4.

Jeg vil begynde helt forfra. De første to direktiver inden for afgiftsområdet (67/227 og 67/228 af 11. 4. 1967, EFT 1967, s. 12 ff.) blev udstedt for at tilnærme de nationale lovgivninger om omsætningsafgifter. Man ville således fjerne de faktorer, der, som ovennævnte afgifter, dels kunne fordreje konkurrencevilkårene, dels hindre den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser inden for det fælles marked. Medlemsstaterne var derfor tvunget til ved lov og inden for en vis frist at erstatte deres omsætningsafgiftssystem med et fælles merværdiafgiftssystem (artikel 1 i førstnævnte direktiv); efter den nævnte lovs ikrafttræden måtte medlemsstaterne med hensyn til omsætningsafgiften i deres handelssamkvem ikke opretholde eller indføre nogen udligningsordning for indførslen eller udførslen efter standardsatser. Man kan derfor sige, at først da de to direktiver var gennemført i de seks oprindelige medlemsstater (1. 1. 1973), så en EF-omsætningsafgift dagens lys: momsen. Det fremskridt, der herved var gjort, fik stor betydning. Ganske vist havde medlemsstaterne (og har fortsat) beføjelse til at fastlægge en række nærmere regler i den ordning, der gælder for momsen; men de omsætningsafgifter, medlemsstaterne opkræver, har bestemt i vidt omfang mistet karakteren af interne afgifter og er blevet en del af et system, der måske ikke er helt ensartet, men dog »fælles« (jfr. generaladvokat Rozès' forslag til afgørelse i sag 15/81, Schul mod Inspecteur der invoerrechten en accijnzen, Smi. 1982, s. 1437, på s. 1441). Hvad ligger der så i det system? Dette fremgår af artikel 2 i det første direktiv: det bygger på, »at der på ting og tjenesteydelser skal anvendes en generel forbrugsafgift, der er nøjagtig proportional med ... [deres] pris, uanset antallet af omsætninger i de produktions- og fordelingsled, der ligger før beskatningsleddet«. Denne hensigtserklæring suppleres i det andet direktiv med definitioner og regler, som skal sikre en ensartet gennemførelse i de nationale lovgivninger. F.eks. understreges det i direktivets artikel 2, at momsen pålægges »levering af ting og tjenesteydelser, som en afgiftspligtig foretager i indlandet mod vederlag [samt] indførsel af ting«. Som ’afgiftspligtig’ anses den, som regelmæssigt med eller uden fortjeneste for øje selvstændigt præsterer ydelser, som falder ind under producenthandels- eller tjenesteydelsesvirksomhed« (artikel 4). Endelig udgøres beskatningsgrundlaget af modværdien for levering af tingen eller tjenesteydelsen (artikel 8). Allerede på grundlag af denne skematiske beskrivelse er det muligt at fastlægge de særlige egenskaber, der adskiller de i hovedsagen omtvistede afgifter fra andre former for indirekte afgifter. Merværdiafgiften er: a) generel, idet den omfatter alle led i produktionen og fordelingen af ting samt tjenesteydelsessektoren (jfr. artikel 2 i det første direktiv) ; b) neutral, idet ensartede produkter beskattes ens. Heri ligger ligeledes, at afgiften ikke indgår i varens kostpris; herved kan incidensen af afgiften beregnes nøjagtigt på et hvilket som helst trin i produktions- og fordelingsleddet, og således lette kontrollen ved indførsel og udførsel (jfr. betragtning otte til det første direktiv); c) gennemskuelig, idet den adskiller sig fra varens kostpris, hvorfor den erhvervsdrivende til enhver tid kender afgiftens ster reise og kan fastsætte den rigtige pris fer varen ud fra konkurrenceforholdene (jfr. den netop nævnte ottende betragtning). Lad os gå lidt videre. I maj 1977, dvs. ti år efter de første direktiver, udstedte Rådet det sjette direktiv, som kan betragtes som EF's lov om merværdiafgift. På grundlag af erfaringen fra den nævnte periode var det tydeligt, at den omstændighed, at de nationale omsætningsafgifter var erstattet af et fælles system, havde fremmet den økonomiske og kommercielle integrationsproces mellem medlemsstaterne. Der måtte derfor fortsættes ad samme vej, således at den oprindelige ordning inden for området i videst muligt omfang blev præciseret og udbygget (tredje betragtning). I den forbindelse synes den nye retskildes artikel 33, som har til formål at klarlægge de situationer (som f.eks. i den foreliggende sag), hvor kompetencen til at udstede regler for visse sektorers vedkommende er fordelt mellem Fællesskabets organer og nationale myndigheder, at være af særlig betydning. Navnlig har fællesskabslovgiver understreget, at den omstændighed, at der er et fælles omsætningsafgiftssystem, ikke er til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører andre former for indirekte afgifter, som f.eks. indregistreringsafgifter eller afgifter på spil og væddemål. Medlemsstaterne kan derimod ikke opretholde eller indføre afgifter, der har karakter af omsætningsafgift, idet sådanne bestemmelser i sidste instans ville have betydning for et område, hvor Fællesskabet fremover alene er kompetent. Formålet med forbudet i henhold til artikel 33 er således, at man har ønsket at undgå, at ting og tjenesteydelser på samme grundlag er pålagt dobbelt afgift — dels en fælles, dels en national — hvor følgerne er ubillige og samtidig forvrider konkurrencen inden for det fælles marked.