Det er selvfølgelig den særlig karakter af sager om foreløbige retsmidler set i forhold til de ordinære retsafgørelser i borgerlige sager, som ligger dl grund for den nationale dommers første spørgsmål.

Det forekommer mig derfor logisk at begynde med kortfattet at beskrive denne karakter i forhold til retsreglerne i medlemsstaterne og navnlig i Forbundsrepublikken. Det er næppe nødvendigt at sige, at for så vidt som der findes fælles træk i sager af den ovenfor anførte type i de forskellige medlemsstaters retssystemer — sådanne træk, som har betydning for fortolkningen af artikel 177, stk. 3, naturligvis — vil det være muligt at give en generel besvarelse af det pågældende spørgsmål; i øvrigt vil Domstolen altid kunne svare under henvisning til de særlige træk ved retssager af hastende karakter, som i henhold til tysk lovgivning finder anvendelse på industriel ejendomsret. Selv i så tilfælde vil artikel 177 blive fortolket i forhold til et typetilfælde, og ikke i forhold til konkrete faktiske omstændigheder.

Ifølge den tyske borgerlige retsplejelov (§ § 935-945) har de foreløbige forholdsregler, som benævnes »einstweilige Verfügungen«, til formål hurtigt at beskytte visse truede rettigheder. Såvel for så vidt angår beviset for retten og for truslen som for dommerens vurdering af begæringen kræves der mindre end i en ordinær retssag: det er tilstrækkeligt med et »prima facie« -bevis (vedrørende sandsynliggørelsen af rekvirentens påstand), og rettens behandling af sagen er summarisk.

Den tabende part kan indbringe den af retten afsagte kendelse for den samme dommer, og den afgørelse, der stadfæster kendelsen, kan yderligere ankes (hvilket er sket i nærværende sag). Bortset herfra er der ikke truffet nogen afgørelse i den ordinære retssag vedrørende realiteten, således at begge de pågældende parter stadig har mulighed for at indlede denne og således opnå en dom, som helt træder i stedet for det foreløbige retsmiddel.

I Frankrig har »demandes en référé« artiklerne 808-811 i lov om borgerlig retspleje) til formål i alle hastesager at opnå foreløbige retsmidler. Man genfinder her bevisførelsens summariske karakter, og dette er grunden til, at artikel 808 i lov om borgerlig retspleje nøjes med at fastsætte foranstaltninger »qui ne se heurtent à aucune contestation sérieuse« (som der ikke rejses nogen væsentlig indsigelse mod) udover dem, »que justifie l'existence d'un différend« (som selve eksistensen af en tvist begrunder). Dette sidste udtryk fremhæver tendensen til at tillægge sagen om foreløbige retsmidler »accessorisk« karakter i forhold til de allerede verserende sager vedrørende realiteten; under alle omstændigheder vil den ordinære retssag altid kunne anlægges.

I Belgien og i Luxembourg er stillingen den samme som i Frankrig. Jeg vil derfor begrænse mig til at nævne artiklerne 1035 og 1041 i den belgiske retsplejelov af 1967, hvoraf det klart fremgår, at en kendelse om et foreløbigt retsmiddel ikke kan præjudicere hovedsagen; denne kan indledes på et hvilket som helst tidspunkt og uafhængigt af, om kendelsen er blevet anfægtet eller ej.

I Nederlandene reguleres den hasteprocedure, som benævnes »kort geding« af artiklerne 289 ff i lov om borgerlig retspleje. Disse bestemmelser indeholder et stort antal af de grundlæggende karakteristika, som vi allerede er stødt på ved undersøgelsen af tysk og fransk ret. Navnlig bevisførelsens summariske karakter og det forhold, at loven for at gøre det muligt at undersøge faktum og jus til bunds, altid giver de pågældende mulighed for at anlægge en ordinær retssag. Det må dog bemærkes, at den nederlandske ret kan fastsætte en frist for sagsanlæg om realiteten og selv kan beslutte, at sagen skal overgå til den ordinære retsliste.

I Italien bestemmer artikel 700 i den borgerlige retsplejelov, at enhver, »der har begrundet frygt for, at hans ret trues af overhængende og uoprettelig skade i løbet af den tid, som vil medgå til at gøre sin ret gældende under en ordinær retssag«, kan anmode om hasteforanstaltninger. Men disse er udtrykkeligt betinget af, at rekvirenten indleder hovedsagen (medmindre denne allerede verserer). Hasteforanstaltningen træffes efter en summarisk forhandling.

I Storbritannien — nærmere bestemt i engelsk ret — kan procesparterne for at undgå uoprettelig skade anmode retten om »interlocutory injunctions« på grundlag af et »prima facie« -bevis for den rettighed, som rekvirenten anfører og for sandsynligheden af forekomsten af de faktiske omstændigheder. Varigheden af disse »injunctions« rækker ikke ud over afslutningen af hovedsagen, uanset om denne allerede er anlagt eller skal anlægges (og hvis rekvirenten ikke indleder denne sag, giver retten ham en frist hertil).

I Irland svarer betingelserne for udstedelse af »interlocutory injunctions« og bestemmelserne herom til det, som allerede er anført for Storbritanniens vedkommende.

Endelig for så vidt angår Danmark, medfører sager om hastende foranstaltninger, at der nedlægges et »forbud«, som er foreløbigt og inden for en kort frist skal efterfølges af en ordinær retssag, benævnt justifikationssag. Der er således klare lighedspunkter med de former, som de hastende foranstaltninger har i Italien, Storbritannien og Irland.

Som konklusion på denne korte sammenlignende »gennemgang« kan således følgende anføres: a) i alle medlemsstater gælder der tilsvarende procedurer som dem, der fører til de tyske »einstweilige Verfügungen«; b) de karakteristika, som disse procedurer har til fælles, og som adskiller dem fra ordinære borgerlige retssager, er dels sagens hastende karakter og forhandlingens summariske natur, dels det forhold, at proceduren ikke prækluderer en ny og mere indgående vurdering af de samme faktiske og redige spørgsmål under en sag med ordinær retspleje; af denne grund resulterer de pågældende procedurer altid i foranstaltninger, der er foreløbige; c) der gælder forskellige regler i de forskellige retsordener, for så vidt angår spørgsmålet om, hvilken ret der kan træffe de pågældende foranstaltninger, om der findes mulighed for at indbringe en sådan foranstaltning i form af anke eller endog kassation og navnlig angående forbindelsen med den ordinære sag om realiteten, som parterne frit i visse lande blot har mulighed for at anlægge, medens det i andre er en absolut betingelse for at få stadfæstet den foreløbige forholdsregel, at retssagen om realiteten indledes.