ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie (Polen) den 6. august 2020 — A.M. mod Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa

(Sag C-373/20)

(2020/C 423/26)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A.M.

Sagsøgt: Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa

Præjudicielt spørgsmål

Er de nationale myndigheders forståelse af begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, litra c), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1120/2009 af 29. oktober 2009 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i afsnit III i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (1), hvorefter naturlige periodiske oversvømmelser eller delvise oversvømmelser af enge og græsgange beliggende i det særlige naturbeskyttelsesområde (Natura 2000-området Iński landskabspark), fører til såkaldt »omdrift« på disse arealer, hvilket resulterer i afbrydelse af perioden på fem år (eller længere), hvor »omdrift« ikke må anvendes, hvilket følgelig danner grundlag for at fratage eller reducere betalinger for miljøvenligt landbrug til landbrugeren samt yderligere økonomiske konsekvenser i forbindelse med afbrydelsen af den femårige gennemførelsesperiode for et miljøvenligt landbrugsprogram, korrekt?

(1) EUT 2009, L 316, s. 1.
3)

Såfremt det andet præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, kan der da, i tilfælde af et søgsmål med påstand om erklæring af ugyldighed vedrørende aftalens hovedgenstand, ved lov indføres et krav i forbindelse med [denne] type af aftaler om, at forbrugeren, samtidig med det pågældende søgsmål, ligeledes skal anlægge et søgsmål med påstand om, at aftalen erklæres for gyldig eller for at have virkninger?
1.

Er den fortolkning i retspraksis af artikel 251, artikel 394, stk. 3 og artikel 411 i Ley de Enjuiciamiento Civil (lov om civil retspleje), der er fastlagt i Decreto de 1 de octubre de 2019 (dekret af 1.10.2019), og hvorefter det beløb, som tvisten omhandler, sidestilles med den økonomiske interesse i sagen og følgelig fører til en nedsættelse af de salærer, som en forbruger har betalt til sin advokat på grundlag af et fast beløb (18 000 EUR), der er fastsat ved lov udelukkende for et beløb, der ikke kan anslås, og ikke for et ubestemt beløb, i strid med artikel 6, stk.1, og artikel 7, stk.1, i direktivet (1), idet den ikke kan genoprette den faktiske og retlige situation, som forbrugeren ville have befundet sig i uden det nævnte vilkår, selv om der til dennes fordel foreligger en erklæring fra en ret om, at kontraktvilkåret er urimeligt, og idet den ikke fjerner et urimeligt proceduremæssigt krav vedrørende en begrænsning af omkostningerne, hvor det ville sikre forbrugeren de mest passende og effektive midler til en legitim udøvelse af dennes rettigheder, hvis dette krav fjernes?
1)

Foreligger medlemsstaternes forpligtelse i henhold til EU-retten til at tilbagebetale afgifter, som er opkrævet i strid med EU-retten, med tillæg af renter, også i tilfælde, hvor grunden til tilbagebetalingen ikke er, at Den Europæiske Unions Domstol har fastslået, at retsgrundlaget er i strid med EU-retten, men derimod Domstolens fortolkning af en (under-)position i den kombinerede nomenklatur?
1)

Når alle de aktier, som selskabskapitalen bestod af, er blevet annulleret i forbindelse med et finansieringsinstituts afviklingsprocedure, skal artikel 34, stk. 1, litra a), artikel 53, stk. 1 og 3, artikel 60, stk. 2, litra b) og e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 (1) da fortolkes således, at de er til hinder for, at de personer, som nogle måneder for indledningen af afviklingsproceduren købte deres aktier i forbindelse med en kapitalforhøjelse ved en offentlig tegning, kan anlægge erstatningssøgsmål eller søgsmål med tilsvarende virkning på grundlag af mangelfulde oplysninger i prospektet mod det udstedende institut eller mod det selskab, der er opstået ved en efterfølgende fusion ved overtagelse?
1)

Er det i overensstemmelse med retten til en retfærdig rettergang, der er anerkendt som et almindeligt retsprincip i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), og med retssikkerhedsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, når en medlemsstats skattemyndigheds praksis, hvorefter en skattemyndighed i forbindelse med en efterfølgende kontrol af en skattepligtig persons angivelse — uden at den skattepligtige persons overtrædelse af en specifik regnskabsmæssig bestemmelse eller en materielretlig regel vedrørende den skat, der er genstand for kontrol, er blevet fastslået, og uden at det skyldige skattebeløb er blevet ændret i forhold til det, der er opgjort i angivelsen for de år, som den økonomiske virksomhed vedrører — uden at begrunde det, fastslår eksistensen af en skattedifference, der skal afholdes af en skattepligtig person, udelukkende af den grund, at denne ikke har udarbejdet sin angivelse under hensyntagen til blandt de regnskabsprincipper, der er indeholdt i medlemsstatens regnskabslov, to beskatningsprincipper i henhold til skattemyndighedens krav, men at den skattepligtige person ved at gøre brug af sin skønsmargen har gjort det på grundlag af andre principper, som denne har anset for at regulere regnskabsføringen af sin økonomiske virksomhed?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca de Braga, Juízo do Trabalho de Barcelos (Portugal) den 10. september 2020 — GD og ES mod Luso Temp — Empresa de Trabalho Temporário, S.A.

(Sag C-426/20)

(2020/C 423/41)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca de Braga, Juízo do Trabalho de Barcelos

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: GD og ES

Sagsøgt: Luso Temp — Empresa de Trabalho Temporário, S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 3, stk. 1, litra f), og artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/104/EF (1) af 19. november 2008 om vikararbejde til hinder for en bestemmelse som den, der er indeholdt i artikel 185, stk. 6, i lov om arbejdsforhold (vedtaget ved lov nr. 7/2009 af 12.2.2009), hvorefter en vikaransat altid kun har ret til betalt ferie og ferietillæg, som beregnes forholdsmæssigt efter den arbejdstid, der er tilbagelagt hos brugervirksomheden, selv når vedkommendes ansættelsesforhold er påbegyndt i et kalenderår og ophører to eller flere kalenderår efter denne dato, mens den almindelige ferieordning finder anvendelse på en arbejdstager, der er ansat direkte af brugervirksomheden, og som varetager samme stilling i den samme periode, hvilket garanterer denne arbejdstager en længere periode med betalt ferie og et større ferietillæg, idet disse ikke beregnes forholdsmæssigt efter den tilbagelagte arbejdstid?

(1) EUT 2008, L 327, s. 9
5)

Såfremt det fastslås, at forældrenes og børnenes sædvanlige opholdssted ikke befinder sig i en medlemsstat med henblik på fastsættelsen af underholdsbidraget til børnene, hvordan skal forum necessitatis i artikel 7 i forordning nr. 4/2009 da fortolkes? Nærmere bestemt: hvilke forudsætninger er nødvendige for at fastslå, at en sag ikke med rimelighed kan anlægges eller føres eller viser sig umulig at føre i et tredjeland, som tvisten er nært knyttet til (Togo i dette tilfælde)? Er det nødvendigt, at en part godtgør, at den pågældende har anlagt eller har forsøgt at anlægge sagen i den pågældende stat med et negativt resultat? Og udgør den omstændighed, at en af parterne har statsborgerskab i den pågældende medlemsstat, en tilstrækkelig tilknytning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 28. september 2020 — BC mod Deutsche Lufthansa AG

(Sag C-467/20)

(2020/C 433/38)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BC

Sagsøgt: Deutsche Lufthansa AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 261/2004 (1) sammenholdt med forordningens artikel 3, stk. 5, fortolkes således, at i forbindelse med en flyvning, som er sammensat af to flyvninger (det vil sige med direkte tilsluttet flyforbindelse), og som har været genstand for en samlet reservation, fra en lufthavn beliggende uden for Fællesskabet (i et tredjeland), til en lufthavn, der er beliggende på en medlemsstats område, via en lufthavn i andet tredjeland, kan en passager, der ankommer til sit bestemmelsessted med en forsinkelse på tre timer eller mere, som skyldes den første flyvning, som i kraft af en code sharing-aftale blev udført af et luftfartsselskab med hjemsted i et tredjeland, i henhold til denne forordning anlægge sit søgsmål om kompensation mod det EF-luftfartsselskab, hvor flyvningen blev reserveret samlet, og som alene har udført den anden flyvning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 2, litra b), og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 2008/118/EF (2) af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF samt artikel 2, stk. 1, litra d), og artikel 70 i Rådets direktiv 2006/112/EF (3) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem da fortolkes således, at forpligtelsen til at betale punktafgifter og/eller moms ikke ophører, når smuglervarer, som i den foreliggende sag, beslaglægges og efterfølgende konfiskeres, efter at de allerede er blevet indført på en ikke-forskriftsmæssig måde (overgået til forbrug) i Unionens toldområde, selv om toldskylden er ophørt af den årsag, der fremgår af artikel 124, stk. litra e), i forordning (EU) nr. 952/2013?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) den 22. september 2020 — Real Vida Seguros SA mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-449/20)

(2020/C 433/30)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal Administrativo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Real Vida Seguros SA

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Udgør det en tilsidesættelse af princippet om de frie kapitalbevægelser, som er fastsat i artikel 63 ff. TEUF, at der ved beregning af den imposto [o rendimento] [d]as pessoas coletivas [selskabsskat] (IRC), som appellanten opkræves for regnskabsårene 1999 og 2000, i henhold til artikel 31 og 2 i Estatuto dos Benefícios Fiscais [lov om skattefordele] kan gives et fradrag på 50 % for udbytte, der er opnået på de nationale (portugisiske) børser, mens udbytte, der er opnået på børserne i de øvrige lande i den Europæiske Union, er undtaget fra et tilsvarende fradrag?
(2)

Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte begrundelsespligten, idet den ikke tog stiling til anbringendet om den tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, der følger af afgørelse ECB/SSM/2018-FRCAG-75, og tilsidesatte retssikkerhedsprincippet ved at lægge til grund, at der forelå en tilsidesættelse af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, selv om Retten udtrykkeligt medgav, at denne bestemmelse mangler klarhed.
1)

Skal artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at forordningen også finder anvendelse på en flyforbindelse, som er reserveret samlet og består af to delflyvninger, som skal gennemføres af det samme EF-luftfartsselskab, når både afgangsstedet for den første delflyvning og ankomststedet for den anden delflyvning ligger i et tredjeland, og kun ankomststedet for den første delflyvning og afgangsstedet for den anden delflyvning ligger på en medlemsstats område? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
(1)

Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte begrundelsespligten, idet den ikke tog stiling til anbringendet om den tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, der følger af afgørelse ECB/SSM/2018-FRCAG-77, og tilsidesatte retssikkerhedsprincippet ved at lægge til grund, at der forelå en tilsidesættelse af artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, selv om Retten udtrykkeligt medgav, at denne bestemmelse mangler klarhed.
2)

Skal artikel 4, stk. 2, TEU og artikel 9 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at respekten for EU-medlemsstaternes nationale identitet og forfatningsidentitet betyder, at medlemsstaterne råder over et vidt skøn med hensyn til bestemmelser til fastslåelse af herkomst? Der ønskes navnlig en besvarelse af følgende spørgsmål: — Skal artikel 4, stk. 2, TEU fortolkes således, at bestemmelsen tillader medlemsstaterne at kræve oplysninger om barnets biologiske herkomst? — Skal artikel 4, stk. 2, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2, fortolkes således, at der i bestræbelserne på at nå frem til en ligevægt mellem interesserne skal foretages en afvejning mellem på den ene side en medlemsstats nationale identitet og forfatningsidentitet og på den anden side barnets tarv, hvorved der skal tages hensyn til, at der på nuværende tidspunkt hverken med hensyn til værdierne eller i retlig henseende er enighed om muligheden for i en fødselsattest at lade personer af samme køn indføre som forældre, uden nærmere angivelse om, og i givet fald hvilken af disse, der er barnets biologiske forælder? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, hvorledes kan denne ligevægt mellem interesserne da konkret opnås?
1.

Første appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF og appellantens krav på, at den dom, der skal opfyldes, overholdes fuldt ud, idet Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at afgørelsen om at genoptage den administrative undersøgelse udgjorde en forberedende akt, der ikke påvirkede KF’s interesser negativt. Denne afgørelse indebar, at en dom ikke blev opfyldt korrekt i overensstemmelse med artikel 266 TEUF, også i betragtning af de særlige omstændigheder i KF’s sag, hvilket påvirkede hendes interesser umiddelbart og direkte. Retten begik en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til de særlige omstændigheder i KF’s sag, herunder uafhjælpelige ulovligheder i den oprindelige administrative undersøgelse. Retten begik en retlig fejl ved ikke at fastslå: — at SatCen objektivt set ikke har mulighed for at afhjælpe ulovlighederne ved at genoptage den administrative undersøgelse, når der bl.a. henses til den måde, hvorpå vidnerne i den oprindelige administrative undersøgelse blev uretmæssigt påvirket, og de alvorlige angreb på KF’s gode ry og faglige omdømme, der som fastslået i den dom, der skal opfyldes, havde fundet sted, — at det ikke er muligt at tilvejebringe garantier for en retfærdig rettergang, og — at der er sket tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Alba Iulia (Rumænien) den 2. oktober 2020 — SC Philips Orăştie S.R.L. mod Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

(Sag C-487/20)

(2020/C 433/42)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Alba Iulia

Parter i hovedsagen

Appellant: SC Philips Orăştie S.R.L.

Indstævnt: Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

Præjudicielt spørgsmål

Kan bestemmelserne i artikel 179, [stk. 1], og artikel 183, [stk. 1], i direktiv 2006/112/EF (1), sammenholdt med ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og neutralitetsprincippet, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning eller praksis, som foreskriver nedsættelsen af beløbet af den moms, der skal tilbagebetales, idet der ved opgørelsen af den skyldige moms medregnes beløb for supplerende betalingsforpligtelser fastlagt ved en afgiftsansættelse, der er blevet annulleret ved en dom, som endnu ikke er endelig, såfremt der stilles en bankgaranti for disse supplerende forpligtelser, og de nationale processuelle regler på skatte- og afgiftsområdet anerkender, at denne garanti kan udsætte fuldbyrdelsen med hensyn til de øvrige skatter og afgifter?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s 1).
3)

Såfremt svaret på det første spørgsmål er benægtende: 3 a) Skal artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat uden absolut loft over bødernes samlede beløb for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af lov om hasardspil? 3. b) Skal artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat på mindst 6 000 EUR for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af lov om hasardspil? 3. c) Skal artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver pålæggelse af en forvandlingsstraf pr. spilleautomat uden absolut loft over forvandlingsstraffenes samlede omfang for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af lov om hasardspil? 3. d) Skal artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som i tilfælde af pålæggelse af bøde for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af lov om hasardspil, foreskriver betaling af et bidrag til sagsomkostningerne på 10 % af de pålagte bøder?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Udgør et påkrav, hvorved indehaveren af det ældre tegn inden iværksættelse af søgsmål forlanger, at indehaveren af det yngre tegn forpligter sig til at undlade at benytte tegnet og indgår en aftale om betaling af konventionalbod i tilfælde af, at denne forpligtelse overtrædes, en adfærd, der er til hinder for, at der kan opstå passivitet/tålt brug som omhandlet i artikel 9, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/95/EF samt artikel 54, stk. 1 og 2, og artikel 111, stk. 2, i forordning (EF) nr. 207/2009?
6-3:

a) Skal kravet om, at »sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 715/2007 fortolkes således, at det tab, som køberen af køretøjet normativt har lidt, ikke kan opbruges eller mindskes af den faktiske mulighed for at benytte et køretøj, som ikke er i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 715/2007? b) Kræver princippet om effet utile, som er iboende i EU-retten, at kravet om, at »sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 715/2007, skal differentieres alt efter, om overtrædelsen i henhold til artikel 13, stk. 2, i forordning (EF) nr. 715/2007 er sket forsætligt eller kun uagtsomt, og kun i sidstnævnte tilfælde begrunder modregning af den faktiske mulighed for at anvende det købte køretøj? c) Skal kravet om, at »sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 715/2007 fortolkes således, at fabrikanten af køretøjet også i tilfælde af en modregning af fordele skal yde økonomisk erstatning for værdien af anvendelsen af den anvendte kapital, modydelsen, dvs. skal forrente denne? d) Skal kravet om, at »sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 715/2007 fortolkes således, at fabrikanten af et køretøj, som ikke er i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 715/2007, i hvert fald fra det tidspunkt, hvor køberen første gang for alvor opfordrer ham til at tage varen tilbage, ikke skal have mulighed for at påberåbe sig modregning af den faktiske mulighed for at anvende køretøjet i modydelsen?
II.

Er artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en tilskudsmodtager ikke kan påberåbe sig, at fristen på fire eller otte år i forbindelse med en procedure for tvangsfuldbyrdelse, der er indledt mod denne, er udløbet, idet dette spørgsmål kun kan vurderes inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelsen om tilbagebetaling af beløb, der er opkrævet med urette på grundlag af en konstateret uregelmæssighed? Såfremt de ovennævnte præjudicielle spørgsmål besvares benægtende, har den forelæggende ret stillet yderligere to spørgsmål:
1)

Er nationale bestemmelser, hvorefter det påhviler retten ved indhentelsen af en erklæring fra en sagkyndig, som kræves i en procedure om meddelelse af en bevilling, at indhente en erklæring fra en selvregulerende brancheorganisation, hvis beslutningstagende organer i realiteten overvejende domineres af en erhvervsgruppe, hvis interesser synes at være i strid med interesserne for den erhvervsgruppe, som dem, der har ansøgt om godkendelse, tilhører, eller — for det tilfælde, at sådanne bestemmelser er i strid med EU-retten — fra en offentlig sagkyndig, der er fra en offentlig myndigheds tjenestegren, forenelige med kravet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder om, at denne ret skal fremstå som upartisk?
3)

(a) Skal der ved bedømmelsen af, om der er tale om et afhængighedsforhold som omhandlet i punkt I, lægges afgørende vægt på det spørgsmål, om forælderen, tredjelandsstatsborgeren, før sin ansøgning om opholdsret eller før afgørelsen om afslag på opholdsret blev truffet eller før det tidspunkt, hvor en national retsinstans skal træffe afgørelse i en på grund af dette afslag indledt juridisk procedure, varetog den daglige omsorg for den mindreårige EU-borger, eller om der findes andre, som tidligere har påtaget sig denne omsorg og/eller kan fortsætte hermed? (b) Kan det herved kræves, at den mindreårige EU-borger, for at denne faktisk kan udøve sine rettigheder som EU-borger, flytter til EU’s område til sin anden forælder, der er EU-borger, men som muligvis ikke længere har forældremyndigheden over den mindreårige? (c) Har det i bekræftende fald nogen betydning, om denne forælder ikke har forældremyndigheden og/eller ikke båret den retlige, økonomiske og følelsesmæssige forsørgelse og ikke er beredt til at påtage sin denne forsørgelse af den mindreårige? (d) Såfremt det fastslås, at forælderen, tredjelandsstatsborgeren, alene har forældremyndigheden over den mindreårige EU-borger, betyder dette da, at spørgsmålet om den retlige, økonomiske og/eller følelsesmæssige forsørgelse, skal tillægges mindre vægt?
2)

Er artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en tilskudsmodtager ikke kan påberåbe sig, at fristen på fire eller otte år i forbindelse med en procedure for tvangsinddrivelse, der er indledt mod denne, er udløbet, idet dette spørgsmål kun kan vurderes inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelsen om tilbagebetaling af beløb, der er opkrævet med urette på grundlag af en konstateret uregelmæssighed? Såfremt disse spørgsmål besvares benægtende: