3.

Disse to søgsmålsgrunde skal forkastes. Finsider gør som omtalt gældende, at det i tidsrummet 30. juni 1981-30. juni 1982 har haft ret til i al fald indtil et vist niveau at opbygge lagre af produkter i gruppe la med henblik på en senere anvendelse af disse til dækning af leverancer af de samme produkter ud over fællesskabsbegrænsningerne. Det må hertil siges, at Finsider, såfremt der var grundlag for denne opfattelse, burde have bestridt lovligheden af de leveringskvoter, der blev tildelt selskabet for andet kvartal 1983. Det har det ikke gjort, og det kan det heller ikke nu — efter at den kommissionsbeslutning, ved hvilken disse begrænsninger blev meddelt det, er blevet endelig — gøre ved at påstå en bødebeslutning annulleret (jfr. Domstolens dom af 10. december 1986 i sag 41/85, Sideradria mod Kommissionen, Sml. s. 3917, præmis 10). Efter min mening ligger det under alle omstændigheder fast, at jern- og stålvirksomhederne ikke på datoen for vedtagelsen af den generelle beslutning nr. 1831/81 har kunnet have lagre af produkter i produktgruppe la, og at de ikke lovligt har kunnet oprette nye lagre af sådanne produkter. Som omtalt ovenfor under 1 fandtes der før nævnte dato, altså den 1. juli 1981, kun én gruppe I, der var omfattet af kvoteordningen, og som også omfattede coils. Efter at produkterne i denne gruppe var blevet fritaget for kvoteordningen, blev omvendt »solgte eller eksporterede« coils (gruppe la) henført under kvoteordningen i lighed med stålprodukter i grupperne Ib, Ic og Id. Iværksættelsen af denne ordning rejste som omtalt af Kommissionen et spørgsmål om overgangsregler, idet virksomhederne den 1. juli 1981 kunne have lagre af coils, der tilhørte den tidligere gruppe I, og som var produceret under overholdelse af de i den tidligere ordning fastsatte produktionskvoter. Men hvis disse coils efter denne dato blev markedsført som produkter tilhørende den nye undergruppe la, skulle producenten i kraft af reglen om ligestilling af produktion og salg overholde de begrænsninger, der var fastsat for leveringskvoterne. De coils, der var produceret som produkter tilhørende gruppe I, men som var blevet solgt eller eksporteret efter den 1. juli 1981 som stål i undergruppe la, blev med andre ord »talt med« to gange. Kommissionen tillod for at råde bod på denne ulempe virksomhederne at lade overskridelser af leveringskvoterne for produkter i undergruppe la afskrive på lagrene af gamle coils, der var lagerført pr. 30. juni 1981. For så vidt angår produkter i undergrupperne Ib, Ic og Id, for hvilke reglen om »produktion = levering« ikke gælder, nøjedes kontrolmyndigheden derimod med ikke at underkaste de stålprodukter, der var produceret før ændringen, de for disse produkter gældende restriktioner for levering (vedrørende denne praksis, der er blevet anvendt tidligere, henvises til Domstolens kendelse af 16. december 1980 i sag 258/80 R, Rumi mod Kommissionen, Sml. s. 3867, præmis 16). På denne baggrund kan det således endeligt fastslås at: a) at der ikke pr. 30. juni 1981 har kunnet eksistere lagre af produkter tilhørende undergruppe la, eftersom denne undergruppe ikke fandtes, men først blev indført lige efter; b) oprettelse af sådanne lagre fra den 1. juli s.a. har været uretmæssig på grund af reglen om »produktion = levering«. Hermed fremhæves Kommissionens begrundelse for ikke på noget tidspunkt at medregne sådanne lagre. Da det på den anden side har været udelukket, at der pr. 30. juni 1982 endnu kunne findes lagre af coils, der var produceret før juli 1981, er det klart, at anmeldelsespligten i henhold til artikel 2, i beslutning nr. 1696/82 ikke har kunnet gælde for coils i undergruppe la. Anbringendet om, at denne regel er blevet tilsidesat, savner således grundlag. Finsider's anbringende om at Kommissionen har gjort sig skyldig i forskelsbehandling savner ligeledes grundlag. Jeg skal i den forbindelse bemærke, at forpligtelsen til at anmelde lagrene pr. 30. juni 1982 blev indført af hensyn til en mere effektiv kontrol med overholdelsen af produktionskvoterne, men ikke for at give grundlag for en eventuel overskridelse af leveringskvoterne (Jfr. tredje betragtning til beslutning nr. 1696/82). Virksomhederne har altså ikke ved artikel 2 opnået ret til at anvende de lagre, der var opbygget i løbet af perioden 1981/1982, og det er utænkeligt, at Kommissionen skulle have accepteret en adfærd, der gik ud herpå. Som tidligere nævnt er forskellen mellem coils i undergruppe la og andre coils, at de førstnævnte retligt set kun kan identificeres på det tidspunkt, hvor de udgår fra fabrikken, idet det ikke anerkendes, at de lagerføres. Når henses til denne sondring — som, lad det være sagt endnu en gang — blev indført »for at sikre, at systemet [efter ændringen] virker fuldt ud efter hensigten«, har Kommissionen ikke, hvis den skulle undgå, at ændringsbestemmelserne blev fuldstændig uden betydning, kunnet anerkende, at uretmæssigt oprettede eller fastholdte lagre blev anvendt. På baggrund heraf kan Komissionens beslutning om at pålægge Finsider en bøde for kvoteoverskridelser ikke anses for at være et udtryk for forskelsbehandling.