RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Anden Afdeling)

21. februar 2013

Sag F-58/08

Chiara Avogadri

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – ikke-fastansat personale – artikel 2, 3a og 3b i ansættelsesvilkårene – midlertidigt ansatte – kontraktansatte – kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner – kontraktens varighed – artikel 8 og artikel 88 i ansættelsesvilkårene – Kommissionens beslutning af 28. april 2004 vedrørende den maksimale periode for benyttelse af ikke-permanent personale i Kommissionens tjenestegrene – direktiv 1999/70/EF – anvendelighed på institutionerne«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 C og 152 EA, hvorunder Chiara Avogadri og 12 andre sagsøgere har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelser om fastsættelse af vilkårene for deres ansættelse, for så vidt som deres kontrakt eller forlængelsen heraf begrænses til en bestemt tid.

Udfald: Sagen afvises. Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger. Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Retslig procedure – afgørelse truffet ved en begrundet kendelse – betingelser – åbenbart at søgsmålet enten ikke kan antages til realitetsbehandling eller er ugrundet – rækkevidde

(Personalerettens procesreglement, art. 76)

2. Institutionernes retsakter – direktiver – direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direkte bindende forpligtelser for Unionens institutioner i deres forhold til de ansatte – ikke omfattet – påberåbelse udelukket – rækkevidde

(Art. 288 TEUF; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 8 og 88; Rådets direktiv 1999/70)

3. Tjenestemænd – beskyttelse af sikkerheden og sundheden – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – rækkevidde

(Rådets direktiv 1999/70, bilaget, § 5, stk. 1)

4. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – beskyttelse af sikkerheden og sundheden – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – sikkerhed i ansættelsen – formål uden bindende karakter – opsigelse af en kontrakt på ubestemt tid – lovlig

[Art. 151 TEUF; art. 30 og art. 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 8 og 88; Rådets direktiv 1999/70, sjette og syvende betragtning, og bilaget, femte betragtning og § 1, litra b)]

5. Tjenestemænd – beskyttelse af sikkerheden og sundheden – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – objektive omstændigheder, der begrunder en forlængelse af sådanne kontrakter – objektive omstændigheder – begreb – anvendelse på kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner

[Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 3a, 3b, 8 og 88; Rådets direktiv 1999/70, bilaget, § 5, punkt 1, litra a)]

6. Tjenestemænd – beskyttelse af sikkerheden og sundheden – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – forpligtelse til at konvertere tidsbegrænsede kontrakter til en tidsubegrænset kontrakt – foreligger ikke

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 3a, og art. 88, stk. 1 og 2; Rådets direktiv 1999/70, bilaget, § 5, punkt 2)

7. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – afgørelse om at indgå eller forlænge en ansættelseskontrakt – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 296 TEUF; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte)

1. I henhold til artikel 76 i Personalerettens procesreglement kan Personaleretten, når det er åbenbart, at sagen helt eller delvist må afvises, eller at sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.

Det andet tilfælde, der er omhandlet i denne bestemmelse, omfatter enhver sag, som åbenbart ikke kan behandles af grunde, der vedrører sagens realitet. Afvisningen af en sådan sag ved begrundet kendelse i medfør af procesreglementets artikel 76 bidrager ikke blot til at reducere sagens varighed, navnlig når denne har været usædvanlig lang, men sparer ligeledes sagsøgerne for de omkostninger, som afholdelsen af et retsmøde nødvendigvis medfører. En sådan løsning er a fortiori berettiget i et tilfælde, hvor sagsøgernes faktiske situation samt de rejste anbringender og argumenter ikke adskiller sig fra situationen og anbringenderne og argumenterne i en anden sag, hvor søgsmålet allerede er blevet afvist af Unionens retsinstanser.

(jf. præmis 30 og 31)

Henvisning til:

Personaleretten: 27. september 2011, sag F-105/06, Lübking m.fl. mod Kommissionen, præmis 41

2. Direktiver er rettet til medlemsstater og ikke til Unionens institutioner, og derfor kan bestemmelserne i direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, følgelig ikke forstås således, at de som sådan pålægger institutionerne forpligtelser i deres forhold til de ansatte. Følgelig kan bestemmelserne i direktiv 1999/70, som gennemfører rammeaftalen, ikke som sådan danne grundlag for en ulovlighedsindsigelse i forhold til artikel 8 og 88 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte.

Det kan imidlertid ikke udelukkes, at bestemmelserne i direktiv 1999/70 og i rammeaftalen kan påberåbes over for en institution i forholdet til dens tjenestemænd og andre ansatte, når de er udtryk for et almindeligt retsprincip.

(jf. præmis 44 og 46)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: 21. september 2011, sag T-325/09 P, Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian II-dommen«), præmis 51, 52 og 56

Personaleretten: 4. juni 2009, sag F-134/07, Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian I-dommen«), præmis 87; 11. juli 2012, sag F-85/10, AI mod Domstolen, præmis 133

3. Rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, har til formål at sikre princippet om forbud mod retsmisbrug ved i dens § 5, stk. 1, at fastsætte minimumsforskrifter, der har til formål at undgå misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Disse forskrifter udgør ganske vist Unionens socialretsregler, som har særlig betydning, men udtrykker ikke af den grund almindelige retsprincipper.

(jf. præmis 49)

Henvisning til:

Personaleretten: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian I-dommen«), præmis 96 og 97

4. Selv om sikkerhed i ansættelsen anses for et hovedelement i beskyttelsen af arbejdstagere, er der ikke tale om et almindeligt retsprincip, i henhold til hvilket lovligheden af en institutions retsakt kan bedømmes. Det fremgår navnlig ikke af direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, og af den rammeaftale, der er bilagt aftalen, at sikkerhed i ansættelsen er blevet ophøjet til et almindeligt retsprincip. I øvrigt fremhæver sjette og syvende betragtning til direktivet ligesom det første afsnit i indledningen og punkt 5 i de generelle betragtninger til rammeaftalen behovet for at opnå en bedre balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Endvidere opstiller rammeaftalen heller ikke en almindelig forpligtelse for arbejdsgiveren til efter et vist antal fornyelser af tidsbegrænsede kontrakter eller fuldførelse af en vis arbejdsperiode at konvertere nævnte ansættelseskontrakter til tidsubegrænsede ansættelseskontrakter.

Selv om sikkerhed i ansættelsen ikke kan anses for et almindeligt retsprincip, er det til gengæld et formål, som forfølges af de parter, som har underskrevet rammeaftalen, hvis § 1, litra b), bestemmer, at den har til formål at fastsætte rammer, der skal forhindre misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold.

Denne konklusion afkræftes ikke af artikel 30 og 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller af bestemmelserne i den europæiske socialpagt vedrørende gennemførelse og opretholdelse af det mest muligt stabile ansættelsesniveau.

Hvad dels angår den europæiske socialpagt gælder nemlig, at selv om det fremgår af artikel 151 TEUF, at denne er en inspirationskilde, som Unionen skal tage hensyn til ved forfølgelsen af de formål, som fastsættes i artiklen, gør den ikke den europæiske socialpagt til en norm, i forhold til hvilken EU-lovgivningens forenelighed skal vurderes.

Dels gælder hvad angår Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at chartrets artikel 30 ikke forbyder den successive brug af tidsbegrænsede kontrakter. Endvidere er en tidsbegrænset ansættelseskontrakts ophør ved dennes udløb ikke en opsigelse, som kræver en særlig begrundelse med hensyn til den ansattes evner eller opførsel, eller at afskedigelsen skyldes institutionens behov. Følgelig kan det ikke udledes af nævnte charters artikel 30, at denne skal føre til, at der bortses fra anvendelsen af artikel 8 og 88 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte og af Kommissionens beslutning af 28. april 2004 vedrørende den maksimale periode for benyttelse af ikke-permanent personale i Kommissionens tjenestegrene, eller at artiklen anvendes som et almindeligt retsprincip eller tages i betragtning ved fortolkningen af indholdet af direktiv 1999/70.

(jf. præmis 51-55)

Henvisning til:

Personaleretten: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian I-dommen«), præmis 98 og 99 og den deri nævnte retspraksis

5. Begrebet objektive omstændigheder som omhandlet i § 5, punkt 1, litra a), i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal forstås således, at det henviser til præcise og konkrete omstændigheder i forbindelse med en bestemt aktivitet, og som følgelig i denne særlige sammenhæng kan begrunde anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Disse omstændigheder kan bl.a. opstå på grund af den særlige art opgaver, som sådanne kontrakter er indgået med henblik på at udføre samt de hermed forbundne forhold, eller i givet fald på grund af medlemsstatens forfølgelse af et lovligt socialpolitisk formål.

Hvad angår kategorien kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner som omhandlet i artikel 3b i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, hvis oprettelse svarer til særlige behov, som er forskellige fra dem, der er omfattet af kategorien af kontraktansatte omhandlet i nævnte ansættelsesvilkårs artikel 3a, skal hver stilling som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner svare til forbigående eller midlertidige behov. Den vigtigste karakteristik af ansættelseskontrakter som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner er deres tidsmæssige begrænsning, som svarer til selve formålet med disse kontrakter, som er at få udført opgaver, som efter deres karakter eller i mangel af en fastansat er midlertidige, af midlertidigt personale. I en administration med et betydeligt antal ansatte er det uundgåeligt, at sådanne behov gentager sig, især på grund af at tjenestemænd ikke står til rådighed, at der er for meget arbejde på grund af omstændighederne, eller at der i hvert generaldirektorat er behov for lejlighedsvis at benytte personer, som har specifikke kvalifikationer eller kompetencer. Disse omstændigheder udgør objektive omstændigheder, der kan begrunde både hjælpeansattes tidsbegrænsede kontrakter og fornyelsen heraf, efterhånden som de pågældende behov opstår.

Ligeledes gælder, at henset til de iboende kendetegn ved aktiviteterne som kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner, skader bestemmelserne i artikel 8 og 88 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ikke formålet med rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse og minimumsforskrifterne i dens § 5, punkt 1, litra a), eftersom de skal fortolkes sammen med artikel 3b i nævnte ansættelsesvilkår, som for sit vedkommende skal læses i lyset af nævnte rammeaftale.

(jf. præmis 64, 65, 69 og 70)

Henvisning til:

Domstolen: 4. juli 2006, sag C-212/04, Adeneler m.fl., præmis 69 og 70

Den Europæiske Unions Ret: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian II-dommen«), præmis 86

Personaleretten: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian I-dommen«), præmis 128, 132 og 133

6. Rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, fastsætter ikke en almindelig forpligtelse til, efter et vist antal forlængelser af de tidsbegrænsede kontrakter eller fuldførelsen af en vis arbejdsperiode, at konvertere nævnte kontrakter til tidsubegrænsede kontrakter.

Ganske vist fastsætter artikel 85, stk. 1 og 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte for så vidt angår kontraktansatte i henhold til artikel 3a de omstændigheder, hvorunder flere på hinanden følgende kontrakter kan føre til en tidsubegrænset kontrakt. Den er således forenelig med det formål, der forfølges med § 5, punkt 2, i rammeaftalen. Imidlertid er den omstændighed, at de bestemmelser, der finder anvendelse på kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner, ikke fastsætter en konvertering af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter til en tidsubegrænset kontrakt, forenelig med førnævnte bestemmelse i mangel af en almindelig forpligtelse hertil.

(jf. præmis 71 og 72)

Henvisning til:

Personaleretten: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian I-dommen«), præmis 134

7. I tilfælde af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter er ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at begrunde enhver afgørelse om at indgå en ny ansættelseskontrakt eller om at forlænge den tidligere ansættelseskontrakt for en tidsubegrænset periode på anden måde end ved henvisning til de relevante bestemmelser i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte og i givet fald til Kommissionens beslutning af 28. april 2004 vedrørende den maksimale periode for benyttelse af ikke-permanent personale i Kommissionens tjenestegrene.

(jf. præmis 84)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: Adjemian m.fl. mod Kommissionen (herefter »Adjemian II-dommen«), præmis 95