ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100.

Jeg foreslår derfor, at det præjudicielle spørgsmål besvares som følger: »Artikel 10 i direktiv 2003/87/EF om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner er i princippet ikke til hinder for at anvende nationale retsforskrifter som de i nærværende sag omhandlede, hvis virkning er, at betalingen for elektricitetsproduktion ved hjælp af en afgift nedsættes med et beløb svarende til den forhøjelse af betalingen, der skyldes den gratis tildeling af emissionskvoter. Sådanne retsforskrifter må imidlertid ikke anvendes på en sådan måde, at en forbedring af et kraftværks energieffektivitet fører til en højere afgift.«
29.

Endelig gør Rådet gældende (tredje delanbringende), at der ikke er taget hensyn til det ønskede dokuments følsomme karakter. Den følsomme karakter skyldes, at delegationernes forslag vedrørte de undtagelser til gennemsigtighedsprincippet, som skulle indføres i den nye forordning. Domstolen har for nylig udtalt sig om dette spørgsmål, og det er endvidere genstand for debat og pres fra offentligheden. Som bevis på denne følsomme karakter nævnes de vanskeligheder, der er opstået under lovgivningsprocessen vedrørende forordningen, som er blevet forsinket på grund af de betænkeligheder, som delegationerne har haft som følge af, at de ønskede oplysninger er blevet lækket. Det har nemlig gjort det yderst vanskeligt for dem at fravige deres indledende stillingtagen, hvilket netop forklarer, hvorfor Rådet har fundet det nødvendigt at give afslag på aktindsigt. Hertil har AIE svaret, at Retten ikke har udtalt, at det kun er de situationer, hvor en af Unionens eller medlemsstaternes grundlæggende interesser er på spil, som er »følsomme«, samt at Rådet i dette tilfælde ikke har givet en detaljeret begrundelse for sit afslag, som i øvrigt ikke vedrører en retlig udtalelse, men derimod udelukkende ændringsforslag i en lovgivningsproces. Endvidere mener AIE ikke, at resten af dette delanbringende kan tages til følge, idet det udelukkende vedrører Rettens vurdering af oplysningernes følsomme karakter. Under alle omstændigheder anfører AIE – støttet af Europa-Parlamentet – at det er kendetegnende for lovgivningsprocesserne, at de lægger op til debat og fører til pres, eftersom dette netop er hensigten med gennemsigtighed og demokrati. Endelig bestrider AIE, at lækningen af oplysninger skulle have været årsag til de opståede vanskeligheder i forbindelse med ændringsprocessen vedrørende forordningen, eller at de skulle have medført ændringer i arbejdsmetoden.
85.

For så vidt som jeg mener, at Europa-Parlamentet har handlet i overensstemmelse med artikel 314 TEUF, kan denne institution ikke kritiseres for ikke at have overholdt den i artikel 314 TEUF fastsatte institutionelle balance, for at have tilsidesat kompetencefordelingsprincippet og pligten til loyalt samarbejde mellem institutionerne og for at have tilsidesat væsentlige formforskrifter.
72.

Irland har anført, at hovedsagen illustrerer, hvorfor en medlemsstat skal have mulighed for at foretage en berigtigelse over for en anden end den afgiftspligtige person, der har foretaget fradraget. Det er ifølge Irland hensigtsmæssigt og rimeligt, at fradragene berigtiges over for den person, der både iværksætter og kender de afgiftspligtige aktiviteter, som den faste ejendom skulle anvendes til og faktisk er blevet anvendt til. Behovet for denne berigtigelse er opstået, fordi køberen og ikke den oprindelige leverandør har overtrådt skattelovgivningen. Hvis overtrædelsen skyldes, at køberen har givet falske oplysninger, er det af samme grunde som for krav om tilbagebetaling med tilbagevirkende kraft begrundet at foretage berigtigelse ( 24 ).
100.

For det første kan de af brancheorganisationerne vedtagne foranstaltninger meget vel stride mod bestemmelserne om det indre marked. Den omstændighed, at foreninger som CIDEF ikke kontrolleres af staten, er ikke i sig selv en hindring for anvendelsen af traktatbestemmelserne om det indre marked. Hvad angår artikel 56 TEUF har Domstolen altid fastslået, at overholdelsen af den pågældende bestemmelse »ligeledes gælder for bestemmelser, der ikke henhører under den offentlige ret, der har til formål at regulere udvekslingen af tjenesteydelser kollektivt. Afskaffelsen mellem medlemsstaterne af hindringer for den frie bevægelighed for personer ville nemlig blive truet, hvis fjernelsen af nationale skranker kunne gøres virkningsløs af hindringer, som skyldes, at sammenslutninger eller organer, der ikke henhører under den offentlige ret, udøver deres retlige autonomi« ( 40 ). Domstolen har fulgt et lignende ræsonnement hvad angår bl.a. den frie bevægelighed for personer ( 41 ) og etableringsfriheden ( 42 ).
Direktiv 2001/23, som har erstattet direktiv 77/187/EØF ( 4 ), bestemmer i artikel 3, under kapitel II om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder, følgende:

»Artikel 3

1. Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod på tidspunktet for overførslen, overgår som følge af denne overførsel til erhververen.

Medlemsstaterne kan bestemme, at overdrageren og erhververen efter datoen for overførslen hæfter solidarisk for forpligtelser, der er opstået inden datoen for overførslen som følge af en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, der bestod på datoen for overførslen.

2. Medlemsstaterne kan træffe passende foranstaltninger for at sikre, at overdrageren giver erhververen underretning om alle de rettigheder og forpligtelser, der vil blive overført til erhververen i henhold til denne artikel, for så vidt overdrageren er eller burde være bekendt med disse rettigheder og forpligtelser på tidspunktet for overførslen. Overdragerens manglende underretning af erhververen om sådanne rettigheder eller forpligtelser berører ikke overførslen af disse rettigheder eller forpligtelser og arbejdstagernes rettigheder over for erhververen og/eller overdrageren med hensyn til de pågældende rettigheder eller forpligtelser.

3. Efter overførslen skal erhververen opretholde de løn- og arbejdsvilkår, som ifølge en kollektiv overenskomst gjaldt for overdrageren, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udløber, eller en anden kollektiv overenskomst træder i kraft eller får virkning.

Medlemsstaterne kan begrænse den periode, hvori løn- og arbejdsvilkårene skal opretholdes, idet den dog ikke kan være kortere end ét år.

a) Medmindre medlemsstaterne bestemmer andet, finder stk. 1 og 3 ikke anvendelse på arbejdstageres ret til ydelser i forbindelse med alderdom og invaliditet eller ydelser til efterladte i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, der findes ud over medlemsstaternes lovbestemte sociale sikringsordninger.
69.

Rettens konklusion om, at 100%-formodningen er afkræftet, bygger rent faktisk i det væsentlige på, at Portieljes bestyrelse først traf formelle beslutninger, efter at overtrædelsen var ophørt; Portieljes udøvelse af en afgørende indflydelse på Gosselin skal efter Rettens opfattelse »allerede af denne grund« have været udelukket ( 69 ). Desuden bemærker Retten, at der i perioden fra den 1. januar 2002 til den 18. september 2002, for hvilken Portielje ifølge den anfægtede beslutning fik tillagt ansvaret for kartelovertrædelsen, ikke blev afholdt nogen generalforsamling for Gosselins aktionærer, hvor Portielje kunne have haft mulighed for at øve indflydelse på Gosselins forretningspolitik ( 70 ). I den pågældende periode havde Portielje desuden ifølge Retten ingen indflydelse på sammensætningen af Gosselins bestyrelse, lige så lidt som denne sammensætning blev ændret på Portieljes initiativ ( 71 ).
59.

Yderligere to særlige omstændigheder understreger »standstill«-klausulens begrænsede omfang. For det første præciserer tillægsprotokollens artikel 59, at der inden for de af tillægsprotokollen dækkede områder »ikke [må] gives Tyrkiet gunstigere betingelser end dem, som medlemsstaterne indrømmer hinanden på grundlag af traktaten om oprettelse af Fællesskabet«. For det andet indeholder tillægsprotokollen for så vidt angår »standstill«-klausulen ingen bestemmelser om begrundelse for en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser, der svarer til artikel 61 TEUF, 51 TEUF og 52 TEUF. Dette indikerer, at de kontraherende parter som udgangspunkt ikke lagde til grund, at »standstill«-klausulen havde et overordentligt bredt materielt anvendelsesområde, der navnlig ville medføre, at følsomme lovgivningsmæssige områder ikke kunne omfattes af en fleksibel national regulering.
6.

I artikel 14, stk. 1 og 2, i direktiv 2001/14 bestemmes: »1. Medlemsstaterne kan fastlægge principper for tildelingen af infrastrukturkapacitet under overholdelse af det i artikel 4 i direktiv 91/440/EØF nævnte krav om forvaltningsmæssig uafhængighed. Der fastsættes nærmere regler for tildelingen af kapacitet. Infrastrukturforvalteren foretager kapacitetstildelingen. Infrastrukturforvalteren sikrer bl.a., at infrastrukturkapacitet tildeles på et retfærdigt og ikke-diskriminerende grundlag og i overensstemmelse med fællesskabsretten. 2. Hvis infrastrukturforvalteren ikke er uafhængig af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til retlig status, organisation eller beslutningstagning, varetages de funktioner, der er nævnt i stk. 1 og beskrevet i dette kapitel, af et tildelingsorgan, der er uafhængigt af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til retlig status, organisation og beslutningstagning.«
33.

Kommissionens argument om, at denne fortolkning vil indebære en forringelse af konkursmassen, er heller ikke overbevisende. Det gør i denne forbindelse ingen forskel, om fallenten har forringet konkursmassen ved at tage midler ud fra banken og dernæst betaler en tredjepart, over for hvem der ikke kan gøres udlæg, kontant eller ved at sørge for, at betalingen til tredjeparten sker via banken. Fallenten tilsidesætter i begge tilfælde national ret og skal derfor forfølges strafferetligt eller på anden måde. Der er under alle omstændigheder ikke nogen åbenlys grund til, at banken kun skal anses for ansvarlig i det andet tilfælde.
8.

Supplerende skal der henvises til 8., 10., 41., 83. og 87. betragtning til direktiv 2010/13, der har følgende ordlyd: »[…] (8) Det er af afgørende betydning, at medlemsstaterne påser, at der ikke finder handlinger sted, som kan skade den frie udveksling og handel med tv-udsendelser, eller som kan fremme dannelsen af dominerende stillinger, der kan medføre begrænsninger for fjernsynsinformationens pluralisme og frihed og for informationssystemet som helhed. […] (10) […] I betragtning af vigtigheden af fælles spilleregler og et reelt europæisk marked for audiovisuelle medietjenester bør grundprincipperne for det indre marked, såsom fri konkurrence og ligebehandling, overholdes med henblik på at sikre gennemsigtighed og forudsigelighed på markederne for audiovisuelle medietjenester og gøre det let at komme ind på markedet. […] (41) Medlemsstaterne bør kunne anlægge mere detaljerede eller strengere regler over for medietjenesteudbydere under deres jurisdiktion på de områder, der samordnes i dette direktiv, men bør samtidig sikre, at disse regler er i overensstemmelse med de generelle principper i EU-retten. […] […] (83) For at sikre, at forbrugernes interesser i deres egenskab af seere beskyttes fuldt ud og behørigt, er det vigtigt, at fjernsynsreklamer underkastes en række minimumsregler og -normer, og at medlemsstaterne fortsat har ret til at indføre mere detaljerede eller strengere regler, eller i visse tilfælde andre vilkår, for tv-spredningsforetagender, der henhører under deres myndighed. […] (87) En 20%-grænse for tv-reklame- og teleshoppingindslag pr. klokketime, også gældende i prime time, bør fastsættes. […] […]«
42.

For det andet, og endnu engang i modsætning til den »sundhedsmæssige« undtagelse i litra f), begrænses undtagelsen i litra j) til kun at omfatte de sociale tjenesteydelser, som er »udført af staten, af tjenesteydere med opdrag fra staten eller af statsanerkendte velgørende organisationer«. Således gælder undtagelsen kun for tre specifikke former for tilrettelæggelse af tjenesteydelsen. Den første består i, at tjenesteydelsen udføres direkte af staten via de offentlige myndigheder. Den anden henviser til en indirekte udførelse af privatpersoner, under forudsætning af at der foreligger et »opdrag« fra staten. Den tredje afspejler igen muligheden for en direkte udførelse, men af statsanerkendte velgørende organisationer. Eftersom der ikke er rejst tvivl om den første og den tredje form for udførelse, vil jeg i min analyse koncentrere mig om omfanget af den anden form, dvs. den, der finder sted »med opdrag« fra staten.
47.

Endelig må det ikke glemmes, at det forhold, at en tvist skal indbringes for en bestemt ret, gør det muligt for denne at opnå en vis ekspertise, hvilket navnlig har den virkning, at sagsfristerne afkortes. I denne sag anførte den bulgarske regering under retsmødet, at fristerne for Administrativen sad Sofia-grad er seks til otte måneder mod de generelle tolv til atten måneder. Retten til at blive hørt inden for en rimelig frist udgør imidlertid i sig selv et væsentligt aspekt af retten til effektive retsmidler ( 14 ).
65.

For det andet kan appellanten med rette gøre gældende, at anerkendelsen af den påståede ulovlighed kan medvirke til at reetablere dennes omdømme. Jeg mener derfor, at appellanten i det mindste har en moralsk interesse i at få Unionens retsinstanser til at fastslå, at han aldrig burde have været optaget på den omtvistede liste, eller at han ikke burde have været det ifølge den procedure, som Unionens institutioner fulgte ( 44 ). Det bemærkes i øvrigt, at appellanten i sin stævning har påberåbt sig en krænkelse af hans ret til privatlivets fred, navnlig henset til den krænkelse, der er sket af hans omdømme ( 45 ). Uafhængigt af et erstatningssøgsmål kan en annullationsdom således udgøre en form for genopretning for den ikke-økonomiske skade, som appellanten har lidt.
79.

I M.-sagen, der vedrørte en ansøgning om asyl og en ansøgning om subsidiær beskyttelse, påpegede Domstolen også, at når en medlemsstat har valgt at indføre to særskilte og på hinanden følgende procedurer, skal ansøgerens ret til at blive hørt garanteres fuldt ud inden for rammerne af hver af disse procedurer ( 31 ). Domstolen bemærkede videre, at det var særlig vigtigt at respektere denne ret, fordi det ikke var de samme betingelser, der skulle opfyldes for meddelelse af flygtningestatus og subsidiær beskyttelsesstatus, og den nationale myndighed havde givet den samme begrundelse for afslaget på disse ansøgninger ( 32 ).
Artikel 7 i direktivet om urimelig handelspraksis, der har overskriften »Vildledende udeladelser«, bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende, skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.«
10.

Sagsøgerne har for den forelæggende ret indbragt en sag med påstand om genoptagelse og indsigelse om alvorlig procedurefejl under henvisning til, at de på deres respektive konti den 30. april 2007 havde en beholdning af kvoter svarende til de faktiske emissioner for 2006, og at returneringen, som de begge havde til hensigt at foretage, var blevet forhindret af interne administrative fejl. De er således af den opfattelse, at bestemmelserne i EQE-loven reelt ikke er blevet overtrådt, og at der følgelig ikke var et retligt grundlag for at pålægge de to bøder. Selv hvis de afgørelser, hvorved bøderne blev pålagt, ikke kan anses for at være uden hjemmel, har de to sagsøgende selskaber nedlagt påstand om, at den forelæggende ret nedsætter de finansielle sanktioners størrelse til enten 0 SEK, 20000 SEK eller et passende beløb, for så vidt som de pålagte bøder på et samlet beløb på næsten 20 mio. SEK er uforholdsmæssige, da det er ubestridt, at disse selskaber ikke har udledt flere kvoter, end de havde tilladelse til. De har i den forbindelse gjort gældende, at idet de pålagte bøder kan sidestilles med en strafferetlig anklage, ville en streng håndhævelse af bestemmelserne om sanktioner, som er fastsat i EQE-loven, uden mulighed for nedsættelse, være i strid med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950.
5.

Artikel 52, stk. 1, i direktiv 2004/18, der har overskriften »Officielle lister over godkendte økonomiske aktører og attestering, der foretages af offentligretlige eller privatretlige organer«, bestemmer: »Medlemsstaterne kan enten indføre officielle lister over godkendte entreprenører, leverandører eller tjenesteydere eller indføre attestering, der foretages af offentligretlige eller privatretlige organer. Medlemsstaterne tilpasser betingelserne for optagelse på disse lister og for attesteringsorganernes udstedelse af attester til bestemmelserne i artikel 45, stk. 1 og stk. 2, litra a)-d) og g), artikel 46, artikel 47, stk. 1, 4 og 5, artikel 48, stk. 1, 2, 5 og 6, artikel 49 og eventuelt artikel 50. Medlemsstaterne tilpasser dem ligeledes til bestemmelserne i artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, for så vidt angår anmodning om optagelse fra økonomiske aktører, der indgår i en koncern og kan gøre gældende, at de har fået stillet midler til rådighed af andre virksomheder, der indgår i koncernen. I et sådant tilfælde fremlægger aktørerne over for den myndighed, der fører den officielle liste, bevis for, at de råder over disse midler under hele den periode, hvor attesten for optagelsen på den officielle liste er gyldig, og for, at disse virksomheder under den samme periode fortsat opfylder kravene med hensyn til kvalitativ udvælgelse, der er fastsat i de artikler, der er nævnt i foregående afsnit, og som disse aktører gør gældende ved deres optagelse.«
77.

Uafhængigt heraf kan denne form for oplysninger og officielle dokumenter, der som hovedregel ikke kræver nogen kompleks vurdering, nemt fremsendes af arvingen, uden at der er behov for et systematisk samarbejde fra det pågældende tredjelands kompetente myndigheders side for at indrømme et skattemæssigt fribeløb. I øvrigt skal jeg understrege, at det fremgår af den i hovedsagen omtvistede lovgivning, at det skattemæssige fribeløb på 500000 EUR indrømmes arvinger bosiddende i Tyskland, som arver goder beliggende i et tredjeland fra en person, der på tidspunktet for sin død var bosiddende på det pågældende lands område. Det er således i det mindste paradoksalt, at de tyske myndigheder ikke ser noget til hinder for at indrømme et sådant skattemæssigt fribeløb i dette tilfælde, selv om de er lige så afhængige af arvingens samarbejde med hensyn til at indhente oplysninger om dødsfaldet og om den ikke-bosiddende ægtefælles arv, som i en situation, hvor de, i lighed med situationen i hovedagen, nægter at indrømme dette skattemæssige fribeløb.
Cour administrative har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 20 TEUF, efter omstændighederne sammenholdt med artikel 20, 21, 24, 33 og 34 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, herefter »chartret«], læst hver for sig eller i sammenhæng, fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat dels kan nægte en tredjelandsstatsborger, der alene forsørger sine små børn, som er unionsborgere, ret til at opholde sig i den medlemsstat, hvor børnene er bosat, og hvor de siden deres fødsel har levet sammen med denne tredjelandsstatsborger uden at være statsborgere i denne medlemsstat, dels kan nægte denne tredjelandsstatsborger en opholdstilladelse og herudover en arbejdstilladelse?

Skal sådanne afgørelser anses for at indebære, at børnene fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der er tilknyttet statussen som unionsborger, i det land, hvor de er bosat, og hvor de har levet, siden de blev født, også i en situation, hvor deres anden slægtning i direkte opstigende linje, med hvem de aldrig har haft noget familiemæssigt samliv, er bosat i en anden EU-medlemsstat, hvor den pågældende selv er statsborger?«
38.

Kommissionen er af den opfattelse, at hvis gyllen udgør »affald« og ikke falder uden for anvendelsesområdet for direktiv 75/442, skal dens anvendelse anses for en »nyttiggørelse« eller en »bortskaffelse« i henhold til samme direktivs artikel 8 og 15, hvorfor det er i overensstemmelse med staternes skønsbeføjelser i henhold til artikel 288 TEUF, når disse pålægger svineavlere betingelser for at sikre, at anvendelsen af gyllen ikke indebærer en risiko for miljøet. Hvis gyllen ikke er omfattet af direktiv 75/442, er der i lyset af artikel 4, stk. 2, og artikel 193 TEUF intet til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler, som sikrer en god miljømæssig anvendelse af gyllen. Ifølge den franske regering er EU-retten ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan bestemme, at en producent af gylle kan holdes ansvarlig for andre producenters anvendelse heraf, såfremt gylle skal anses for »affald«. EPA udtaler sig i samme retning, idet styrelsen bemærker, at den aldrig har hævdet, at producenten skal holdes direkte ansvarlig for handlinger udført af andre landmænd, der anvender gyllen som gødning, men at der derimod er tale om et krav til tilladelsens indehaver om at holde øje med, at tredjeparten handler på korrekt vis, og i modsat fald at undlade at levere gylle til vedkommende.
50.

For det andet er der ingen grund til, at et offentligretligt organ, der varetager en opgave af almen interesse, ikke skal overholde så væsentlige regler som reglerne om erhvervsmæssig diligens eller endog på grund af den opgave, det varetager, undskyldes, når det lyver for forbrugerne eller vedtager en urimelig handelspraksis over for andre erhvervsdrivende. Det er åbenbart, at de krav, som et sådant organ er underlagt på grund af den opgave af almen interesse, det varetager, ikke fritager det fra at skulle godtgøre god tro inden for sit virksomhedsområde og at skulle handle med omhu og kompetence over for forbrugeren, idet den erhvervsmæssige diligenspligt finder anvendelse inden for alle former for virksomhed, måske endog mere inden for områder af almen interesse, såsom sundhed. Jeg kan dermed ikke se nogen grund til, at et sådant organ underlægges andre regler end dem, der gælder for en privatretlig virksomhed, hvad angår dets erhvervsmæssige virksomhed.