1.

Den belgiske regering har indledningsvis anført, at begrebet faktura ikke formelt er defineret i belgisk handelsret. Udviklingen i retspraksis og handelsretlig teori har medført en definition, hvorefter en faktura er et skriftligt bevis for, at en handlende har et tilgodehavende hos en kunde som følge af salg af goder eller levering af tjenesteydelser. I den traditionelle betydning indebærer begrebet faktura i handelsmæssig sammenhæng, at der deri skal skal være angivelser som benævnelser af sælger og køber, beskrivelse af den pågældende transaktion og den pris, som modtageren af fakturaen skal betale. Det anføres, at den belgiske lovgiver kun på enkelte punkter har krævet visse særlige supplerende angivelser på fakturaen af hensyn til behovet i specielle bestemmelser. Således kræves det i lovgivningen om handelsregistre, at enhver faktura, der udstedes af en handlende, skal angive stedet for virksomhedens optagelse i handelsregisteret samt hans nummer heri. Dette krav har aldrig været anset for stridende mod en fakturas art eller beskaffenhed. På samme måde kan de angivelser, som kræves i afgiftslovgivningen — især momslovgivningen — ikke anses for fremmede for begrebet faktura i dets traditionelle betydning; disse oplysninger snarere præciserer og fuldstændiggør fakturaen for at lette en korrekt funktion af momssystemet, opnå en korrekt opkrævning af afgiften og undgå svig, alt imens der ikke gribes ind i de handelsmæssige mekanismer. Løbenummeret i leverandørens salgsfakturabog, der i henhold til artikel 2 i arrêté royal nr. 1 af 23. juli 1969 skal fremgå ikke blot af kopien af fakturaen, som udstederen skal opbevare, men også af originalen, der leveres til medkontrahenten, medfører, at myndighederne ved hjælp af oplysninger fra sidstnævnte nemt kan lokalisere transaktionen i de dokumenter, som leverandøren har i sin besiddelse, og kan kontrollere, om køberens anvendelse af fradragsretten modsvares af leverandørens overholdelse af pligten til at betale afgiften. Såfremt sidstnævnte ikke opfylder denne forpligtelse, risikerer statskassen at lide tab. Når fakturaen ikke er korrekt udformet, kræver afgiftsmyndighederne — alene for at sikre sig, at der reelt foreligger en fradragsret — at der fremlægges et eller andet retligt anerkendt bevis for, for det første at den transaktion, som er fakturaens genstand, rent faktisk har fundet sted, og for det andet at modtageren — der udøver fradragsretten — som bonus paterhandlende har kunnet tro, at medkontrahenten ville opfylde sin forpligtelse til at indbetale den moms til afgiftsmyndighederne, som modtageren har betalt ham. Til sag 123/87 har den belgiske regering anført, at den samme type køretøj kan omfatte flere modeller til meget forskellige priser, hvorfor de angivelser, som kræves ifølge artikel 4, stk. 2, i arrêté royal nr. 17 af 20. juli 1970, medfører, at den enkelte vogn kan identificeres med henblik på især at kontrollere, om den aftalte pris, der er grundlaget for pålæggelsen af moms, svarer til den solgte model. Det anføres yderligere, at vognene i det foreliggende tilfælde ikke sælges eller leveres fra sælgerens forretningssted, men bliver bragt til køberens forretningssted. Fakturaen bliver udfærdiget på stedet i forbindelse med købet og under køberens aktive medvirken — sælger har under tiden problemer med at læse og skrive — uden at køberen kan efterprøve sælgerens korrekte adresse, og uden at han har den mindste garanti for, at sidstnævnte betaler momsen. Til sag 330/87 har den belgiske regering anført, at under de særlige omstændigheder for fakturaens udstedelse har de konstaterede formelle uregelmæssigheder i forhold til belgisk lovgivning haft alle de kendetegn, som karakteriserer fiktiv fakturering af arbejdsydelser. Det fremgår af en rapport fra inspection speciale des impôts, at det på grund af den manglende mulighed for at verificere de fakturerede arbejder ikke er udelukket, at der er tale om enten fiktive fakturaer eller hjælpsomhed. Af rapporten fremgår det i øvrigt, at sagsøgeren har nægtet at overgive skatte- og afgiftsmyndighederne de dokumenter, hvorved det med sikkerhed kunne fastslås, at de fakturerede transaktioner reelt er udført af dem, som har udstedt fakturaen. Uanset om det — trods myndighedernes alvorlige tvivl på dette punkt — antages, at sagsøgeren ikke anvendte Cotradec og Salegno som »stråmænd«, har sagsøgeren udvist meget lidt agtpågivenhed ved at modtage ukorrekte fakturaer uden at efterprøve dem på en mere indgående måde. Disse omstændigheder viser, at den belgiske lovgiver har haft gode grunde til at pålægge køberne at beskytte sig imod risikoen for, at fradragsretten ikke kan anvendes ved ukorrekte fakturaer, hvorfor de bør være agtpågivende med hensyn til fakturaernes udformning og troværdighed. Til den belgiske lovgivnings overensstemmelse med sjette direktiv har sagsøgte i hovedsagerne anført, at dets regler ikke indeholder nogen definition af begrebet faktura, hvorfor begrebet skal forstås i henhold til de gældende regler i hver medlemsstat såvel på det afgiftsretlige som på det handelsretlige område. Til støtte herfor henviser regeringen til den holdning, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber redegjorde for i begrundelsen af sit forslag til Rådets sjette direktiv, der blev fremlagt den 20. juni 1973(Bulletin for De Europæiske Fællesskaber, Supplement 11/73, s. 22), hvorefter Kommissionen ikke fandt det nødvendigt at harmonisere de mange forskellige nationale bestemmelser om kravene til fakturering. Kommissionen har i øvrigt i begrundelsen anført, at kravene til fakturering ikke kun er opstillet ud fra afgiftsmæssige hensyn, da de i første række svarer til herskende handelssædvane. Derfor har det aldrig været fællesskabslovgiverens hensigt at begrænse medlemsstaternes frihed til at kræve de angivelser, som de finder nødvendige, for at en faktura kan anses for overensstemmende med artikel 22, stk. 3, litra b), i sjette direktiv og dermed indebærer ret til fradrag på grundlag af dets artikel 18 stk. 1, litra a). Regeringen kan i øvrigt ikke forestille sig, at angivelserne i artikel 22, stk. 3, litra b), nemlig prisen uden afgift, afgiften svarende til de forskellige afgiftssatser, samt eventuelle fritagelser, skulle være tilstrækkelige. Visse af de angivelser, der er opregnet i artikel 2 i arrêté royal nr. 1 af 23. juli 1969, er helt nødvendige for, at momssystemet kan fungere, uanset at de ikke kræves i artikel 22, stk. 3, litra b), i sjette direktiv og i handelsretlige regler. At disse angivelser kræves, kan derfor ikke være i strid med fællesskabsretten. Artikel 18, stk. 1, litra a), i sjette direktiv henviser nemlig til artikel 17, stk. 2, litra a), som igen henviser til merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt af den afgiftspligtige, som påberåber sig fradragsretten. Med andre ord kræves det — såfremt momssystemets grundelementer, som de fremgår af sjette direktiv, skal fungere rigtigt — at den afgiftspligtige person med rimelighed har kunnet gå ud fra, at den moms, han i forbindelse med en reel transaktion betaler til sin medkontrahent, også normalt bliver indbetalt til myndighederne. Påviser han ikke, eller nægter han at påvise, at han trods mangler ved fakturaens udformning er omfattet af artikel 17, stk. 2, litra a), har afgiftsmyndighederne gode grunde til at antage, at manglen er udtryk for et forsøg på at dække over, at forudsætningerne for fradragsretten ikke er tilstede. Regeringen har anført, at belgisk lovgivning er i overensstemmelse med det princip, som Domstolen har fastslået i dom af 2. februar 1977 (Amsterdam Bulb, 50/76, Smi. s. 137), hvorefter »en national bestemmelse... kan anses for forenelig med fællesskabsretten, dersom den ikke ændrer fællesskabsordningen, [og] ikke begrænser dens rækkevidde...«. Endelig har regeringen anført, at artikel 22, stk. 8, i sjette direktiv gør det overflødigt at anvende proceduren i direktivets artikel 27, stk. 1 til 4, som kun skal anvendes, når der skal indføres særlige foranstaltninger, der fraviger bestemmelserne i direktivet for at undgå svig. Fastsættelse af andre betingelser for at den afgiftspligtige kan udøve fradragsretten, er derfor hjemlet i artikel 22, stk. 8, selv om formålet hermed ligeledes er at undgå svig.