ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-302/16

Bas Jacob Adriaan Krijgsman

mod

Surinaamse Luchtvaart Maatschappij NV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Noord-Nederland)

»Præjudiciel forelæggelse – luftfart – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 5, stk. 1, litra c) – kompensation og bistand til passagerer i tilfælde af aflysning af en flyafgang – fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation – transportaftale indgået online via en rejseagent – luftfartsselskab, der i rette tid har givet meddelelse til rejseagenten om ændring af flyveplanen – rejseagent, der har videregivet denne meddelelse til en passager via e-mail ti dage før flyafgangen«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 11. maj 2017

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation – transportaftale indgået online via en rejseagent – luftfartselskab, der i rette tid har givet meddelelse til rejseagenten om ændring af flyveplanen – rejseagent, der har videregivet denne meddelelse til en passager via e-mail ti dage før flyafgangen – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 5, stk. 1, litra c), og art. 7]

Artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at det transporterende luftfartselskab er forpligtet til at udbetale kompensation som fastsat i disse bestemmelser i tilfælde af aflysning af en flyafgang, der ikke er blevet meddelt passageren mindst to uger før det planlagte afgangstidspunkt, herunder såfremt denne transportør mindst to uger før afgangstidspunktet har givet den rejseagent, der har indgået transportaftalen med den berørte passager, meddelelse om aflysningen, og denne passager ikke er blevet informeret af rejseagenten inden for fristen.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Artikel 7, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke fastsætter en forpligtelse til at videregive personoplysninger til tredjemand for at gøre det muligt for denne at anlægge et søgsmål ved en civil domstol med påstand om erstatning for en skade, der er forvoldt af den person, som er omfattet af beskyttelsen af disse oplysninger. Dette direktivs artikel 7, litra f), er imidlertid ikke til hinder for en sådan videregivelse på grundlag af national ret.

Det skal imidlertid konstateres, at det, således som generaladvokaten har anført i punkt 82-84 i forslaget til afgørelse og med forbehold af den efterprøvelse, som den nationale ret skal foretage i denne henseende, ikke forekommer begrundet under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende at afslå videregivelse til en skadelidt af personoplysninger, som er nødvendige for at anlægge et erstatningssøgsmål mod skadevolder eller i givet fald forældremyndighedsindehaverne, med henvisning til, at skadevolder er mindreårig.

(jf. præmis 33 og 34 samt domskonkl.)
Artikel 11, stk. 2 og 3, i direktiv 86/653 skal fortolkes således, at den klausul i en handelsagenturkontrakt, i henhold til hvilken agenten skal tilbagebetale en forholdsmæssig del af sin provision i tilfælde af delvis manglende gennemførelse af den kontrakt, der er indgået mellem agenturgiver og tredjemand, ikke udgør »en fravigelse til skade for agenten« som omhandlet i dette direktivs artikel 11, stk. 3, hvis den del af provisionen, der er omfattet af tilbagebetalingsforpligtelsen, står i rimeligt forhold til den manglende gennemførelse af nævnte kontrakt og på betingelse af, at denne manglende gennemførelse ikke skyldes omstændigheder, som kan tilregnes agenturgiveren.

En forpligtelse til at tilbagebetale en del af provisionen, der er forholdsmæssigt større end omfanget af denne manglende gennemførelse, vil således være en fravigelse til skade for agenten, som er forbudt ved artikel 11, stk. 3, i direktiv 86/653. En fravigelse til fordel for agenten bestående i at kræve tilbagebetaling af en del af provisionen, der er forholdsmæssigt mindre end omfanget af den manglende gennemførelse af kontrakten, er derimod stadig mulig.

(jf. præmis 49 og 51 samt domskonkl. 2)
Artikel 138, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem er til hinder for nationale bestemmelser, som gør fritagelse af en levering inden for Fællesskabet af et nyt transportmiddel betinget af, at erhververen af transportmidlet er etableret eller har bopæl i bestemmelsesmedlemsstaten for det pågældende transportmiddel.

Fastlæggelsen af en sådan betingelse ville i øvrigt stride mod opbygningen af denne bestemmelse såvel som mod sammenhængen og formålet med den overgangsordning for moms, som gælder i samhandelen inden for Fællesskabet, som nævnt i denne doms præmis 37-39. Ved at nægte fritagelse for en levering inden for Fællesskabet alene med den begrundelse, at erhververen af det nye transportmiddel ikke er etableret eller har bopæl i bestemmelsesmedlemsstaten, på trods af at de materielle betingelser for fritagelse er opfyldt, ville leveringsmedlemsstaten være nødt til at pålægge afgift på en transaktion, som med forbehold for, at disse betingelser er opfyldt, skulle afgiftspålægges som en erhvervelse inden for Fællesskabet i bestemmelsesmedlemsstaten. Dette ville føre til en dobbelt afgiftsbelastning i strid med princippet om afgiftsneutralitet.

Nægtelse af at give fritagelse i henhold til momsdirektivets artikel 138, stk. 2, litra a), alene med den begrundelse, at erhververen ikke er bosiddende i bestemmelsesmedlemsstaten, ville imidlertid være i strid med fordelingen af de skatte- og afgiftsmæssige kompetencer og bringe princippet om afgiftsneutralitet i fare. Som det fremgår af denne doms præmis 45, ville en sådan nægtelse i øvrigt kunne medføre risiko for dobbelt afgiftsbelastning.

(jf. præmis 45, 51 og 52 samt domskonkl. 1)
Sag C-21/16

Euro Tyre BV – Sucursal em Portugal

mod

Autoridade Tributária e Aduaneira

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

»Præjudiciel forelæggelse – moms – direktiv 2006/112/EF – artikel 131 og 138 betingelserne for fritagelse for leveringer inden for Fællesskabet – momsinformationsudvekslingssystemet (VIES) – manglende registrering af erhververen – afslag på at indrømme fritagelsen – lovlighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 9. februar 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelse for leveringer inden for Fællesskabet – afslag på fritagelse for sælgeren alene med den begrundelse, at erhververen ikke er registreret i VIES-systemet og ikke er underlagt en afgiftsordning for erhvervelser inden for Fællesskabet – manglende konkrete holdepunkter for at antage, at der foreligger svig, idet de materielle betingelser for fritagelse er opfyldt – kan ikke antages til realitetsbehandling

(Rådets direktiv 2006/112, art. 131 og art. 138, stk. 1)

Artikel 131 og artikel 138, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for, at afgiftsmyndigheden i en medlemsstat giver afslag på at indrømme fritagelse for en levering inden for Fællesskabet for merværdiafgift alene med den begrundelse, at erhververen, der har hjemsted i bestemmelsesmedlemsstaten og er indehaver af et gyldigt merværdiafgiftsregistreringsnummer til transaktioner i denne medlemsstat, på tidspunktet for leveringen hverken var registreret i VIES-systemet eller underlagt en afgiftsordning for erhvervelser inden for Fællesskabet, når der ikke er konkrete indicier for en afgiftsunddragelse, og det er fastslået, at de materielle betingelser for fritagelsen er opfyldt. I dette tilfælde er dette direktivs artikel 138, stk. 1, fortolket i lyset af proportionalitetsprincippet, også til hinder for et sådant afslag i tilfælde, hvor sælgeren havde kendskab til de omstændigheder, der kendetegner erhververens situation i forhold til anvendelsen af merværdiafgiften, og var bekendt med, at erhververen efterfølgende ville blive registreret som forhandler inden for Fællesskabet med tilbagevirkende kraft.

Dermed udgør hverken erhververens opnåelse af et gyldigt momsregistreringsnummer med henblik på gennemførelse af transaktioner inden for Fællesskabet eller dennes registrering i VIES-systemet materielle betingelser for momsfritagelse af en levering inden for Fællesskabet. Der er blot tale om formelle krav, som ikke kan rejse tvivl om sælgerens ret til momsfritagelse, i det omfang de materielle betingelser for en levering inden for Fællesskabet er opfyldt (jf. analogt dom af 6.9.2012, Mecsek-Gabona,C-273/11, EU:C:2012:547, præmis 60, af 27.9.2012, VSTR,C-587/10, EU:C:2012:592, præmis 51, og af 20.10.2016, Plöckl,C-24/15, EU:C:2016:791, præmis 40).

(jf. præmis 32 og 44 samt domskonkl.)
Når de interesserede parter eventuelt har fremsat supplerende bemærkninger, eller den rimelige frist er udløbet, bestemmer artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF, at Kommissionen skal afslutte den indledende undersøgelsesfase ved en beslutning i henhold til forordningens artikel 4, stk. 2, 3 eller 4, nemlig en beslutning om, at der ikke foreligger støtte, om ikke at rejse indsigelser eller om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

Selv om Domstolen har fastslået, at Kommissionen kan tilbagekalde en afgørelse om henlæggelse af en klage vedrørende en angivelig ulovlig støtte for at afhjælpe en ulovlighed ved nævnte afgørelse, kan en rent bekræftende afgørelse ikke anses for en sådan tilbagekaldelse.

En sag, der anlægges til prøvelse af en bekræftende afgørelse, kan kun afvises, hvis den bekræftede afgørelse er blevet endelig i forhold til den pågældende, idet der ikke er anlagt sag til prøvelse inden søgsmålsfristens udløb. Hvis afgørelsen derimod ikke er blevet endelig, har den pågældende ret til at få efterprøvet den bekræftede afgørelse eller begge afgørelserne.

Hertil kommer, at såfremt det tiltrædes, at Kommissionens vedtagelse af en ny afgørelse i et sådant tilfælde medfører, at det er ufornødent at træffe afgørelse i et annullationssøgsmål, som er anlagt til prøvelse af den oprindelige afgørelse, vil dette efter sin art udgøre en hindring for en effektiv adgang til retsmidler for en domstol.

Det vil således være tilstrækkeligt, at Kommissionen henlægger den klage, som den interesserede part har indgivet, og, når denne part har anlagt en retssag, genåbner nævnte institution den indledende undersøgelsesfase og gentager denne proces så ofte, det er nødvendigt for at undgå enhver domstolskontrol.

Dette gælder så meget desto mere, når Kommissionen under sagens behandling for Retten efter anlæggelsen af et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om henlæggelse af en klage anmoder om udsættelse af denne sag med henblik på en fornyet undersøgelse af sagen og derefter blot bekræfter sin oprindelige afgørelse.

Det kan kun forholde sig anderledes, hvis Kommissionen erstatter en afgørelse om henlæggelse af en klage for at afhjælpe en ulovlighed ved nævnte afgørelse samtidigt med, at den angiver arten af den ulovlighed, som denne afgørelse er behæftet med.

(jf. præmis 29, 32, 35 og 37-40)
Artikel 148, litra d), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at ydelser med lastning og losning af et fartøj er ydelser, der udføres for at dække et direkte behov i forbindelse med ladningen af de i dette direktivs artikel 148, litra a), nævnte fartøjer.

Det bemærkes i denne henseende, at artikel 148, litra c), i direktiv 2006/112, som dette direktivs artikel 148, litra d), udtrykkeligt henviser til, på samme måde tager sigte på at fritage ydelser, der er knyttet til international søtransport, og henviser – med henblik på at udpege disse fartøjer – til samme fartøjer, dvs. dem, der er nævnt i samme artikels litra a). Idet disse to bestemmelser således ligner og supplerer hinanden, skal begrebet »direkte behov i forbindelse med et fartøj og dets ladning« fortolkes i lyset af opbygningen af bestemmelserne i nævnte direktivs artikel 148, litra c).

Det bemærkes, at artikel 148, litra c), i direktiv 2006/112 navnlig fritager udlejning, reparation og vedligeholdelse, så længe disse ydelser vedrører et formål, der tjener til driften af et fartøj, som er omfattet af denne artikels litra a). Kort sagt opstiller denne artikel 148, litra c), derfor et krav om, at der foreligger en forbindelse mellem den levering af ydelser, der foretages, og det pågældende fartøjs drift (jf. i denne retning dom af 4.7.1985, Berkholz, C-168/84, EU:C:1985:299, præmis 21).

Ydelser med lastning og losning opfylder dette krav. Transport af gods udgør nemlig en sædvanlig form for drift af fartøjer, som anvendes til sejlads i rum sø. For at en ladning kan transporteres, og for at et fartøj således er i drift, er det imidlertid nødvendigt, at den nævnte ladning er indladet på dette fartøj i afgangshavnen og derefter losses i ankomsthavnen.

(jf. præmis 22-24 og 26 samt domskonkl. 1)
Sag C-126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging m.fl.

mod

Smallsteps BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Midden-Nederland)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2001/23/EF – artikel 3-5 – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – undtagelser – insolvensbehandling – »pre-pack-procedure« – en virksomheds overlevelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 22. juni 2017

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23 – anvendelsesområde – overførsel af en virksomhed efter en konkurserklæring i forbindelse med en pre-pack-procedure, der er forberedt inden denne konkurserklæring og gennemført umiddelbart efter konkurserklæringen – omfattet

(Rådets direktiv 2001/23, art. 3, 4 og art. 5, stk. 1)

Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter og navnlig dette direktivs artikel 5, stk. 1, skal fortolkes således, at den beskyttelse af arbejdstagere, der er sikret ved dette direktivs artikel 3 og 4, varetages i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor overførslen af en virksomhed sker efter en konkurserklæring i forbindelse med en pre-pack-procedure, der er forberedt inden denne konkurserklæring og gennemført umiddelbart efter konkurserklæringen, inden for hvis ramme bl.a. en »påtænkt kurator« udpeget af en ret undersøger mulighederne for en tredjemands eventuelle fortsættelse af denne virksomheds aktiviteter og træffer forberedelse til handlinger, der skal foretages kort efter konkurserklæringen, for at gennemføre denne fortsættelse og i øvrigt, at det i denne henseende ikke har betydning, at det formål, der forfølges ved denne pre-pack-procedure, ligeledes tilsigter provenumaksimering for alle den omhandlede virksomheds kreditorer.

Under disse betingelser og med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse skal det lægges til grund, at eftersom en sådan procedure i sidste ende ikke tilsigter en realisering af virksomheden, kan det økonomiske og sociale formål med denne procedure hverken give en forklaring på eller en begrundelse for, at arbejdstagerne i virksomheden, når denne helt eller delvist overføres, skulle miste de rettigheder, som de har ifølge direktiv 2001/23 (jf. analogt dom af 7.12.1995, Spano m.fl.,C-472/93, EU:C:1995:421, præmis 28 og 30).

(jf. præmis 50 og 59 samt domskonkl.)
Artikel 67, stk. 2, TEUF samt artikel 20 og 21 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 af 26. juni 2013, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der giver politimyndighederne i den pågældende medlemsstat beføjelse til at kontrollere enhver persons identitet, uafhængigt af den pågældende persons adfærd og af, om der foreligger særlige omstændigheder, i et område på 30 km fra denne medlemsstats landegrænse til andre parter til konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet i Schengen (Luxembourg) den 19. juni 1990, med henblik på at forhindre eller standse ulovlig indrejse til nævnte medlemsstats område, eller at forebygge bestemte lovovertrædelser, som er rettet mod grænsesikkerheden, medmindre denne lovgivning fastsætter den nødvendige afgrænsning af denne beføjelse, der sikrer, at den praktiske udøvelse heraf ikke har tilsvarende virkning som ind- og udrejsekontrol, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I mangel af en sådan afgrænsning i den nationale lovgivning kan de nævnte kontroller ikke anses for dels at finde sted selektivt og dermed ikke at have den systematiske karakter, som ind- og udrejsekontrol har, dels at udgøre politimæssige foranstaltninger, der udføres som stikprøvekontrol, således som det kræves i henhold til artikel 21, litra a), nr. iii) og nr. iv), i forordning nr. 562/2006. Endelig skal den afgrænsning, som kræves, være tilstrækkelig præcis og detaljeret, således at såvel nødvendigheden af kontrollerne som de kontrolforanstaltninger, der konkret er tilladt, selv kan gøres til genstand for kontrol (dom af 19.7.2012, Adil,C-278/12 PPU, EU:C:2012:508, præmis 76).

(jf. præmis 41, 62 og 63 samt domskonkl. 1)
Sag C-436/16

Georgios Leventis

og

Nikolaos Vafeias

mod

Malcon Navigation Co. ltd.

og

Brave Bulk Transport ltd.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Areios Pagos)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EF) nr. 44/2001 – artikel 23 – værnetingsklausul – værnetingsklausul i en aftale indgået mellem to selskaber – erstatningssøgsmål – solidarisk hæftelse for repræsentanterne for et af selskaberne for ulovlige handlinger – repræsentanterne kan ikke påberåbe sig klausulen«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. juni 2017

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – aftale om værneting – værnetingsaftale – værnetingsklausul i en aftale indgået mellem to selskaber – klausul, der ikke kan påberåbes af repræsentanterne for det ene selskab for at anfægte kompetencen for en ret til at påkende en erstatningssag med påstand om selskabernes ansvar

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 23, stk. 1)

Artikel 23, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en værnetingsklausul indsat i en aftale indgået mellem to selskaber ikke kan påberåbes af repræsentanterne for det ene selskab for at anfægte kompetencen for en ret til at påkende en erstatningssag med påstand om deres solidariske hæftelse for handlinger, der hævdes at være ulovlige, og som er begået under udøvelsen af deres hverv.

Det fremgår imidlertid klart af Bruxelles I-forordningens artikel 23, at bestemmelsens anvendelsesområde er begrænset til de tilfælde, hvor parterne har »aftalt«, at en ret skal være kompetent. Domstolen har således fastslået, at den ret, for hvilken en sag er indbragt, in limine litis efterprøver, om den værnetingsaftale, som tillægger retten kompetence, faktisk har været genstand for parternes samstemmende vilje, som skal være udtrykt klart og præcist, idet formkravene i Bruxelles I-forordningens artikel 23, stk. 1, i denne forbindelse skal sikre, at den samstemmende vilje faktisk er godtgjort (dom af 7.7.2016, Hőszig,C-222/15, EU:C:2016:525, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis). En aftale om værneting i en kontrakt kan nemlig i princippet kun have virkning på forholdet mellem de parter, som har givet deres samtykke hertil ved indgåelsen af aftalen (dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide,C-352/13, EU:C:2015:335, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 33-35 og 43 samt domskonkl.)
Som generaladvokaten har bemærket i punkt 40 i forslaget til afgørelse, består en låneaftale, der er indgået mellem et kreditinstitut og en låntager, i, at førstnævnte udbetaler et beløb til sidstnævnte mod låntagers betaling af et vederlag i princippet i form af renter.

Artikel 7, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en kreditaftale som den i hovedsagen omhandlede, der er indgået mellem et kreditinstitut og to solidariske debitorer, skal kvalificeres som en »kontrakt om levering af tjenesteydelser« i henhold til denne bestemmelse.

Artikel 7, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at såfremt et kreditinstitut har accepteret at yde to solidariske debitorer et lån, er »det sted i en medlemsstat, hvor varerne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret« som omhandlet i denne bestemmelse, medmindre andet er aftalt, dette instituts hjemsted, herunder med henblik på at fastlægge den stedlige kompetence for den ret, som skal påkende regressøgsmålet mellem disse to medskyldnere.

(jf. præmis 46 og domskonkl. 3)
Artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at spørgsmålet om, i hvilken form og inden for hvilken frist den, der nyder godt af en handling, som er til skade for alle kreditorerne, skal rejse en indsigelse i medfør af denne artikel for at modsætte sig en sag med henblik på omstødelse af denne handling efter lex fori concursus, og spørgsmålet om, hvorvidt denne artikel også kan anvendes ex officio af den kompetente ret, i givet fald efter udløbet af den frist, der er fastsat for den berørte part, henhører under den processuelle lovgivning for den medlemsstat, på hvis område sagen verserer. Denne lovgivning må imidlertid ikke være mindre gunstig end den, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt den nationale lovgivning (ækvivalensprincippet), og den må i praksis ikke umuliggøre eller uforholdsmæssigt vanskeliggøre udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet), hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)