Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes første gang under appellen – afvisning – anbringende, der udelukkende har til formål at anfægte den retlige afgørelse, som Retten har truffet i den appellerede dom – antagelse til realitetsbehandling

2. EF-varemærker – procedureregler – ex officio-prøvelse af de faktiske omstændigheder – rækkevidde

(Art. 225 EF; Domstolens statut, art. 58; Rådets forordning nr. 40/94, art. 74)

3. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende er sammensat af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares kendetegn

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet behandlet i første instans.

Når et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) imidlertid for det første har afslået at registrere et ansøgt varemærke alene på grundlag af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, og når for det andet den sag, som er anlagt ved Retten til prøvelse af denne afgørelse, var støttet på en tilsidesættelse af samme bestemmelse, er det alene under appelsagen, at det har været muligt at anfægte den fortolkning af den nævnte artikel 7, stk. 1, litra c), som Retten anlagde i den appellerede dom for at annullere den anfægtede afgørelse. Under disse omstændigheder og for så vidt som appelsagen udelukkende har til formål at anfægte den retlige afgørelse, som Retten har truffet i den appellerede dom, må en appel, der støttes på en tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 21-24)

2. Det følger af artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at undersøgerne ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) – og i forbindelse med klage Harmoniseringskontorets appelkamre – skal foretage en ex officio-prøvelse af de faktiske omstændigheder med henblik på at afgøre, om det varemærke, der er søgt registreret, er omfattet af en af registreringshindringerne i samme forordnings artikel 7. Det følger heraf, at de kompetente instanser ved Harmoniseringskontoret kan være foranlediget til at støtte deres afgørelser på faktiske forhold, som ikke er blevet påberåbt af ansøgeren. Selv om det i princippet påhviler disse instanser at godtgøre rigtigheden af sådanne faktiske omstændigheder i deres afgørelser, er dette ikke tilfældet, når de lægger almindeligt kendte forhold til grund. Rettens konstatering af, hvorvidt de faktiske omstændigheder er almindeligt kendte forhold, er en bedømmelse af faktisk karakter, som ikke er undergivet Domstolens prøvelsesret under appelsagen, medmindre der er tale om en forkert gengivelse.

(jf. præmis 38, 39 og 45)

3. For at et varemærke, der udgøres af et ord, som er skabt ved en sammensætning af bestanddele, kan anses for at være beskrivende i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, er det ikke tilstrækkeligt, at det fastslås, at bestanddelene hver for sig eventuelt er beskrivende. Det skal ligeledes fastslås, at ordet selv er beskrivende. Den blotte kombination af bestanddele, der hver for sig er beskrivende for egenskaber ved de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der er søgt om registrering, forbliver som hovedregel beskrivende for de nævnte egenskaber i henhold til den nævnte artikel 7, stk. 1, litra c).

Imidlertid er det muligt, at en sådan kombination ikke er beskrivende i henhold til samme bestemmelse, nemlig såfremt den skaber et indtryk, der ligger tilstrækkeligt langt fra det indtryk, man får ved blot at sammenlægge de nævnte bestanddele. Når der er tale om et varemærke, der er sammensat af ord, kan der foretages en delvis efterprøvelse af disse bestanddeles beskrivende karakter hver for sig, men spørgsmålet, om varemærket er beskrivende, afhænger under alle omstændigheder af en efterprøvelse af helhedsindtrykket. Det kan i den forbindelse ikke gøres gældende, at den forudgående undersøgelse af hver af de bestanddele, som et varemærke er sammensat af, udgør en obligatorisk fase. Appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) – og ved sagsanlæg Retten – er derimod forpligtet til at foretage en vurdering af varemærkets beskrivende karakter, når det ses som en helhed.

(jf. præmis 76-80)