ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for at have foretaget en vurdering af, om intervenienten havde givet samtykke til tredjemands brug af det anfægtede varemærke som omhandlet i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, idet det tog hensyn til tre betragtninger, der ifølge sagsøgeren var irrelevante i denne sammenhæng. Således er for det første den omstændighed, der er anført af appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 42, hvorefter de rettigheder, der er knyttet til et navn eller et varemærke, almindeligvis ikke overdrages i forbindelse med indgåelsen af en pladekontrakt mellem kunstner og pladeselskab, således irrelevant. For det andet er den omstændighed, der er konstateret i den anfægtede afgørelses punkt 43, hvorefter det pladeselskab, som intervenienten havde indgået kontrakten af 8. juni 1979 med, ikke havde gjort krav på rettighederne til det anfægtede varemærke ved EUIPO, ligeledes irrelevant. For det tredje forpligter den omstændighed, at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 44 har fortolket sagsøgerens argumenter som et forsøg på at godtgøre, at intervenienten var i ond tro på tidspunktet for indgivelsen af det anfægtede varemærke som omhandlet i artikel 52, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, faktisk sagsøgeren til at indgive en begæring om, at det anfægtede varemærke erklæres ugyldigt på dette grundlag. Spørgsmålet, om intervenienten eventuelt var i ond tro, er imidlertid ikke relevant for at vurdere dennes samtykke til tredjemands brug af det anfægtede varemærke.
133

Til støtte for sit andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter princippet om forudsigelighed, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, for det første for så vidt som ECHA identificerede DEHP som et hormonforstyrrende stof, på trods af at EU-retten ikke definerede et sådant stof eller fastsatte nogen retligt bindende kriterier for identifikationen af dette stof. For det andet havde ECHA ikke beføjelse til at supplere en allerede eksisterende registrering vedrørende et kemisk stof på kandidatlisten. For det tredje kan den anfægtede afgørelse have negativ indvirkning på proceduren for godkendelse af stoffet DEHP, der er identificeret som et reproduktionstoksisk stof som omhandlet i artikel 57, litra c), i forordning nr. 1907/2006, som er en procedure, der har løbet siden den 12. august 2013, hvilket er datoen for indgivelsen af sagsøgerens ansøgning om godkendelse. For det fjerde regulerer den anfægtede afgørelse ikke de retlige konsekvenser, der ville foreligge, såfremt Kommissionen inden for rammerne af sit mandat udarbejdede generelle anvendelseskriterier for identifikationen af hormonforstyrrende stoffer, der er anderledes end dem, som ECHA har anvendt i den foreliggende sag. For det femte kunne sagsøgeren hverken have forudset den pågældende lovgivningsvirksomhed fra ECHA’s side eller på forhånd have forberedt sig på de forpligtelser, der pålægges i medfør af den anfægtede afgørelse i forbindelse med EU’s andre reguleringsprocesser, eller tilpasse aktiviteterne i sin virksomhed hertil. Den anfægtede afgørelse skaber tvivl og usikkerhed omkring den måde, hvorpå stoffer identificeres med hensyn til disses hormonrelaterede virkninger, og skaber total forvirring omkring det lovgivningsmæssige forhold mellem opførelsen af et stof på kandidatlisten, optagelsen af et stof i bilag XIV til forordning nr. 1907/2006 og tildelingen af den i forordningens afsnit VII omhandlede godkendelse.
53

For det fjerde skal det argument, hvorefter Kommissionen i det væsentlige var bundet af UM’s fremsendelse, forkastes. Det skal nemlig bemærkes, at der ikke foreligger noget retsgrundlag, der gør det muligt at antage, at Kommissionen er bundet af en medlemsstats afgørelse om at videresende en begæring om aktindsigt i dokumenter, der ikke hidrører fra denne, i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1049/2001, idet betingelserne for, at denne bestemmelse finder anvendelse ikke er opfyldt. Som sagsøgeren med rette har fremhævet, kan det imidlertid ikke – selv om det rent faktisk kan antages, at en medlemsstats afgørelse om at videresende den begæring om aktindsigt, der er blevet fremsat for denne, er bindende, for så vidt som Kommissionen ikke kan anse den for ikke at eksistere – lægges til grund, at en sådan fremsendelse i sig selv giver Kommissionen kompetence til at vedtage en materiel afgørelse, dvs. at afslå eller give aktindsigt i de ønskede dokumenter.
59

Endelig skal Den Franske Republiks argument om, at Kommissionen med urette foretog en udtømmende vurdering af begrundelsen for den indsigelse, den havde rejst, i strid med grænserne for omfanget af Kommissionens kontrol. I det foreliggende tilfælde foretog Kommissionen nemlig, som nævnt i præmis 10 ovenfor, en bedømmelse af de afslagsgrunde, der blev påberåbt af de franske myndigheder, og konkluderede for så vidt angår de afslagsgrunde, der var støttet på undtagelsen i artikel 4, stk. 2, andet led, i forordning nr. 1049/2001, at »de dokumenter, der [var] genstand for begæringen om aktindsigt, ikke [havde] en nær tilknytning til en verserende tvist eller til en tvist, der med rimelighed kan forudses, på nuværende tidspunkt«, og at »det således [var] klart, at de omhandlede dokumenter ikke [var] omfattet af den undtagelse, som de franske myndigheder [havde] henvist til«, og at »den nævnte undtagelse ikke bør være til hinder for dokumenternes udbredelse«. For så vidt angår den afslagsgrund, der var støttet på undtagelsen i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001, anførte Kommissionen, at »da der ikke [var] en igangværende undersøgelse, ville anvendelsen af de nævnte undtagelser på dette tidspunkt udelukkende være hypotetisk, og påberåbelsen af disse undtagelser synes derfor ikke umiddelbart at være begrundet i dette tilfælde«.
Dette bekræftes også af punkt 20-22 i stævningen. Sagsøgerne har i disse punkter anført følgende:

»Med hensyn til ESP EISD 5-kontrakten fremsatte sagsøgerne følgende bemærkninger, da de modtog de anfægtede afgørelser og de yderlige dokumenter:

a) Sagsøgerne bemærkede med hensyn til parti 1, at [Nextera1]-konsortiet, som selskabet Engineering Ingegneria informatica SPA er medlem af, opnåede 38,78 point [i forbindelse med] bedømmelsen af dets økonomiske bud, mens [sagsøgernes bud havde] opnået 35,46 point […]. [Nextera1]-konsortiets bud var derfor 8,56% billigere end sagsøgernes bud (mens buddet fra Encripta-konsortiet, som Engineering Ingegneria Informatica SPA også er medlem af, for ESP EISD 4-kontraktens parti 1 var 23,73% dyrere). Buddet fra det konsortium, som dette selskab er medlem af, var derfor unormalt lavt inden for rammerne af ESP EISD 5-kontrakten.

b) Sagsøgerne bemærkede med hensyn til parti 2, at selskabet Intrasoft International SA opnåede 39,04 point [i forbindelse med] bedømmelsen af dets økonomiske bud, mens sagsøgerne havde opnået 26,23 point […]. Intrasoft International SA’s økonomiske bud var derfor denne gang 32,81% lavere end sagsøgernes bud (mens det af det samme selskab indgivne bud for ESP EISD 4-kontraktens parti 2 var knap 3,45% lavere). Også i denne henseende var Intrasoft Internationals bud inden for rammerne af ESP EISD 5-kontrakten unormalt lavt.

[…] Vel vidende, at deres økonomiske bud allerede var lavt (men på et normalt niveau), har sagsøgerne kun kunnet forklaret denne væsentlige forskel ved de økonomiske buds pointtildeling, der opstod for første gang i ESP EISD 5-kontrakten, således, at de antagne konsortier har foreslået unormalt lave priser. Denne konklusion understøttes også af, at sagsøgernes økonomiske bud (som blev indplaceret højst [for] hver af de tre partier) inden for rammerne af ESP EISD 4-kontrakten, der vedrørte de samme tjenesteydelser og en lignende beskrivelse af de forskellige partier, enten var billigere end alle de andre (parti 1) eller lidt dyrere (parti 2 og 3). Størrelsen af disse bud kan følgelig udgøre et sikkert og entydigt kriterium for de priser, der observeres på markedet, og det normale prisniveau, som burde tilbydes inden for rammerne af ESP EISD 5[-kontrakten]. Inden for rammerne af den omtvistede kontrakt tilbød fire konsortier (Nextera1, On Track, Intrasoft/Charles Oakes, Atos Integration) derimod lavere priser for parti 1 (Atos Integration tilbød endog de laveste priser med 11,35% […], mens [de antagne bud] for parti 2 var endnu mere unormalt lave end sagsøgernes bud (Atos Belgium SA med 34,42%, Intrasoft International SA med 32,81% og Nextera2 med 19,36% […].

De ovenstående forhold viser, at de økonomiske bud fra de konsortier, som blev antaget i de to partier af den omtvistede kontrakt, havde karakteristikaene for et […] unormalt lavt bud i forhold til de eksisterende markedspriser.«
For at den anfægtede afgørelse i nærværende sag kan betragtes som en rent bekræftende afgørelse, er det bl.a. afgørende, at de tidligere retsakter, som Kommissionen har vedtaget, kan betragtes som afgørelser, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål (jf. præmis 84 og 85 ovenfor). For at de tidligere retsakter i forhold til den anfægtede afgørelse kan betragtes som afgørelser, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, er det desuden afgørende, at de afføder bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende institution i sin egenskab af administrativ myndighed (jf. præmis 88 ovenfor).
153

For det tredje og for fuldstændighedens skyld skal det bemærkes, at det er en betingelse for, at en tilsidesættelse af retten til forsvar kan medføre annullation af en retsakt, at proceduren kunne have ført til et andet resultat, hvis retten til forsvar ikke var blevet tilsidesat. I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke redegjort for de argumenter og omstændigheder, som han ville have påberåbt sig, såfremt han havde modtaget de pågældende dokumenter tidligere, ej heller har han godtgjort, at disse argumenter og omstændigheder havde kunnet føre til et andet resultat i den konkrete situation, hvilket ville indebære, at gyldighedsperioden for de omhandlede restriktive foranstaltninger ikke ville være blevet forlænget (jf. i denne retning og analogt dom af 18.9.2014, Georgias m.fl. mod Rådet og Kommissionen, T-168/12, EU:T:2014:781, præmis 106-108 og den deri nævnte retspraksis). Således kan nærværende anbringende under alle omstændigheder ikke medføre, at de anfægtede retsakter annulleres.
21

I den foreliggende sag har sagsøgeren i stævningen åbenlyst gjort de to anbringender gældende, der er præsenteret i præmis 17 ovenfor. Det skal desuden bemærkes, at sagsøgeren i punkt 21 i stævningen har foreholdt appelkammeret, at dette ændrede genstanden for det anfægtede designs beskyttelse »på trods af, at der slet ikke [var] blevet anmodet om at tage stilling til dette emne«. I øvrigt konkluderede sagsøgeren i punkt 19 i stævningen, at appelkammerets bemærkninger om, at det anfægtede design ikke kan registreres på grundlag af artikel 3, litra a), i forordning nr. 6/2002, er uvirksomme, for så vidt som parterne ikke har kunnet tage stilling til denne problemstilling, som det kræves i artikel 62, andet punktum, i forordning nr. 6/2002. Imidlertid kan det ikke på grundlag af disse anbringender konkluderes, at sagsøgeren har fremsat et selvstændigt anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar. Dette anbringende er hverken blevet gjort udtrykkeligt gældende, således som sagsøgeren har medgivet under retsmødet, eller blevet tilstrækkeligt udviklet. Hverken stævningens struktur og de overskrifter, der er anvendt heri, eller den del af stævningen, der har overskriften »Sammenfatning af anbringenderne til støtte for søgsmålet«, eller resten af dens indhold viser, at sagsøgeren har gjort et selvstændigt anbringende gældende om tilsidesættelse af dennes ret til forsvar. Det skal navnlig bemærkes, at punkt 19 og 21 i stævningen er placeret under overskriften »Obiter dictum vedrørende artikel 3, litra a), i forordning [nr. 6/2002]«, og at der af indholdet af den del af stævningen, der er placeret under denne overskrift, klart fremgår to argumenter, idet det ene vedrører den omstændighed, at appelkammerets bemærkninger om, hvorvidt det anfægtede design kan registreres, er uvirksomme, og det andet vedrører den omstændighed, at appelkammeret på fejlagtig vis definerede genstanden for det nævnte designs beskyttelse. I øvrigt har hverken EUIPO eller intervenienten opfattet, at de ovenfor nævnte påstande, som er indeholdt i punkt 19 og 21 i stævningen, skulle indeholde et anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar, således at disse parter slet ikke har forholdt sig hertil i deres skriftlige indlæg.
3

Det fremgår af de ovenfor i præmis 16 og 17 nævnte bestemmelser, at den pågældende ordregivende myndighed inden for rammerne af en procedure med forhandling uden forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse råder over et meget vidt skøn med hensyn til, om den skal indgå den omhandlede ejendomskontrakt eller ej samt følgelig med hensyn til valget af den eller de tilbudsgivere, der skal fastholdes, idet indgåelsen af en sådan kontrakt nemlig ikke nødvendigvis skal foretages på grundlag af så bred en kreds som muligt blandt de interesserede personer (jf. i denne retning dom af 8.5.2007, Citymo mod Kommissionen, T-271/04, EU:T:2007:128, præmis 111). Det samme gælder a fortiori for undersøgelsen af det lokale marked, som går forud for den egentlige forhandling af kontrakten. Under denne fase tilsigter den ordregivende myndighed i det væsentlige at forberede den eventuelle forhandling af den pågældende kontrakt bedre under overholdelse af de ovenfor i præmis 16 nævnte principper, navnlig principperne om gennemsigtighed, om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling. Dette meget vide skøn er i øvrigt indrømmet den ordregivende myndighed, herunder i valget og vurderingen af udvælgelseskriterierne, når denne myndighed på forhånd har fastsat disse i udbudsdokumenterne vedrørende den pågældende procedure med forhandling (jf. i denne retning dom af 6.5.2013, Kieffer Omnitec mod Kommissionen, T-288/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:228, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
142

For det første har sagsøgeren gjort gældende, at selskabets omdømme har lidt en skade svarende til 14800000 EUR, eftersom selskabet med urette, fra den 12. februar 2010 til den 27. september 2012, blev anset for at have et større ansvar for den ved beslutning C(2007) 5791 sanktionerede overtrædelse (jf. præmis 67 ovenfor). For det andet var Kommissionens tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i beslutning C(2007) 5791 alvorligere fra den 12. februar 2010 til den 27. september 2012, som var den periode, hvorunder sagsbehandlingen i sag T-82/08 tilsidesatte en rimelig sagsbehandlingstid. For det tredje følger det af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at der foreligger en fast, om end afkræftelig formodning for, at en sagsbehandlings ekstraordinære varighed forårsager et ikke-økonomisk tab. For det fjerde skal sagsøgerens tab vurderes til 10% af størrelsen af den bøde, som selskabet oprindeligt blev pålagt ved beslutning C(2007) 5791. Den erstatning, som selskabet kan gøre krav på, skal nemlig dels være forbundet med størrelsen af den bøde, som det blev pålagt under tilsidesættelsen af den rimelige sagsbehandlingstid. Dels er de 5%, som Retten har fastlagt i visse sager, der vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, for lav.
55

For så vidt angår det ældre varemærke fandt appelkammeret, at ordet »viña« for den spansktalende kundekreds og for den portugisiske, italienske og franske kundekreds betegnede en vingård. Denne henvisning til varens oprindelse, der giver det omhandlede ord en beskrivende karakter, genkendes let af den relevante kundekreds, således at ordet »viña« har et svagt særpræg og ikke kan anses for at være dette varemærkes dominerende bestanddel. Derimod fandt appelkammeret, at det andet ord, som dette varemærke består af, dvs. »sol«, ikke kunne anses for at være beskrivende eller for at savne fornødent særpræg, selv hvis dette ord, således som sagsøgeren havde gjort gældende, skulle anses for direkte at henvise til vin, eftersom solen er væsentlig for vins vækst og således for vinproduktionen. De dokumenter, som sagsøgeren havde fremlagt i denne henseende, ændrede ikke den bedømmelse, der fremgår af afgørelsen af 10. september 2013. Appelkammeret fandt således, at »[ordet »sol«], selv om det har en lidt svagere end gennemsnitlig grad af særpræg, skulle anses for at nyde et rimeligt beskyttelsesniveau«, og, med hensyn til det ældre varemærke, at det ikke »fuldstændigt [savnede] fornødent særpræg«.
67

I denne henseende bemærkede Retten i præmis 60 og 61 i dom af 17. juli 1998, ITT Promedia mod Kommissionen (T-111/96, EU:T:1998:183), sammenholdt med den nævnte doms præmis 55, at adgangen til domstolene, herunder for en virksomhed i dominerende stilling, er en grundlæggende rettighed og et almindeligt retsprincip, der skal tjene til at opretholde respekten for loven, og at det derfor kun er under helt ekstraordinære omstændigheder, at den omstændighed, at en virksomhed iværksætter et søgsmål mod en konkurrent, kan udgøre et misbrug af dominerende stilling i artikel 102 TEUF’s forstand. Ved vurderingen af, om et søgsmål i realiteten kan udgøre et misbrug af en dominerende stilling, skal to kumulative kriterier være opfyldt. Søgsmålet skal således for det første ikke med rimelighed kunne antages at skulle tjene til at gøre den berørte virksomheds rettigheder gældende og skal følgelig kun tjene til at chikanere modparten, og for det andet skal det være udtænkt som led i en plan, der har som formål at eliminere konkurrencen. Disse to betingelser skal fortolkes og anvendes indskrænkende, således at anvendelsen af det almindelige princip om adgang til domstolene ikke bringes i fare (dom af 13.9.2012, Protégé International mod Kommissionen, T-119/09, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:421, præmis 49).
130

Hvad for det andet angår sagsøgerens argument om, at svaret på den argumentation, som den havde fremført under den administrative sagsbehandling, var utilstrækkeligt, fremgår det af præmis 87-89 og 107-108 ovenfor, at sagsøgeren under nævnte procedure begrænsede sig til at forsøge at godtgøre, at ECB’s direkte tilsyn ikke var nødvendigt, med den begrundelse, at de tyske myndigheders tilsyn ville være tilstrækkeligt til at opfylde grundforordningens formål, uden at det blev forsøgt godtgjort, at det ville være bedre i stand til at opnå de nævnte formål. Eftersom denne argumentation er åbenbart uden relevans med hensyn til den af ECB foretrukne fortolkning, kan ECB følgelig ikke anses for at være forpligtet til at give en detaljeret begrundelse for dens afvisningsgrunde, idet sagsøgeren nemt kunne udlede dem af den anfægtede afgørelse og Det Administrative Klagenævns udtalelse.
44

Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at der skal tages hensyn til den omstændighed, at den relevante kundekreds er sammensat af den brede offentlighed, selv om bilag 10, 11 og 20 til bemærkningerne af 7. juni 2013 stammer fra finanspressen, og bilag 18 og 19 hidrører fra engelske specialskrifter oversat til tysk. Med hensyn hertil skal det for det første tages i betragtning, at den omstændighed, at det tyske ord »Manufaktur« forekommer i specialpressen, ikke betyder, at den relevante kundekreds ikke er i stand til at opfatte forbindelsen mellem dette ord og tjenesteydelser. Med hensyn til de omfattede tjenesteydelser i klasse 35 og 36 kan det nemlig antages, at den relevante kundekreds, selv om den delvist er sammensat af den brede offentlighed (jf. præmis 36 og 37 ovenfor), læser specialpressen, navnlig finanspressen. For det andet fremgår det ikke af bilag 18 og 19 til bemærkningerne af 7. juni 2013, at der er tale om oversættelser. Under alle omstændigheder anvendes ordet »Manufaktur« i disse dokumenter, der er skrevet på tysk, i sammenhæng med tjenesteydelser.
59

Sagsøgerne har for det tredje påpeget, at FN’s endelige rapport for deres vedkommende udelukkende sigtede mod at belaste dem, hvilket var i strid med artikel 14, stk. 3, litra e), i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, der blev vedtaget af FN’s generalforsamling den 16. december 1966, og med de væsentlige principper om retten til forsvar. Sagsøgerne har tilføjet, at Badica ikke fik mulighed for at tage til genmæle, mens rapporten blev udarbejdet, og at erklæringer til støtte for Badica ikke var nævnt i FN’s endelige rapport. De har endelig oplyst, at ekspertgruppens koordinator, efter at sanktionerne var vedtaget, anmodede Badica om at fremlægge modbeviser for denne inden for en frist på fem hverdage, men anvendte et sprog, som Badica ikke beherskede, og undlod at fremsende en kopi til selskabets advokater.
120

Hvad nærmere angår klagepunktet om den angivelige tilsidesættelse af forpligtelsen til upartiskhed og til at foretage en retfærdig behandling bemærkes, at det, for så vidt som det bygger på påstanden om, at den angivne begrundelse for de restriktive foranstaltninger »ikke har belæg i de faktiske omstændigheder«, i det væsentlige behandles inden for rammerne af prøvelsen af det femte anbringende. I den udstrækning, klagepunktet bygger på, at Rådet »henlagde skrivelser til sagsakterne, der hidrørte fra et tredjeland«, bemærkes, at Rådet på tidspunktet for vedtagelsen af de anfægtede retsakter var i besiddelse af skrivelsen af 10. oktober 2014 og sagsøgerens bemærkninger, og at det besluttede at opretholde hans navn på listen på grundlag af disse to dokumenter. Rådet begik således ikke nogen fejl ved at beslutte at opretholde sagsøgerens navn på listen på grundlag af de nævnte dokumenter. Desuden fremgår det af retspraksis, at Rådet ikke har pligt til systematisk at foretage egne undersøgelser eller efterprøvelser med henblik på at indhente yderligere enkeltheder, når det lægger oplysninger fremlagt af et tredjelands myndigheder til grund for fastsættelsen af restriktive foranstaltninger over for personer, der hidrører fra dette land, og som er genstand for retslige procedurer deri (jf. i denne retning dom af 14.4.2016, Ben Ali mod Rådet, T-200/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:216, præmis 175).