7.

Jeg har allerede understreget, at den holdning, som er blevet indtaget af Kommissionens lægetjeneste under denne retssag, i vidt omfang er udtryk for en bestemt opfattelse af den lægelige tavshedspligt. Ifølge denne opfattelse må de omstændigheder, som en læge i et bestemt tilfælde har støttet sin diagnose (eller prognose) på, end ikke åbenbares for retterne, selv når patienten udtrykkelig har givet lægen beføjelse hertil (hvilket er sket i det foreliggende tilfælde). Denne opfattelse har forudsætningsvis til følge, at retten ved en forvaltningsakt, der er støttet på en lægelig vurdering, på ingen måde kan gennemgå logikken i tankegangen og den faglige omhu ved bedømmelsen, men alene har valget, enten at tilslutte sig den foreliggende lægelige afgørelse eller at anmode en anden læge om at udarbejde en sagkyndig erklæring (hvilket ikke altid er en praktikabel løsning, når der er forløbet et vist tidsrum, og omstændighederne muligvis har ændret sig). Uden at ville drøfte et så komplekst problem som problemet vedrørende den lægelige tavshedspligt, skal jeg begrænse mig til bemærkningen om, at den retlige opfattelse i alle Fællesskabets medlemsstater, i hvilke den er bekendt, især har til formål at beskytte patienten: tavshedspligten skal forhindre, at den, som har behov for behandling, af angst for, at lægen vil kunne offentliggøre resultaterne af undersøgelsen over for tredjemænd, undlader at søge lægens hjælp; den skal desuden forhindre, at patientens sundhed bliver forstyrret gennem oplysning om~hans tilstand, og at patienten blivert skadet. Når det imidlertid under en retssag er nødvendigt at få kendskab til indholdet af en lægeerklæring, må der findes et kompromis mellem to lige beskyttelsesværdige interesser: nemlig beskyttelsen af patienten og forsvaret af samme persons rettigheder ved retten. Jeg anser det derfor for en fornuftig og med de i Fællesskaberne gældende fælles principper forenelig løsning, at udelukke påberåbelsen af den lægelige tavshedspligt ved retten, under alle omstændigheder når det, som i det foreliggende tilfælde, drejer sig om en retssag mellem en ansat ved en offentlig tjeneste og forvaltningen, når desuden lægeundersøgelserne gennemføres efter forvaltningens initiativ og ikke efter patientens ønske og i dennes interesse, og når endelig den pågældende er indforstået med, at lægen meddeler sine oplysninger til retten. Også belgisk ret — af hvilken de belgiske læger, der er ansat ved Kommissionen, tilsyneladende også føler sig bundet ved udøvelsen af de opgaver, som de er blevet tillagt af fællesskabsinstitutionerne — synes heller ikke at stå i vejen for den her foreslåede løsning. Conseil d'Etat har nemlig ved dom af 6. juni 1974, nr. 16702, Van de Pias, i en administrativ sag fastslået, at læger, som af en myndighed er pålagt at gennemføre en forebyggende undersøgelse, hverken over for myndigheden, den undersøgte person eller over for den ret, som skal tage stilling til lovligheden af den afgørelse, som myndigheden har truffet på grundlag af lægeundersøgelsen, er underkastet den lægelige tavshedspligt. Også Frankrigs Conseil d'Etat hævder den opfattelse, at den lægelige tavshedspligt ikke kan gøres gældende over for patienten, og at en forvaltningsdomstol har kompetence til at pålægge de administrative myndigheder at fremlægge de lægelige optegnelser vedrørende den pågældende person; når retten har anmodet administrationen om at fremlægge lægeerklæringer, der er omfattet af tavshedspligten, kan den af myndighe- dens eventuelle vægring udlede slutninger ved afgørelsen. Også efter nederlandsk ret kan der som regel ikke gøres den lægelige tavshedspligt gældende i retssager mellem forvaltningen og ansatte i den offentlige tjeneste. I Forbundsrepublikken Tyskland opfattes den lægelige tavshedspligt som en relativ pligt, der altid bortfalder med patientens samtykke. Italiensk ret giver kravet om beskyttelse af den offentlige eller private arbejstager forrang; derfor er påberåbelsen af tavshedspligten vedrørende en lægeundersøgelse, som arbejdstageren har ladet sig underkaste på arbejdsgiverens foranledning, ikke mulig; derimod gælder der i sådanne tilfælde princippet om, at arbejdstageren har krav på oplysning om resultatet af lægeundersøgelsen. I henhold til dansk lovgivning kan retten altid forpligte lægen til at afgive forklaring om omstændigheder, som han har fået kendskab til under sin erhvervsudøvelse, selv om der ikke foreligger samtykke fra patienten. Noget tilsvarende synes at gælde efter engelsk og irsk ret. Denne korte retssammenlignende undersøgelse gør det muligt at udlede en fællesnævner, der består i lægens forpligtelse til inden for rammerne af retssager mellem ansatte i offentlig tjeneste og administration, såfremt patienten har givet samtykke, at forsyne forvaltningsdomstolen med oplysninger, der er erhvervet under lægeundersøgelser udført efter administrationens anmodning. Jeg anser det for nødvendigt at identificere de fælles principper på dette område, da den lægelige tavshedspligt har indvirkning på Domstolens udøvelse af sin dømmende virksomhed, og da det ikke kan accepteres, at denne retter sig efter de forskellige retsforskrifter, som lægerne i de forskellige lande er omfattet af. Ved en sådan fremgangsmåde vil forskellene mellem de nationale systemer føre til en udvidelse hhv. begrænsning af Domstolens kompetence, og dens evne til at fastslå de for dommen nødvendige omstændigheder vil være forskellig efter de forskellige nationale retsforskrifter. Dette ville klart være i strid med kravet om den nødvendige ensartethed i retsplejen på fællesskabsplan. Det må dog tilføjes, at selv om man var af den opfattelse — som jeg anser for ukorrekt — at det er den på stedet for gennemførelsen af lægeundersøgelsen gældende ordning, der skal anvendes, så ville løsningen i det foreliggende tilfælde ikke blive anderledes. Thi, som jeg allerede har anført, udelukker den belgiske retsorden ifølge Conseil d'Etat's retspraksis (som der med rette må henvises til på området for tvister mellem administrationen og ansatte ved offentlige myndigheder) at der sker påberåbelse af den lægelige tavshedspligt, når det drejer sig om undersøgelser, der er gennemført på administrationens initiativ. Det følger af disse overvejelser, at den lægelige tavshedspligt, i strid med vidneudsagnene fra Kommissionens læger i nærværende sag, ikke kan gøres gældende ved Domstolen. Følgerne af disse lægers nægtelse af at redegøre for enkelthederne ved deres diagnose, må have virkninger for Kommissionens stilling i nærværende sag, eftersom disse læger handlede efter pålæg fra og på Kommissionens vegne. Jeg mener, at det påhviler Kommissionen at organisere sine tjenestegrene på en sådan måde, at den nævnte art vanskeligheder undgås.