1994, der blev fastholdt af IBG efter klage, er af sagsoegeren blevet anfaegtet ved den forelaeggende ret. Ifoelge retten kan der som foelge af faellesskabsbestemmelserne om fri bevaegelighed for arbejdstagere bestaa en ret til studiestoette for udlaendinge, der er statsborgere i en anden medlemsstat, selv om dette i henhold til national lovgivning er udelukket for udlaendinge, der ikke er bosiddende i Nederlandene. Under forhandlingerne for den forelaeggende ret har IBG gjort gaeldende, at faellesskabsbestemmelserne ikke beskytter graensearbejdere, der ikke er bosiddende i landet. Da en studiestoette, som en medlemsstat tildeler boern af arbejdstagere, ifoelge Domstolen er en social fordel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, har retten rejst det spoergsmaal, om denne bestemmelse tillige finder anvendelse, naar baade arbejdstageren og hans familie er bosiddende i en anden medlemsstat end beskaeftigelsesstaten, hvor de beroerte betaler skat og bidrag til sociale sikringsordninger. Men retten er foerst og fremmest i tvivl om, hvorvidt den af moderen udoevede beskaeftigelse kan anses for at vaere loennet beskaeftigelse. Saafremt bestemmelserne om beskyttelse af arbejdstagere ikke finder anvendelse, har retten anmodet Domstolen om at tage stilling til, om bestemmelserne om etableringsfriheden eventuelt kan vaere relevante.

5 Commissie van Beroep har foelgelig forelagt foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) a) Er omstaendigheder som de foreliggende, hvor sagsoegerens mor er ansat i det anpartsselskab, som hendes aegtefaelle er direktoer for og eneste selskabsdeltager i, til hinder for at betragte hende som vandrende arbejdstager i den betydning, hvori begrebet er anvendt i EF-traktatens artikel 48 og i forordning (EOEF) nr. 1612/68?

For det tilfaelde at spoergsmaal 1) a) besvares benaegtende:

b) I Bernini-sagen (dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Sml. I, s. 1071) har Domstolen fastslaaet, at en medlemsstats studiestoette til arbejdstageres boern for en vandrende arbejdstager udgoer en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68, naar arbejdstageren fortsat forsoerger barnet. I et saadant tilfaelde kan barnet paaberaabe sig artikel 7, stk. 2, for at faa studiestoette paa de samme betingelser som indenlandske arbejdstageres boern, og der kan herved navnlig ikke stilles yderligere krav om bopael for barnet.

Gaelder denne regel uden begraensning i tilfaelde, hvor den vandrende arbejdstager maa betragtes som graensearbejder?

c) Gaelder reglen i henhold til Bernini-dommen, som gengivet i spoergsmaal 1) b), ogsaa i tilfaelde, hvor et barn af en vandrende arbejdstager, som i det foreliggende tilfaelde, aldrig har boet i Nederlandene?

2) Skal EF-traktatens artikel 52 fortolkes saaledes, at den anerkendelse af retsstillingen, som foelger af den i Bernini-dommen opstillede retsregel, jf. spoergsmaal 1) b), ogsaa gaelder for et barn af en person, som er statsborger i en medlemsstat, men som udoever selvstaendig erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat?

I hvilket omfang har det herved betydning, at barnet aldrig har boet i Nederlandene, og at den paagaeldende foraelder ikke har bopael i det land, hvor han udoever selvstaendig erhvervsvirksomhed?«

III - De relevante faellesskabsbestemmelser

6 For saa vidt angaar arbejdstagere er princippet om forbud mod forskelsbehandling fastsat i generelle vendinger i traktatens artikel 48, stk. 2, hvorefter arbejdskraftens frie bevaegelighed »forudsaetter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for saa vidt angaar beskaeftigelse, afloenning og oevrige arbejdsvilkaar«.

I henhold til artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet »nyder [en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat] samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere«.

7 For saa vidt angaar selvstaendige erhvervsdrivende bestemmes det i traktatens artikel 52: »Inden for rammerne af nedennaevnte bestemmelser skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, gradvis ophaeves i loebet af overgangsperioden.«

IV - Studiestoette i Nederlandene

8 I Nederlandene er bestemmelserne om studiestoette fastsat i WSF, der traadte i kraft den 1. oktober 1986. For det foerste findes der et grundbeloeb, der er uafhaengigt at foraeldrenes indkomst (artikel 16). Desuden kan der ydes et tillaegsbeloeb, der beror paa foraeldrenes indkomst (artikel 18 og 20). Stoerrelsen af grundbeloebet og tillaegsbeloebet varierer afhaengigt af, om den studerende er hjemme- eller udeboende. I henhold til den gaeldende ordning udbetales stoetten direkte til de studerende. Efter den tidligere ordning kunne foraeldrene til en studerende mellem 18 og 27 aar modtage et boernetilskud. Desuden kunne de studerende efter en trangsbedoemmelse modtage en studiestoette, der blev tildelt paa grundlag af familiens husstandsindkomst.

9 Ifoelge artikel 7 finder WSF udelukkende anvendelse paa:

»a. Studerende, der er nederlandske statsborgere.

b. Studerende, der ikke er nederlandske statsborgere, men som er bosiddende i Nederlandene, og som sidestilles med nederlandske statsborgere for saa vidt angaar studiestoette i henhold til bestemmelserne i overenskomster, der er indgaaet med andre stater, eller i henhold til en beslutning, der er bindende for Nederlandene, og som er truffet af en folkeretlig organisation.

c. Studerende, der ikke er nederlandske statsborgere, men som er bosiddende i Nederlandene, og som tilhoerer en persongruppe, der ifoelge eller i medfoer af en administrativ bestemmelse sidestilles med nederlandske statsborgere for saa vidt angaar studiestoette.«

V - Foerste spoergsmaal, litra a)

10 Den forelaeggende ret har anmodet om, at man foerst undersoeger, om sagsoegerens moder kan anses for loenmodtager med henblik paa anvendelsen af faellesskabsbestemmelserne om arbejdstageres ligebehandling for saa vidt angaar sociale fordele. Disse fordele omfatter efter Domstolens praksis - i det mindste i visse tilfaelde - tildeling af studiestoette til arbejdstagerens boern. Det foerste spoergsmaal skal naermere bestemt forstaas saaledes, at det oenskes oplyst, om den beskaeftigelse, som aegtefaellen til virksomhedens eneejer udoever i et familieforetagende, kan anses for loennet beskaeftigelse med henblik paa anvendelsen af bestemmelserne om arbejdstagernes frie bevaegelighed, isaer traktatens artikel 48 og de tilhoerende gennemfoerelsesbestemmelser, der er fastsat i forordning nr. 1612/68.

11 Vi staar dermed over for en vanskelig sondring mellem det personlige aspekt og det erhvervsmaessige aspekt ved loennet beskaeftigelse i en familiesammenhaeng. Familiens samarbejde kan antage andre former end dem, der foelger af en kontrakt, eller ligefrem finde sted uden for ethvert kontraktforhold. Netop derfor er der i de nationale retsordener fastsat bestemmelser til beskyttelse af familiemedlemmers rettigheder, naar de arbejder i familieforetagender. Det forklarer ogsaa, hvorfor en saadan beskaeftigelse kan kvalificeres forskelligt i samme retsorden. Det forholder sig i oevrigt saaledes i nederlandsk ret, der, som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, »besvarer spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger en instruktionsbefoejelse, forskelligt, alt efter retsomraadet i national ret (social sikring, skatte- og afgiftsret, civilretlige forhold)«.

12 Der er imidlertid ingen grund til at fravige de kriterier, Domstolen har fastsat for anvendelsen af bestemmelserne om beskyttelse af en faellesskabsarbejdstager, naar der er tale om beskaeftigelse, der udoeves i en familievirksomhed. I faellesskabsretspraksis er det faellesskabsretlige begreb arbejdstager defineret selvstaendigt i forhold til de nationale retssystemer (1). Enhver, der »i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger«, anses for loenmodtager (2). Der skal desuden vaere tale om en »faktisk og reel beskaeftigelse«, idet der ses bort fra marginal beskaeftigelse (3). Paa baggrund af denne praksis skal det undersoeges, hvorledes beskaeftigelsen indgaar i virksomhedens organisation, og om beskaeftigelsen udoeves efter anvisning fra en anden, der har det almindelige ansvar for virksomhedens ledelse. Det er derfor et spoergsmaal, der skal loeses paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, uden at der tages hensyn til de formelle kvalifikationer, der er fastsat til saerlige formaal i nederlandsk ret. Retten har anfoert, at den har taget stilling til, om den af fru Meeusen udoevede beskaeftigelse er reel. Den nationale ret skal tillige undersoege, om arbejdet udfoeres efter andre personers anvisning.

Jeg vil noejes med at bemaerke, at den tid, der bruges i mandens virksomhed, og den form for beskaeftigelse, som udoeves, faktisk leder tanken hen paa, at beskaeftigelsen indgaar i en mere almindelig koordinering. Paa grundlag af de oplysninger, som sagsoegeren og den forelaeggende ret har givet, synes den af fru Meeusen udoevede virksomhed at udgoere loennet beskaeftigelse, saaledes som dette begreb er defineret i faellesskabsretten (4).

13 Derimod kan det ikke antages, at der er andre kriterier, der kan laegges vaegt paa, selv om de tillaegges betydning i visse nationale retsordener. Det er navnlig ikke relevant, at den oekonomiske risiko mere eller mindre direkte ogsaa baeres af hustruen til en virksomhedsejer. Jeg finder derfor ikke, at man boer foelge Kommissionen, der foreslaar, at der skal tages hensyn til det af aegteparret Meeusen valgte formueforhold i aegteskabet (som der ikke er fremlagt oplysninger om). Ifoelge Kommissionen boer dette kvalificeringsproblem i tilfaelde af saereje behandles og loeses som for ethvert andet ansaettelsesforhold. Hvis aegteparret Meeusen derimod har valgt faelleseje, og dermed begge er medejere, boer den regel, der blev fastsat i Asscher-sagen, hvor Domstolen afviste, at en loennet direktoer for et selskab, som han ejede 100%, udoevede beskaeftigelse i et underordnelsesforhold (5), finde tilsvarende anvendelse. I Asscher-sagen afviste Domstolen med rette, at det underordnelsesforhold, som formelt er knyttet til betegnelsen »loennet«, var reelt under hensyn til den beskaeftigelse, der faktisk udoevedes. Det er derfor ikke relevant at haevde, at ingen af aegtefaellerne kan befinde sig i et underordnelsesforhold under hensyn til, at de sammen ejer samtlige anparter. Ved at raesonnere saaledes sammenblandes det formueretlige aspekt med de reelle arbejdsforhold i virksomheden. Det synspunkt, som den nederlandske regering har fremfoert (ligeledes under den mundtlige forhandling), og hvorefter der aldrig kan bestaa et underordnelsesforhold mellem aegtefaeller, er heller ikke relevant, da det personlige forhold sammenblandes med det organisatoriske i virksomheden. Den omstaendighed, at en af aegtefaellerne har organisatoriske og koordineringsmaessige opgaver, indebaerer ikke, at der bestaar et hierarki i de personlige forhold.

VI - Foerste spoergsmaal, litra b) og c)

14 Saafremt det foerste spoergsmaal, litra a), maa besvares bekraeftende, hvilket jeg mener, det boer, skal det foerste spoergsmaal, litra b) og c), dernaest behandles. Domstolen har i Echternach og Moritz-dommen og i Bernini-dommen fastslaaet, at stoette, der tildeles til uddannelse og underhold for at foelge en videregaaende uddannelse, skal anses for sociale fordele i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 under forudsaetning af, at arbejdstageren som praeciseret i Bernini-dommen fortsat forsoerger barnet (6). Med det foerste spoergsmaal, litra b), oensker den forelaeggende ret for det foerste oplyst, om arbejdstageren har krav paa de sociale fordele, som nederlandske arbejdstagere har ret til, selv om han er bosiddende i en anden stat end den, hvor han udoever sin erhvervsmaessige beskaeftigelse. Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, oensker retten desuden oplyst [litra c)], om den sociale fordel skal tildeles, selv om det stoetteberettigede barn aldrig har vaeret bosiddende i den stat, som skal udbetale den paagaeldende sociale ydelse. Spoergsmaalene vedroerer dermed bopaelens betydning for afgraensningen af anvendelsen af de bestemmelser, der sikrer Faellesskabets arbejdstagere ligebehandling for saa vidt angaar sociale fordele.

15 Jeg vil straks tilfoeje, at graensearbejdere - som i oevrigt udtrykkeligt er naevnt i betragtningerne til forordning nr. 1612/68 - efter min mening har krav paa ikke at blive forskelsbehandlet for saa vidt angaar tildeling af sociale fordele af den medlemsstat, hvortil de betaler skat og bidrag til den sociale sikring. Ifoelge Domstolen forbyder bestemmelserne i traktatens artikel 48 og i artikel 7 i forordning nr. 1612/68 ikke alene enhver aabenlys forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, men ogsaa enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt foerer til samme resultat (7). I de domme, som jeg har henvist til, laegges der vaegt paa, at anvendelse af saerlige kriterier, som tildeling af bestemte rettigheder goeres betinget af, i virkeligheden har til formaal eller som resultat at tilgodese en medlemsstats statsborgere i forhold til andre. Domstolen har ligeledes fastslaaet, at nationale bestemmelser, der goer tildeling af sociale fordele afhaengig af et bopaelskrav, skal bedoemmes ud fra en rimelighedsvurdering ved afgoerelsen af, om de er forenelige med traktatens bestemmelser. Graensearbejdere er saerligt behandlet i Meints-sagen - stadig vedroerende sociale fordele (sagen drejede sig om en engangsydelse til arbejdstagere i landbruget i visse saerlige tilfaelde, hvor deres ansaettelseskontrakt blev ophaevet). I Meints-sagen fastslog Domstolen, at »en national retsforskrift, medmindre den er objektivt begrundet og staar i rimeligt forhold til det tilstraebte formaal, maa anses for at medfoere indirekte forskelsbehandling, naar den efter selve sin karakter er egnet til i hoejere grad at beroere vandrende end indenlandske arbejdstagere« (8). For nylig har Domstolen i sagen Kommissionen mod Luxembourg fundet, at en luxembourgsk bestemmelse, der gjorde tildeling af ydelser ved foedsel afhaengig af, at moderen havde haft bopael i Luxembourg i mindst et aar inden barnets foedsel, var uforenelig med traktaten (9). I visse tilfaelde kan der vaere objektive aarsager til at tage bopaelen i betragtning. I Sotgiu-sagen fandt Domstolen saaledes, at det, med hensyn til en saerlig godtgoerelse, maatte undersoeges, om de paagaeldende arbejdstagere paa tidspunktet for deres ansaettelse var bosiddende i indlandet eller i udlandet (10).

16 Den nederlandske og den tyske regering har gjort gaeldende, at bestemmelserne om fri bevaegelighed i det vaesentlige har til formaal at tilgodese integrationen af faellesskabsarbejdstagere. Efter deres opfattelse kan arbejdstageren ikke goere krav paa den sociale fordel, der er genstand for denne sag, naar arbejdstageren og dennes familie har valgt ikke at bosaette sig i og dermed ikke at integrere sig i beskaeftigelsesstaten. I denne henseende har den nederlandske regering paaberaabt sig femte betragtning til forordningen, hvorefter hindringer for arbejdstagernes frie bevaegelighed skal fjernes. Én maade, hvorpaa dette formaal kan naas, er at give arbejdstageren ret til at »samles med sin familie i modtagerlandet og betingelserne for denne families integration i modtagerlandets miljoe«. I Echternach og Moritz-dommen henvises der ligeledes til ligebehandlingsprincippets rent accessoriske vaerdi i forhold til formaalet med at integrere arbejdstageren i modtagerlandet (praemis 20). Den tyske regering har paaberaabt sig andre afgoerelser, der gaar i samme retning (11). Den praksis, der umiddelbart synes at tale for en vid anvendelse af forbuddet mod forskelsbehandling for saa vidt angaar sociale fordele, er i sidste instans i overensstemmelse med den opfattelse, som de to regeringer har givet udtryk for. Ifoelge den nederlandske regering adskiller de faktiske omstaendigheder i denne sag sig isaer fra Echternach og Moritz-sagen, fordi den fordel, der bestaar i tildeling af en studiestoette, der udbetales i udlandet, »intet har at goere med udoevelsen af arbejdstagerens ret til at samles med sin familie og integrere sig med familien i modtagerlandet«. Det goeres desuden gaeldende, at studiestoette i nederlandsk ret er en ret, der tilkommer den studerende i denne egenskab uafhaengigt af de familiemaessige baand. Herved overser den nederlandske regering imidlertid Bernini-sagen, der netop vedroerte den nederlandske studiestoette, og at Domstolens udtalelser i denne sag er i strid med den argumentation, som nu fremfoeres af Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Nederlandene. Det er dog noedvendigt at se lidt naermere paa de argumenter, de to regeringer har fremfoert. Den tyske regering har anfoert, at de personer, der i Bernini-sagen gjorde krav paa sociale fordele i medfoer af faellesskabsretten, havde stoerre tilknytning til Nederlandene end parterne i den foreliggende sag. Fru Bernini's foraeldre var ifoelge denne regering vandrende arbejdstagere. Selv om fru Bernini paa det omtvistede tidspunkt var bosiddende i Italien, havde hun tidligere arbejdet og opholdt sig i Nederlandene, hvorimod der i Meeusen-sagen ikke opstaar et integrationsproblem og dermed heller ikke er grund til at sikre ligebehandling. Den nederlandske regering er af samme opfattelse. Ifoelge denne er det afgoerende, at fru Meeusen har valgt at bevare sin bopael i Belgien. Vi staar over for et tilfaelde, hvor den paagaeldende arbejdstager ikke har til hensigt at integrere sig i beskaeftigelseslandet.

17 Hvad skal man mene herom? I denne sag er det korrekt, at integrationskravene ikke synes at vaere relevante. AEgtefaellerne Meeusen rejser ubesvaeret mellem den stat, de arbejder i, og den stat, hvor de bor med deres datter. Man kan sige, at deres situation er et godt eksempel paa arbejdstagernes mobilitet. Ud fra dette synspunkt er det uden betydning, at sagsoegeren, som det er blevet anfoert under sagens behandling, var bosiddende i Nederlandene, indtil hun var 5 aar, og at hun, som fremfoert af hr. Meeusen under den mundtlige forhandling, siden sommeren 1997 har haft egen bopael i Nederlandene (dog stadig med planer om at fortsaette studierne i Belgien).

18 Det problem, som Domstolen skal traeffe afgoerelse om, skal formuleres og loeses ud fra en vandrende arbejdstagers og graensearbejders synsvinkel og ikke ud fra en arbejdstagers, for hvem integrationen i den stat, hvor han udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse, skal tilgodeses. Som Kommissionen med rette har anfoert, er det relevante krav en samordning mellem de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne. Efter min opfattelse gaelder dette isaer, naar disse fordele, som i denne sag, i hvert fald til dels har karakter af en udligningsydelse, og de finansieres ved bidrag, som arbejdstagerne selv indbetaler.

Faellesskabsretten inden for det omraade, som vi har at goere med, er baseret paa et samordningskriterium. Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366) fastsaetter i henhold til EF-traktatens artikel 51 de noedvendige bestemmelser for at samordne betingelserne for udbetaling af sociale ydelser inden for de kategorier, der er omfattet af denne forordning. Man har i faellesskabslovgivningen valgt det samme kriterium for den kategori af sociale fordele, der er omfattet af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68: Denne kategori er mere generel end den, hvortil de ydelser, der er saerligt omhandlet i forordning nr. 1408/71, hoerer (12). Ifoelge min opfattelse finder princippet om forbud mod forskelsbehandling saaledes, som det i almindelighed er fastsat i traktatens artikel 48 og i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, berettiget anvendelse i et tilfaelde som dette. Den paagaeldende sociale ydelse er, som anfoert ovenfor, uomtvisteligt en udligningsydelse, der er undergivet et bopaelskrav, dog ikke for nederlandske statsborgere. Som anfoert af Kommissionen er der herigennem indfoert en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet mellem graensearbejdere. Ved at fjerne en saadan forskelsbehandling undgaas det, at den arbejdstager, der benytter sig af den frie bevaegelighed, naegtes fordele, der tilkommer den fastboende arbejdstager. Jeg finder, at dette er en loesning, der er i overensstemmelse baade med traktatens principper og med den faellesskabslovgivning, der her skal fortolkes.

19 I Bernini-sagen har Domstolen fastslaaet, at visse former for studiestoette var omfattet af de - i Domstolens praksis vidt definerede - sociale fordele i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1612/68 (13). Spoergsmaalet var blevet rejst med henvisning til bestemmelserne i WSF, hvori der netop var fastsat ydelser, der blev ydet direkte til de studerende, og som dermed ikke var knyttet til arbejdsforholdet. Domstolen fastslog, at den paagaeldende ydelse alene kan ydes arbejdstageren, naar denne fortsat forsoerger barnet (14). Under hensyn til, at studiestoette har karakter af en objektiv udligning, og til betingelsen om barnets reelle forsoergelse, har retspraksis dermed placeret studiestoette, der tildeles de studerende direkte, paa samme niveau som andre sociale ydelser, saasom boernetilskud. Studiestoette og boernetilskud er begge en oekonomiske stoette til boernenes opvaekst, forsoergelse og uddannelse.

Under alle omstaendigheder er det afgoerende, at de paagaeldende fordele har karakter af en udligning, og at princippet om forbud mod forskelsbehandling snarere er begrundet i et krav om samordning af ordninger end i integration. For at afgoere, om der i en sag som den foreliggende bestaar en ret til ligebehandling, er det noedvendigt at se paa stoetteordningen i beskaeftigelsesstaten i forhold til de andre ordninger, der i teorien kan komme i betragtning, og dernaest bedoemme de konsekvenser, som en manglende tildeling af studiestoette vil kunne have (15). Paa grundlag af de betragtninger, der er blevet fremfoert ovenfor, skal en sammenligning af de to ordninger, som foreslaaet af Kommissionen, foretages saaledes, at der tages hensyn til samtlige gaeldende muligheder for stoette. Der skal saaledes baade tages hensyn til de boernetilskud, der tildeles arbejdstagere, og den studiestoette, der udbetales direkte til de studerende. Der skal desuden foretages en konkret vurdering, idet de muligheder, der reelt staar aabne for arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, boer tages i betragtning (til forskel fra, hvad den nederlandske regering har anfoert i det skriftlige indlaeg, hvori regeringen ved gennemgangen af den belgiske lovgivning, der i teorien kan finde anvendelse, ikke tager hoejde for, at bestemmelserne ikke finder anvendelse i denne sag, jf. straks nedenfor).

20 I denne sag skal den nederlandske studiestoette noedvendigvis sammenlignes med den belgiske, da familien Meeusen er statsborgere i Belgien og er bosiddende der. Det fremgaar af sagen, at sagsoegeren ikke har ret til studiestoette paa grundlag af foraeldrenes indkomst i nogen af landene. Derimod har Chantal Meeusen ikke ret til den stoette, der er uafhaengig af indkomsten, og som udbetales i form af studiestoette eller boernetilskud, paa grund af hendes saerlige familiemaessige situation. De belgiske retsforskrifter finder ikke anvendelse i sagen, da ydelser, som er uafhaengige af indkomsten og tildeles i form af boernetilskud til arbejdstagere, der er omfattet af den sociale sikringsordning, ikke kan udbetales til aegteparret Meeusen, som ikke betaler skat i Belgien (16). Sagsoegeren har heller ikke ret til den nederlandske studiestoettes grundbeloeb, da der i medfoer af WSF stilles bopaelskrav til udlaendinge.

Hvorledes skal den saaledes opstaaede konflikt da loeses? Jeg mener, at et klart og overbevisende svar maa vaere at tillaegge det afgoerende betydning, at arbejdstageren er med til at finansiere den sociale sikringsordning, som han er omfattet af.

VII - Andet spoergsmaal

21 Jeg finder det ikke noedvendigt at behandle det andet spoergsmaal. Under alle omstaendigheder kan besvarelsen af det foerste spoergsmaal, litra b) og c), i oevrigt ogsaa finde anvendelse her.

VIII - Forslag til afgoerelse

22 Sammenfattende foreslaar jeg foelgende besvarelse til den nationale ret:

»1) a) For at afgoere, om en arbejdstager, der har erhvervsmaessig beskaeftigelse som loenmodtager i et anpartsselskab, hvori aegtefaellen er direktoer og eneste selskabsdeltager, kan anses for at vaere en vandrende arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i EF-traktatens artikel 48, skal der anvendes generelle kriterier for at fastslaa, om arbejdet udfoeres i et underordnelsesforhold eller selvstaendigt, og det skal undersoeges, hvorledes den udoevede beskaeftigelse indgaar i virksomhedens organisation.

1) b) og c) Boern af arbejdstagere, der ikke er bosiddende i beskaeftigelsesstaten, kan, selv i tilfaelde hvor boernene ikke er bosiddende i foraelderens beskaeftigelsesstat, goere krav paa studiestoette, der tildeles af en medlemsstat, idet denne har karakter af en udligningsydelse og derfor udgoer sociale fordele i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet.«

(1) - Jf. dom af 3.7.1986, sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml. s. 2121, praemis 16, af 21.6.1988, sag 197/86, Brown, Sml. s. 3205, praemis 21, og af 14.12.1989, sag C-3/87, Agegate, Sml. s. 4459, praemis 35.

(2) - Jf. Lawrie-Blum-dommen, praemis 17, og dom af 27.6.1996, sag C-107/94, Asscher, Sml. I, s. 3089, praemis 25.

(3) - Jf. dom af 23.3.1982, sag 53/81, Levin, Sml. s. 1035, praemis 21.

(4) - Jf. Lawrie-Blum-dommen, praemis 16 og 17, og Asscher-dommen, praemis 25.

(5) - Jf. Asscher-dommen, praemis 26.

(6) - Jf. dom af 15.3.1989, forenede sager 389/87 og 390/87, Echternach og Moritz, Sml. s. 723, praemis 34, og af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, praemis 24.

(7) - Jf. dom af 23.5.1996, sag C-237/94, Flynn, Sml. I, s. 2617, praemis 17. Ud fra denne betragtning fastslog Domstolen, at det er indirekte forskelsbehandling at goere godtgoerelse af de begravelsesudgifter, en vandrende arbejdstager afholder, betinget af, at jordfaestelsen eller ligbraendingen finder sted paa medlemsstatens omraade, praemis 23. I dom af 21.11.1991, sag C-27/91, Le Manoir, Sml. I, s. 5531, praemis 10, blev det fundet uforeneligt med traktaten, at en nedsaettelse af arbejdsgiverens bidrag til social sikring var betinget af, at arbejdsgiveren ansatte praktikanter, der var omfattet af det nationale uddannelsessystem i medlemsstaten, naar den overvejende del af praktikanterne var omfattet af det offentlige uddannelsessystem i deres oprindelsesland.

(8) - Dom af 27.11.1997, sag C-57/96, Sml. I, s. 6689, praemis 45.

(9) - Dom af 10.3.1993, sag C-111/91, Sml. I, s. 817, praemis 7.

(10) - Dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sml. s. 153, praemis 11.

(11) - Dom af 13.11.1990, sag C-308/89, Di Leo, Sml. I, s. 4185, praemis 9, og af 27.9.1988, sag 235/87, Matteucci, Sml. s. 5589, praemis 16.

(12) - Om sammenhaengen mellem artikel 7, stk. 2, og forordning nr. 1408/71 se A. Lyon-Caen's indlaeg: »La sécurité sociale et le principe de l'égalité de traitement dans le traité et le règlement nº 1408/71« i La sécurité sociale en Europe. Égalité entre nationaux et non nationaux, Lissabon, 1995, s. 45, og D. Gouloussis: »Instruments internationaux sur l'égalité de traitement en matière de sécurité sociale«, idem, s. 91 ff.

(13) - Begrebet sociale fordele, som det er defineret i Domstolens faste praksis, omfatter »alle de fordele, som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, almindeligvis indroemmes indenlandske arbejdstagere, hovedsageligt paa grund af deres objektive status som arbejdstagere eller alene fordi de har bopael paa det nationale omraade« (dom af 31.5.1979, sag 207/78, Anklagemyndigheden mod Even, Sml. s. 2019).

(14) - Jf. praemis 25 i Bernini-dommen, der i denne henseende gentager praemis 13 i dommen af 8.6.1987 i sag 316/85, Lebon, Sml. s. 2811. En saadan betingelse skal ses i forhold til, at de paagaeldende sociale fordele har karakter af udligningsydelser. Det er derfor uden betydning at haevde, som den nederlandske regering, at retten til studiestoetten i Nederlandene tilkommer den studerende som en selvstaendig person og dermed er uafhaengig af foraeldrene. At ydelsen har karakter af en udligning er blevet fastslaaet i Bernini-dommen, hvorefter studiestoette alene kan anses for en social fordel, naar arbejdstageren fortsat forsoerger barnet. Den nederlandske regering har med henvisning til dette kriterium bemaerket, at det i naervaerende sag er noedvendigt at undersoege, om sagsoegeren reelt forsoerges af sin moder. Anvendelsen af forordningen er knyttet til moderens situation som loenmodtager og ikke til faderens, da han ikke er loenmodtager, og hans situation ikke tages i betragtning i de paagaeldende nationale bestemmelser.

(15) - Medlemsstaterne har i oevrigt forskellige ordninger paa dette omraade. Der henvises til en sammenfatning af den aktuelle situation i medlemsstaterne i F.P. Rossi: I diritti della famiglia europea nell'ordinamento comunitario di sicurezza sociale, Milano, 1996, s. 90 ff.

(16) - Tildeling af ydelser til studerende er i Belgien reguleret af lov af 19.7.1979. I henhold til artikel 2 i lov af 19.7.1979 ydes der stoette til studerende, som studerer ved statslige, statsstoettede eller statsanerkendte laereanstalter. Tildeling af studiestoette er afhaengig af den studerendes indkomst eller en eventuel forsoergers indkomst. Der findes desuden boernetilskud til arbejdstagere, der forsoerger boern under 25 aar.