ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nævnte forordning falder således inden for rammerne af målsætningen om stabilisering af markederne, som er udtrykkeligt fastsat i artikel 33, stk. 1, litra c), EF. Formålet med den i forordningen fastsatte afgiftsordning er at genoprette ligevægten mellem udbud og efterspørgsel i mejerisektoren, der er præget af strukturelle overskud, ved hjælp af en begrænsning af mælkeproduktionen, hvorfor foranstaltningen således omfattes af målsætningen vedrørende en rationel udvikling af mælkeproduktionen samt opretholdelse af en rimelig levestandard for landbrugsbefolkningen, idet den bidrager til at stabilisere indkomsterne for den berørte gruppe inden for landbrugsbefolkningen.

Selv om det antages, at forordning nr. 1788/2003 om en afgift på mælk og mejeriprodukter, som finder anvendelse uden forskel på alle indehavere af referencemængder, faktisk er mere byrdefuld for mindre end for større producenter, må det konstateres, at det forhold, at en foranstaltning, der er truffet inden for rammerne af en fælles markedsordning, kan have forskellige virkninger for forskellige producenter afhængig af deres produktions særlige karakter, ikke kan anses for forskelsbehandling, når foranstaltningen er støttet på objektive kriterier, valgt med henblik på, at den fælles markedsordning som helhed fungerer tilfredsstillende. Dette er tilfældet for så vidt angår ordningen om mælkekvoter og afgifter, der er tilrettelagt således, at de enkelte referencemængder er fastsat på et sådant niveau, at de tilsammen ikke overskrider hver medlemsstats samlede garantimængde. Heraf følger, at eftersom der ikke foreligger en anderledes situation, frembringer en gennemgang af nævnte forordning i forhold til princippet om forbud mod forskelsbehandling intet, der kan rejse tvivl om dens gyldighed.

Endvidere er forordning nr. 1788/2003, hvis hovedformål udgør stabilisering af markedet for mælk, hvilket omfattes af målsætningen om stabilisering af markederne, som er udtrykkeligt fastsat i artikel 33, stk. 1, litra c), EF, ligeledes i overensstemmelse med de mål, der er fastsat i artikel 33, stk. 1, litra a) og b), EF, og er således ikke åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til forfølgelsen af nævnte formål angående stabilisering af markederne. En gennemgang af denne forordning i forhold til proportionalitetsprincippet frembringer således heller intet, der kan rejse tvivl om dens gyldighed.

(jf. præmis 69, 70, 77 og 81-83 samt domskonkl. 2 og 3)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 14. maj 2009 — Kommissionen mod Sverige

(Sag C-322/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/83/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af alle de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT L 304, s. 12).

Konklusion

1) Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.

2) Kongeriget Sverige betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 14. maj 2009 — Kommissionen mod Sverige

(Sag C-322/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/83/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af alle de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT L 304, s. 12).

Konklusion

1) Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
Artikel 2, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1593/91 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 719/91 om benyttelse inden for Fællesskabet af TIR- og ATA-carneter som forsendelsesdokumenter, sammenholdt med artikel 11, stk. 1 og 2, i toldkonventionen om international godstransport på grundlag af TIR-carneter, skal fortolkes således, at den kun fastsætter fristen for at fremlægge bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, men ikke den frist, inden for hvilken der skal føres bevis for, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden er begået. Det påhviler den nationale ret i henhold til dens nationale retsordens bevisprincipper at afgøre, om dette bevis i den konkrete sag, der foreligger for den, og henset til samtlige omstændigheder, er ført inden for fristen. Den nationale ret skal imidlertid vurdere denne frist under overholdelse af fællesskabsretten og navnlig under hensyntagen til den omstændighed, dels at fristen ikke må være for lang til, at det retligt og faktisk er muligt at inddrive de skyldige beløb i en anden medlemsstat, dels at fristen ikke gør det materielt umuligt for indehaveren af TIR-carnetet at føre ovennævnte bevis.

(jf. præmis 72 og domskonkl. 2)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/81/EF af 29. april 2004 om udstedelse af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere, der har været ofre for menneskehandel, eller som er indrejst som led i ulovlig indvandring, og som samarbejder med de kompetente myndigheder, idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, og idet det ikke har underrettet Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om de bestemmelser i national ret, som kan bidrage til at sikre en sådan gennemførelse.
Sag C-150/08

Siebrand BV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Kombineret nomenklatur — toldpos. 2206 og 2208 — gæret drikkevare indeholdende destilleret alkohol — drikkevare, der er fremstillet af frugt eller et naturprodukt — tilsætningsstoffer — følger — oprindelige drikkevares tab af smag, duft og udseende«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 7. maj 2009 I ‐ 3943

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – toldpositioner – gærede drikkevarer indeholdende destilleret alkohol, der er fremstillet af frugt eller et naturprodukt, der er tilsat visse tilsætningsstoffer

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I, pos. 2206 og 2208; Kommissionens forordning nr. 2587/91)

Gærede alkoholholdige drikkevarer, som oprindeligt svarer til pos. 2206 i den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 2587/91, og som er tilsat en vis mængde destilleret alkohol, vand, sukker (sirup), aroma- og farvestoffer, og for visse af disse drikkevarer desuden en flødecreme, som har bevirket, at de ikke længere smager, dufter og/eller ser ud som en drikkevare, der er fremstillet af en bestemt frugt eller et bestemt naturprodukt, henhører ikke under pos. 2206 i den kombinerende nomenklatur, men under dennes pos. 2208, henset til for det første deres væsentlige objektive karakteristika og egenskaber, navnlig indholdet af destilleret alkohol, og for det andet henset til deres organoleptiske kendetegn, og endelig henset til deres bestemmelse som spiritusholdige drikkevarer.

(jf. præmis 35-40 og domskonkl.)
Sag C-75/08

The Queen, på vegne af:

Christopher Mellor

mod

Secretary of State for Communities and Local Government

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Direktiv 85/337/EØF — vurdering af projekters indvirkning på miljøet — forpligtelse til at offentliggøre begrundelsen for en afgørelse om ikke at vurdere et projekt«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 22. januar 2009 I ‐ 3801

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 30. april 2009 I ‐ 3815

Sammendrag af dom

Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337

(Rådets direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 2003/35, art. 4, og bilag II)

Artikel 4 i direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 2003/35, skal fortolkes således, at den ikke medfører krav om, at en afgørelse om, at det ikke er nødvendigt, at et projekt henhørende under direktivets bilag II undergives en VVM, selv skal indeholde begrundelserne for, at den kompetente myndighed fandt, at en sådan vurdering var unødvendig. Den kompetente administrative myndighed er imidlertid, såfremt en berørt person fremsætter begæring herom, forpligtet til at meddele begrundelserne for afgørelsen eller de relevante oplysninger og dokumenter som svar på den fremsatte begæring.

Når en medlemsstats afgørelse om ikke at vurdere et projekt henhørende under bilag II til direktiv 85/337 i overensstemmelse med direktivets artikel 5-10 angiver begrundelserne herfor, er denne afgørelse tilstrækkeligt begrundet, når begrundelserne heri — tilføjet de oplysninger, som allerede er meddelt de berørte parter, og eventuelt suppleret med de øvrige nødvendige oplysninger, som de administrative nationale myndigheder skal udlevere efter begæring — giver mulighed for at bedømme hensigtsmæssigheden af at anlægge en sag til prøvelse af afgørelsen.

(jf. præmis 61 og 66 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-27/08

BIOS Naturprodukte GmbH

mod

Saarland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Direktiv 2001/83/EF — artikel 1, nr. 2, litra b) — begrebet »lægemiddel efter funktion« — produktets dosering — normal forskriftsmæssig brug — sundhedsrisiko — evnen til at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner hos mennesker«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 30. april 2009 I ‐ 3787

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83 – et produkts kvalificering som lægemiddel efter funktion – kriterier

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27, art. 1, nr. 2)

Artikel 1, nr. 2, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at bortset fra de tilfælde, som vedrører stoffer eller sammensætninger, som har til formål at stille en medicinsk diagnose, er et produkt, hvori indgår et stof, som har en fysiologisk virkning, når det anvendes i en bestemt dosering, ikke et lægemiddel efter funktion, når det, henset til doseringen af de virksomme stoffer, udgør en sundhedsrisiko ved normal forskriftsmæssig brug, men ikke kan genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner hos mennesker.

Et produkts farmakologiske, immunologiske eller metaboliske egenskaber er den faktor, på grundlag af hvilken det ud fra produktets potentielle virkninger skal vurderes, om det er bestemt til at anvendes i eller gives til mennesker med henblik på at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner i henhold til artikel 1, nr. 2, litra b), i direktiv 2001/83.

Kriteriet vedrørende produktets evne til at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner bør dog ikke indebære, at stoffer, som, selv om de påvirker det menneskelige legeme, ikke har en væsentlig fysiologisk virkning og derfor ikke i egentlig forstand ændrer betingelserne for dettes funktion, klassificeres som lægemidler efter funktion. Inden for rammerne af denne vurdering skal der tages hensyn til den normale forskriftsmæssige brug af det pågældende produkt, idet det i denne forbindelse er uden betydning, at produktet kan have en væsentlig fysiologisk virkning, når det anvendes i en højere dosis end den, der er angivet på indlægssedlen eller pakningen.

Den omstændighed, at det pågældende produkt ved normal forskriftsmæssig brug udgør en sundhedsrisiko, kan ikke føre til et andet resultat. Det forhold, at anvendelse af et produkt udgør en sundhedsrisiko, indebærer således ikke, at produktet farmakologisk er effektivt.

(jf. præmis 20-25 og 27 samt domskonkl.)
Sag C-132/08

Lidl Magyarország Kereskedelmi bt

mod

Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Bíróság)

»Frie varebevægelser — radio- og teleterminaludstyr — gensidig anerkendelse af overensstemmelse — ikke anerkendelse af en overensstemmelseserklæring, som er udstedt af producenten, der er etableret i en anden medlemsstat«

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 30. april 2009 I ‐ 3844

Sammendrag af dom

Medlemsstaterne kan ikke ifølge direktiv 1999/5 om radio- og teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse kræve, at en person, som markedsfører et radioudstyr, fremlægger en overensstemmelseserklæring, selv når producenten af udstyret, som har hjemsted i en anden medlemsstat, har forsynet dette med en »CE«-mærkning og udfærdiget en overensstemmelseserklæring for produktet. Ifølge direktiv 1999/5 er der nemlig en formodning for, at apparatur, som er forsynet med »CE«-mærkning, er i overensstemmelse med de gældende betingelser. Mærkningen angiver, at apparaterne er i overensstemmelse med samtlige bestemmelser i dette direktiv, herunder de procedurer for vurderingen af deres overensstemmelse, som er fastsat i direktivet. De produkter, der mærkes med »CE«, kan derfor markedsføres uden at skulle undergives en forudgående godkendelsesprocedure eller andre procedurer, som forøger antallet af de personer, der skal forsyne produktet med overensstemmelsesmærkning. (jf. præmis 26, 28 og 33 samt domskonkl. 1)

Direktiv 2001/95 om produktsikkerhed i almindelighed finder ikke anvendelse, såfremt der er tale om vurderingen af spørgsmål vedrørende en persons forpligtelse til at fremlægge en overensstemmelseserklæring for et radioudstyr. Hvad angår medlemsstaternes beføjelse til i medfør af dette direktiv at pålægge andre forpligtelser i forbindelse med markedsføringen af radioudstyr end forpligtelsen til at fremlægge en overensstemmelseserklæring kan en person, som markedsfører et produkt, kun anses for producent, såfremt de betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 2, litra e), er opfyldt, og kun anses for distributør, såfremt de betingelser, der er fastsat i artikel 2, litra f), er opfyldt. Producenten og distributøren kan kun være bundet af de forpligtelser, som direktiv 2001/95 fastsætter for hver af dem. (jf. præmis 40 og domskonkl. 2)
Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om licenstagerens overtrædelse af en bestemmelse, der forbyder salg af prestigebetonede varer til sælgere af udsalgsvarer, henset til konkrete omstændigheder ved den tvist, den har fået forelagt, forringer den luksuriøse udstråling af de prestigebetonede varer og således er til skade for disses kvalitet.

Den luksusoplevelse, der hidrører fra prestigebetonede varer, som er produkter af højeste kvalitet, er nemlig helt afgørende for, at forbrugerne adskiller dem fra andre lignende varer.

Artikel 8, stk. 2, i første direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at varemærkeindehaveren kan påberåbe sig de rettigheder, der er knyttet til varemærket, over for en licenstager, der overtræder en bestemmelse i licensaftalen, der forbyder salg af varer til sælgere af udsalgsvarer på grund af varemærkets prestigebetonede karakter, forudsat at det godtgøres, at denne tilsidesættelse som følge af den omhandlede sags konkrete omstændigheder forringer den fremtoning og det prestigebetonede image, der giver disse varer en luksuriøs udstråling.

Artikel 7, stk. 1, i direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at licenstagerens markedsføring af varer, der er forsynet med varemærket, under tilsidesættelse af en bestemmelse i licensaftalen finder sted uden varemærkeindehaverens samtykke, når det er godtgjort, at denne bestemmelse svarer til en af dem, der er fastsat i direktivets artikel 8, stk. 2.

En licenstagers markedsføring af varer, som er forsynet med varemærket, skal principielt anses for at være foretaget med varemærkeindehaverens samtykke som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 1.

Selv om det følger heraf, at varemærkeindehaveren under sådanne omstændigheder ikke kan påberåbe sig en misligholdelse af aftalen med henblik på at gøre de rettigheder, der er knyttet til varemærket, gældende over for licenstageren, forholder det sig ikke desto mindre således, at licensaftalen ikke er ensbetydende med, at varemærkeindehaveren har givet et absolut og ubetinget samtykke til licenstagerens markedsføring af varer, der er forsynet med dette mærke.

Varemærkeindehaveren har nemlig i henhold til direktivets artikel 8, stk. 2, udtrykkeligt adgang til at gøre de rettigheder, som varemærket giver ham, gældende over for en licenstager, der overtræder visse bestemmelser i licensaftalen.

(jf. præmis 46-48 og 51 samt domskonkl. 2)
Det tilkommer ikke Domstolen, når den har fået forelagt en præjudiciel anmodning i henhold til artikel 68 EF, at træffe afgørelse i en tvist, hvor der skal tages stilling til, om det er muligt at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse som den, den forelæggende ret skal træffe i hovedsagen, når den forelæggende ret i sin anmodning om præjudiciel afgørelse har anført, at den afgørelse, den skal træffe i hovedsagen, afsiges i sidste instans.

Selv om en justitssekretær ved en ret i en medlemsstat, der er blevet forelagt en anmodning om at forkynde retslige eller udenretslige dokumenter i henhold til forordning nr. 1348/2000, kan anses for at varetage en administrativ myndighedsfunktion, uden at han samtidig skal træffe afgørelse i en tvist, er dette ikke tilfældet for så vidt angår den ret, der skal træffe afgørelse i søgsmålet anlagt til prøvelse af denne justitssekretærs afslag på at foretage den anmodede forkyndelse. Formålet med et sådant søgsmål er nemlig annullation af dette afslag, der hævdes at tilsidesætte en af ansøgerens rettigheder, nemlig dennes ret til at få foretaget forkyndelse af visse dokumenter i henhold til en af de fremgangsmåder, der er fastsat ved forordning nr. 1348/2000. Den forelæggende ret afgør følgelig en tvist og udøver derfor dømmende myndighed.

Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at justitssekretæren udgør en del af den forelæggende rets organisationsstruktur. Denne omstændighed påvirker nemlig ikke den judicielle karakter af den forelæggende rets funktion inden for rammerne af hovedsagen, eftersom formålet med denne sag er annullation af en retsakt, der hævdes at tilsidesætte en af ansøgerens rettigheder.

(jf. præmis 37-40)
Sag C-88/08

David Hütter

mod

Technische Universität Graz

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Direktiv 2000/78/EF — ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv — forskelsbehandling på grundlag af alder — fastsættelse af løn for statens kontraktansatte — udelukkelse af erhvervserfaring erhvervet inden 18-årsalderen«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. juni 2009 I ‐ 5327

Sammendrag af dom

Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78

(Rådets direktiv 2000/78, art. 1, 2 og 6)

Artikel 1, 2 og 6 i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som udelukker, at der ved fastsættelsen af det løntrin, som kontraktansatte indplaceres på ved ansættelse i den offentlige forvaltning i en medlemsstat, medregnes beskæftigelsesperioder, som er tilbagelagt inden det fyldte 18. år, for ikke at stille den almene skoleuddannelse ringere end den faglige uddannelse og for at fremme unge erhvervselevers optagelse på arbejdsmarkedet.

Selv om en ulige behandling på grund af alder, som foretages af medlemsstaterne, i princippet kan anses for at være objektivt og rimeligt begrundet inden for rammerne af den nationale ret i sådanne formål, således som det er bestemt i artikel 6, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2000/78, kan en sådan ordning imidlertid ikke anses for hensigtsmæssig til at virkeliggøre disse formål i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i samme bestemmelse. Hvad angår formålet om ikke at stille den almene skoleuddannelse ringere end den faglige uddannelse findes kriteriet vedrørende den alder, hvor erhvervserfaringen er opnået, ikke at være hensigtsmæssigt til opfyldelse af dette formål, som gælder, uanset hvilken type uddannelse der er fulgt. Hvad angår formålet om at fremme integrationen af unge på arbejdsmarkedet, som har fulgt en faglig uddannelse, er en sådan national lovgivning, da den ikke tager hensyn til personernes alder på ansættelsestidspunktet, ikke egnet til at fremme integrationen på arbejdsmarkedet af en kategori af arbejdstagere, som er defineret ved deres unge alder.

(jf. præmis 43 og 48-51 samt domskonkl.)
Sag C-173/08

Kloosterboer Services BV

mod

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane Rotterdam

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gerechtshof te Amsterdam)

»Fælles toldtarif — toldpositioner — kølesystemer til computere bestående af en varmeveksler og en ventilator — tarifering i den kombinerede nomenklatur«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 18. juni 2009 I ‐ 5349

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – toldpositioner – kølesystemer til computere bestående af en varmeveksler og en ventilator

(Rådets forordning nr. 2658/87; Kommissionens forordning nr. 1789/2003)

Forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1789/2003, skal fortolkes således, at varer, der består af en varmeveksler og en ventilator, og som udelukkende er bestemt til at blive indbygget i en computer, skal tariferes i underposition 84733090 i den kombinerede nomenklatur, som findes i bilag I til forordningen.

I betragtning af, at disse varer er sammensat af to særskilte elementer, dvs. en varmeveksler og en ventilator, uden at nogen af de to underpositioner, hvorunder disse to elementer kan henføres, er mere specifik end den anden, må reglen i punkt 3 b) i de almindelige tariferingsbestemmelser anvendes med henblik på tariferingen af nævnte varer, og det skal fastslås, hvilket af de materialer, som de består af, der er karaktergivende. Herved er det element, der er karaktergivende for varerne, varmeveksleren og ikke ventilatoren. Eftersom varernes hovedfunktion er at opfange og bortlede varme fra processoren, er det element, der giver mulighed for at opfylde denne funktion, og som er specielt konstrueret hertil, varmeveksleren.

(jf. præmis 29-34, 37 og 38 samt domskonkl.)