ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det er Kommissionens opfattelse, at den omtalte passus skal fortolkes således, at tilslag skulle gives inden den 31. december 1992; offentliggørelse af udbuddet før dette tidspunkt er ikke tilstrækkeligt til, at undtagelsen kan bringes i anvendelse. Til støtte for sit standpunkt har Kommissionen i det væsentlige henvist til tre argumenter. For det første er der ifølge Kommissionen tale om en tidsmæssig begrænset undtagelse, som principielt skulle fortolkes snævert. Herved henviser Kommissionen til dommen i sag 199/85 ( 5 ). For det andet støtter Kommissionen sin argumentation på undtagelsens ordlyd, hvori det hedder, at den ordregivende myndighed kan »forbigå bud«, hvad der peger hen mod tidspunktet for tildelingen af tilslag. For det tredje vil Kommissionen hente støtte i Domstolens praksis, hvorefter reglerne om fremgangsmåden må anses for en garanti for byderne ( 6 ).

De potentielle farer for byderne, som udløses ved en afvigelse fra procedurereglerne, må begrænses mest muligt, hvilket også taler for at betragte den 31. december 1992 som grænsen for, hvor længe påberåbelsen af undtagelsen kan ske.
Efter afslutningen af EUGFL's regnskaber i 1989 fandt Kommissionen, at de dokumenter, som Irland havde brugt, da medlemsstaten gav tilladelse til udtagning af oksekød fra toldoplag og forudbetalte eksportrestitutioner, ikke opfyldte betingelserne i forordning nr. 3665/87. Da det var nødvendigt at foretage en mere indgående undersøgelse for at bestemme de økonomiske konsekvenser af denne manglende overholdelse, blev regnskabsafslutningen udsat for så vidt angik denne udgift ( 9 ).

I den sammenfattende rapport for regnskabsåret 1990 ( 10 ) fandt Kommissionen, at Irland i 1989 og 1990 havde anvendt en procedure, der var i strid med forordning nr. 3665/87. For det første var den maksimale varighed af oplagringen (ni måneder i 1989 og syv måneder i 1990) overskredet for en betydelig mængde af oksekødet. For det andet var der tilfælde, hvor kødet havde forladt Fællesskabets toldområde efter udløbet af tresdagesfristen regnet fra udførselsangivelsen. Endelig var de dokumenter, som Irland anvendte, da medlemsstaten gav tilladelse til udtagning af oksekødet fra lageret, ikke en udførselsangivelse eller et tilsvarende ad hoc-dokument i henhold til artikel 30 i forordning nr. 3665/87.

Kommissionen fandt derfor, at de irske myndigheder ikke havde afkrævet eksportørerne de dokumenter, der var nødvendige for at føre en tilstrækkelig kontrol med, at betingelserne for at yde eksportrestitutioner var opfyldt, hvorfor der kunne være uregelmæssigheder. Eftersom Irland havde lovet at løse problemet, og da risikoen for svig over for EUGFL var begrænset, besluttede Kommissionen kun at underkende 2% af de samlede udgifter, der var berørt af denne uregelmæssighed i 1989 og i 1990, hvilket svarede til et samlet beløb på 6343429 IRL (3823133 i 1989 og 2520296 i 1990).
39.

Den forelæggende retsinstans ønsker navnlig oplyst, om fællesskabsretten, også for så vidt angår toldekspeditioner, som vedrører samhandelen med tredjelande, er til hinder for, at en medlemsstat indfører og/eller opretholder en bestemmelse, hvorefter det pålægges private erhvervsdrivende at betale omkostningerne ved tjenesteydelsen »uden for normal arbejdstid«, ikke beregnet på grundlag af omkostningen pr. time for det personale, der faktisk er ansat til at udføre de ønskede toldekspeditioner, som samtidig udføres for toldklarereren, men som et fast beløb for hver enkelt toldekspedition, som er fastsat på grundlag af arten og varigheden af den dyreste tjenesteydelse, og uafhængigt af det beløb, der opkræves separat for hver enkelt af de øvrige toldekspeditioner, toldklarereren anmoder om, og som samtidig udføres for ham.
3.

Da Kommissionen ikke blev underrettet om nogen form for gennemførelse fra græsk side, indledte den en traktatbrudsprocedure med en åbningsskrivelse af 21. december 1992. Åbningsskrivelsen forblev ubesvaret. Derefter fremsatte Kommissionen den 7. februar 1994 en begrundet udtalelse. Med skrivelse af 7. april 1994 meddelte den græske regering via Den Hellenske Republiks Faste Repræsentation ved De Europæiske Fællesskaber Kommissionen, at der pågik en gennemførelsesprocedure. Da der over for Kommissionen ikke blev oplyst noget om afslutningstidspunktet for nævnte procedure, anlagde den sag ved Domstolen den 20. september 1994. Den græske regering har til sit forsvar over for den nedlagte påstand henvist til nationale lovgivningsprocedurer, der endnu ikke har fundet deres afslutning, men som udgør en ufravigelig betingelse for gennemførelse af direktivet i den nationale lovgivning.
Den forelæggende rets tvivl om fortolkningen bygger i det væsentlige på de domme, Domstolen har afsagt vedrørende fortolkningen af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 den 7. juli 1992 i sag C-9/91, Equal Opportunities Commission ( 18 ), og den 30. marts 1993 i sag C-328/91, Thomas m.fl. ( 19 ). Den første af de to domme drejede sig om, hvorvidt en medlemsstat, der opretholder en pensionsalder, som er forskellig for mænd og kvinder, og hvor arbejdsophørspensionerne finansieres af bidrag, efter artikel 7, stk. 1, litra a), kan opretholde en yderligere forskelsbehandling, som for det første består i, at mænd skal betale bidrag til den nationale forsikringsordning fem år længere end kvinder for at være berettigede til samme grundbeløb, og for det andet i, at mænd, som har lønnet eller selvstændig beskæftigelse, indtil de fylder 65 år, skal betale bidrag til den nationale forsikringsordning, indtil de når denne alder, mens kvinder over 60 ar ikke skal betale sådanne bidrag, uanset om de stadig har lønnet eller selvstændig beskæftigelse, efter at de har nået denne alder ( 20 ).

Da det kom til stykket, besvarede Domstolen dette spørgsmål bekræftende, idet den fandt, at forskelsbehandlingen nødvendigvis var knyttet til forskellen i den lovbestemte pensionsalder ( 21 ). Som begrundelse herfor anførte Domstolen bl.a.:

I en ordning, hvor den økonomiske ligevægt er baseret på, at mænd betaler bidrag i en længere periode end kvinder, kan en pensionsalder, der er forskellig for mænd og kvinder, ikke opretholdes uden at ændre den eksisterende økonomiske ligevægt, medmindre en sådan ulighed med hensyn til længden af bidragsperioder ligeledes opretholdes ( 22 ). Enhver anden fortolkning ville føre til, at »pensionsordningernes økonomiske ligevægt blev forstyrret« ( 23 ), og at medlemsstaterne ville være forpligtet til at foretage en generel omstrukturering af bidrags- og ydelsessystemet inden udløbet af den periode, der var fastsat til gennemførelse af direktivet, hvorved undtagelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), ville blive gjort virkningsløs ( 24 ).
Tvisten mellem ham og Parlamentet drejer sig om udbetaling af de dagpenge, der er omhandlet i artikel 10 i bilag VII til vedtægten, indtil udløbet af prøvetiden plus en måned (15.10.1992). Bestemmelsen er formuleret således:

»Den tjenestemand, der godtgør, at han er nødt til skifte bopæl for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtægten ( 2 ), er for et i stk. 2 fastsat tidsrum berettiget til dagpenge, der fastsættes således ...« Den periode, hvori der ydes dagpenge, er i artiklens stk. 2 fastsat til 120 eller 180 dage for tjenestemænd, eller til en måned efter prøvetidens udløb for tjenestemand ansat på prøve.

Varigheden af tildelingen af de samme ydelser er for midlertidigt ansatte (artikel 25 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, herefter benævnt »AØA«) og for hjælpeansatte (artikel 69 i AØA) i hvert tilfælde begrænset til et år, idet der i øvrigt henvises til artikel 10.
3.

Efter udløbet af de nævnte frister fremsendte Kommissionen den 14. oktober 1992 en åbningsskrivelse til Irland, i hvilken den henledte opmærksomheden på, at den stadig ikke havde fået meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne i den interne retsorden, og at den ikke var i besiddelse af andre oplysninger i så henseende, hvorfor Kommissionen opfordrede Irland til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder fra modtagelsen af nævnte skrivelse.
79.

To omstændigheder overbeviser mig om, at Kommissionen ved sin handlemåde har begået magtfordrejning, selv om jeg medgiver, at dens egentlige mål var at undgå en handelskrig med USA. Dette udelukker ikke, som den franske regering med velberådet hu har understreget, at den kunne have nået sit mål ved at tarifere »corn gluten feed« korrekt (under pos. 2309), hvorefter Rådet kunne have meddelt en toldindrømmelse for denne tarifering med hjemmel i traktatens artikel 113, således at en toldsats på nul kunne finde anvendelse for dette produkt.
11.

De to spørgsmål er i realiteten ens. Det første spørgsmål angår direktivets artikel 4 i dets oprindelige udformning. Det andet spørgsmål angår den udformning, som artikel 4 fik ved ændringsdirektivet, og i dette spørgsmål er det, formentlig for at tilkendegive, at der ikke ønskes nogen fortolkning af den bestemmelse i artikel 4, stk. 5, som blev indsat ved ændringsdirektivet, præciseret, at der alene ønskes en besvarelse for så vidt angår tilfælde, hvor præparatet ikke er godkendt i en anden medlemsstat. Fælles for begge spørgsmål er således, at den nationale ret ønsker Domstolens stillingtagen til, om artikel 4 skal fortolkes således, at bestemmelsen indeholder et forbud mod, at der anvendes veterinærmedicinske præparater, der ikke er godkendt af vedkommende medlemsstats kompetente myndigheder, og om bestemmelsen derfor skal fortolkes således, at den indeholder et forbud mod indførsel af sådanne lægemidler. Spørgsmålene vil i det følgende blive behandlet under ét.
Ifølge den forelæggende ret indebærer ombytningspligten for kørekort forskelsbehandling af statsborgere fra andre medlemsstater, der ønsker at slå sig ned i Tyskland.

Selv om der ikke stilles særlige krav for ombytning af kørekort, således at det er en ren formssag, sidestilles undladelse af at foretage ombytning med kørsel uden førerret, hvilket kan straffes med frihedsstraf, hvorved en EF-statsborger risikerer at blive anset for tidligere straffet. Dette kan få konsekvenser for hans erhvervsbeskæftigelse, og udgør derfor en hindring for den fri etableringsret.

Selv om ombytningspligten måtte anses for objektivt begrundet (f.eks. af hensyn til en kontrol med kørekortets ægthed), er den ikke desto mindre en hindring for den frie bevægelighed for personer, der ifølge Domstolens praksis skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. De strafferetlige sanktioner, der er fastsat i tysk ret, er imidlertid for vidtgående i forhold til overtrædelsens karakter.
25.

Jeg vil i denne forbindelse henvise til dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland ( 14 ), i hvilken Kommissionen gjorde gældende, at en uforholdsmæssig stigning i den græske særlige forbrugsafgift og særlige supplerende enhedsafgift, der var gældende for biler med motorer på over 1800 cm3, stillede indenlandsk fremstillede biler bedre. Domstolen forkastede dette ud fra følgende betragtninger: »Hvis det antages, at den omtvistede afgiftsordning medfører, at visse forbrugere faktisk undlader at købe biler med et cylindervolumen på over 1800 cm3, vil forbrugerne vælge enten en bil med et cylindervolumen på mellem 1600 og 1800 cm3 eller en bil med et cylindervolumen på under 1600 cm3. Alle modeller i førstnævnte gruppe fremstilles i udlandet, mens den anden gruppe omfatter både udenlandsk og græsk fremstillede biler. Kommissionen findes herefter ikke at have påvist, på hvilken måde den omtvistede afgiftsordning skulle kunne fremme salget af græsk fremstillede biler« ( 15 ).
3.

Geert R. J. S. Van Buynder er belgisk statsborger og tiltalt for i Belgien at have foretaget kirurgiske og odontologiske indgreb på dyr uden at opfylde den i lovens artikel 4 fastsatte betingelse om at være dyrlæge. Tiltalte har under sagen forldaret, at han har behandlet hestes tandsæt først og fremmest ved at raspe tænderne, når der på grund af naturligt slid er opstået hak i og skarpe kanter på disse. På denne måde forhindrer man snitsår i tungen og kæberne samt fordøjelsesproblemer. Han giver ikke dyrene bedøvelse eller andre lægemidler.
Traktatens artikel 102, stk. 1, bestemmer således: »Når der er grund til at frygte, at indførelse eller ændring af en ved lov eller administrativt fastsat bestemmelse fremkalder en fordrejning som nævnt i foregående artikel, skal den medlemsstat, som vil gennemføre foranstaltningen, rådføre sig med Kommissionen. Efter samråd med medlemsstaterne henstiller Kommissionen til de pågældende stater at træffe formålstjenlige foranstaltninger med henblik på at undgå den omhandlede fordrejning.« Denne bestemmelse, som er indeholdt i kapitlet om »tilnærmelse af lovgivningerne«, udgør et supplement til den i traktatens artikel 101 foreskrevne ordning til justering af fordrejninger i konkurrencevilkårene, som har til formål ved indførelse af en forebyggende procedure at undgå en forværring af forskellene i de nationale lovgivninger, således at der undgås fordrejninger i konkurrencevilkårene på det fælles marked.

Den procedure, som er indført ved denne bestemmelse, består i en forpligtelse til at rådføre sig med Kommissionen. Det påhviler den medlemsstat, som ønsker at træffe den pågældende foranstaltning, at tage initiativ hertil, og undladelse af at rådføre sig med Kommissionen kan betragtes som en tilsidesættelse af traktatens artikel 169. Den nationale ret har derfor ikke kompetence til at undersøge en national ordning på grundlag af denne traktatbestemmelse.
32.

Domstolen undersøgte derefter, om de tyske bestemmelser også processuelt indebar en forskelsbehandling. Domstolen udtalte, at bestemmelserne, hvorefter ikke-hjemmehørende ikke kan få foretaget en årlig regulering af den skat, der er indeholdt af arbejdsgiveren, og ikke kan få foretaget en administrativ ansættelse af skatten, var i strid med traktatens artikel 48. Bestemmelserne indebar, at ikke-hjemmehørende afskæres fra muligheden for at påberåbe sig poster i indkomstopgørelsen som f.eks. udgifter til erhvervelse af indkomsten og særlige eller såkaldte »ekstraordinære« udgifter, der vil kunne udløse tilbagebetaling af en del af den indeholdte kildeskat. Dette medførte, at ikke-hjemmehørende blev stillet mindre gunstigt end hjemmehørende. Domstolen kunne ikke tiltræde den tyske regerings argument om, at der fandtes en mulighed for, at ikke-hjemmehørende skattepligtige kan anmode skattemyndighederne om at udstede en skatteattest, hvori nævnes de nedslag i skatten, som de har ret til, og som arbejdsgiveren skal tage hensyn til. Bestemmelserne havde ikke bindende virkning, og det var ikke godtgjort, at skattemyndighederne under alle omstændigheder skulle afhjælpe konsekvenserne af forskelsbehandlingen.
Det står imidlertid fast, at fællesskabslovgiver udtrykkeligt kun har tillagt medlemsstaterne et videre skøn, for så vidt angår direkte investeringer, men derimod har holdt kapitaloverførsler med andre formål for øje uden for anvendelsesområdet for undtagelsen (der derfor som sådan skal fortolkes snævert).

Hverken en systematisk fortolkning af bestemmelsen eller dens ordlyd kan føre til et andet resultat. Alt i alt må overførsler af pengesedler til tredjelande derfor antages at være omfattet af de samme bestemmelser som dem, der gælder for kapitalbevægelser inden for Fællesskabet.
Forordningens afdeling VII tillader kun, at der gøres undtagelse i tre tilfælde. To af disse er undergivet staternes skøn: Ifølge artikel 11 er det tilladt medlemsstaterne at fastsætte strengere regler inden for deres område, og ifølge artikel 13 er nationale undtagelser tilladt for visse køretøjers vedkommende (stk. 1) eller med Kommissionens godkendelse for transporter under ekstraordinære omstændigheder (stk. 2). Føreren må derimod kun overskride de maksimale køretider rent undtagelsesvist. Denne sidste undtagelse er omfattet af artikel 12, hvori det bestemmes:

»Hvis det er foreneligt med færdselssikkerheden, kan føreren for at nå frem til en egnet holdeplads fravige denne forordning i det omfang, hvori det er nødvendigt for at garantere personers, køretøjets eller lastens sikkerhed. Føreren skal på kontrolapparatets diagramark eller på sin arbejdstidsplan notere arten af og grunden til, at fravigelse er sket.«
3.

Den italienske regering bestrider ikke, at den er forpligtet til at gennemføre de pågældende direktiver i italiensk ret, og at dette ikke er sket inden for den i direktiverne fastsatte frist. Regeringen har imidlertid i sit indlæg for Domstolen oplyst, at direktiv 91/688 er gennemført ved bekendtgørelse af 26. juli 1994 ( 3 ), samt at direktiv 91/685 forventes gennemført ved »fællesskabsloven 1993«(Legge comunitaria 1993). Et udkast til denne lov er allerede sendt til det italienske statsråd til udtalelse. Den italienske regering har på denne baggrund nedlagt påstand om, at sagen vedrørende direktiv 91/688 afvises, samt anmodet Kommissionen om at frafalde påstanden om traktatbrud vedrørende direktiv 91/685.
Direktivet fastsætter ikke blot størrelsen af bure, der benyttes til burhøns ( 10 ), men også selve forholdene for burhøns ( 11 ), som er fastlagt i bilaget til direktivet.

Direktivet er rettet til medlemsstaterne og ikke — som anført af Hönig — til fjerkræholderne. Ordlyden og sammenhængen taler herfor. Det fastslås nemlig i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 189 udtrykkeligt i artikel 12 ( 12 ). Det ville desuden være ulogisk og virkningsløst at overlade det til fjerkræholderne selv at fastlægge et større burareal pr. høne end foreskrevet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra a). De har overhovedet ingen interesse heri.

Den konstante, for ikke at sige systematiske, anvendelse af adverbiet »mindst« ( 13 ) og af forstavelsen »mindste-« ( 14 ) understreger, at fællesskabslovgiver i overensstemmelse med den hensigt, der blev givet udtryk for allerede i 1976 ( 15 ), har villet sikre beskyttelsen af høns, som indgår i et intensivt produktionssystem. Desuden taler direktivets overskrift og dets artikel 1 ( 16 ) for sig selv.

Det kan derfor konstateres, at direktivets bestemmelser først og fremmest har til formål at forhindre, at hønsene udsættes for unødig fysisk overlast og unødige lidelser, og at sikre, at deres sundhedstilstand er god, samt at de i øvrigt er underkastet rimelige vilkår ( 17 ).

Det ville således ikke være foreneligt med direktivets formål at antage, at det i direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), foreskrevne burareal for burhøns — som anført af Hönig — er en fast værdi, som ikke må overskrides.
Domstolen har i en fast praksis ( 2 ) vedrørende sanktioner fastslået, at medlemsstaterne, når der ikke findes en særlig bestemmelse i en fællesskabsforordning, der fastsætter en sanktion for overtrædelser, eller når der i forordningen med hensyn hertil henvises til nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, i medfør af EF-traktatens artikel 5 skal træffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre fællesskabsrettens gennemslagskraft. Sanktionsvalget tilkommer medlemsstaterne, men disse skal navnlig drage omsorg for, at overtrædelser af fællesskabsretten sanktioneres efter samme materielle og processuelle regler, som efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed, og sanktionen skal under alle omstændigheder være effektiv, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning.

Domstolen har endvidere vedrørende den øvre grænse for medlemsstaternes valg af sanktioner for overtrædelser af fællesskabsretlige bestemmelser, senest i dom af 16. december 1992 ( 3 ) udtalt, at:

»Det bemærkes indledningsvis, at så længe der ikke er gennemført nogen fællesskabsretlig harmonisering hvad angår overtrædelser af toldlovgivningen, er medlemsstaterne beføjet til at træffe bestemmelse om de sanktioner, som de finder rimelige ... Medlemsstaterne skal dog udøve deres beføjelser på dette område under iagttagelse af fællesskabsretten og dennes almindelige grundsætninger og dermed under iagttagelse af proportionalitetsprincippet.

Domstolen har således flere gange fastslået, at administrative forholdsregler eller sanktioner ikke må gå ud over, hvad der er strengt nødvendigt for at tilgodese de pågældende hensyn ...« (præmis 19 og 20).

I det omfang fællesskabsreglerne ikke fastsætter sanktioner, har medlemsstaterne således kompetence til at fastsætte sanktioner for overtrædelse af fællesskabsreglerne. Disse sanktioner skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, det vil sige, at sanktionen skal være nødvendig for at sikre overholdelsen af de fællesskabsretlige regler og ikke må gå videre, end det er nødvendigt. Overtrædelsen af den pågældende fællesskabsbestemmelse skal endvidere sanktioneres efter samme regler som dem, der efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed.
89.

Når der i forbindelse med indgåelsen af en offentlig bygge- og anlægskontrakt skal være plads til, at tilbudsgiveren kan indgive forslag og ideer, kan der netop ikke være tale om de forud definerede kriterier i udbudsmaterialet. Jeg finder det logisk, at EMI's forslag til særligt udstyr ikke kan indordnes under et af de i udbudsmaterialet opregnede alternative bud. For så vidt der er tale om begrebet finansielt alternativt bud, er dette klart. De tvungne alternative bud drejer sig om alternative løsninger for så vidt angår detaljer i udbudsmaterialet, som ordregiveren har krævet og defineret. De alternative løsninger, der er beskrevet i forskellige relevante dele af udbudsmaterialet, indeholder oplysninger om deres indhold. Listen over alternative bud ( 28 ) giver et samlet overblik. Tre af de fire fakultative alternative bud, der ligeledes er optaget i denne liste, drejer sig om finansiering. Kun et af dem drejer sig om et teknisk element. Dette er også selv forud fastlagt. Forskellen mellem tvungne alternative bud og fakultative alternative bud ( 29 ) ser for mig ud til at være, at tilbudsgiveren skal afgive tvungne alternative bud for overhovedet at opfylde kravene i udbudsmaterialet, hvorimod han har fuld frihed til at udarbejde de fakultative alternative bud, der er angivet, og at han i hvert fald ikke bliver udelukket, såfremt han undlader dette.
10.

Før jeg behandler det præjudicielle spørgsmål, finder jeg det rimeligt kort at berøre spørgsmålet om, hvilken version af den pågældende bestemmelse, der skal fortolkes. Det er ubestridt, at den relevante version er den, der var gældende den 1. februar 1982. Ved udstedelsen af forordning nr. 1408/71 befandt punkt 4, litra a), sig i afsnit F i bilag V til forordningen. Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltrædelse førte til, at der i bilag V til forordningen blev indføjet yderligere afsnit til de nye medlemsstater. Afsnit F blev derfor — uden at bestemmelsens indhold derved blev ændret — ændret til afsnit H ( 3 ). Da Grækenland tiltrådte Fællesskaberne, blev der foretaget en tilsvarende tilpasning. Dette medførte, at afsnit H blev til afsnit I ( 4 ). Da dette er den version, der var gyldig den 1. februar 1982 vil jeg herefter lægge den til grund ( 5 ). For fuldstændighedens skyld skal jeg anføre, at senere ændringer af forordning nr. 1408/71 er uden betydning i den foreliggende sag. Dette gælder navnlig Rådets forordning (EØF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981, hvorved bilag V blev til bilag VI og indholdet af afsnit I blev ændret ( 6 ). Kommissionen har i sit indlæg med rette gjort opmærksom på, at denne forordning først trådte i kraft den 1. juli 1982, det vil sige efter den her afgørende dato ( 7 ).