3.

Sagsøgeren påberåber sig endelig også i tredje anbringende til sine påstande visse almindelige retsgrundsætninger, f.eks. bistandspligten og grundsætningen om lighed og social sikring, og han gør gældende, at Kommissionen har begået en tjenstlig fejl og misbrugt sin ret til at foretage afskedigelser. Efter hans opfattelse — som også er gjort gældende i anden sammenhæng — må opsigelsen af ansættelseskontrakten på grund af påståede utilstrækkelige evner som chef, anses for at være ulovlig, fordi Kommissionen ikke har overholdt sin bistandspligt ved at undlade at tilmelde sagsøgeren til et specielt videreuddannelseskursus i »management«. Under alle omstændigheder var opsigelsesvarslet for kort, fordi det kun blev fastsat til det korteste varsel, der gælder i henhold til artikel 47 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Endelig kunne han ikke erklæres for at være afskediget — eller i det mindste kunne afskedigelsen ikke træde i kraft — før der var vedtaget en ordning, som også for Fællesskabet indebar dækning mod risiko for arbejdsløshed, sygdom og invaliditet efter et ansættelsesforholds ophør. Kommissionen er i det mindste i sagsøgerens tilfælde forpligtet til at træffe foranstaltninger for at beskytte ham mod ovennævnte risici. a) I lyset af det i anden sammenhæng allerede fremførte er det klart, at man ikke kan følge sagsøgeren på det første punkt. Det er i denne forbindelse ikke nødvendigt at undersøge rækkevidden af det anførte princip om bistandspligt i detaljer, hvilket princip gælder både i henhold til vedtægtens artikel 24 og artikel 11 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, for så vidt angår de heri regulerede ansættelser. Selv om man antog, at administrationen ifølge dette princip havde pligt til at fremme videreuddannelsen, ville det i sagsøgerens tilfælde ikke have været tilstrækkeligt at sørge for hans videreuddannelse, idet man måtte begynde med at skabe forudsætningerne for udøvelsen af visse af de funktioner, som han ifølge sin stilling måtte varetage. Kommissionen kan imidlertid ikke have pligt til at sørge for, at de grundlæggende forudsætninger for opfyldelse af en ansættelseskontrakt først skabes. Administrationen må derimod forvente, at en person, som ansøger om en bestemt stilling, og som er fundet egnet efter afholdelse af en første prøve, i det væsentlige besidder de nødvendige kvalifikationer, og ikke først skal tilegne sig disse i kraft af særlige videreuddannelsesesforanstaltninger. Sagsøgeren blev desuden ikke kun bebrejdet sin manglende dygtighed som chef, men også andre mangler. Følgelig ville selv en deltagelse i »management«-kurser sikkert heller ikke have givet nogen garanti for, at sagsøgeren på tilfredsstillende måde kunne opfylde sine tjenstlige forpligtelser. Der kan derfor givet ikke være tale om en fejlagtig udøvelse af retten til at afskedige på grund af overtrædelse af bistandspligten. b) Artikel 47 i ansættelsesvilkårene ioide øvrige ansatte bestemmer med hensyn til opsigelsesvarslets længde, at ansættelsen for kontrakter på ubestemt tid — ligesom kontrakten i nærværende sag — ophører ved udløbet af den opsigelsesfrist, der er fastsat i kontrakten. Opsigelsesfristen for den i artikel 2, litra d), omhandlede ansatte kan ikke være kortere end én måned for hvert tjenesteår, men skal mindst udgøre tre måneder og højst ti måneder. Følgelig bestemmer artikel 5, stk. 2, i den kontrakt, som blev sluttet med sagsøgeren den 26. maj 1977, følgende: »Opsigelsesfristen fastsættes til én måned for hvert tjenesteår, men skal mindst udgøre tre måneder og højst ti måneder«. Det er således klart, at opsigelsesfristen er præcist angivet. Når der samtidig i ovennævnte klausul til kontrakten — i overensstemmelse med artikel 47 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — nævnes et minimum og maksimum for fristen, betyder det udelukkende en afgrænsning af opsigelsesfristen for det tilfælde, hvor et opsigelsesvarsel på mindre end tre måneder eller mere end ti måneder kunne komme i betragtning; dette indebærer imidlertid på ingen måde, at der indføres et skøn, hvorved en sags særlige forhold kan tages i betragtning. Da det i nærværende sag er ubestrideligt, at fristen er beregnet korrekt på grundlag af ovennævnte aftaleklausul, og at sagsøgeren heller ikke var været i stand til — f.eks. ud fra kritierier i national ret — at påvise, at en sådan beregning i princippet kunne anfægtes, er der — da hans henvisning til dommen i sag 12/66, Alfred Willame mod Kommissionen for Euratom, dom af 22. juni 1967, Sml. 1967, Sml. 1965-1968, s. 363, klart ikke angår nærværende sag — ikke grund til at give ham medhold i hans subsidiære påstand og følgelig statuere, at opsigelsesfristen på ti måneder burde have været overholdt. c) Det tredje punkt, som vedrører den sociale sikring (syge- og invalideforsikring; arbejdsløshedsforsikring) for sagsøgeren — som åbenbart stadig er arbejdsløs — efter ophøret af hans ansættelse ved Kommisssionen, er til gengæld mere problematisk. Efter sagsøgerens opfattelse bør der under alle omstændigheder ikke i denne forbindelse tages hensyn til den erstatning, som han modtog i henhold til vedtægtens artikel 73 på grund af den vedvarende, delvise invaliditet, som skyldtes det overfald, som han var offer for i De forenede Stater, samt de udtrædelsespenge, som han fik udbetalt i henhold til artikel 39, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Disse ydelser, som Kommissionen har henvist til som støtte for sit forsvarsindlæg, har nemlig klart ikke til formål at erstatte en manglende social sikring. I modsat fald måtte bestemmelsen i artikel 28, stk. 3, i ansættelsesvilkårende for de øvrige ansatte anses for helt utilstrækkelig, fordi der dér udelukkende er tale om ydelser i henhold til sygeordningen i en periode på højst tres dage efter udløbet af en kontrakt. Det er under alle omstændigheder betegnende, at Kommissionen i juni 1979 forelagde Rådet forslag om en ændring af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte for at forbedre den sociale beskyttelse (se EFT C 191 af 30. 7. 1979, s. 9 ff), hvorefter følgende to artikler skulle indføjes i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte: »Artikel 28a: Den tidligere midlertidigt ansatte, som efter udløbet af sin kontrakt opfylder betingelserne for at opppebære arbejdsløshedsunderstøttelse, eller som ville opfylde disse, hvis ikke han var uarbejdsdygtig, er dækket i tilfælde af sygdom og barsel i henhold til den tvungne sociale sikringsordning i den EF-stat, hvori han tager bopæl, for så vidt angår: — de godtgørelser, denne ordning hjemler i tilfælde af uarbejdsdygtighed, — andre ydelser end de ovennævnte godtgørelser, som er fastsat i denne ordning i tilfælde af sygdom eller barsel. I tilfælde, hvor den tidligere midlertidigt ansatte har ret til de ydelser, der en nævnt i andet led i det foregående stykke, tilkommer der de personer, han har forsørgerpligt overfor, samme fordele. De bestemmelser, der gælder med hensyn til kontrol, betaling og refusion, svarer til de i andet punktum i artikel 28b anførte.« »Artikel 28b: For så vidt angår beskyttelse mod arbejdsløshed, dækkes den tidligere midlertidigt ansatte gennem den tvungne arbejdsløshedsforsikring i den medlemsstat, hvori han tager bopæl. Han er underkastet de bestemmelser om kontrol og betaling, der gælder for den forsikring, hvortil institutionen overfører et beløb svarende til de ydelser, der udbetales til de pågældende.« I denne forbindelse må det først konstateres, at de argumenter, som sagsøgeren har fremført med henblik på den erstatning, der er omhandlet i vedtægtens artikel 73, og om arten af udtrædelsespengene, er relevante. Der skal desuden lægges særligt mærke til følgende elementer. aa) Hvis jeg har forstået det korrekt, er det sagsøgerens hovedargument, at retten til at foretage afskedigelser ikke kan gøres gældende — eller at virkningerne af afskedigelsen i det mindste midlertidigt ikke kan indtræffe — så længe der ikke er fastsat en passende ordning om social beskyttelse af de ansatte i Fællesskaberne efter ophøret af ansættelse. Jeg mener imidlertid, at der af forskellige grund må tages væsentlige forbehold over for denne opfattelse. Ovennævnte opfattelse er — generelt set — givet for vidtgående. Den ville gøre det umuligt at opsige ansættelseskontrakter selv i de tilfælde, hvor der ikke er behov for social sikring — sådan som sagsøgeren forestiller sig denne — fordi den pågældende øjeblikkelig kan afslutte en ny ansættelseskontrakt. Det ville under alle omstændigheder være uholdbart at gøre gyldigheden af udøvelsen af en ret, der har lovhjemmel, og som er fastsat i en kontrakt, afhængig af, om og hvornår den pågældende ansatte finder en ny stilling, der indebærer en passende social sikring. Sagsøgeren har desuden ikke været i stand til at bevise, at hans opfattelse er berettiget. Sagsøgerens henvisninger i denne forbindelse til de almindelige retsgrundsætninger om lighed, bistandspligt og social sikring er næppe tilstrækkelige. Den omstændighed, at de ansættelser, som sagsøgeren tænker på, udspringer af en ordning, hvori der ikke er nogen forbindelse mellem retten til at foretage opsigelser og social sikring, forekommer ligeledes af betydning. Den, som har indgået en sådan ansættelseskontrakt, har gjort dette, selv om han havde kendskab til denne omstændighed — som sagsøgeren anser for en mangel — og det forekommer derfor vanskeligt at antage, at denne »mangel« kan påberåbes for at udelukke et sådant kontraktsforholds ophævelse. bb) I øvrigt kan det efter min mening overhovedet ikke komme på tale at suspendere afskedigelsens virkninger indtil sagsøgte har sørget for dækning af de risici, som sagsøgeren har anført, ja sågar at sagsøgte dømmes til at træffe foranstaltninger svarende til dem, som er fastsat i sagsøgtes forslag til forordning. Jeg vil først hertil bemærke, at Kommissionen ikke er i stand til at gennemføre en sådan dækning. Dette kræver nemlig lovhjemmel, som endnu ikke foreligger, og Kommissionen kan ikke selv skaffe denne, fordi vedtagelsen heraf hører under Rådets kompetence. Det er også et spørgsmål, om man kan gøre en tjenstlig fejl gældende over for Kommissionen, fordi den tidligere — blandt andet ved indførelsen af ordningen i artikel 2, litra d, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — har undladt at fremsætte forslag svarende til det, den netop har forelagt. Dette ville imidlertid utvivlsomt ikke have indebåret nogen suspension af virkningerne af den opsigelse, som blev meddelt i 1979, men ville højst resultere i tildeling af en vis erstatning, samtidig med at virkningerne af opsigelsen ville blive fastholdt. Det forekommer mig ligeledes klart, at sagsøgte ikke kan dømmes til at træffe foranstaltninger, som svarer til dem, der er indeholdt i forslaget til forordning. Så længe det stadig er usikkert, om forslaget vil blive vedtaget i denne form, udgør det endnu ikke en retsregel, og kan derfor ikke hjemle nogen form for ydelser. Hvis sagsøgeren imidlertid søger at tilvejebringe denne retlige følge — som en slags genoprettelse — under påberåbelse, af, at Kommissionen har begået en tjenstlig fejl, må det erkendes, at han ikke tilstrækkeligt klart har påvist, at den sociale beskyttelse, som han anser for at være nødvendigt efter ophør af ansættelsesforholdet, der henhører under fællesskabsretten, kun kunne tænkes i netop den form, der er indeholdt i Kommissionens forslag til forordning. cc) Man kan heller ikke give sagsøgeren medhold i den subsidiære påstand, som han fremsatte i replikken, hvorefter Kommissionen skal dømmes til at træffe de nødvendige foranstaltninger, for at sagsøgeren fra tidspunktet for hans kontrakts udløb skal være berettiget til en social beskyttelse, som svarer til den, som engang i fremtiden vil blive fastsat i Rådets forordning — uafhængigt af spørgsmålet om en sådan yderligere påstand kan fremsættes i replikken. Det er også tvivlsomt, om der faktisk er hjemmel til at afsige en sådan »betinget« dom, på grundlag af bestemmelser, som eventuelt senere vedtages, og som ikke gør det muligt at foretage øjeblikkelig fuldbyrdelse. Under alle omstændigheder mangler der i denne sammenhæng en beskyttelsesværdig interesse. Hvis en ordning, som den sagsøgeren imødeser, senere vedtages, og hvis sagsøgeren opfylder betingelserne for tildeling af ydelser i henhold til denne ordning, kan det sikkert antages, at han vil være omfattet heraf, uden at Domstolen behøver at tilskyde de fællesskabsorganer hertil, der får pålagt dens gennemførelse. dd) Der er derfor blot tilbage at undersøge det allerede nævnte spørgsmål, om Kommissionen kan kritiseres for at have begået en tjenstlig fejl, fordi den ikke tidligere har bestræbt sig på at supplere ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, sådan som der er stillet forslag om i forslaget fra 1979, og om det på dette grundlag er muligt at tildele sagsøgeren en erstatning, som i det væsentlige sætter ham i den samme situation, som han ville have stået i, hvis man i rette tid havde indført en social beskyttelse ved udløbet af ansættelsesforhold, hvilken beskyttelse ifølge udtrykkelige grundsætninger er nødvendig. Det skal i denne forbindelse principielt fastholdes, at det forekommer muligt at afsige en sådan dom, selv om der ikke er fremsat nogen udtrykkelig påstand med henblik herpå. For det første kan det antages, at en sådan påstand allerede stiltiende følger af de udtrykkeligt fremsatte påstande. Det skal dernæst anføres, at Domstolen allerede gentagne gange har gået således til værks i medfør af princippet om, at der ligeledes ex officio kan ydes erstatning i tvister om økonomiske spørgsmål, hvori Domstolen har fuld prøvelsesret. Jeg henviser i denne forbindelse f.eks. til dom i sagen 23/69 (Anneliese Fiehn mod Kommissionen, dom af 9. juli 1970, Sml. 1970, s. 95) eller dom i sagen 24/79 (Dominique Noëlle Oberthur mod Kommissionen, dom af 5. juni 1980). Med hensyn til det grundlæggende spørgsmål, som her behandles, dvs. spørgsmålet, om det må anses for at være et udtrykkeligt krav, at der skal foreligge en vis social beskyttelse — som den sagsøgeren forestiller sig — efter ophøret af en ikke-sikret ansættelse forekommer de argumenter, som sagsøgeren har fremført, hverken særlig hensigtsmæssige eller overbevisende. Dette gælder sagsøgerens henvisning til den almindelige lighedsgrundsætning, som ikke er bevist at spille en rolle på netop det omræde, som her behandles. Det gælder ligeledes for princippet om bistandspligten, som, selv om man går ud over ordlyden af vedtægtens artikel 24, aldrig tidligere i fællesskabsretten er blevet tillagt så vidtgående følger på området for social sikring, og hvorom det heller ikke er bevist, at denne er fortolket således i national ret. Dette gælder endvidere grundsætningen om social sikring, med henblik på hvilken sagsøgeren har indskrænket sig til at hævde, at denne gælder i samtlige medlemsstater, og at Fællesskabet havde til formål at sikre det sociale fremskridt, selv om man måtte forvente, at han — i form af en udtømmende undersøgelse af sammenlignende ret — påviser, at det kan fastslås, at der i medlemsstaternes retsordener gælder den fælles almindelige grundsætning, at der skal ydes en vis social beskyttelse efter ophøret af et ikke-varigt ansættelsesforhold, eller at denne grundsætning i det mindste gælder i de mest fremskridtsvenlige medlemsstater. Hvis man ser bort fra dette og selv prøver at indkredse spørgsmålet, forekommer det først nødvendigt at konstatere, at medlemsstaternes arbejdsret ikke synes at indeholde noget princip om, at arbejdsgiveren er forpligtet til at tegne forsikring mod risikoen for sygdom og invaliditet, der gælder ud over arbejdsforholdets varighed. Det tilkommer i almindelighed arbejdstageren selv at sørge for dette, bortset fra de tilfælde, hvor arbejdsløshedsforsikring eller bistandshjælp kommer i betragtning. Til gengæld fremgår det, at svaret må være et andet med hensyn til forsikring mod arbejdsløshed. Ganske vist indeholder de nationale retsordener ikke noget almindeligt princip, hvorefter enhver arbejdssøger skal være forsikret i så henseende og modtage støtte, hvis arbejdssøgningen er forgæves. Det er imidlertid fastsat i samtlige medlemsstaters retsordener — i overensstemmelse med Den europæiske Kodeks om social Sikkerhed af 16. april 1964 — at lønmodtagere skal silures på denne måde og under visse betingelser efter ansættelsesophøret tildeles en dækning, som i et vist tidsrum sikrer dem en passende indtægt. Dette gælder i øvrigt ligeledes for de offentligt ansatte, for så vidt det ikke drejer sig om faste stillinger inden for det offentlige. I Fællesskabets medlemsstater finder den almindelige arbejdsløshedsforsikringsordning eller dele heraf delvis anvendelse på disse ansatte, eller også gælder en analog ordning. Det var derfor nærliggende at indføre en tilsvarende ordning for Fællesskabets ansatte i det omfang, disses kontrakter var midlertidige, så meget mere som de nationale ordninger — med undtagelse af almindelig bistandshjælp, som, idet den ikke har samme betydning, er relevant her — ikke i almindelighed dækker Fællesskabets tidligere ansattes arbejdsløshed på grund af de særlige betingelser, der er fastsat i disse ordninger (arbejde i et vist tidsrum ifølge et nationalt arbejdsforhold, indbetaling af forsikringsbidrag til den sociale sikring eller specielt til arbejdsløshedsforsikringen). Den omstændighed, at der ikke findes en sådan beskyttelse af Fællesskabets ansatte, kan derfor efter min opfattelse ikke betegnes som andet end en uacceptabel lakune. Denne burde være afhjulpet i hvert fald inden 1976, da antallet af kontraktansatte blev udvidet betydeligt også på områder, hvor — som i administrationen — dette ikke forekom klart nødvendigt. Hvis dette skridt var blevet taget i rette tid, ville man uden tvivl have kunnet finde en tilfredsstillende løsning på trods af alle de vanskeligheder af teknisk art, som er blevet fremført under sagen. Under hensyn til den standard, som samtlige medlemsstaters gældende ret i dag befinder sig på, kan denne undladelse kun betegnes som en alvorlig mangel, hvorfor der i denne henseende foreligger en tjenstlig fejl fra de kompetente fællesskabsorganers side. For nærværende må man drage konsekvenserne heraf i form af tildeling af en passende erstatning i de særlige konkrete tilfælde, som vil blive forelagt. Med hensyn til beregningen af erstatningen i nærværende sag — hvor sagsøgeren, så vidt jeg ved, stadig er arbejdsløs og heller ikke frivilligt har mulighed for at sikre sig mod risikoen for arbejdsløshed i henhold til den belgiske lovgivning, som kommer i betragtning for ham — har Domstolen utvivlsomt et vist skøn, som, hvis man går ud fra den antagelse, at en fællesskabsordning vil bygge på almindelige grundsætninger i national ret, er støttet på visse kriterier, som kan udledes af disse grundsætninger. Det er her først væsentligt, at tildeling af ydelserne gøres afhængige af, at arbejdsforholdet har haft en vis varighed, eller at tilslutningen til arbejdsløshedsforsikringen har varet en vis tid. De tidsrum, som her kommer i betragning — og som med hensyn til den korteste arbejdsperiode varierer mellem 75 og 600 dage og med hensyn til tilslutning til den sociale sikring mellem seksogtyve uger og to år, indebærer derfor givet, at sagsøgeren, som i tre og et halvt år har gjort tjeneste ved Fællesskabet, skal have erstatning, selv om han tidligere var selvstændig. På den anden side skal det anføres, at retsordenen i de fleste af medlemsstaterne bestemmer, at den sikrede selv skal indbetale forsikringsbidrag, det vil sige afholde udgifter for at sikre sig mod arbejdsløshed. Man kan ligeledes forvente, at sådanne bidrag vil indgå i en fremtidig fællesskabsordning; følgelig må der ligeledes tages hensyn til dette ved beregning af erstatningen. Det skal endelig bemærkes, at arbejdsløshedsunderstøttelsen er begrænset til visse tidsrum, som varierer mellem seks måneder og halvandet år, men som i de fleste tilfælde udgør ca. ét år, og at understøttelsesbeløbet i almindelighed dækker en vis procentdel af den tidligere løn — f.eks. i Forbundsrepublikken Tyskland 68 % af den tidligere løn, i Luxembourg 80 % af den sidste bruttoløn med visse maksimumsgrænser og i Danmark 90 % af den sidste løn. Sådanne faktorer må naturligvis ligeledes tages i betragtning. Under hensyn til ovenstående ville jeg i foreliggende tilfælde, hvor det drejer sig om en tidligere ansat i lønklasse A 3, som har oppebåret en forholdsvis høj løn, anse en erstatning, der dækker ca. 80 % af sidste årlige grundløn, for at være passende. Jeg er imidlertid betænkelig ved på nuværende tidspunkt at fremlægge et sådant forslag. Det ma være en betingelse, at sagsøgeren faktisk har været arbejdsløs, efter han fratrådte sin stilling ved Fællesskaberne. Det må ligeledes være en betingelse, at han forgæves har søgt at finde en anden beskæftigelse, blandt andet i betragtning af, at han inden sin tiltrædelse ved Fællesskaberne var selvstændig virksomhedsrådgiver. Nærværende sag har endnu ikke tilvejebragt tilstrækkeligt klare svar på disse spørgsmål. Disse spørgsmål må først afklares, hvilket måske gør det muligt at nå frem til et forlig, efter at det principielt er fastslået, at der foreligger en tjenstlig fejl. Jeg foreslår følgelig, at der på nuværende tidspunkt kun afsiges en kendelse om tilvejebringelse af flere faktiske oplysninger, før den endelige dom afsiges.