RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

30. april 1998

Sag T-205/95

Giampaolo Cordiale

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — turnusordningen for embedsmænd mellem Parlamentet og de nationale forvaltninger — dagpenge — rejseudgifter — klage — udtrykkeligt afslag — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-551

Angående:

Påstand om annullation af Parlamentets afslag dels på at yde sagsøgeren dagpenge og godtgøre rejseudgifter som omhandlet i Parlamentets afgørelse af 26. oktober 1988, dels på et krav om erstatning med renter.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Den 15. februar 1989 tiltrådte sagsøgeren i tjenesten ved Den Liberale og Demokratiske Gruppe ved Parlamentet (herefter »LDG«) som midlertidigt ansat i stillingsklasse B.

Ved skrivelse af 23. juli 1992 anmodede ministeren for koordination af den italienske fællesskabspolitik (herefter »ministeren«) formanden for LDG om, at sagsøgeren blev stillet til rådighed for hans tjeneste. Den 15. december 1992 meddelte formanden, at han foretrak at anvende turnusordningen som fastsat i afgørelsen af 26. oktober 1988 om en turnusordning for embedsmænd mellem Parlamentet og de nationale forvaltninger (herefter »afgørelsen af 26. oktober 1988«) og opfordrede ministeren til at stille en italiensk embedsmand i forslag som kandidat.

Ved skrivelse af 13. januar 1993 meddelte ministeren, at han ikke havde kunnet finde nogen ledig embedsmand i sin forvaltning. Han foreslog dog Giulia Paola Ruaro som kandidat.

Ved skrivelse af 24. februar 1993 meddelte formanden for LDG ministeren, at formanden for LDG's kontor havde afgivet et positivt svar på hans anmodning om personaleudveksling af Giampaolo Cordiale og Giulia Paola Ruaro i henhold til den procedure, som er fastsat i afgørelsen af 26. oktober 1988. Den 1. marts 1993 tiltrådte sagsøgeren ved ministerens tjenestegrene i Rom. Han genoptog sit arbejde ved LDG i Bruxelles den 15. februar 1994.

Ved skrivelse af 21. november 1994 anmodede sagsøgeren generalsekretæren ved LDG (herefter »generalsekretæren«) om betaling af dagpenge og godtgørelse af rejseudgifter som fastsat i afgørelsen af 26. oktober 1988.

Ved skrivelse af 22. februar 1995 afviste generalsekretæren dette krav. Som bilag til sin skrivelse fremsendte han en skrivelse, som generaldirektøren havde tilstillet ham den 12. december 1994, ifølge hvilken personaleafdelingen aldrig havde modtaget nogen anmodning om at stille Giampaolo Cordiale til rådighed for den italienske forvaltning, og at det under disse omstændigheder ikke var muligt at betale ham de dagpenge, som han havde gjort krav på, og som han havde kunnet regne med.

Ved skrivelse af 2. marts 1995 til generalsekretæren gjorde advokat Bruno Cordiale, der var sagsøgerens rådgiver, gældende, at sagsøgeren havde ret til de af ham krævede dagpenge. Endvidere opfordrede han generalsekretæren til at »løse« problemet.

Ved skrivelse af 9. marts 1995 svarede generalsekretæren advokat Bruno Cordiale som følger:

»Giampaolo Cordiale er allerede blevet informeret om, at det ikke er muligt at anvende turnusordningen for embedsmænd mellem Parlamentet og de nationale forvaltninger på hans tilfælde, idet Giulia Ruaro ikke var ansat i den italienske forvaltning, og hans udstationering ved [ministerens] kabinet skete ifølge privat aftale ... uden nogen økonomiske konsekvenser for vor gruppe.«

Ved skrivelse af 22. marts 1995 fremsendte advokat Bruno Cordiale »som klage« en kopi af sin skrivelse af 2. marts 1995 til generalsekretæren, idet han på ny anmodede om betaling af dagpengene som fastsat i afgørelsen af 26. oktober 1988. Generalsekretæren besvarede ikke denne skrivelse.

Formaliteten

Retten udtalte, at spørgsmålet, om en skrivelse eller note skal kvalificeres som »ansøgning« eller, som »klage«, alene afgøres af Retten og er ikke undergivet parternes vilje. Idet sagsøgerens skrivelse af 21. november 1994 opfordrede den kompetente myndighed til at træffe en afgørelse, udgjorde skrivelsen en klage i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Retten fandt, at skrivelsen af 22. februar 1995 var den akt, der var bebyrdende for sagsøgeren. Den havde karakter af en afgørelse og havde bindende retsvirkninger, der kunne berøre sagsøgerens interesser ved en væsentlig ændring af hans retsstilling. Selv om advokat Bruno Cordiale's skrivelse af 2. marts 1995 ikke udtrykkeligt krævede, at afgørelsen af 22. februar 1995 blev trukket tilbage, gav skrivelsen åbenbart udtryk for sagsøgerens vilje til àt påklage afgørelsen og havde klart til formål at opnå en mindelig ordning vedrørende klagepunkterne. Som følge heraf fandt Retten, at skrivelsen udgjorde en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2 (præmis 34-38).

Henvisning til: Domstolen, 28. maj 1970, sag 30/68, Lacroix mod Kommissionen, Sml. s. 301, præmis 4; Domstolen, 22. november 1972, sag 19/72, Thomik mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 4; Domstolen, 17. december 1981, sag 178/80, Bellardi-Ricci m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3187, præmis 9; Domstolen, 14. juli 1988, forenede sager 23 og 24/87, Aldinger og Virgili mod Parlamentet, Sml. s. 4395, præmis 13; Retten, 20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 38, 39 og 40; Retten, 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235, præmis 39; Retten, 1. oktober 1991, sag T-38/91, Coussiosmod Kommissionen, Sml. II, s. 763, præmis 25; Retten, 25. februar 1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243, præmis 44, Retten 15. juli 1993, sag T-115/92, Hogan mod Parlamentet, Sml. II, s. 895, præmis 36; Retten, 25. oktober 1996, sag T-26/96, Lopes mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 1357, præmis 19; Retten, 26. marts 1997, sag T-119/96, X mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 225, præmis 20; Retten, 20. marts 1998, sag T-301/97, Feral mod Regionsudvalget, Sml. Pers. II, s. 471, præmis 22.

Under disse omstændigheder fandt Retten, at sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 3, skulle have anlagt sag inden for en frist på tre måneder fra forkyndelsen af generalsekretærens skrivelse af 9. marts 1995. Da sagen først blev anlagt den 31. oktober 1995, måtte den afvises (præmis 41, 42 og 43).

Konklusion:

Sagen afvises.