4.

Jeg mangler imidlertid at undersøge et andet aspekt af spørgsmålet under hensyn til det franske toldvæsens indlæg for den forelæggende dommer, dvs. det forhold, at oprindelsesdeklarationerne for importerede varer ifølge den franske toldlovs artikel 95 — i henhold til hvilken bekendtgørelsen af 1. december 1961 fra generaldirektøren for toldvæsenet er udstedt — skal indeholde alle de oplysninger, som er nødvendige også for udarbejdelsen af statistiske oversigter. Kan en sådan benyttelse af oprindelsesdeklarationerne til statistiske formål retfærdiggøre den bestemmelse, som forpligter importørerne til af afgive de pågældende deklarationer? Statistiske oversigter er faktisk et uundværligt middel til af følge udviklingen i samhandelen. Det forhold, at Rådet i henhold til EØF-traktatens artikel 235 fandt det nødvendigt ved forordning nr. 1736/75 af 24. juni 1975 at fastsætte ensartede definitioner og metoder for statistik over Fællesskabets udenrigshandel og over samhandelen inden for Fællesskabet, viser, at disse oplysninger frembyder fællesskabsinteresse. Den tredje begrundelse for nævnte forordning fastslår, at de statistiske oplysninger, endog vedrørende samhandelen inden for Fællesskabet, indsamles af medlemsstaterne, og at det har vist sig nødvendigt at anvende ensartede definitioner og metoder for at opnå detaljerede og homogene resultater for Fællesskabet; i den ellevte begrundelse fastslås det, at »statistikken over samhandelen mellem medlemsstaterne er nødvendig for det fælles markeds harmoniske funktion«. At der ligeledes her for de forskellige medlemsstater foreligger en sådan interesse, som af traktaten er anerkendt som legitim, fremgår af den ret, som enhver af disse stater har til at anmode Kommissionen om bemyndigelse til at træffe beskyttelsesforanstaltninger i henhold til ovennævnte artikel 115 og til påberåbe sig eksistensen af »omlægninger i samhandelen«. Da traktatens forfattere har tillagt medlemsstaterne denne ret, må det ligeledes være hver medlemsstat tilladt at indsamle de nødvendige oplysninger, såvel for selv at kunne bedømme hensigtsmæssigheden af at træffe de pågældende foranstaltninger som for at gøre det muligt for Kommissionen at vurdere situationen for samhandelen på markedet i den stat, der har indgivet anmodning, og afgøre, om der er grund til at give den ansøgte bemyndigelse eller ej og på hvilke betingelser. Jeg mener således, at der, ud fra et fællesskabssynspunkt, foreligger tilstrækkeligt grundlag for, i perioden for de omhandlede faktiske begivenheder, at anse de importørerne pålagte nationale forpligtelser til, ud fra informative og statistiske hensyn, at oplyse toldmyndighederne om oprindelsen af varer hidrørende fra andre medlemsstater for tilstedelige. Efter min mening er det forgæves, at man med henblik på at imødegå denne opfattelse anfører, hvad Domstolen havde lejlighed til at fastslå i sagen Craeynest (EF-Domstolen, 22. oktober 1970, sag 12/70, Recueil 1970, s. 905 ff): »Det ville være i strid med dette krav«, dvs. kravet om en ensartet anvendelse i alle medlemsstaterne af et EØF-varecertifikat (det drejer sig i dette tilfælde om det såkaldte DD 4 varecertifikat), »om de nationale myndigheder kunne kræve andre beviser for varernes oprindelse end det, som følger af nævnte certifikat«. Denne dom begrænser sig faktisk til at udelukke, at medlemsstaterne kan kræve supplerende beviser ud over EØF-certifikatet, når det drejer sig om bedømmelsen af, om varerne opfylder de i traktatens artikler 9 og 10 fastsatte betingelser for fri omsætning inden for hele Fællesskabet. Det må dog straks tilføjes, at man med denne retningslinie ikke kan fravige sådanne præciseringer og grænser, som især er inspireret af det ovenfor omtalte kriterium vedrørende forholdet mellem den hindring for den fri samhandel, som anses for tilstedelig på grund af sin målsætning, og selve denne målsætning. Det må i så henseende først undersøges, om den importerende stat, idet den kræver angivelse af varernes oprindelse og fastsætter følgerne af en eventuel manglende angivelse, tager hensyn til de vanskeligheder, som importøren kan have ved med bestemthed at præcisere varens oprindelsesland. Kommissionen har under nærværende sag understreget, at varerne som oftest bliver forarbejdet flere gange i de forskellige medlemsstater og kan omsættes hyppigt, således at undersøgelsen af deres oprindelse i talrige tilfælde kan frembyde alvorlige eller endog uoverstigelige vanskeligheder. Følgelig — og naturligvis uden at foregribe hensynet til sådanne senere begrænsninger, som eventuelt følger af den nævnte forordning nr. 1736/75 — må en national lovgivning, der under alle omstændigheder gør markedsføringen af importerede varer betinget af importørens nøjagtige angivelse af varernes oprindelse uden at give ham mulighed for at retfærdiggøre sin eventuelle uvidenhed herom, siges at være unødvendig streng og uden rimeligt forhold til dens formal, som er at tilvejebringe statistiske oplysninger. Dernæst skal det undersøges, hvilken sanktion medlemsstaten knytter til overtrædelser af pligten til at angive varens oprindelsessted. Hvis denne sanktion, som i det foreliggende tilfælde, består i konfiskation af varen (eller betaling af et beløb svarende til dens værdi), hvortil føjes en bøde svarende til det dobbelte af varens værdi og idømmelse af frihedsstraf, mener jeg ikke, at en længere redegørelse er nødvendig for at påvise dens overdrevne karakter i forhold til krænkelsens alvor. Vi står her over for en åbenlyst overdreven Straffesanktion, der influerer på udøvelsen af en i traktaten fastsat grundlæggende frihed. Jeg skal i så henseende henvise til det princip, som Domstolen fastslog i sagen Watson (EF-Domstolen, 7. juli 1976, sag 118/75, Sml. 1976, s. 1198 ff) på området for fri bevægelighed for personer, og hvorefter staterne, selv om de under håndhævelsen af deres nationale offentlige orden kan pålægge udlændinge og sådanne egne statsborgere, som huser disse, pligt til at oplyse politimyndighederne om udlændingens ophold på det nationale område, dog hverken kan knytte vilkår til denne pligt, som kan medføre overdrevne vanskeligheder for den, som den påhviler (såsom fastsættelse af urimelige frister), eller forbinde dens overtrædelse med sanktioner, der ikke står i forhold til krænkelsens alvor. Ifølge samme opfattelse mener jeg at kunne hævde, at de kriminalretlige sanktioner, som er forbundet med ikke-over-holdelsen af en almindelig forpligtelse til at afgive oplysninger til statistiske formål, ikke kan indføres af medlemsstaterne i samme omfang, som hvis det drejer sig om at garantere overholdelsen af en beskyttelsesforanstaltning, som er behørigt godkendt i henhold til artikel 115. Det er klart, at sanktionens strenghed må være forskellig i de to tilfælde. I det sidste tilfælde drejer det sig om at sikre den korrekte anvendelse af en handelsmæssig restriktion, som er nødvendig for at undgå alvorlige økonomiske forstyrrelser; i det første tilfælde drejer det sig derimod om at sikre gennemførelsen af en ren og skær indsamling af oplysninger vedrørende varer, som er berettiget til fri og uhindret omsætning inden for Fællesskabets område. Det må derfor undgås, at forpligtelser, som er forbundet med denne indsamling, er af en sådan art, at de udgør en utilstedelig restriktion for de frie varebevægelser. De pågældende statistiske oversigter kan ganske vist også, som jeg har anført, have karakter af en grundbetingelse for, at staten selv kan fastslå og over for Kommissionen påvise nødvendigheden af at træffe beskyttelsesforanstaltninger. Men det skal endnu engang fremhæves, at disse foranstaltninger, netop på grund af deres karakter af undtagelser, er usædvanlige, og at men således ikke kan udstrække rækkevidden af den fællesskabsbestemmelse, der hjemler den eventuelle godkendelse heraf, ud over udløbet af den periode, hvorunder den faktisk fandt anvendelse. Som følge af alt dette, må det konkluderes, at den forpligtelse, som en medlemsstat pålægger importørerne til at angive importerede varers oprindelsessted, selv om den er forenelig med traktaten, i det omfang den har et statistisk oplysende formål, til gengæld udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, for så vidt som en tilladelse til at markedsføre varen afhænger af forpligtelsens opfyldelse, og for så vidt som dens ikke-opfyldelse medfører anvendelse af administrative eller kriminalretlige sanktioner, der ikke står i forhold til de netop omtalte formål.