ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 13. februar 2019 — Human Operator Zrt. mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság — Ungarn)

(Sag C-434/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - harmonisering af afgiftslovgivningerne - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - ret til fradrag af moms - fastsættelse af den momspligtige person - anvendelse af en fravigelsesforanstaltning med tilbagevirkende kraft - retssikkerhedsprincippet)

(2019/C 131/08)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Human Operator Zrt.

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Konklusion

EU-retten er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en foranstaltning, der fraviger artikel 193 i direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2013/43/EU af 22. juli 2013, finder anvendelse, før den EU-retsakt, der giver tilladelse til den nævnte fravigelse, er blevet meddelt den medlemsstat, der har anmodet om den, når den pågældende EU-retsakt intet nævner om dens ikrafttrædelse eller startdatoen for dens anvendelse, også selv om den omhandlede medlemsstat har givet udtryk for et ønske om, at den nævnte fravigelse finder anvendelse med tilbagevirkende kraft.

(1) EUT C 318 af 25.9.2017.
2)

Artikel 9 i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at faktiske omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, dvs. videooptagelse af politifolk på en politistation i forbindelse med en afgivelse af forklaring og offentliggørelsen af den således optagede video på et videowebsted, hvor brugerne kan sende, se og dele disse videoer, udgør behandling af personoplysninger i journalistisk øjemed som omhandlet i denne bestemmelse, for så vidt som det fremgår af nævnte video, at nævnte optagelse og nævnte offentliggørelse udelukkende har til formål at udbrede oplysninger, synspunkter eller idéer til offentligheden, hvilket det påhviler den forelæggende ret at vurdere.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 14. december 2019 — Staat der Nederlanden mod Warner-Lambert Company LLC (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Gerechtshof Den Haag — Nederlandene)

(Sag C-423/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - humanmedicinske lægemidler - direktiv 2001/83/EF - artikel 11 - generiske lægemidler - produktresumé - udeladelse af henvisninger til indikationer eller doseringsformer, som stadig er omfattet af patentlovgivningen på det tidspunkt, hvor det generiske lægemiddel markedsføres)

(2019/C 131/07)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Gerechtshof Den Haag

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staat der Nederlanden

Sagsøgt: Warner-Lambert Company LLC

Konklusion

Artikel 11, stk. 2, i Europa Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, skal fortolkes således, at under en markedsføringstilladelsesprocedure som den i hovedsagen omhandlede udgør en meddelelse fra den, der ansøger om eller er indehaver af en markedsføringstilladelse for et generisk lægemiddel, til den kompetente nationale myndighed af dette lægemiddels indlægsseddel eller produktresumé, hvilken meddelelse ikke indeholder en henvisning til indikationer eller doseringsformer, som stadig var beskyttede af patentlovgivningen på det tidspunkt, hvor nævnte lægemiddel blev markedsført, en ansøgning om begrænsning af anvendelsesområdet for det omhandlede generiske lægemiddels markedsføringstilladelse.

(1) EUT C 318 af 25.9.2017.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. februar 2019 — NK, kurator i konkursboerne efter PI Gerechtsdeurwaarderskantoor BV og PI mod BNP Paribas Fortis NV (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-535/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - samarbejde om civilretlige spørgsmål - retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - forordning (EF) nr. 44/2001 og (EF) nr. 1346/2000 - respektive anvendelsesområder - foged under konkurs - sag anlagt af kurator, som varetager konkursboets administration og afvikling)

(2019/C 131/10)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NK, kurator i konkursboerne efter PI Gerechtsdeurwaarderskantoor BV og PI

Sagsøgt: BNP Paribas Fortis NV

Konklusion

Artikel 1, stk. 1, og artikel 1, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvis genstand er et krav om erstatning uden for kontraktforhold, som kurator fremsætter i forbindelse med en insolvensbehandling, og hvis provenu, såfremt kravet imødekommes, tilkommer kreditormassen, er omfattet af begrebet »det civil- og handelsretlige område«som omhandlet i denne bestemmelses stk. 1 og falder derfor ind under nævnte forordnings materielle anvendelsesområde.

(1) EUT C 412 af 4.12.2017.
3)

Artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en debitor, der har indgået en låneaftale med henblik på at renovere en fast ejendom, som er debitors bopæl, bl.a. med det formål at levere turistindkvarteringsydelser her, ikke kan kvalificeres som »forbruger«i denne bestemmelses forstand, medmindre aftalens forbindelse med denne erhvervsmæssige virksomhed — henset til den sammenhæng som den transaktion, aftalen vedrører, i sin helhed indgår i — er så svag, at det er åbenlyst, at aftalen i det væsentlige tilsigter private formål, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
4)

Sag T-381/15 hjemvises til Retten for, at der kan træffes afgørelse om International Management Groups påstand om erstatning for de tab, som denne enhed blev påført ved den afgørelse fra Kommissionen, der er nævnt i denne domskonklusions punkt 3.
3)

Artikel 8-11 i direktiv 2014/40 skal fortolkes således, at de ikke giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte yderligere gennemførelsesperioder ud over dem, der er fastsat i dette direktivs artikel 29 og 30.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 31. januar 2019 — Islamic Republic of Iran Shipping Line m.fl. mod Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

(Sag C-225/17 P) (1)

((Appel - fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran - indefrysning af midler og økonomiske ressourcer - Den Europæiske Unions Rets annullation af en opførelse - ændring af kriterierne for opførelse på en liste over personer og enheder, hvis aktiver indefryses - genopførelse - beviser, som vedrører en dato forud for den første opførelse - faktiske omstændigheder, der var kendte inden den første opførelse - retskraft - rækkevidde - retssikkerhed - beskyttelse af den berettigede forventning - princippet ne bis in idem - effektiv domstolsbeskyttelse))

(2019/C 112/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Sea Shipping Lines Co., IRISL Europe GmbH, IRISL Marine Services and Engineering Co., Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Shipping Computer Services Co., Soroush Sarzamin Asatir Ship Management, South Way Shipping Agency Co. Ltd og Valfajr 8th Shipping Line Co. (ved solicitor M. Taher og M. Lester, QC)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og (ved J. Kneale og M. Bishop, som befuldmægtigede) og Europa-Kommissionen (D. Gauci og T. Scharf, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co., Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Hoopad Darya Shipping Agency og Valfajr 8th Shipping Line Co. bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.

3) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 231 af 17.7.2017.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 16. januar 2019 — Deutsche Post AG mod Hauptzollamt Köln (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-496/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - toldunion - EU-toldkodeksen - artikel 39 - status som autoriseret økonomisk operatør - gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 - artikel 24, stk. 1, andet afsnit - ansøger, som ikke er en fysisk person - spørgeskema - indsamling af personoplysninger - direktiv 95/46/EF - artikel 6 og 7 - forordning (EU) 2016/679 - artikel 5 og 6 - behandling af personoplysninger))

(2019/C 93/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Deutsche Post AG

Sagsøgt: Hauptzollamt Köln

Konklusion

Artikel 24, stk. 1, andet afsnit, i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 af 24. november 2015 om gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 om EU-toldkodeksen, sammenholdt med Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse), skal fortolkes således, at toldmyndighederne kan kræve, at ansøgeren om status som autoriseret økonomisk operatør meddeler de skatteidentifikationsnumre, der er tildelt med henblik på opkrævning af indkomstskat, alene for fysiske personer, som er ansvarlige for ansøgeren eller udøver kontrol med dennes ledelse, og fysiske personer, der er ansvarlige for ansøgerens toldanliggender, samt oplysende data for de med hensyn til samtlige disse personer kompetente skattemyndigheder, forudsat at disse oplysninger giver disse myndigheder mulighed for at få oplysninger om alvorlige eller gentagne overtrædelser af told- og skattelovgivningen eller alvorlige strafbare handlinger begået af disse fysiske personer i tilknytning til deres økonomiske virksomhed.

(1) EUT C 347 af 16.10.2017.
2)

Artikel 12 i forordning nr. 204/2011 skal fortolkes således, at den: — i sin oprindelige affattelse finder anvendelse, når omkostninger, som skyldes i henhold til aftaler om modgaranti, skal betales af en bank i Den Europæiske Union til en libysk bank, der er opført på den i bilag III til forordningen indeholdte liste, og af en bank i EU til en libysk bank, der ikke er opført på denne liste, når den bankgaranti, som den libyske bank har stillet, er til fordel for en enhed, der er opført på den nævnte liste, forudsat at den libyske bank anses for at være en enhed, som handler på vegne af den libyske regering, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, — i den affattelse, der følger af Rådets forordning (EU) nr. 45/2014 af 20. januar 2014, ikke finder anvendelse, når omkostninger, som skyldes i henhold til aftaler om modgaranti, skal betales af en bank i EU til en libysk bank, der er opført på den i bilag III til forordningen indeholdte liste, og af en bank i EU til en libysk bank, der ikke er opført på denne liste, når den bankgaranti, som den libyske bank har stillet, er til fordel for en enhed, der er opført på den nævnte liste, for så vidt som disse omkostninger er blevet betalt inden forordningens ikrafttræden, og — såvel i sin oprindelige affattelse som i den affattelse, der følger af forordning nr. 45/2014, ikke finder anvendelse, når omkostninger, som skyldes i henhold til aftaler om modgaranti, skal betales af en bank i EU til en anden bank i EU.
1)

Artikel 17, stk. 2, 3 og 5, og artikel 19, stk. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, samt artikel 168, 169 og 173-175 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at der for så vidt angår de udgifter, der er afholdt af en filial registreret i en medlemsstat, som udelukkende anvendes til såvel merværdiafgiftspligtige transaktioner som til transaktioner fritaget for denne afgift, der udføres af denne filials hovedsæde beliggende i en anden medlemsstat, skal anvendes en pro rata-sats for fradraget, der fremkommer ved, at der opstilles en brøk, hvis nævner udgøres af omsætningen — uden merværdiafgift — for disse transaktioner alene, og hvis tæller udgøres af afgiftspligtige transaktioner, når disse ville give ret til fradrag, såfremt de blev udført inden for filialens registreringsmedlemsstat, herunder når denne ret til fradrag følger af, at sidstnævnte har foretaget et valg om at lade transaktioner udført i denne stat være merværdiafgiftspligtige.
4)

Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at den ikke kræver, at der skal stå et retsmiddel til rådighed til prøvelse af afgørelsen om ikke at gøre brug af den i denne forordnings artikel 17, stk. 1, fastsatte mulighed, idet dette ikke berører muligheden for, at denne afgørelse kan anfægtes i forbindelse med et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om overførsel.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 23. januar 2019 — Walbusch Walter Busch GmbH & Co. KG mod Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-430/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2011/83/EU - aftaler om fjernsalg - artikel 6, stk. 1, litra h) - forpligtelse til at give oplysninger om fortrydelsesretten - artikel 8, stk. 4 - aftale indgået ved anvendelse af en fjernkommunikationsteknik, som kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne - begrebet »begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne« - folder vedlagt et tidsskrift - postkort til afgivelse af bestillinger, som indeholder et hyperlink, der henviser til oplysningerne om fortrydelsesretten))

(2019/C 93/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Walbusch Walter Busch GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

Konklusion

Vurderingen af, om en kommunikationsteknik i et konkret tilfælde kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne som omhandlet i artikel 8, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, skal ske under hensyntagen til samtlige tekniske egenskaber ved den erhvervsdrivendes markedsføringsmeddelelse. Det tilkommer i denne forbindelse den nationale domstol at undersøge, om alle de oplysninger, som er omhandlet i dette direktivs artikel 6, stk. 1, henset til, hvor meget plads og tid meddelelsen optager, og minimumsstørrelsen af den skrifttype, som ville været passende for en gennemsnitsforbruger, som denne meddelelse er rettet til, objektivt kan gives inden for rammerne af den nævnte meddelelse.

Artikel 6, stk. 1, litra h), og artikel 8, stk. 4, direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at såfremt aftalen er indgået under anvendelse af en fjernkommunikationsteknik, der kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne, og når der er en fortrydelsesret, har den erhvervsdrivende pligt til forud for aftalens indgåelse og ved anvendelse af den specifikke teknik at give forbrugeren oplysninger om betingelserne, tidsfristen og procedurerne for udøvelse af denne ret. I et sådant tilfælde skal den erhvervsdrivende give forbrugeren adgang til standardfortrydelsesformularen i bilag I, del B, til dette direktiv via en anden kilde, udfærdiget på et klart og forståeligt sprog.

(1) EUT C 347 af 16.10.2017.
C 93/9

Domstolens dom (Første Afdeling) af 24. januar 2019 — George Haswani mod Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

(Sag C-313/17 P) (1)

((Appel - artikel 86 i Den Europæiske Unions Rets procesreglement - formaliteten - anmodning om tilpasning af stævningen - tilpasninger af anbringender og argumenter om fornødent - restriktive foranstaltninger over for Den Arabiske Republik Syrien - liste over personer, der er omfattet af indefrysningen af pengemidler og økonomiske ressourcer - sagsøgerens navn omfattet))

(2019/C 93/10)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: George Haswani (ved advokat G. Karouni)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union (ved A. Sikora-Kalėda og S. Kyriakopoulou, som befuldmægtigede) og Europa-Kommissionen (ved L. Havas og R. Tricot, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Domskonklusionens punkt 1 i Den Europæiske Unions Rets dom af 22. marts 2017, Haswani mod Rådet (T-231/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:200), ophæves.

2) Sagen hjemvises til Retten.

3) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

(1) EUT C 239 af 24.7.2017.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 12. marts 2019 — M.G. Tjebbes m.fl. mod Minister van Buitenlandse Zaken (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Raad van State — Nederlandene)

(Sag C-221/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - unionsborgerskab - artikel 20 TEUF - artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - statsborgerskab i en medlemsstat og i en tredjestat - fortabelse ex lege af statsborgerskab i en medlemsstat og af unionsborgerskab - følger - proportionalitet)

(2019/C 155/04)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: M.G. Tjebbes, G.J.M. Koopman, E. Saleh Abady og L. Duboux

Sagsøgt: Minister van Buitenlandse Zaken

Konklusion

Artikel 20 TEUF, sammenholdt med artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter statsborgerskab i denne medlemsstat på visse betingelser fortabes ex lege, hvilket hvad angår personer, der ikke også har statsborgerskab i en anden medlemsstat, medfører, at deres status som unionsborger og de dertil knyttede rettigheder fortabes, for så vidt som de kompetente nationale myndigheder, herunder i givet fald de nationale retter, i tilknytning hertil kan prøve følgerne af denne fortabelse af statsborgerskab og eventuelt lade de pågældende personer generhverve statsborgerskabet ex tunc i forbindelse med deres respektive ansøgning om et rejsedokument eller ethvert andet dokument, der bekræfter deres statsborgerskab. I forbindelse med denne prøvelse skal disse myndigheder og retsinstanser undersøge, om fortabelsen af statsborgerskab i den pågældende medlemsstat, når dette medfører fortabelse af status som unionsborger, overholder proportionalitetsprincippet for så vidt angår virkningerne heraf for hver enkelt berørte persons situation og i givet fald for situationen for vedkommendes familiemedlemmer i forhold til EU-retten.

(1) EUT C 239 af 24.7.2017.
C 155/11

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 14. marts 2019 — Vantaan kaupunki mod Skanska Industrial Solutions Oy, NCC Industry Oy og Asfaltmix Oy (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Korkein oikeus — Finland)

(Sag C-724/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - konkurrence - artikel 101 TEUF - erstatning for en skade, som er forvoldt af et kartel, der er forbudt i henhold til denne artikel - fastlæggelse af den enhed, der er erstatningsansvarlig - flere på hinanden efterfølgende juridiske enheder - begrebet »virksomhed« - kriterium om økonomisk kontinuitet)

(2019/C 155/14)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein oikeus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vantaan kaupunki

Sagsøgte: Skanska Industrial Solutions Oy, NCC Industry Oy og Asfaltmix Oy

Konklusion

Artikel 101 TEUF skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor samtlige aktier i selskaber, der har deltaget i et kartel, som er forbudt i henhold til denne artikel, er blevet erhvervet af andre selskaber, der har opløst disse førstnævnte selskaber og videreført deres forretningsmæssige aktiviteter, kan de erhvervende selskaber holdes ansvarlige for en skade, der er forvoldt af dette kartel.

(1) EUT C 83 af 5.3.2018.
1)

Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at: — den ikke er til hinder for en national lovgivning, der forhindrer den domstol, som sagen indbringes for, i at give medhold i en påstand om annullation af en aftale om lån, der er baseret på den urimelige karakter af et kontraktvilkår vedrørende kursforskellen, som det i hovedsagen omhandlede vilkår, forudsat at konstateringen af den urimelige karakter af et sådant vilkår gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, såfremt det urimelige vilkår ikke havde eksisteret — den er til hinder for en national lovgivning, der under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede forhindrer den domstol, som sagen indbringes for, i at give medhold i en påstand om annullation af en aftale om lån, der er baseret på den urimelige karakter af et kontraktvilkår vedrørende kursrisikoen, når det fastslås, at dette vilkår er urimeligt, og at aftalen ikke kan opretholdes uden det nævnte vilkår.
C 155/9

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 13. marts 2019 — Skatteverket mod Srf konsulterna AB (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Högsta förvaltningsdomstolen — Sverige)

(Sag C-647/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 53 - levering af ydelser, der består i at give adgang til arrangementer inden for undervisning - stedet for afgiftspligtige transaktioner)

(2019/C 155/11)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Skatteverket

Sagsøgt: Srf konsulterna AB

Konklusion

Artikel 53 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12. februar 2008, skal fortolkes således, at udtrykket »adgang til arrangementer« i denne bestemmelses forstand omfatter en ydelse som den i hovedsagen omhandlede, der består i et femdages regnskabskursus, som udelukkende leveres til afgiftspligtige personer, og som forudsætter, at der sker tilmelding og betaling på forhånd.

(1) EUT C 52 af 12.2.2018.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 14. marts 2019 — Meta Group Srl mod Europa-Kommissionen

(Sag C-428/17 P) (1)

(Appel - voldgiftsbestemmelse - tilskudsaftaler indgået inden for rammene af det sjette rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2002-2006) - tilskudsaftaler indgået inden for rammene af rammeprogrammet for konkurrenceevne og innovation (2007-2013) - beløb, som Europa- Kommissionen angiveligt skylder i forbindelse med opfyldelsen af aftalerne - restbeløb, der skal betales af det samlede finansielle bidrag, som blev tildelt sagsøgeren - erstatningsansvar inden for kontrakt)

(2019/C 155/06)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Meta Group Srl (ved avvocato A. Formica)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal og D. Recchia, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Meta Group Srl betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 293 af 4.9.2017.