ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning om godtgørelse af udgifter til lægebehandling afholdt i en anden medlemsstat – uforudset hospitalspleje – forordning nr. 1408/71

[Art. 49 EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra a), nr. i)]

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, når den nægter de af det nationale sundhedssystem forsikrede supplerende refusion af udgifter til lægebehandling afholdt af disse i en anden medlemsstat i tilfælde af hospitalsbehandling modtaget i overensstemmelse med artikel 22, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, i det omfang refusionsniveauet i den medlemsstat, hvor behandlingen finder sted, er lavere end fastsat i forsikringsmedlemsstaten.

Den omstændighed, at de forsikrede i en medlemsstats sundhedssystem kan være tilskyndede til at vende tilbage til denne medlemsstat før planlagt for dér at modtage hospitalsbehandling, der har vist sig fornøden grundet en forværring af deres helbredstilstand under et midlertidigt ophold i en anden medlemsstat, eller til at opgive en rejse, f.eks. som turist eller studerende, til en sådan anden medlemsstat, idet de ikke – ud over i særlige tilfælde – kan regne med en supplerende godtgørelse fra den kompetente institution i tilfælde af, at udgiften til en tilsvarende behandling i forsikringsmedlemsstaten overstiger det dækningsniveau, som er gældende i denne anden medlemsstat, forekommer nemlig at være for tilfældig og indirekte. De omtvistede bestemmelser kan dermed ikke generelt anses for at hindre den frie udveksling af hospitalsplejeydelser eller af turist- eller uddannelsesmæssige tjenesteydelser.

I de tilfælde, hvor der er givet uforudsete hospitalsbehandlinger til en forsikret under dennes midlertidige ophold i en anden medlemsstat, har forsikringsmedlemsstaten desuden, grundet anvendelsen af denne anden medlemsstats bestemmelser, en højere udgift at finansiere, end hvis disse behandlinger var blevet foretaget ved et af statens egne hospitaler, men dette anses for at blive opvejet af de tilfælde, hvor der for den pågældende hospitalsbehandling som følge af anvendelsen af opholdsmedlemsstatens bestemmelser omvendt pålægges forsikringsmedlemsstaten en mindre udgift at finansiere end den, der ville have fulgt af anvendelsen af medlemsstatens egne bestemmelser.

(jf. præmis 72, 78 og 80)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 (Rådets direktiv 92/43, art. 3, stk. 1, og art. 4, stk. 1) (jf. præmis 30 og 31)

2. Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 (Rådets direktiv 92/43, art. 6, stk. 2) (jf. præmis 38-40, 42 og 43)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7) – lokaliteter af fællesskabsbetydning – lokaliteten »Is Arenas« – planlægning af et golfområde.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, og nærmere bestemt vedrørende det andet klagepunkt, direktivets artikel 6, stk. 2, idet den med hensyn til projektet vedrørende turist- og bygningskomplekset »Is Arenas«, der påvirker lokaliteten »Is Arenas«:

– ikke inden den 19. juli 2006, som var fristen for opførselse af lokaliteten »Is Arenas« på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, vedtog passende beskyttelsesforanstaltninger, som under hensyn til det bevaringsformål, der forfølges med direktiv 92/43, er egnede til at sikre den økologiske interesse, som den foreslåede lokalitet af fællesskabsbetydning har på nationalt plan, og idet den særligt ikke har forbudt et indgreb, der kan bringe denne lokalitets økologiske kendetegn i alvorlig fare, og

– ikke efter den 19. juli 2006 vedtog passende foranstaltninger for at undgå forringelse af de naturtyper, som den pågældende lokalitet af fællesskabsbetydning blev udpeget for.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskeri – bevarelse af havets ressourcer – tekniske bevarelsesforanstaltninger – fiskeri i Middelhavet – forordning nr. 1626/94

(Rådets forordning nr. 1626/94, art. 1, stk. 2 og 3)

Sammendrag

Artikel 1, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1626/94 om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet, som ændret ved forordning nr. 2550/2000, skal fortolkes således, dels at forordningens ikrafttræden er uden betydning for gyldigheden af et nationalt supplerende forbud, der er vedtaget inden forordningens ikrafttræden, dels at forordningen ikke er til hinder for en sådan foranstaltning, forudsat at dette forbud er i overensstemmelse med den fælles fiskeripolitik, at den nævnte foranstaltning ikke går videre end nødvendigt for at opnå det tilsigtede mål, og at den ikke tilsidesætter princippet om ligebehandling.

(jf. præmis 58 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring – direktiv 79/7

(Rådets direktiv 79/7, art. 4, stk. 1)

2. Præjudicielle spørgsmål – fortolkning – tidsmæssige virkninger af fortolkningsdomme

(Art. 234 EF)

Sammendrag

1. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring er til hinder for en national lovgivning, hvorefter beregningen af kvindelige grænsearbejderes alderspension – hvad angår perioden fra 1984 til 1994 – for samme arbejde eller arbejde af samme værdi var baseret på fiktive og/eller faste daglønninger, der er lavere end mandlige grænsearbejderes daglønninger.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)

2. Domstolen kan undtagelsesvis, under hensyn til de alvorlige vanskeligheder, som dens dom vil kunne have vedrørende fortidige retsforhold, finde anledning til at begrænse muligheden for at påberåbe sig den af Domstolen således fortolkede EU-bestemmelse i forbindelse med en anmodning om en præjudiciel afgørelse. De økonomiske følger, som en præjudiciel dom kan få for en medlemsstat, kan imidlertid ikke i sig selv begrunde en begrænsning af dommens tidsmæssige virkninger.

(jf. præmis 33 og 34)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret på Unionens område

[Rådets direktiv 86/560, art. 2, stk. 1, og 2006/112, art. 169, litra c), art. 170 og. 171]

Sammendrag

En medlemsstat, der afviser tilbagebetaling af indgående afgift for de i artikel 169, litra c), i direktiv 2006/112 omhandlede forsikringstransaktioner og finansielle transaktioner gennemført af afgiftspligtige personer, som ikke er etableret på Unionens område, har ikke undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 169-171 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem og artikel 2, stk. 1, i trettende direktiv 86/560 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter.

Bestemmelserne i trettende direktiv, og herunder i særdeleshed artikel 2, stk. 1, som ikke henviser til de i artikel 169, litra c), i direktiv 2006/112 nævnte transaktioner, skal anses for at være lex specialis i forhold til artikel 170 og 171 i direktiv 2006/112, og de er til hinder for, at den i nævnte artikel 170 i almindelige vendinger fastsatte ret til tilbagebetaling kan have forrang for den klare og præcise ordlyd af trettende direktivs artikel 2, stk. 1.

Hvis det antages, at fraværet af en henvisning til artikel 169, litra c), i direktiv 2006/112 skyldes, at EU-lovgiver har begået en fejl, tilkommer det ikke Domstolen at foretage en fortolkning for at berigtige ovennævnte artikel 2, stk. 1. En medlemsstat, hvis lovgivning er i overensstemmelse med den klare og præcise ordlyd af artikel 2, stk. 1, kan derudover ikke kritiseres for at have tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til netop denne bestemmelse, på grundlag af den omstændighed, at den har undladt at anvende en fortolkning, der tilsigter at rette denne bestemmelse med henblik på at være i overensstemmelse med den generelle opbygning af det fælles merværdiafgiftssystem og at udbedre en fejl begået af fællesskabslovgiver. Retssikkerhedsprincippet forudsætter i den henseende, at en unionsretlig bestemmelse giver de berørte mulighed for at få et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, som den pålægger dem. Borgerne skal nemlig ikke være i tvivl om deres rettigheder og forpligtelser og skal kunne handle derefter. Dette princip er ligeledes relevant i relation til gennemførelsen af et direktiv inden for det skatteretlige område. Der kan således ikke foretages en fortolkning, som på trods af den klare og præcise ordlyd af ovennævnte artikel 2, stk. 1, tilsigter at rette denne bestemmelse og herved at udvide de forpligtelser, som påhviler de berørte medlemsstater.

(jf. præmis 35, 46 og 48-51)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser – direktiv 98/44

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/44, art. 9)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser – direktiv 98/44

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/44, art. 9)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser – direktiv 98/44

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/44, art. 9)

4. Internationale aftaler – aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs)

(TRIPs-aftalen, art. 27 og 30; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/44, art. 9)

Sammendrag

1. Artikel 9 i direktiv 98/44 om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser skal fortolkes således, at den ikke yder nogen patentretlig beskyttelse, når det patenterede produkt er indeholdt i sojamel, hvor det ikke udøver den funktion, det er patenteret for, men tidligere har udøvet funktionen i den sojaplante, hvoraf dette mel er fremstillet, eller når nævnte produkt eventuelt på ny kan udøve funktionen efter at være blevet isoleret fra melet og indsat i en celle i en levende organisme. Nævnte direktivs artikel 9 betinger nemlig den deri fastsatte beskyttelse af, at den patenterede dna-sekvens udøver sin funktion i det materiale, hvori den indgår.

(jf. præmis 46 og 50 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 9 i direktiv 98/44 om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser fastsætter en udtømmende harmonisering af den beskyttelse, bestemmelsen indrømmer, således at den er til hinder for, at en national lovgivning tildeler en absolut beskyttelse af det patenterede produkt i sig selv, uanset om det udøver sin funktion i det materiale, hvori det indgår, eller ej.

(jf. præmis 63 og domskonkl. 2)

3. Artikel 9 i direktiv 98/44 om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser er til hinder for, at indehaveren af et patent, der er udstedt forud for vedtagelsen af dette direktiv, påberåber sig en absolut beskyttelse af det patenterede produkt, som i henhold til dagældende national lovgivning tilkom indehaveren. En ny regel finder nemlig principielt øjeblikkelig anvendelse på endnu ikke indtrådte virkninger af en situation, der er opstået, mens den gamle regel var gældende, og direktiv 98/44 fastsætter ingen undtagelse fra dette princip.

(jf. præmis 66, 67 og 69 samt domskonkl. 3)

4. Artikel 27 og 30 i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, som udgør bilag I C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, som blev godkendt ved afgørelse 94/800, har ikke nogen indvirkning på fortolkningen af artikel 9 i direktiv 98/44 om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser, hvorefter den beskyttelse, som denne artikel yder, er begrænset til de situationer, hvor det patenterede produkt udøver sin funktion.

(jf. præmis 76 og 77 samt domskonkl. 4)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil

[art. 49 EF)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil

[art. 49 EF)

Sammendrag

1. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forbyder reklame over for personer, der er bosiddende i denne medlemsstat, for hasardspil, der afholdes i andre medlemsstater af private foretagender for vindings skyld.

Kulturelle, moralske eller religiøse hensyn kan nemlig begrunde begrænsninger i udøvelsen af retten til fri udveksling af tjenesteydelser for udbyderne af hasardspil, navnlig for så vidt som det kan anses for uacceptabelt at tillade, at der skabes vinding for private gennem udnyttelsen af et socialt problem eller af spillernes sårbarhed og deres ringe held. En medlemsstat kan således i henhold til sine egne værdinormer og under hensyntagen til den skønsbeføjelse, medlemsstaterne har, begrænse udbuddet af hasardspil ved at overlade det til offentlige eller velgørende foretagender at afholde sådanne spil. Forbuddet mod reklame for ydelser fra private foretagender med vinding for øje over for de forbrugere, der har bopæl i den omhandlede medlemsstat, opfylder således formålet at udelukke private profitinteresser fra hasardspilssektoren og kan dermed anses for nødvendigt med henblik på at opnå et sådant formål.

(jf. præmis 43-46 og domskonkl. 1)

2. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter en ordning med enerettigheder for hasardspil, og hvorefter reklame for disse spil, der afholdes i en anden medlemsstat, er undergivet strengere sanktioner end reklame for sådanne spil, der afholdes på medlemsstatens område uden tilladelse.

Det tilkommer den nationale ret at prøve, om dette er tilfældet med den omhandlede nationale lovgivning. Det påhviler den at undersøge, om de to overtrædelser, uanset om de henhører under forskellige ordninger, alligevel behandles på en tilsvarende måde i medfør af den gældende nationale lovgivning. Den skal navnlig prøve, om de kompetente myndigheder faktisk retsforfølger de nævnte overtrædelser med samme omhu, og om de kompetente retter pålægger straffe på samme niveau.

(jf. præmis 55 og 57 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer – direktiv 92/85

(Rådets direktiv 92/85, art. 5, stk. 2, og art. 11, nr. 1)

Sammendrag

Artikel 11, nr. 1), i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391), skal fortolkes således, at en gravid arbejdstager, som i overensstemmelse med dette direktivs artikel 5, stk. 2, på grund af sin graviditet er blevet midlertidigt overført til en stilling, hvor hun udfører andre opgaver end dem, hun udførte inden denne overførsel, ikke kan gøre krav på den løn, som hun gennemsnitligt oppebar inden den nævnte overførsel. Medlemsstaterne eller i givet fald arbejdsmarkedets parter er nemlig ikke i medfør af dette direktivs artikel 11, nr. 1), forpligtede til under denne midlertidige overførsel at bevare de lønelementer eller tillæg, der afhænger af den omhandlede arbejdstagers udførelse af specifikke opgaver under særlige vilkår, og som grundlæggende har til formål at opveje de ulemper, som er forbundet med udførelsen heraf.

Ud over bevarelsen af sin grundløn har en sådan arbejdstager i medfør af den nævnte artikel 11, nr. 1), ret til de vederlagselementer eller de tillæg, som knytter sig til hendes erhvervsmæssige status, såsom de tillæg, der knytter sig til hendes ledelsesfunktion, hendes anciennitet og hendes faglige kvalifikationer.

Mens artikel 11, nr. 1), i direktiv 92/85 ikke er til hinder for anvendelsen af en metode, hvorefter den løn, som skal betales til en sådan arbejdstager, udregnes på grundlag af gennemsnitsværdien af de tillæg, der er ydet på grund af arbejdsvilkårene for alt kabinepersonale i den samme lønklasse i en given referenceperiode, skal en undladelse af at tage de ovennævnte lønelementer eller tillæg i betragtning anses for at være i strid med sidstnævnte bestemmelse.

(jf. præmis 61 og 73 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – grænser

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence

(Art. 234 EF)

3. Konkurrence – fællesskabsregler – medlemsstaternes forpligtelser

(Art. 10 EF, 81 EF og 82 EF)

Sammendrag

1. Det tilkommer alene de nationale retter, som behandler tvisten, og som har ansvaret for den retslige afgørelse, der skal træffes, at vurdere – under hensyn til hver enkelt sags særegenheder – både nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse for at kunne afsige dom og relevansen af de spørgsmål, som de forelægger Domstolen. Når de af den nationale ret stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom. Det følger heraf, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

(jf. præmis 19 og 20)

2. Når – i forbindelse med et præjudicielt spørgsmål – samtlige elementer i hovedsagen kun har tilknytning til én medlemsstat, kan en besvarelse heraf ikke desto mindre være relevant for den forelæggende ret, bl.a. såfremt det er et krav i den nationale lovgivning, at en indenlandsk statsborger skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på EU-retten i en tilsvarende situation.

Det tænkte tilfælde i det foregående punkt omfatter de rettigheder, som en statsborger fra en anden medlemsstat ville kunne støtte på EU-retten, hvis han befandt sig i samme situation som sagsøgeren i hovedsagen, der driver et apotek i et bestemt kommunalt område i Rom, og er stillet over for en afgørelse fra den nationale myndighed om anvendelsen af en national lovgivning i forhold til en ansøgning, som på ingen måde anfægter det generelle system for fastlæggelse af apotekernes åbningstider og ferier i disse bestemmelser, men blot som en undtagelse fra den almindelige ordnings system søger at opnå tilladelse til at give afkald på enhver ferielukning.

Under hensyn til de særlige omstændigheder, der foreligger i hovedsagen, er det således åbenlyst, at den af den forelæggende ret i afgørelsen anmodede fortolkning af artikel 49 EF ikke er relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.

(jf. præmis 23-25)

3. De fællesskabsretlige konkurrencebestemmelser, navnlig artikel 81 EF – 86 EF, viser sig at være åbenbart uanvendelige i tilfælde af en national lovgivning om eventuel indrømmelse af en undtagelse med hensyn til åbningsperioderne for et apotek beliggende i et bestemt kommunalt område. En sådan lovgivning kan ikke i sig selv eller ved dens anvendelse påvirke handelen mellem medlemsstaterne i artikel 81 EF og 82 EF’s forstand.

(jf. præmis 29 og 32)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne – kreditering på Kommissionens konto

(Rådets forordning nr. 1552/89, art. 2, 6 og 9-11, og nr. 1150/2000, art. 2, 6 og 9-11)

2. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne – kreditering på Kommissionens konto

(Rådets forordning nr. 1552/89, art. 11)

Sammendrag

1. Fra det tidspunkt, hvor myndighederne i indførselslandet på grundlag af de oplysninger, som udførselslandets myndigheder har givet, kan fastslå, hvem de afgiftspligtige er, og beregne toldskyldens størrelse, kan for sen betaling af den omhandlede told ikke begrundes med, at supplerende oplysninger fra udførselslandets myndigheder eller udfaldet af en retssag i udførselslandet afventes, og endnu mindre med, at den endelige rapport af en undersøgelse, som Kommissionens Enhed for Koordinering af Bedrageribekæmpelse samtidigt foretager, afventes. Det resultat, som udførselslandets myndigheder når frem til, gælder også for indførselslandets myndigheder. Derfor har den omstændighed, at udførselslandets myndigheder også giver meddelelse om, at der er et søgsmål vedrørende resultatet af den efterfølgende kontrol, ikke indvirkning på indførselslandets myndigheders forpligtelse til at foretage bogføring, give meddelelse om den omhandlede toldskyld og fastslå de dertilhørende egne indtægter.

En medlemsstat tilsidesætter således sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter og i henhold til de samme bestemmelser i forordning nr. 1150/2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, når den på trods af, at den har modtaget en meddelelse om gensidig bistand, lader en toldskyld blive forældet og for sent overfører de herfor skyldige egne indtægter, samt når den nægter at betale de forfaldne morarenter.

(jf. præmis 80, 83, 88 og 98 samt domskonkl.)

2. Forpligtelserne til henholdsvis at fastslå Fællesskabets egne indtægter, kreditere Kommissionens konto med dem inden for de fastsatte frister og endelig betale morarenter på grund af, at de egne indtægter uanset af hvilken årsag for sent er blevet krediteret Kommissionens konto, er uadskilleligt forbundne.

Ifølge artikel 11 i forordning nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter medfører enhver forsinkelse med krediteringen af den i samme forordnings artikel 9, stk. 1, omhandlede konto, at den pågældende medlemsstat således skal betale renter for hele forsinkelsesperioden. Det fremgår desuden af ordlyden af nævnte artikel 11, at forsinkelse af krediteringen ikke er afhængig af en af Kommissionen fastsat frist herfor.

(jf. præmis 93-95)