ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

I denne forbindelse har den forelæggende ret indledningsvis anført, at Domstolen i dom af 21. marts 2019, Falck Rettungsdienste og Falck (C-465/17, EU:C:2019:234), fastslog, at organisationer eller sammenslutninger, hvis formål består i at udføre almennyttige opgaver, som ikke driver erhvervsvirksomhed, og som geninvesterer eventuelle overskud for at nå deres mål, udgør nonprofitorganisationer eller ‑sammenslutninger som omhandlet i artikel 10, litra h), i direktiv 2014/24. Domstolen fremhævede således, at det afgørende kriterium for at være omfattet af denne bestemmelse er, om virksomheden drives uden gevinst for øje. Ifølge den forelæggende ret er det kendetegnende for et socialt andelsselskab såsom Italy Emergenza, at det ikke drives med gevinst for øje. Det fremgår nemlig af artikel 6 i dette sidstnævnte selskabs vedtægter, at »[d]et sociale andelsselskab fungerer uden gevinst for øje og varetager samfundets almene interesse i menneskelig udvikling og social integration […]«. Disse vedtægters artikel 5 foreskriver ganske vist »et forbud mod udlodning af udbytte til et beløb, der er højere end den maksimale rentesats for postopsparingsbeviser forøget med to og et halvt procentpoint i forhold til den indbetalte kapital«. Denne artikel 5 kan imidlertid ikke anses for at have bevisværdi, eftersom der er tale om en bestemmelse, der gentager civillovbogens artikel 2514.
3

Artikel 5 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), bestemmer: »1. Enhver har ret til frihed og personlig sikkerhed. Ingen må berøves friheden undtagen i følgende tilfælde og i overensstemmelse med den ved lov foreskrevne fremgangsmåde: […] c) lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person med det formål at stille ham for den kompetente retlige myndighed, når der er begrundet mistanke om, at han har begået en forbrydelse, eller rimelig grund til at anse det for nødvendigt at hindre ham i at begå en forbrydelse eller i at flygte efter at have begået en sådan[…] […] f) lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person for at hindre ham i uretmæssigt at trænge ind i landet eller af en person, mod hvem der tages skridt til udvisning eller udlevering. 2. Enhver, der anholdes, skal snarest muligt og på et sprog, som han forstår, underrettes om grundene til anholdelsen og om enhver sigtelse mod ham. […] 4. Enhver, der berøves friheden ved anholdelse eller anden tilbageholdelse, har ret til at indbringe sagen for en domstol, for at denne hurtigt kan træffe afgørelse om lovligheden af frihedsberøvelsen og beordre ham løsladt, hvis frihedsberøvelsen ikke er lovlig. […]«
43

Tilsvarende skal fradragsretten for modtageren af leveringen principielt overholdes såvel inden for rammerne af ordningen for omvendt betalingspligt som inden for rammerne af det fælles momssystem. Den nævnte ret berøres således ikke af, at tjenesteyderen nægtes at lade en levering være omfattet af ordningen for omvendt betalingspligt. I denne henseende skal det bemærkes, at den omstændighed, at der blev foretaget en forkert momsfakturering på tidspunktet for afgiftspligtens indtræden – og navnlig når faktureringen, ligesom det er tilfældet i den foreliggende sag, er blevet foretaget uden moms – ikke i sig selv er tilstrækkelig til at fratage en afgiftspligtig person dennes ret til fradrag (jf. analogt dom af 21.3.2018, Volkswagen, C-533/16, EU:C:2018:204, præmis 47).
[…]

(5) Kriteriet anvendes, hvis fødevarevirksomhedslederen over for den kompetente myndighed kan dokumentere, at produktet i hele holdbarhedsperioden ikke overskrider grænseværdien på 100 cfu/g. Virksomhedslederen kan fastlægge egne grænseværdier for forskellige trin i processen, som skal være lave nok til at sikre, at grænseværdien på 100 cfu/g ikke overskrides ved holdbarhedsperiodens udløb.

[…]

(7) Kriteriet gælder for produkter, før de forlader den producerende fødevarevirksomhedsleders umiddelbare kontrol, hvis denne ikke over for den kompetente myndighed kan dokumentere, at produktet i hele holdbarhedsperioden ikke overskrider grænseværdien på 100 cfu/g.«
51

Fastsættelsen af betingelserne for at opnå status som tjenestemand og en sådan tjenestemands endelige indplacering i den personlige lønklasse, der – således som det er nævnt i nærværende doms præmis 31 og 32 – udgør et ansættelsesvilkår, er imidlertid to forskellige aspekter i den ordning, der finder anvendelse på tjenestemænd, således at en hensyntagen til det arbejde, som den pågældende har udført i sin egenskab af midlertidigt ansat med henblik på dennes adgang til at opnå status som tjenestemand eller med henblik på den endelige indplacering i den personlige lønklasse, ikke kan anses for at føre til en dobbelt værdiansættelse af det nævnte arbejde alene med henblik på den endelige indplacering i den personlige lønklasse.
59

Hvad angår den af Kommissionen og Kongeriget Danmark anførte betingelse om, at der ikke må foreligge gennemførelsesforanstaltninger, præciserede Domstolen i denne henseende i Montessori-dommens præmis 63-66, at selv om nationale bestemmelser om indførelse af en støtteordning og de retsakter, der gennemfører disse bestemmelser, såsom en skatteopgørelse, i forhold til støttemodtagere udgør gennemførelsesforanstaltninger, som omfatter en afgørelse, hvorved den nævnte ordning erklæres uforenelig med det indre marked, eller denne ordning erklæres forenelig med dette marked, såfremt tilsagn, som den pågældende medlemsstat har påtaget sig, overholdes, kan denne fortolkning ikke overføres på situationen for konkurrenter til de af en national foranstaltning begunstigede, hvilken foranstaltning er blevet anset for ikke at udgøre statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. En sådan konkurrent opfylder nemlig ikke de ved denne foranstaltning fastsatte betingelser for at være berettiget til fordelen ved foranstaltningen. På denne baggrund ville det være kunstigt at forpligte denne konkurrent til at anmode de nationale myndigheder om at få tildelt denne fordel og til at indbringe afgørelsen om afslag på denne anmodning for en national ret for at foranledige denne til at anmode Domstolen om at tage stilling til gyldigheden af Kommissionens afgørelse om den nævnte foranstaltning.
40

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet og det tredje spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i momsdirektivet samt princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning og praksis, hvorefter sælgeren af en fast ejendom er forpligtet til at regulere fradraget for indgående moms, der er betalt for denne ejendom, efter at sælgeren er blevet nægtet retten til at vælge at betale afgift med den begrundelse, at køberen på salgstidspunktet ikke opfyldte de fastsatte betingelser for sælgerens udøvelse af denne ret. Selv om køberens faktiske brug af den pågældende faste ejendom i forbindelse med momspligtige aktiviteter er uden betydning i denne henseende, er de kompetente myndigheder ikke desto mindre forpligtede til at undersøge, om der foreligger svig eller misbrug fra den afgiftspligtige person, der har ønsket at udøve sin ret til at vælge at betale afgift af den pågældende transaktion.
47

Hvad for det første angår ækvivalensprincippet bemærkes, at ZPK’s artikel 19, stk. 6, i henhold til den nationale ret som beskrevet i anmodningen om præjudiciel afgørelse, fastsætter automatisk modregning, når et vilkår er ugyldigt i henhold til ZPK’s artikel 19, stk. 5, for så vidt angår betalinger foretaget i henhold til en klausul, der overstiger loftet for den årlige sats for kreditomkostninger som defineret i artikel 19, stk. 4, heri. I forbindelse med en sag om udstedelse af et betalingspålæg, der delvist er baseret på et urimeligt kontraktvilkår, vil analog anvendelse af nævnte artikel 19, stk. 6, sammenholdt med ZZD’s artikel 76, efter den forelæggende rets opfattelse ligeledes gøre det muligt ex officio at foretage modregning på grundlag af dette vilkår, således at den berørte forbruger ikke længere vil skulle indlede en særskilt procedure for at få de uretmæssigt betalte beløb tilbagebetalt. For så vidt som den forelæggende ret ved besvarelsen af en anmodning om oplysninger fra Domstolen i denne henseende har anført dels, at der foreligger en selvmodsigende retspraksis for så vidt angår de betingelser, hvorunder den nationale ret under en betalingspålægsprocedure er forpligtet til at foretage modregning ex officio, når det konstateres, at et urimeligt kontraktvilkår som omhandlet i ZPK’s artikel 19, stk. 6, er blevet anvendt, dels, at der foreligger en anden retspraksis for så vidt angår lovligheden af at anvende denne bestemmelse analogt med henblik på at foretage modregning ex officio, når dette ikke kan ske ved anvendelse af ZPK’s artikel 19, stk. 4, har Domstolen imidlertid ikke tilstrækkeligt grundlag for at vurdere, om ækvivalensprincippet er overholdt. Det tilkommer derfor den nationale ret, som alene kan have direkte kendskab til de processuelle regler om retten til tilbagebetaling i den nationale retsorden, at efterprøve, om dette princip er overholdt, under hensyntagen til formålet med, årsagen til og de væsentligste elementer i disse processuelle ordninger.
58

I det foreliggende tilfælde skal det imidlertid fastslås, at ordlyden af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 1315/2013 ikke i sig selv gør det muligt at afgøre, om det i tilfælde af en indlandshavn, der henhører under det samlede net, og som allerede har forbindelser til både vejtransportinfrastruktur og jernbanetransportinfrastruktur, er tilladt for den pågældende medlemsstat at nedlægge den ene af disse to forbindelser for kun at opretholde den anden, når den pågældende medlemsstats forpligtelse i henhold til denne bestemmelse til at sikre, at den pågældende indlandshavn er forbundet »med vej- eller jernbaneinfrastrukturen«, endog kan forstås således, at medlemsstaten skal udvise særlig opmærksomhed i forhold til den ene eller den anden af disse forbindelser, på grund af disses behov, bl.a. i forbindelse med vedligeholdelse.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal principperne om gennemsigtighed, proportionalitet, ligebehandling og ikkeforskelsbehandling i medfør af artikel 160, stk. 1, i forordning 2018/1046 og artikel 102, stk. 1, i forordning nr. 966/2012 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en fuldstændig konkurrencebegrænsning ved indgåelsen af en offentlig kontrakt ved et udbud med forhandling uden forudgående offentliggørelse, når genstanden for den offentlige kontrakt ikke har særlige kendetegn, som gør det objektivt nødvendigt, at denne kun udføres af den økonomiske aktør, der er blevet indbudt til forhandlinger? Skal navnlig artikel 160, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 164, stk. 1, litra d), i forordning 2018/1046 og artikel 102, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 104, stk. 1, litra d), i forordning nr. 966/2012, fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den ordregivende myndighed efter indstilling af en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt som følge af det forhold, at det eneste afgivne tilbud er uegnet, også har mulighed for kun at indbyde én økonomisk aktør til at deltage i et udbud med forhandling uden forudgående offentliggørelse, når genstanden for den offentlige kontrakt ikke har særlige kendetegn, som gør det objektivt nødvendigt, at denne kun udføres af den økonomiske aktør, der er blevet indbudt til forhandlinger?«
(31)

Medlemsstaterne bør kunne fastsætte, at varer, der overgår til forbrug, skal være forsynet med afgiftsmærker […]. Anvendelse af sådanne mærker må ikke skabe hindringer for samhandelen inden for [Unionen]. Eftersom brugen af disse mærker ikke må give anledning til dobbeltbeskatning, bør det gøres klart, at et beløb, der er betalt eller stillet som sikkerhed for at få sådanne mærker, skal godtgøres, eftergives eller frigives af den medlemsstat, som udstedte mærkerne, hvis punktafgiften er forfaldet og er blevet opkrævet i en anden medlemsstat. For at undgå misbrug bør de medlemsstater, som har udstedt disse mærker, dog kunne stille den betingelse for godtgørelsen, eftergivelsen eller frigivelsen, at det bevises, at de er blevet fjernet eller tilintetgjort.«
Toldkodeksens artikel 78 har følgende ordlyd:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse[n] er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
12

Samme direktivs artikel 5 med overskriften »Rettigheder, der er knyttet til varemærket«, bestemmer: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse mellem tegnet og varemærket. 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed. […] 5. Stk. 1-4 berører ikke de i en medlemsstat gældende bestemmelser vedrørende beskyttelse mod brug af et tegn, der er udarbejdet med andet formål for øje end at skelne mellem varer eller mellem tjenesteydelser, når der med brug af dette tegn uden skellig grund tilsigtes en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
45

Domstolen har endvidere fastslået, at selv om det på den ene side er vigtigt – for at dokumentets adressat faktisk kan udøve sin ret til forsvar – at det pågældende dokument er affattet på et sprog, som vedkommende forstår, skal rekvirenten på den anden side ikke tåle de negative virkninger af en nægtelse af at modtage et ikke-oversat dokument, som er udtryk for ren forhaling og klart misbrug, når det kan bevises, at dokumentets adressat forstår det sprog, som dokumentet er affattet på. Det påhviler således den ret i afsenderstaten, for hvilken sagen er indbragt, på bedst mulig vis at varetage hver af parternes interesser, herunder navnlig ved at prøve samtlige faktiske omstændigheder og beviser, som konkret påviser adressatens sprogkundskaber (jf. i denne retning kendelse af 28.4.2016, Alta Realitat, C-384/14, EU:C:2016:316, præmis 78 og 79).
15

Efter kontrollen af, om de omhandlede produkter var i overensstemmelse med kravene i forordning nr. 1223/2009 samt i produktsikkerhedsloven og på grundlag af kontrolrapporten, traf forbrugerbeskyttelsesmyndigheden den 29. august 2018 afgørelser om, at disse produkter ikke opfyldte kravene i artikel 3, litra a), og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 1223/2009 med den begrundelse, at de nævnte produkter på grund af deres udseende, deres lugt, deres form og deres størrelse lignede levnedsmidler, og at de, idet de på grund af deres ydre fremtræden kunne forveksles med andre produkter, udgjorde en risiko for forbrugernes, navnlig børns og ældres, sikkerhed eller sundhed. Ved disse afgørelser forbød forbrugerbeskyttelsesmyndigheden for det første, at de omhandlede produkter blev markedsført, og pålagde for det andet den omhandlede forhandler at trække dem tilbage fra markedet, at underrette forbrugerne om risikoen forbundet med disse produkter, at informere forbrugerne om muligheden for at returnere de nævnte produkter til sælgeren og at give oplysninger om den fremgangsmåde, der skal følges.
25

Kapitel 1 i dette bilag med overskriften »General« indeholder punkt 1.3 med overskriften »Introduction«, der bestemmer: »1.3.1 Under the provisions of the relevant conventions set out in section 1.2 above, the Administration (i.e. the Government of the flag State) is responsible for promulgating laws and regulations and for taking all other steps which may be necessary to give the relevant conventions full and complete effect so as to ensure that, from the point of view of safety of life and pollution prevention, a ship is fit for the service for which it is intended and seafarers are qualified and fit for their duties) […] 1.3.3 The following control procedures should be regarded as complementary to national measures taken by flag State Administrations in their countries and abroad and are intended to provide a common and consistent approach to the performance of port State control inspections and control measures taken as a consequence of the detection of serious deficiencies. These Procedures are also intended to provide assistance to flag State Administrations in securing compliance with convention provisions in safeguarding the safety of crew, passengers and ships, and ensuring the prevention of pollution.«
20

I denne henseende har den forelæggende ret anført, at for at afslå overgivelsen af KL med henblik på fuldbyrdelse af den fængselsstraf på ti år, der var blevet idømt for forhold, der var blevet retligt beskrevet som »hærværk og plyndring«, anførte forundersøgelsesafdelingen ved cour d’appel d’Angers (appeldomstolen i Angers), at to af de handlinger, der er lagt til grund for denne lovovertrædelse, ikke ville udgøre lovovertrædelser i Frankrig, nemlig dels ødelæggelsen af Credito Italianos lokaler, dels ødelæggelsen ved afbrænding af køretøjet af mærket Fiat Brava. Forundersøgelsesafdelingen udledte heraf, at eftersom Corte d’appello di Genova (appeldomstolen i Genova) og Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) havde »udtrykt en utvetydig vilje« til at anse disse syv forhold, for hvilke der var blevet indledt retsforfølgelse under den retlige beskrivelse »hærværk og plyndring«, for at udgøre en uadskillelig helhed, indebar betingelsen om forholdets dobbelte strafbarhed derfor, at der skulle ses bort fra alle disse uadskillelige forhold, der var blevet straffet under denne retlige beskrivelse.
41

Uden at det har indvirkning på den forelæggende rets bedømmelse af disse betingelser med henblik på tvisten i hovedsagen, skal det bemærkes, at de nævnte betingelser synes opfyldt med hensyn til et erstatningssøgsmål, som på de omstændigheder, der er anført i denne doms præmis 36, alene tilsigter erstatning for en skade, der i det væsentlige svarer til størrelsen af de direkte udbetalinger, som en landbruger kunne være blevet indrømmet, hvis vedkommende havde købt betalingsrettigheder, med fradrag for omkostningerne til køb af disse betalingsrettigheder, når landbrugeren har afstået fra at foretage et sådant køb som følge af urigtige oplysninger afgivet af den kompetente nationale myndighed.
2

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (EUT 2013, L 347, s. 320, berigtiget i EUT 200, L 2016, s. 140) som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18. juli 2018 (EUT 2018, L 193, s. 1) (herefter »forordning nr. 1303/2013«) bestemmer følgende: »Ved denne forordning fastsættes fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), Den Europæiske Socialfond (ESF), Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond (EHFF), som fungerer under en fælles ramme (»de europæiske struktur- og investeringsfonde« eller »ESI-fondene«). […] Tredje del fastsætter generelle bestemmelser for EFRU og ESF (herefter »strukturfondene«) og Samhørighedsfonden for så vidt angår strukturfondenes og Samhørighedsfondens (herefter »fondene«) opgaver, prioriterede mål og organisation, kriterierne, som medlemsstaterne og regionerne skal opfylde for at være berettiget til at modtage støtte fra fondene, samt de disponible finansielle midler og kriterierne for deres fordeling. Fjerde del fastsætter generelle bestemmelser for fondene og EHFF for så vidt angår forvaltning og kontrol, finansiel forvaltning, regnskaber, og finansielle korrektioner. […]«
66

For det andet, som generaladvokaten har anført i punkt 54 i forslaget til afgørelse, medfører Rettens vurdering ikke, at overgangsperioden fra den 1. november 2014 til den 31. marts 2017, der er fastsat i artikel 16, stk. 5, TEU og artikel 3, stk. 2, i protokol nr. 36, forlænges ubegrænset. Ifølge denne vurdering kan kun krav, der er fremsat senest den 31. marts 2017, og som vedrører et udkast til EU-retsakt, der allerede er foreslået, men som ikke er vedtaget, udløse anvendelsen af afstemningsreglerne i denne protokols artikel 3, stk. 3. Muligheden for, at afstemningen om et sådant udkast til retsakt kan finde sted efter den 31. marts 2017, er uløseligt forbundet med overgangsordningen som defineret i protokollens artikel 3, stk. 2, som er baseret på datoen for fremsættelsen af kravet om anvendelse af disse afstemningsregler og ikke på det tidspunkt, hvor afstemningen finder sted. Det fremgår således, at Retten har anlagt en streng fortolkning af denne overgangsordning ud fra en fortolkning, der er i overensstemmelse med ordlyden af protokol nr. 36, som artikel 16, stk. 5, TEU henviser til. Retten kan derfor ikke kritiseres for at have forlænget ordningens varighed ud over den, der følger af det, som Lissabontraktatens ophavsmænd har anført i protokollen.