ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 9. oktober 2008 — Kommissionen mod Nederlandene

(Sag C-230/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/22/EF — elektronisk kommunikation — fælleseuropæisk alarmnummer — lokalisering af den kaldende part — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundelse — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 16-21)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EUT L 108, s. 51).

Konklusion

1) Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet det ikke, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret sig, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part ved opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112« stilles til rådighed for beredskabsinstanserne.

2) Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.

3) Republikken Litauen bærer sine egne omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 9. oktober 2008 — Kommissionen mod Nederlandene

(Sag C-230/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/22/EF — elektronisk kommunikation — fælleseuropæisk alarmnummer — lokalisering af den kaldende part — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundelse — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 16-21)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EUT L 108, s. 51).

Konklusion

1) Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet det ikke, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret sig, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part ved opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112« stilles til rådighed for beredskabsinstanserne.

2) Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.
Sag C-239/07

Sag med henblik på prøvelse af forfatningsmæssigheden

anlagt af

Julius Sabatauskas m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas)

»Det indre marked for elektricitet — direktiv 2003/54/EF — artikel 20 — transmissions- og distributionssystemer — tredjeparters adgang — medlemsstaternes forpligtelser — tredjeparters frie adgang til transmissions- og distributionssystemer for elektricitet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 12. juni 2008 I ‐ 7525

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 9. oktober 2008 I ‐ 7539

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – foranstaltninger med henblik på det indre elektricitetsmarkeds oprettelse og funktion – direktiv 2003/54 – tredjeparters adgang til transmissions- og distributionssystemer for elektricitet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54, art. 20)

Artikel 20 i direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92 skal fortolkes således, at bestemmelsen alene definerer medlemsstaternes forpligtelser for så vidt angår tredjeparters adgang og ikke tilslutning til transmissions- og distributionssystemerne for elektricitet, og at den ikke foreskriver, at den ordning for adgang til systemerne, som medlemsstaterne skal iværksætte, skal give de privilegerede kunder mulighed for frit at vælge, hvilken type net de ønsker at tilslutte sig.

Nævnte artikel 20 skal endvidere fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en privilegeret kundes udstyr kun må tilsluttes et transmissionssystem, såfremt distributionssystemoperatøren på grundlag af godtgjorte tekniske og driftsmæssige krav nægter at tilslutte den privilegerede kundes udstyr, der befinder sig på området angivet på distributionssystemoperatørens licens, til distributionssystemet. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om iværksættelsen og anvendelsen af denne ordning i forhold til systembrugerne sker efter objektive og ikke-diskriminerende kriterier.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Det fremgår af bestemmelserne i vedtægten og i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, at der er forskel på den administrative stilling, kravene til ansættelse og ansættelsesvilkårene for hjælpeansatte set i forhold til tjenestemænd og midlertidigt ansatte. Det fremgår af disse forskelle, at de hjælpeansatte ikke ansættes med henblik på at opfylde en permanent mission ved fællesskabsinstitutionerne. Det karakteristiske for en kontrakt om hjælpeansættelse er derimod den tidsmæssige usikkerhed, idet den kun kan anvendes for at sikre en midlertidig erstatning eller for at gøre det muligt at få udført administrative opgaver, der har foreløbig karakter, eller som opfylder et påtrængende krav eller ikke er klart defineret. De hjælpeansatte udgør af denne årsag en særlig kategori af ansatte, der opfylder særlige behov hos den institution, der beskæftiger dem.

(jf. præmis 42 og 48)
Sag C-404/07

Győrgy Katz

mod

István Roland Sós

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Bíróság)

»Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager — rammeafgørelse 2001/220/RIA — ofres stilling i forbindelse med straffesager — subsidiært privat påtaleberettiget, som overtager påtalen fra statsadvokaten — vidneforklaring fra offeret«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 10. juli 2008 I ‐ 7609

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 9. oktober 2008 I ‐ 7620

Sammendrag af dom

Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – ofres stilling i forbindelse med straffesager – rammeafgørelse 2001/220

(Rådets rammeafgørelse 2001/220, art. 2 og 3)

Rammeafgørelse 2001/220 om ofres stilling i forbindelse med straffesager, som pålægger medlemsstaterne på den ene side at sikre ofrene et højt beskyttelsesniveau samt en reel og passende rolle i deres strafferetssystem og på den anden side at anerkende sidstnævntes rettigheder og legitime interesser og at sikre deres mulighed for at blive hørt under processen og for at tilvejebringe beviser, giver medlemsstaterne et bredt skøn med hensyn til den konkrete fremgangsmåde for virkeliggørelse af disse mål.

Artikel 2 og 3 i den nævnte rammeafgørelse skal herved fortolkes således, at de ikke indeholder nogen forpligtelse for en national domstol til at tillade et offer for et strafbart forhold at afgive forklaring som vidne i forbindelse med en subsidiær privat påtale. I mangel af en sådan mulighed skal offeret imidlertid have tilladelse til at afgive et udsagn, der kan indgå som bevis i sagen.

(jf. præmis 46 og 50 samt domskonkl.)
Sag C-372/07

Nicole Hassett

mod

South Eastern Health Board

og

Cheryl Doherty

mod

North Western Health Board

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court)

»Retternes kompetence — forordning (EF) nr. 44/2001 — artikel 22, nr. 2 — tvister vedrørende gyldigheden af beslutninger truffet af selskabsorganer — enekompetence for domstolene i den stat, hvor selskabet har hjemsted — interesseorganisation for læger«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. oktober 2008 I ‐ 7405

Sammendrag af dom

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – enekompetence – tvister vedrørende selskaber og juridiske personer

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 22, nr. 2)

Artikel 22, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et søgsmål, hvor en part gør gældende, at en beslutning truffet af et organ under et selskab tilsidesætter de rettigheder, som den nævnte part angiveligt har i medfør af dette selskabs vedtægter, ikke vedrører gyldigheden af beslutninger truffet af organer under et selskab som omhandlet i denne bestemmelse.

For at artikel 22, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 finder anvendelse, er det ikke tilstrækkeligt, at en retssag på en eller anden måde har forbindelse med en beslutning truffet af et organ under et selskab. Hovedformålet med undtagelsen til den generelle kompetenceregel fastsat i denne bestemmelse, og som bestemmer, at retterne i den stat, hvor et selskab har hjemsted, er enekompetente, er at centralisere kompetencen for at undgå, at der afsiges modstridende afgørelser om selskabers beståen eller om gyldigheden af beslutninger truffet af deres organer. Hvis alle tvister, som vedrører en beslutning truffet af et organ under et selskab, skulle være omfattet af denne bestemmelse, ville dette indebære, at retssager — uanset om de er baseret på ansvar inden for eller uden for kontrakt eller enhver anden form for ansvar — som er anlagt mod et selskab, næsten altid henhører under kompetencen for domstolene i den stat, hvor selskabet har hjemsted.

En sådan fortolkning ville desuden resultere i at lade undtagelsesværnetinget i artikel 22, nr. 2, omfatte både tvister, som efter al sandsynlighed ikke vil resultere i, at der afsiges modstridende afgørelser om gyldigheden af beslutninger truffet af organer under et selskab, og tvister, som på ingen måde kræver nogen undersøgelse af formaliteterne i forbindelse med offentligheden omkring selskabet. En sådan fortolkning ville således udstrække anvendelsesområdet for artikel 22, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 videre, end dens formål kræver. Denne bestemmelses anvendelsesområde omfatter således kun tvister, hvori en part anfægter gyldigheden af en beslutning truffet af et organ under et selskab i medfør af den anvendelige selskabsret eller de vedtægtsmæssige bestemmelser vedrørende selskabets organers funktionsmåde.

(jf. præmis 19, 20 og 22-26 samt domskonkl.)
Når Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) ikke kan godtgøre, at et dokument er forskriftsmæssigt meddelt, eller når bestemmelserne vedrørende dets meddelelse ikke har været overholdt, men modtageren dog har modtaget dokumentet, følger det af regel 68 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at Harmoniseringskontoret har mulighed for at fremlægge bevis for datoen for denne modtagelse, og at dokumentet anses for meddelt på denne dato.

(jf. præmis 23)
Sag C-411/07

X BV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Fælles toldtarif — kombineret nomenklatur — tarifering — pos. 8541, 8542 og 8543 — optocouplers«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 2. oktober 2008 I ‐ 7421

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – toldpositioner – optocouplers

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I, pos. 8541, 8542 og 8543; Kommissionens forordning nr. 1832/2002)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1832/2002, skal fortolkes således, at en optocoupler, uanset om den indeholder et forstærkerkredsløb, henhører under pos. 8541. Tariferingen af optocouplers kan ikke variere, afhængig af om de er forsynet med et integreret forstærkerkredsløb, idet forstærkerkredsløbet blot har til formål at sikre en god transmission af signalerne og ikke grundlæggende ændrer optocouplernes karakteristika og egenskaber som lysfølsomme halvlederkomponenter. Denne tarifering forekommer derfor specifik og passende.

(jf. præmis 23-25 og domskonkl.)
Sag C-151/07

Theologos-Grigorios Chatzithanasis

mod

Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis

og

Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias)

»Direktiv 92/51/EØF — anerkendelse af eksamensbeviser — studier, der er gennemført ved et »frit studiecenter«, der ikke er anerkendt som uddannelsesinstitution i værtsmedlemsstaten — optiker«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. december 2008 I ‐ 9015

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – direktiv 92/51

[Rådets direktiv 92/51, art. 1, litra a), art. 3 og 4]

Artikel 1, litra a), artikel 3 og 4 i direktiv 92/51 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48, som ændret ved direktiv 2001/19, skal fortolkes således, at de kompetente myndigheder i en værtsmedlemsstat i henhold til direktivets artikel 3, med forbehold af samme direktivs artikel 4, er forpligtet til at anerkende et eksamensbevis udstedt af en kompetent myndighed i en anden medlemsstat, selv om dette eksamensbevis attesterer en uddannelse, der helt eller delvis er opnået ved en institution i værtsmedlemsstaten, der ifølge sidstnævnte stats lovgivning ikke er anerkendt som uddannelsesinstitution.

Dels indeholder direktiv 92/51 ikke nogen begrænsninger med hensyn til, i hvilken medlemsstat en ansøger skal have opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer, dels tilkommer det alene de kompetente myndigheder, som udsteder eksamensbeviser, der giver adgang til et lovreguleret erhverv, i lyset af de regler, som finder anvendelse inden for rammerne af deres erhvervsuddannelsessystem, at kontrollere, om betingelserne for, at de kan udstedes, er opfyldt, bl.a. betingelserne vedrørende den uddannelsesinstitution, hvor ansøgeren har gennemført sin uddannelse. Denne fortolkning ændrer ikke ved værtsmedlemsstatens kompetence for så vidt angår undervisningsindholdet og uddannelsessystemets tilrettelæggelse, eftersom det omhandlede eksamensbevis i direktivets kontekst ikke henhører under værtsmedlemsstatens uddannelsessystem, men under uddannelsessystemet i den medlemsstat, som den eksamensbevisudstedende kompetente myndighed henhører under. Det tilkommer dermed sidstnævnte myndighed at sikre kvaliteten af de omhandlede uddannelser.

Desuden kan den omstændighed, at en statsborger fra en medlemsstat, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv, vælger at optage dette erhverv i en medlemsstat efter eget ønske, ikke i sig selv anses for misbrug af den generelle anerkendelsesordning, som er indført ved direktiv 92/51, og retten for en medlemsstats statsborgere til at vælge den medlemsstat, hvor de ønsker at opnå deres erhvervsmæssige kvalifikationer, er inden for et enhedsmarked et led i udøvelsen af de grundlæggende friheder, der er garanteret ved traktaten.

(jf. præmis 30-32 og 34 samt domskonkl.)
Sag C-391/07

Glencore Grain Rotterdam BV

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Forordning (EF) nr. 800/1999 — eksportrestitutioner for landbrugsprodukter — artikel 16 — differentieret restitution — bevis for opfyldelse af toldformaliteterne ved indførsel — fremlæggelse af en kopi eller en fotokopi af transportdokumentet — forordning (EF) nr. 1501/95 — ydelse af eksportrestitution i kornsektoren — artikel 13 — fravigelse af bestemmelserne i artikel 16 i forordning nr. 800/1999«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 18. september 2008 I ‐ 9119

Domstolens dom (Første Afdeling) af 4. december 2008 I ‐ 9138

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – differentieret restitution

(Kommissionens forordning nr. 1501/95, som ændret ved forordning nr. 1259/97, art. 13, og nr. 800/1999, art. 16, stk. 3)

Artikel 13 i forordning nr. 1501/95 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1766/92 for så vidt angår ydelse af eksportrestitutioner for korn samt de foranstaltninger, der skal træffes inden for kornsektoren i tilfælde af markedsforstyrrelser, som ændret ved forordning nr. 1259/97, som fritager en erhvervsdrivende fra at føre bevis for afslutning af toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tilfælde af restitution fastsat ved licitation, for så vidt som han fører bevis for, at en mængde på mindst 1500 tons kornprodukter har forladt Fællesskabets toldområde i et fartøj, der er egnet til søtransport, skal fortolkes således, at den omstændighed, at denne erhvervsdrivende har ført et sådant bevis, ikke fritager ham fra den forpligtelse, der er fastsat i artikel 16, stk. 3, i forordning nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, til at fremlægge en kopi eller en fotokopi af transportdokumentet.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Sag C-403/07

Metherma GmbH & Co. KG

mod

Hauptzollamt Düsseldorf

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Fælles toldtarif — kombineret nomenklatur — tarifering — pos. 8101 og 8102 — knusning og sønderbrydning af »kun sintrede« stænger af wolfram eller molybdæn — ubearbejdet wolfram og molybdæn, herunder kun sintrede stænger — affald og skrot«

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 27. november 2008 I ‐ 8923

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – toldpositioner – »kun sintrede« stænger af wolfram eller molybdæn

(Rådets forordning nr. 2658/87; Kommissionens forordning nr. 2388/2000)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, skal i den affattelse, som fandt anvendelse i løbet af 2001, dvs. den, som følger af forordning nr. 2388/2000 om ændring af bilag I til forordning nr. 2658/87, fortolkes således, at »kun sintrede« stænger af wolfram eller molybdæn henhører under dens underposition 81019110, henholdsvis underposition 81029110. Sådanne stænger, der skal anses for en ubearbejdet form af de pågældende metaller og ikke for varer heraf, kan ikke forarbejdes til skrot henhørende under underposition 81019190, henholdsvis underposition 81029190, i nævnte kombinerede nomenklatur ved at blive sønderbrudt eller knust.

Det fremgår af de forklarende bemærkninger til pos. s1.01 og 82.01 i Verdenstoldorganisationens harmoniserede system, at kun sintrede stænger af wolfram eller molybdæn fremkommer ved, at »pulverpartiklerne smelter sammen til en solid og modstandsdygtig masse, uden at stængerne nedbrydes«. Den omstændighed, at wolfram eller molybdæn ikke længere fremtræder i pulverform, men som en solid masse, hvis sådanne stænger ikke senere bearbejdes eller forarbejdes, kan ikke i sig selv have den konsekvens, at de pågældende metaller skal anses for ikke længere at fremtræde i deres ubearbejdede form, i hvert fald ikke med henblik på anvendelsen af den kombinerede nomenklatur. Endvidere følger det af selve ordlyden af underposition 81019110 og 82019110 i den kombinerede nomenklatur, at de omhandlede metaller i ubearbejdet form omfatter »kun sintrede stænger« ved anvendelsen af den kombinerede nomenklatur. Eftersom »kun sintrede« stænger af wolfram eller molybdæn svarer til disse metaller i ubearbejdet form med henblik på anvendelsen af henholdsvis pos. 8101 og 8102 i den kombinerede nomenklatur, kan sådanne stænger følgelig ikke anses for samtidig at henhøre under begrebet »varer heraf« i disse positioners forstand og kan derfor ikke gøres definitivt uanvendelige til deres oprindelige formål ved brud eller opskæring.

(jf. præmis 52-56 og domskonkl.)
Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Et appelskrift, som blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, opfylder ikke begrundelseskravet i disse bestemmelser. Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten.

Det følger heraf, at en appel, hvorved appellanten, alt imens han henviser til argumenter, som han allerede har anført til støtte for annullationssøgsmålet for Retten, ikke bestrider den af Retten anlagte fortolkning, kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 33-36)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 13. november 2008 — Kommissionen mod Efrosyni Alexiadou

(Sag C-436/07 P)

»Appel — voldgiftsklausul — aftale om et program for teknologisk udvikling til produktion af vandafvisende læder — tilbagebetaling af forskud — renter«

Appel — anbringender — urigtig fortolkning og anvendelse af bestemmelser i en kontrakt, der indeholder en voldgiftsklausul (art. 238 EF; statutten for Domstolen, art. 56; Rådets beslutning 1999/169) (jf. præmis 18-26)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 12. juli 2007, Kommissionen mod Alexiadou (sag T-312/05), hvorved Retten ikke gav Kommissionen medhold i et søgsmål med påstand om, at sagsøgte tilpligtes at tilbagebetale det forskud, som Kommissionen har udbetalt i forbindelse med en aftale om et program for teknologisk udvikling til produktion af vandafvisende læder (aftale nr. G1ST-CT-2002-50227).

Konklusion

1) Dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 12. juli 2007 i sag T-312/05, Kommissionen mod Alexiadou, ophæves.

2) Sagen hjemvises til De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans.

3) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 13. november 2008 — Kommissionen mod Efrosyni Alexiadou

(Sag C-436/07 P)

»Appel — voldgiftsklausul — aftale om et program for teknologisk udvikling til produktion af vandafvisende læder — tilbagebetaling af forskud — renter«

Appel — anbringender — urigtig fortolkning og anvendelse af bestemmelser i en kontrakt, der indeholder en voldgiftsklausul (art. 238 EF; statutten for Domstolen, art. 56; Rådets beslutning 1999/169) (jf. præmis 18-26)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 12. juli 2007, Kommissionen mod Alexiadou (sag T-312/05), hvorved Retten ikke gav Kommissionen medhold i et søgsmål med påstand om, at sagsøgte tilpligtes at tilbagebetale det forskud, som Kommissionen har udbetalt i forbindelse med en aftale om et program for teknologisk udvikling til produktion af vandafvisende læder (aftale nr. G1ST-CT-2002-50227).

Konklusion

1) Dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 12. juli 2007 i sag T-312/05, Kommissionen mod Alexiadou, ophæves.

2) Sagen hjemvises til De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans.