DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FEMTE AFDELING) DEN 15. DECEMBER 1992. - PIERA SCARAMUZZA MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND, DER GOER TJENESTE I ET TREDJELAND - VEDERLAG - UDBETALT I TJENESTELANDETS VALUTA - KORRIGERET MED JUSTERINGSKOEFFICIENT FOR TJENESTELANDET. - SAG T-75/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-02557



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Tjenestemaend ° vederlag ° betaling i tjenestestedets valuta ° justeringskoefficient ° saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland ° gennemfoerelse af interne direktiver ° lovligt ° tilsidesaettelse af principperne om koebekraftsaekvivalens og ligebehandling ° foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 63 og 64; bilag X, art. 11 og art. 12, stk. 1)

Sammendrag

Ansaettelsesmyndigheden har ikke overskredet graenserne for det skoen, som artikel 12, stk. 1, i vedtaegtens bilag X indroemmer den med hensyn til fastsaettelse af regler for udbetaling af vederlag til tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ved at have vedtaget et internt direktiv, hvorefter saadanne tjenestemaend efter anmodning alene udbetales indtil 80% af deres nettovederlag i det lands valuta, hvor de goer tjeneste, med den herfor gaeldende justeringskoefficient, og kun i behoerigt dokumenteret tilfaelde kan faa udbetalt en stoerre del. Selv om der herved er indfoert en anden ordning end den, der gaelder for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, hvis vederlag i henhold til vedtaegtens artikel 63 og 64 automatisk og fuldstaendigt udbetales i tjenestelandets valuta med den herfor gaeldende justeringskoefficient, er ligebehandlingsprincippet ikke herved blevet tilsidesat. Ligebehandlingsprincippet indebaerer nemlig, at samme situationer behandles ens, men ogsaa, at forskellige situationer behandles forskelligt under hensyntagen til den konstaterede forskel.

Situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, adskiller sig fra situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, bl.a. med hensyn til de udgifter, der skal afholdes i tjenestelandet. For at sikre opretholdelsen af samme koebekraft for alle tjenestemaend, uanset deres tjenestested, maa der i reglerne for udbetaling af vederlag tages hensyn til forskellene mellem de paagaeldende tjenestemaends situation. At anvende en formodning om, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, kun kan antages at bruge 80% af deres vederlag i tjenestelandet, mens tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, formodes at anvende hele deres vederlag i det land, hvor de goer tjeneste, er en forskelsbehandling, der, henset til forskellene mellem de to tjenestemandsgruppers situation, maa anses for rimelig. De tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, skal nemlig i henhold til vedtaegtens bilag X hverken udrede deres boligudgifter eller deres sundhedsudgifter.

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Sagsoegeren er tjenestemand i loenklasse B3. Hun blev den 4. januar 1988 ansat i Kommissionens Faste Delegation i Oslo og blev derefter den 17. juni 1991 flyttet til Kommissionens kontor i New York.

2 Den 1. oktober 1990 anmodede hun om at faa hele sit vederlag udbetalt i tjenestestedets valuta og med den herfor gaeldende justeringskoefficient, samt om at denne foranstaltning fik gyldighed fra datoen for hendes tiltraedelse af tjenesten.

3 Denne anmodning forblev ubesvaret fra Kommissionens side indtil datoen for udloebet af den fire maaneders frist, der er fastsat i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), nemlig den 1. februar 1991. Den 12. februar 1991 modtog sagsoegeren dog en skrivelse fra generaldirektoeren for personale og administration, hvori hendes anmodning udtrykkeligt blev afvist.

4 Den 23. april 1991 indbragte sagsoegeren i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten en klage over afvisningen af hendes anmodning.

5 Den 30. juli 1991 modtog sagsoegeren en skrivelse fra generaldirektoeren for personale og administration, der var dateret den 26. juli 1991, og hvori hendes klage udtrykkeligt blev afvist.

6 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren har anlagt denne sag, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 24. oktober 1991.

7 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

Parternes paastande

8 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

"1) Sagen admitteres, og der gives dom efter sagsoegerens paastand.

2) Foelgelig annulleres Kommissionens afgoerelse om at afvise sagsoegerens anmodning om at faa udbetalt hele sit vederlag i tjenestestedets valuta, dvs. i norske kroner, med den derfor gaeldende justeringskoefficient.

3) Foelgelig tilpligtes sagsoegte med tilbagevirkende kraft at betale sagsoegeren tillaegget svarende til 100% af hendes vederlag i lokal valuta med den derfor gaeldende justeringskoefficient, med tillaeg af morarenter, der fastsaettes til 8%.

4) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger."

Kommissionen har for sit vedkommende nedlagt foelgende paastande:

"Principalt:

1) Frifindelse.

2) Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

Subsidiaert:

3) skulle det umulige ske, at Retten kender artikel 1 i Kommissionens interne direktiver ulovlig, fastslaas,

a) at Rettens dom ikke kan paaberaabes til stoette for krav vedroerende vederlagsperioder, der ligger foer dommens afsigelse, medmindre der er tale om tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og som tidligere har gjort deres rettigheder gaeldende for Retten eller ved en ansoegning eller klage

b) for saa vidt saerlig angaar sagsoegeren, at der ved beregningen af de beloeb, som skulle have vaeret udbetalt til hende i norske kroner under anvendelse af den norske justeringskoefficient, kun laegges de beloeb til grund, der faktisk er indbetalt i BFR paa hendes konto efter oktober 1990, eller der i hvert fald for den forudgaaende periode ikke tages hensyn til de beloeb, der er overfoert direkte til BHW-banken i forbindelse med et boliglaan, eller andre beloeb, der direkte er blevet indeholdt i sagsoegerens vederlag."

Realiteten

9 Sagsoegeren har i det vaesentlige paaberaabt sig to anbringender til stoette for sin annullationspaastand. Det foerste vedroerer den tilsidesaettelse af artikel 12, stk. 1, i vedtaegtens bilag X (herefter benaevnt "bilag X"), som Kommissionen har begaaet ved sin vedtagelse af artikel 1 i sine interne direktiver vedroerende fastsaettelse af de i artikel 12 i bilag X omhandlede betalingsregler (herefter benaevnt "interne direktiver"). Det andet anbringende vedroerer tilsidesaettelse af princippet om koebekraftsaekvivalens og vedtaegtens artikel 62-65.

10 Bilag X blev indsat i vedtaegten ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 3019/87 af 5. oktober 1987 om indfoerelse af saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, der goer tjeneste i et tredjeland (EFT L 286, s. 3). I dets artikel 11 hedder det: "Vederlaget samt de i artikel 10 naevnte godtgoerelser udbetales i belgiske francs i Belgien. De korrigeres med den koefficient, som anvendes paa vederlaget til tjenestemaend, der goer tjeneste i Belgien", og i artikel 12: "Ansaettelsesmyndigheden kan efter anmodning fra tjenestemanden beslutte helt eller delvis at udbetale vederlaget i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste. Vederlaget korrigeres da med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestestedet, og konverteres efter den tilsvarende vekselkurs. I saerlige, behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden helt eller delvis foretage denne udbetaling i en anden valuta end den, der anvendes paa tjenestestedet, efter regler, der sikrer, at koebekraften opretholdes." Artikel 1 i de interne direktiver indeholder foelgende bestemmelse: "I henhold til artikel 12 i bilag X til vedtaegten udbetaler ansaettelsesmyndigheden efter anmodning fra tjenestemanden indtil 80% af hans nettovederlag i det lands valuta, hvor han goer tjeneste. I behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden godkende at udbetale en stoerre del end de 80% i tjenestelandets valuta."

° Foerste anbringende: tilsidesaettelse af artikel 12 i bilag X ved artikel 1 i de interne direktiver

Parternes argumenter

11 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at artikel 1 i de interne direktiver tilsidesaetter artikel 12 i bilag X, som direktiverne gennemfoerer, ved at begraense den del af tjenestemaendenes nettovederlag, der udbetales i tjenestelandets valuta og under anvendelse af den dér gaeldende justeringskoefficient, til 80%, medmindre der foreligger en saerlig begrundet anmodning. Artikel 12 i bilag X indeholder nemlig ingen saadan begraensning og giver ikke ansaettelsesmyndigheden nogen skoensmaessig befoejelse i saa henseende. Saaledes angiver ordet "kan", at denne bestemmelse fraviger princippet i artikel 11, saafremt tjenestemanden anmoder herom. Med hensyn til udtrykket "helt eller delvis" giver det tjenestemaendene mulighed for at formulere deres anmodning efter, hvad der tjener deres interesser bedst.

12 Hun har tilfoejet, at artikel 1 i de interne direktiver tilsidesaetter artikel 12 i bilag X, idet den sammenblander sidstnaevnte artikels stk. 1 og 2 ved at lade den undtagelse, der er fastsat i stk. 2, gaelde for princippet om, at vederlaget udbetales i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste, og korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestestedet. Ifoelge sagsoegeren boer det i artikel 12, stk. 1, fastsatte princip om, at vederlaget efter anmodning fra tjenestemanden helt eller delvis udbetales i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste, sammenholdes med stk. 2, hvori der er fastsat undtagelser fra dette princip: "i saerlige, behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden helt eller delvis foretage denne udbetaling i en anden valuta end den, der anvendes paa tjenestestedet". Princippet indeholdes saaledes i stk. 1, og undtagelsen derfra i stk. 2. Tilslutter man sig den opfattelse, at stk. 1 fastsaetter en skoensmaessig befoejelse, mister stk. 2 enhver betydning, da der, saafremt grundreglen er helt afhaengig af parternes vilje, ikke er nogen grund til at anmode tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, om behoerigt at begrunde undtagelserne.

13 Sagsoegeren har anfoert, at hvis det antages, at artikel 12 hjemler administrationen en skoensmaessig befoejelse til at bestemme, hvor stor en del af vederlaget, der kan udbetales i tjenestelandets valuta under anvendelse af den dér gaeldende justeringskoefficient, begraenser artikel 1 i de interne direktiver i for hoej grad denne befoejelse ved at forbyde, at vederlaget "helt" udbetales i denne valuta.

14 Kommissionen har svaret, at det klart fremgaar af overskriften til vedtaegtens bilag X ("Saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland"), og af artikel 1 i bilaget, at bilaget fastsaetter undtagelser til vedtaegten. I dette bilag X er der fastsat en raekke saerlige foranstaltninger for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, herunder artikel 11 og 12, der fastsaetter afloenningsreglerne. Kommissionen fastsatte i maj 1988 i medfoer af artikel 1 i bilag X reglerne for udbetaling af vederlag for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ved interne direktiver om gennemfoerelse af artikel 12 i bilag X.

15 Kommissionen har gjort gaeldende, at artikel 12 i bilag X udtrykkeligt giver ansaettelsesmyndigheden skoensmaessig befoejelse til at bestemme, om vederlaget "helt eller delvis" skal udbetales i tjenestelandets valuta. Det tilkommer saaledes ansaettelsesmyndigheden ° med forbehold af Rettens eller Domstolens kontrol ° at bestemme, hvilken procentdel af vederlaget den finder det rimeligt at udbetale i tjenestelandets valuta til den tjenestemand, der har anmodet om anvendelse af artikel 12. Ved skoensmaessigt at fastsaette den "del" af vederlaget, der normalt efter anmodning fra en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, kan udbetales i tjenestelandets valuta (undtagen naar tjenestemanden kan paavise, at en stoerre del skal betales i lokal valuta), til 80%, respekterer de interne direktiver fuldt ud den ramme, der er opstillet ved artikel 12, stk. 1, i bilag X. Kommissionen har anfoert, at havde den, som oensket af sagsoegeren, besluttet systematisk at udbetale hele vederlaget i tjenestelandets valuta, saafremt en tjenestemand anmodede derom, ville artikel 12 i bilag X vaere blevet tilsidesat. En saadan anmodning ville nemlig uretmaessigt indebaere bortfald af den skoensmaessige befoejelse, institutionen har paa dette omraade.

16 Kommissionen har tilfoejet, at sagsoegerens henvisning til artikel 12, stk. 2, i bilag X er helt irrelevant, idet denne bestemmelse ikke vedroerer sagsoegerens situation, men alene udbetalinger i en anden valuta end den, der anvendes i det land, hvor institutionen har saede (artikel 11 i bilag X), eller i tjenestelandet (artikel 12, stk. 1).

Rettens bemaerkninger

17 Retten fastslaar, at anvendelsen i artikel 12, stk. 1, i bilag X af ordene "kan ... beslutte" eller de tilsvarende ord paa de oevrige faellesskabssprog kombineret med anvendelsen af ordene "efter anmodning fra tjenestemanden" ville vaere en pleonasme, saafremt der ikke derved, i modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, indroemmes ansaettelsesmyndigheden en skoensmargen. Hvis man lagde sagsoegerens opfattelse til grund, skulle den paagaeldende bestemmelse vaere affattet saaledes: "Efter anmodning fra tjenestemanden udbetales hans vederlag helt eller delvis i det lands valuta, hvor han goer tjeneste. Vederlaget korrigeres da ...". Denne affattelse ville vaere mere naturlig, idet den har samme opbygning som affattelsen af artikel 11. Endvidere forudsaetter udtrykket "beslutte", at ansaettelsesmyndigheden skal traeffe en beslutning, dvs. at anmodningen fra tjenestemanden ikke er tilstraekkelig. Ogsaa dette indebaerer, at dette ords egentlige betydning er uforenelig med sagsoegerens opfattelse.

18 Det foelger heraf, at der ved artikel 12, stk. 1, i bilag X indroemmes Kommissionen et skoen ved afgoerelsen af, om den skal imoedekomme de anmodninger, der indgives af tjenestemaendene i henhold til denne bestemmelse.

19 Endvidere bemaerker Retten, at sagsoegerens argument om, at de to stykker i bilag X, artikel 12, skal ses under ét, er ganske irrelevant. Stk. 2 er ikke en undtagelse til stk. 1, men ligesom stk. 1 en undtagelse til artikel 11 i bilag X. Det i artikel 11 fastsatte princip gaar ud paa, at vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, skal udbetales i belgiske francs i Belgien og korrigeres med den belgiske justeringskoefficient. Artikel 12 fastsaetter to undtagelser fra dette princip, nemlig hel eller delvis udbetaling af vederlaget i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste, under anvendelse af den dér gaeldende justeringskoefficient (stk. 1), eller hel eller delvis udbetaling af vederlaget i en anden valuta end den, der anvendes paa tjenestestedet, efter regler, der sikrer, at koebekraften opretholdes (stk. 2).

20 Retten erindrer om, at intet i princippet forbyder ansaettelsesmyndigheden ved en generel intern beslutning at fastsaette regler for udoevelsen af det skoen, som vedtaegten indroemmer den (se f.eks. for saa vidt angaar det skoen, ansaettelsesmyndigheden udoever i medfoer af vedtaegtens artikel 32, stk. 2, Domstolens dom af 15.1.1985, sag 266/83, Samara mod Kommissionen, Sml. s. 189, praemis 15, og af 6.6.1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml. s. 1723, praemis 11).

21 Det skal undersoeges, om Kommissionen i denne sag har overskredet graenserne for sin skoensmaessige befoejelse ved at vedtage artikel 1 i de interne direktiver, hvori den del af vederlaget, der automatisk udbetales i tjenestelandets valuta under anvendelse af den derfor gaeldende justeringskoefficient, begraenses til 80%.

22 Retten bemaerker herved, at sagsoegeren har paaberaabt sig to argumenter til stoette for sin paastand om, at Kommissionen har misbrugt sin skoensbefoejelse. Hun har paa den ene side gjort gaeldende, at Kommissionen ved at saette graensen til 80% har udelukket, at sagsoegerens vederlag "helt" udbetales i tjenestelandets valuta og korrigeres med den dér gaeldende justeringskoefficient. Paa den anden side har hun anfoert, at denne 80%-graense udgoer en forskelsbehandling af hende i forhold til de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet.

23 For saa vidt angaar sagsoegerens foerste argument bemaerkes, at direktivernes artikel 1 ikke er til hinder for, at vederlaget udbetales "helt" i tjenestelandets valuta og korrigeres med den dér gaeldende justeringskoefficient, men kraever, at tjenestemanden behoerigt begrunder sin anmodning, naar denne vedroerer over 80% af vederlaget. Foelgelig overskrider artikel 1 i de interne direktiver ikke af denne grund den befoejelse, der er indroemmet ansaettelsesmyndigheden ved artikel 12, stk. 1, i bilag X.

24 For saa vidt angaar sagsoegerens andet argument bemaerkes, at det indholdsmaessigt er uadskilleligt fra hendes andet anbringende, hvorfor det maa behandles sammen med dette.

25 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det foerste anbringende, for saa vidt det kan adskilles fra det andet anbringende, boer forkastes.

° Andet anbringende: tilsidesaettelse af princippet om koebekraftsaekvivalens og af vedtaegtens artikel 62, 63 og 64

Foerste del: tilsidesaettelse af princippet om koebekraftsaekvivalens

Parternes argumenter

26 Sagsoegeren har anfoert, at vedtaegtens artikel 64 og 65, som knaesaetter princippet om koebekraftsaekvivalens, er tilsidesat, for saa vidt tilpasningen af hendes vederlag til levevilkaarene i Oslo ved hjaelp af justeringskoefficienten kun vedroerer 80% af vederlaget, mens resten udbetales i belgiske francs og ikke er tilpasset leveomkostningerne i Oslo.

27 Hun har tilfoejet, at der i selve begrebet justeringskoefficient, som anvendes i vedtaegtens artikel 64, ligger en garanti for koebekraftsaekvivalensen uanset tjenestested, bl.a. for at undgaa enhver forskelsbehandling af tjenestemaendene efter tjenestested. Det fremgaar af Domstolens praksis, at ligebehandlingsprincippet ligger til grund for vedtaegtens artikel 64 (Domstolens dom af 28.6.1988, sag 7/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3401). For tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, anvendes det i artikel 64 fastsatte princip direkte, idet tjenestemandens vederlag beregnes under anvendelse af tjenestestedets justeringskoefficient, uden at han skal udtrykke oenske herom eller fremlaegge dokumentation for sine udgifter. At kraeve en saadan dokumentation vil nemlig vaere en uacceptabel indblanding i tjenestemandens private forhold; en indblanding, der er i strid med artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne. For tjenestemaend, der goer tjeneste uden for Faellesskabet, gennemfoeres det i artikel 64 knaesatte princip ved artikel 11 og 13 i bilag X, idet det i artikel 13 bl.a. hedder, at justeringskoefficienterne fastsaettes "for i videst muligt omfang at sikre tjenestemaendene samme koebekraft uanset tjenestested". Men justeringskoefficienten kan kun opfylde sin funktion, saafremt den anvendes paa hele vederlaget.

28 Sagsoegeren har desuden anfoert, at fastsaettelsen af graensen til 80% af vederlaget er vilkaarlig. Hun har i sin replik anfoert, at Kommissionen ikke kan begrunde denne graense med, at det er "rimeligt at formode, at en ikke ubetydelig del ° skoensmaessigt fastsat til 20% ° af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, saedvanligvis ikke anvendes i tjenestelandet". En saadan formodning er juridisk uholdbar og er ikke underbygget af Kommissionen. Da betalingen af samtlige boligomkostninger allerede har medfoert en nedsaettelse af justeringskoefficienten, idet boligomkostningerne ikke er medtaget i beregningen af leveomkostningerne, kan denne betaling ikke paaberaabes paa ny for at begrunde, at justeringskoefficienten kun skal anvendes paa en del af vederlaget. Hvad angaar tillaegssygeforsikringen er denne valgt og foreskrevet af administrationen med den begrundelse, at en fuldstaendig daekning er noedvendig til sikring af en tilstraekkelig beskyttelse af tjenestemanden i de forskellige lande, han kan udsendes til. Det samme gaelder ulykkesforsikringen.

29 Kommissionen har forklaret valget af graensen paa 80% med, at det kan formodes, at en ikke ubetydelig del ° skoensmaessigt fastsat til 20% ° af vederlaget for en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, normalt ikke bruges i tjenestelandet. Tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, skal nemlig vaere meget mere mobile end tjenestemaend, der goer tjeneste i en medlemsstat, og har foelgelig en forholdsvis mindre tilknytning til de lande, de paa skift goer tjeneste i. Derfor maa det formodes, at en vaesentlig del af disse tjenestemaends vederlag ikke vil blive brugt i deres tjenesteland. Endvidere betaler Kommissionen en vaesentlig del af deres lokale udgifter, idet den betaler hele deres leje i tjenestelandet, godtgoer samtlige deres laegeudgifter og bidrager til en saerlig ulykkesforsikring for medlemmerne af deres familie. Da tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ikke skal betale visse vaesentlige udgifter i deres tjenesteland, bruger de saedvanligvis de beloeb, der herved goeres disponible, enten i det land, i hvilket deres institution har saede, eller i det land, de har et naturligt tilhoersforhold til.

30 Kommissionen har tilfoejet, at selv om 80%-reglen skulle betragtes som en foranstaltning til "udligning" af visse "fordele", som tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, har, hvilket ikke er tilfaeldet, er sagsoegerens argumenter, der har til formaal at vise, at disse "fordele" ikke reelt foreligger, under alle omstaendigheder uholdbare. At boligudgifterne ikke medtages ved beregningen af justeringskoefficienten betyder ikke, at den gratis bolig ikke er en reel fordel for disse tjenestemaend. At boligudgifterne ikke medtages ved beregningen af justeringskoefficienten er en logisk foelge af, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ikke har saadanne udgifter. Det forholder sig dog saaledes, at alle de oevrige leveomkostninger i vaertslandet medregnes ved beregningen af justeringskoefficienten. Saaledes korrigeres vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, faktisk i alle tilfaelde med en justeringskoefficient, hvor alene beregningsreglerne har vaeret genstand for en mindre tilpasning for disse tjenestemaends vedkommende. Det fremgaar saaledes, at der ikke traekkes noget beloeb fra vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, for at tage hensyn til, at deres bolig er gratis. Med hensyn til tillaegssygeforsikringen betaler tjenestemaendene hoejst 50% heraf (med et loft svarende til 0,6% af deres grundloen), idet resten betales af institutionen, hvilket ligeledes er en ikke uvaesentlig fordel og endnu en grund til at antage, at disse tjenestemaends lokale laegeudgifter nedsaettes med et tilsvarende beloeb.

31 Kommissionen skoenner derfor, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, i forhold til tjenestemaend, der goer tjeneste i det land, hvor institutionen har saede, eller i enhver anden medlemsstat, anvender en vaesentlig del (skoensmaessigt fastsat til 20%) af deres vederlag i Faellesskabet. Kommissionen har imidlertid erindret om, at de 80% kun er skoensmaessigt fastsat, idet ansaettelsesmyndigheden i medfoer af artikel 1, stk. 2, i de interne direktiver "i saerlige, behoerigt begrundede tilfaelde kan acceptere at udbetale en stoerre del af vederlaget end de 80% i tjenestelandets valuta". Kommissionen har derfor i sin duplik tilfoejet, at berettigelsen af denne andel paa 20% understreges, naar man sammenligner den med den ordning, der tidligere gjaldt for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og ifoelge hvilken der blev indeholdt et boligbidrag paa 15-20% i tjenestemaendenes vederlag.

Rettens bemaerkninger

32 Retten fastslaar, at begge parter til stoette for deres respektive anbringender har paaberaabt sig det overordnet retsprincip om ligebehandling, som ifoelge Domstolens faste praksis ligger til grund for vedtaegtens artikel 64 og 65 (se senest dom af 23.1.1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 221, praemis 15 og 29). Sagsoegeren har i det vaesentlige gjort gaeldende, at den eneste maade, hvorpaa man kan sikre ligebehandling af samtlige tjenestemaend maalt i koebekraftsaekvivalens paa de forskellige tjenestesteder, er gennem vedtaegtens artikel 64 og 65, i medfoer af hvilke hele vederlaget automatisk udbetales i tjenestelandets valuta under anvendelse af den for tjenestelandet fastsatte justeringskoefficient. Kommissionen har derimod anfoert, at den samme ligebehandling kraever, at systemet med justeringskoefficienter anvendes forskelligt paa tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og paa tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, for at tage hensyn til sidstnaevntes saerlige situation, og at dette er formaalet med bilag X, saaledes som det er fortolket i artikel 1 i de interne direktiver.

33 Retten bemaerker, at ligebehandlingsprincippet indebaerer, at samme situationer behandles ens, og at forskellige situationer behandles forskelligt under hensyntagen til den konstaterede forskel.

34 For at kunne tage stilling til, om vedtaegtens bilag X, saaledes som det er fortolket i artikel 1 i de interne direktiver, ligesom vedtaegtens artikel 64 og 65 sikrer ligebehandlingen maalt i koebekraftsaekvivalens paa de forskellige tjenestesteder, finder Retten, at det er noedvendigt at afgoere tre spoergsmaal. For det foerste, er situationen for de tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, der er undergivet bilag X, forskellig fra situationen for de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og som er undergivet vedtaegtens artikel 64 og 65? For det andet, behandles tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, anderledes end de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet? For det tredje, saafremt der er en forskel i behandlingsmaaden, er denne begrundet i eventuelle forskelle mellem situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet?

35 For saa vidt angaar det foerste spoergsmaal fastslaar Retten, at sagsoegeren i sine skriftlige indlaeg (replikken, s. 3, punkt 7, og s. 4, punkt 8) og under retsmoedet har erkendt, at situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er anderledes end situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet. Hun har nemlig anfoert, at de forskellige fordele, som indroemmes tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ved bilag X, alle tilsigter at kompensere for ulemper, der er forbundet med deres stilling. Ved at erkende, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, har ulemper, som tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, ikke har, har sagsoegeren erkendt, at deres situation er forskellig fra situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet. Denne forskel bekraeftes af begrundelsen til det forslag, Kommissionen forelagde Raadet, og som foerte til Raadets vedtagelse af bilag X. I denne begrundelse hedder det nemlig bl.a.: "de arbejdsvilkaar, som denne personalegruppe er underkastet, afviger paa vaesentlige omraader staerkt fra dem, som gaelder for det personale, der goer tjeneste inden for Faellesskabet: Det personale, der goer tjeneste uden for Faellesskabet, arbejder i de oversoeiske delegationer og er forpligtet til mobilitet, hvilket betyder, at de sjaeldent opholder sig mere end et begraenset tidsrum paa samme sted; levevilkaar og oekonomiske vilkaar i mange tredjelande afviger meget fra dem, der hersker i Faellesskabet ... For det personale, der goer tjeneste i de oversoeiske lande, er mobilitet en vaesentlig del af arbejdsvilkaarene. Personalet i delegationerne skal principielt forflyttes med regelmaessige mellemrum, der saedvanligvis ikke gaar ud over fire aar ... I ESS har der i en snes aar vaeret praksis for at stille fri bolig til raadighed for personalet ... I nogle medlemsstater er det praksis paa dette omraade at stille fri bolig til raadighed for landets diplomater i udlandet ... En saadan praksis synes i sig selv at vaere velbegrundet, naar det tages i betragtning, at den hyppige mobilitet skaber problemer, og at tjenestemanden har behov for at bevare en fast tilknytning til Europa ... Kommissionens politik vedroerende daekning af skoleudgifter til det personale, der goer tjeneste i de oversoeiske lande, skal foelge det allerede anerkendte princip, hvorefter boern af foraeldre, der arbejder i Faellesskaberne, i al vaesentlighed modtager gratis undervisning, navnlig paa Europaskoler og paa andre skoler, derved at der betales forhoejede uddannelsestillaeg. At en tjenestemand goer tjeneste i et oversoeisk land, maa ikke medfoere, at han diskrimineres paa dette felt. Paa mange tjenestesteder er de former for undervisning, der passer for boern af EF-tjenestemaend, baade af begraenset omfang og meget kostbare. Det foreslaas derfor, at der tages hensyn til de rimelige udgifter, som de tjenestemaend, der goer tjeneste uden for Faellesskabet, rent faktisk paafoeres i forbindelse med deres boerns uddannelse ... Paa grund af de meget hoeje omkostninger til laegebehandling i nogle af disse lande og som foelge af den ekstra risiko, som disse tjenestemaend og deres familier loeber, paataenkes det at indfoere en ekstra forsikring, der skal daekke udgifterne til laegehjaelp 100% ... Halvdelen af forsikringspraemien [skal] betales af tjenestemanden selv ...".

36 Det forberedende arbejde vedroerende vedtaegtens bilag X viser frem for alt, at faellesskabslovgivers hensigt med at vedtage disse bestemmelser var at ligestille situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, med situationen for nationale diplomater, der arbejder under samme vilkaar. Det hedder nemlig, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er i Faellesskabets tjeneste "i delegationer, som repraesenterer Faellesskabet ude i verden". Herefter gives der mange henvisninger til den status, medlemsstaternes diplomater har. Det hedder videre: "for personalet i de oversoeiske delegationer betyder det, at forpligtelsen til mobilitet medfoerer, at stedet for tjenestemandens naturlige tilhoersforhold kun sjaeldent falder sammen med tjenestestedet ...".

37 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, reelt afviger fra situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet.

38 Derfor maa det andet spoergsmaal undersoeges, nemlig spoergsmaalet, om tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, behandles anderledes end tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet.

39 I denne forbindelse bemaerker Retten, at sagsoegeren har anfoert, at forskellen i den maade, hvorpaa tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, behandles, beror paa, at for de sidstnaevntes vedkommende giver vedtaegtens artikel 64 mulighed for, at de, der goer tjeneste uden for det land, i hvilket institutionen har saede, automatisk faar hele deres vederlag udbetalt i deres tjenestesteds valuta og under anvendelsen af den derfor gaeldende justeringskoefficient, mens det for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er saaledes, at kun 80% af deres vederlag udbetales i deres tjenestesteds valuta og under anvendelse af den dér gaeldende justeringskoefficient, og alene efter anmodning.

40 Det boer her erindres, hvad der er det praktiske formaal med artikel 64 i vedtaegten og artikel 12 i bilag X, som fortolket i artikel 1 i de interne direktiver. Justeringskoefficientmekanismen har til formaal at sikre opretholdelse af samme koebekraft for samtlige tjenestemaend, uanset tjenestested. Men koebekraften maaler den maengde varer og tjenesteydelser, der kan koebes for en monetaer enhed paa et givet tidspunkt. Koebekraft kan saaledes alene bestemmes i forhold til en udgift, der faktisk kan opstaa. Derfor ville en streng overholdelse af reglen om koebekraftsaekvivalens i teorien betyde, at kun de beloeb, som bevisligt anvendes til udgifter paa tjenestestedet, kan korrigeres med justeringskoefficienten for tjenestestedet.

41 Da det i praksis er umuligt at forvalte et system, hvor hver enkelt tjenestemand paa den ene side skal godtgoere, hvilke udgifter han vil kunne faa paa sit tjenestested, og hvilke der vil blive afholdt andetsteds, og hvor administrationen paa den anden side skal kontrollere disse oplysninger, har faellesskabslovgiver indfoert et system, der bygger paa formodninger, jf. vedtaegtens artikel 64 for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og artikel 12 i bilag X, som fortolket i artikel 1 i de interne direktiver, for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland.

42 For de foerstnaevntes vedkommende er der en formodning for, at 100% af deres udgifter vil blive afholdt paa deres tjenestested. Denne formodning er imidlertid gendrivelig, for saa vidt artikel 17 i vedtaegtens bilag VII giver tjenestemanden mulighed for gennem den institution, han tilhoerer, regelmaessigt at lade en del af sine indtaegter indtil et beloeb, der svarer til det af ham modtagne udlandstillaeg (16%) eller saerlige udlandstillaeg, overfoere, hvis overfoerslerne er bestemt til daekning af udgifter, der isaer fremkommer paa grund af regelmaessige og dokumenterede forpligtelser uden for det land, i hvilket institutionen har saede, eller det land, i hvilket han goer tjeneste.

43 Med hensyn til tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, har Kommissionen konkluderet, at de maa behandles anderledes, da deres situation er anderledes, jf. begrundelsen til forslaget til vedtaegtens bilag X, som Kommissionen har forelagt Raadet (se praemis 35 og 36 ovenfor). Kommissionens konklusion er affattet saaledes: "Som foelge heraf mener Kommissionen, at princippet for dette personales loenudbetaling skal vaere, at loen og godtgoerelser skal beregnes og udbetales i belgiske francs med den for Bruxelles gaeldende justeringskoefficient ... Institutionerne vil vaere rede til til tjenestemaend, der goer tjeneste uden for Faellesskabet, at overfoere de beloeb, som de maatte behoeve paa tjenestestedet, og korrigere saadanne overfoersler med en justeringskoefficient, hvori der tages hensyn til de forskellige leveomkostninger ved veksling til den korrekte kurs." Da Raadet har godkendt dette forslag, er det i artikel 11 i bilag X til vedtaegten fastsat, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, i princippet betales i belgiske francs, og at deres vederlag skal korrigeres med den koefficient, som gaelder for Belgien. Men da det som naevnt i artikel 13 skal sikres, at tjenestemaendene har samme koebekraft, uanset tjenestested, indeholder bilag X, artikel 12, foelgende bestemmelse: "Ansaettelsesmyndigheden kan efter anmodning fra tjenestemanden beslutte helt eller delvis at udbetale vederlaget i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste. Vederlaget korrigeres da med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestestedet, og konverteres efter den tilsvarende vekselkurs."

44 De interne direktivers artikel 1, som er vedtaget til gennemfoerelse af denne bestemmelse, bygger paa den formodning, at de tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og som anmoder om at blive betalt i deres tjenestelands valuta under anvendelse af den for tjenestelandet gaeldende justeringskoefficient, kun anvender 80% af deres vederlag paa tjenestestedet. Det formodes saaledes, at 20% af disse tjenestemaends vederlag ikke vil blive anvendt paa tjenestestedet. Denne formodning er imidlertid, ligesom formodningen vedroerende tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, gendrivelig, idet sidste punktum i denne bestemmelse giver tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, mulighed for i behoerigt begrundede tilfaelde at faa udbetalt en del af sit vederlag, der overstiger disse 80%, i tjenestelandets valuta og under anvendelse af den derfor gaeldende justeringskoefficient. Tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, kan saaledes gendrive naevnte formodning, saafremt de godtgoer, at de af personlige grunde kan bruge over 80% af deres vederlag paa deres tjenestested.

45 Retten skal saaledes afgoere det tredje spoergsmaal, nemlig om denne forskel i behandlingsmaade, der opstaar, fordi der paa den ene side regnes med 100% af vederlaget og paa den anden side kun 80%, er berettiget i betragtning af, at situationen er forskellig for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland.

46 Spoergsmaalet om, hvorvidt det er rimeligt at begraense den del af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, der formodes at blive brugt paa tjenestestedet, til 80%, maa behandles ved at sammenligne de udgifter, der kan opstaa paa tjenestestedet for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland. Det fremgaar herved af artikel 5, 18 og 23 i bilag X, at sidstnaevnte ikke har nogen boligudgifter paa deres tjenestested, idet institutionen stiller en bolig, der passer til deres familie, til raadighed for dem, og at de, hvis dette ikke er tilfaeldet, har ret til enten godtgoerelse af udgifter til hotel, der forinden er godkendt af ansaettelsesmyndigheden, for dem og deres familie, eller godtgoerelse af den husleje, de skal betale, forudsat at den lejede bolig svarer til det niveau, deres stilling kraever, og til sammensaetningen af deres familie. Derimod afholder de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, udgifterne til deres og deres families bolig paa tjenestestedet. Endvidere indebaerer den omstaendighed, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, faar daekket samtlige deres sundhedsudgifter ved en tillaegssygeforsikring, selv om denne delvis finansieres af dem selv (bilag X, artikel 24), ligeledes, at de ikke skal afholde sundhedsudgifter paa deres tjenestested, mens tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, i princippet skal afholde 20% af disse udgifter paa deres tjenestested (vedtaegtens artikel 72).

47 Paa grund af formaalet med ordningen, ifoelge hvilket justeringskoefficienten alene skal anvendes paa beloeb, som kan formodes brugt paa tjenestestedet, er det rimeligt ikke automatisk at anvende justeringskoefficienten paa den del af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, der svarer til den del af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, som anvendes til bolig- og sundhedsudgifter, da foerstnaevnte tjenestemaend i modsaetning til sidstnaevnte ikke kan afholde disse udgifter paa deres tjenestested.

48 Det er usikkert, om det er rimeligt skoensmaessigt at fastsaette den del af vederlaget, som svarer til den del, en tjenestemand, der goer tjeneste i Faellesskabet, vil bruge paa sit tjenestested til bolig- og sundhedsformaal, til 20% af vederlaget. Kommissionen har med rette som indicium for rimeligheden heraf henvist til de 15-20% af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, som foer ikrafttraedelsen af bilag X svarede til det boligbidrag, tjenestemaendene skulle betale til deres institution, som skaffede dem en bolig. Endvidere svarer de 20% til vaegten af "huslejefaktoren" i vaegtningen af tjenestemaendenes forbrug, og saaledes til huslejefaktorens vaegt ved beregningen af justeringskoefficienterne for et bestemt tjenestested (se punkt 19 i generaladvokat Cruz Vilaca' s forslag til afgoerelse i ovennaevnte sag 7/87, Sml. 1988, s. 3414). Denne skoensmaessige fastsaettelse er saa meget rimeligere, som tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ikke skal afholde nogen sundhedsudgifter paa tjenestestedet.

49 Det skal tilfoejes, at det rimelige i denne formodning i denne sag bekraeftes af, at sagsoegeren paa intet tidspunkt under retsforhandlingerne har haevdet, at hun skulle bruge over 80% af sit vederlag paa sit tjenestested, og af at hun ikke har indgivet nogen behoerigt begrundet anmodning i henhold til artikel 1, stk. 2, i de interne direktiver.

50 Endvidere konstaterer Retten, at sagsoegeren har anfoert, at begraensningen af den del af vederlaget, der formodes brugt paa tjenestestedet, til 80% med den begrundelse, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, faar stillet en gratis bolig til raadighed, indebaerer, at der to gange ° paa disse tjenestemaends bekostning ° tages hensyn til, at boligen er gratis, idet denne faktor allerede er trukket fra ved beregningen af justeringskoefficienten. Retten bemaerker hertil, at den finder denne dobbelte hensyntagen fuldt ud berettiget, for saa vidt som boligen under ingen omstaendigheder skal medtages ved beregningen af den koebekraft, tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, faar i kraft af deres vederlag, idet tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, ikke har nogen boligudgifter paa sit tjenestested (se praemis 40 ovenfor). Boligudgifterne er nemlig ikke del af de varer og tjenesteydelser, de skal afholde af deres vederlag paa tjenestestedet. Disse udgifter skal saaledes ikke medtages ved beregningen af disse tjenestemaends leveomkostninger paa deres tjenestested, udtrykt ved justeringskoefficienten. Denne koefficient kan endvidere ikke anvendes paa beloeb, som bevisligt ikke skal bruges paa tjenestestedet. Derfor er der heller ikke nogen grund til at korrigere den del af vederlaget for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, som svarer til boligudgifterne for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, med justeringskoefficienten for tjenestestedet.

51 Der skal ikke ved beregningen af justeringskoefficienten eller ved dens anvendelse tages hensyn til faktorer, som slet ikke har og ikke kan have nogen forbindelse med disse tjenestemaends udgifter paa tjenestestedet. Heraf foelger, at den konstaterede forskel i behandlingsmaade er rimelig henset til forskellen mellem tjenestemaendenes situation og situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet.

52 Hertil kommer, at det, for saa vidt sagsoegeren i sin argumentation soeger at sammenligne situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, under den boligbidragsordning, der var i kraft foer vedtagelsen af bilag X, med deres situation efter bilagets ikrafttraedelse, maa fremhaeves, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig ligebehandlingsprincippet for at anfaegte lovgivers beslutning om fra et givet tidspunkt at aendre den afloenningsordning, der gaelder for disse tjenestemaend.

53 I denne sag fastslaar Retten, at lovgiver ved at vedtage bilag X har villet aendre den tidligere gaeldende ordning, navnlig boligbidragsordningen. Denne aendring har ikke kunnet paavirke sagsoegerens velerhvervede rettigheder. Det hedder nemlig udtrykkeligt i artikel 27 i bilag X: "tjenestemanden samt den i forordning nr. 3018/87 omhandlede ansatte [vil] i en periode, der begraenses til varigheden af hans ansaettelse paa det tidspunkt, hvor naervaerende bestemmelser traeder i kraft og i hoejst fem aar, modtage en loen, der mindst svarer til den, han oppebar, umiddelbart foer naervaerende bestemmelser traadte i kraft".

54 Sagsoegeren kan heller ikke paaberaabe sig en ordning, der blev aendret, foer hun blev omfattet af den, da hun ikke har erhvervet nogen rettigheder i medfoer af ordningen. Sagsoegeren har nemlig gjort tjeneste i Oslo siden den 4. januar 1988, mens ordningen i henhold til bilag X og de interne direktiver traadte i kraft den 10. oktober 1987.

55 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet paa grundlag af artikel 11 og 12 i bilag X, saaledes som disse er fortolket i artikel 1 i de interne direktiver. Det skal dog bemaerkes, at dette ville have vaeret tilfaeldet, saafremt tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, selv skulle betale deres bolig- og sundhedsudgifter, og der ikke blev taget hensyn hertil ved beregningen af justeringskoefficienten, samt hvis justeringskoefficienten ikke fandt anvendelse paa hele vederlaget. I saa fald ville tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, nemlig skulle afholde saadanne udgifter paa deres tjenestested, ligesom de tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, hvilke udgifter skulle medregnes to gange, ligesom for sidstnaevnte tjenestemaend.

56 Heraf foelger, at foerste del af anbringendet maa forkastes.

Anden del: tilsidesaettelse af tjenestemandens ret til sit vederlag

57 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionens afgoerelse tilsidesaetter vedtaegtens artikel 62-65, hvori vederlagets indhold fastlaegges, og tjenestemandens ret til sit vederlag knaesaettes. Hun finder, at man foreholder hende en del af det vederlag, hun har ret til, ved at naegte at udbetale hele hendes vederlag i tjenestelandets valuta med den derfor gaeldende justeringskoefficient.

58 Kommissionen har ikke specifikt besvaret denne del af anbringendet.

59 Retten bemaerker, at denne del af anbringendet ogsaa maa forkastes. Retten har fastslaaet, at artikel 1 i de interne direktiver overholder saavel artikel 11 og 12 i bilag X som ligebehandlingsprincippet, hvorfor Kommissionen har beregnet sagsoegerens vederlag korrekt og saaledes ikke uberettiget foreholdt hende en del af vederlaget.

60 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegte maa frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

61 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme procesreglements artikel 88 baerer institutionerne imidlertid selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Femte Afdeling)

1) Kommissionen frifindes.

2) Hver part baerer sine omkostninger.