ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Er det i overensstemmelse med EU-retten, at foranstaltninger, procedurer og retsmidler i en sag vedrørende ændring af en ansøgning om ugyldiggørelse af beskyttelsen af et patent er udformet således, at den nationale retsinstans i relation til kravet om, at der er tale om en ny opfindelse eller en egentlig nyskabelse, undersøger, om opfindelsen kan tillægges prioritet med virkning fra datoen for ansøgningens indgivelse, eller først med virkning fra datoen for ændringen, på den betingelse at retsforskrifterne på tidspunktet for ansøgningens indgivelse gør det muligt for ansøgeren efter datoen for ansøgningens indgivelse at udvide det tekniske indhold af patentansøgningen og rækkevidden af den beskyttelse, der er ansøgt om?
3)

Skal artikel 56 ff. og artikel 102 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (eller i givet fald artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked (2)) fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af regler i national ret, som forbeholder udøvelsen af kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder på statens område for en enkelt (monopol) rettighedshaverorganisation og dermed ikke tillader modtagere af tjenesteydelser frit at vælge et rettighedshaverselskab fra en anden EU-stat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 303/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van Koophandel te Gent (Belgien) den 19. juli 2012 — Euronics Belgium CVBA mod Kamera Express BV og Kamera Express Belgium BVBA

(Sag C-343/12)

2012/C 303/28

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van Koophandel te Gent

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Euronics Belgium CVBA

Sagsøgte: Kamera Express BV og Kamera Express Belgium BVBA

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 101 i Wet betreffende marktpraktijken en consumentenbescherming lov om handelspraksis og forbrugerbeskyttelse — som bl.a. har til formål at beskytte forbrugernes interesser og hvis ordlyd er følgende: »Artikel 101, stk. 1. Selskaber må ikke udbyde eller sælge en vare med tab.

Som salg med tab forstås ethvert salg til en pris, som ikke mindst svarer til den pris for hvilken selskabet har købt varen, eller den pris, som selskabet skal betale for genanskaffelse med fradrag af eventuelle endeligt tildelte rabatter. Med henblik på at afgøre, om der er tale om salg med tab, skal sådanne rabatter, som — eksklusivt eller ikke-eksklusivt — er ydet i forbindelse med andre af selskabets forpligtelser ud over salg af varer, ikke tages i betragtning« — i strid med direktiv 200/29/EF (1) for så vidt som bestemmelsen forbyder salg med tab, mens direktivet øjensynligt ikke forbyder en sådan salgspraksis, og for så vidt som den belgiske lov eventuelt går videre end bestemmelserne i direktiv 2005/29/EF, hvilket ikke er tilladt i henhold til dets artikel 4?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11.5.2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (EUT L 149, s. 22).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 287/26

Appel iværksat den 19. juli 2012 af DMK Deutsches Milchkontor GmbH (tidligere Nordmilch AG) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 22. maj 2012 i sag T-546/10 — Nordmilch AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-346/12 P)

2012/C 287/51

Processprog: tysk

Parter

Appellant: DMK Deutsches Milchkontor GmbH (tidligere Nordmilch AG) (ved Rechtsanwalt W. Berlit)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Lactimilk, SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1 og 2 i domskonklusionen i Rettens dom af 22. maj 2012 (sag T-546/10) ophæves.

— De påstande, der blev nedlagt i første instans, tages til følge i deres helhed.

— Lactimilk, SA tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået for appellanten i løbet af hele sagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at den appellerede dom fra Retten skal ophæves, fordi Retten på fejlagtig måde fastslog, at der var lighed mellem det varemærke, som appellanten har ansøgt om registrering af, og Lactimilk SA's varemærker, og således, ved at konkludere, at der var risiko for forveksling, anvendte artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 forkert. Retten begik nemlig en fejl ved ikke at sammenligne de varemærker, der faktisk er omtvistede, med hensyn til den måde, hvorpå det ansøgte henholdsvis de registrerede varemærker er skrevet (nemlig med store bogstaver), men i stedet at efterprøve risikoen for forveksling på grundlag af begge varemærker skrevet på forskellig måde. Dermed fordrejede Retten de faktiske omstændigheder. Derudover antog Retten fejlagtigt, at der skal lægges tryk på den anden stavelse i det ansøgte varemærke, selv om det ansøgte varemærke er skrevet med store bogstaver, således at det heller ikke efter spansk sprogforståelse kan komme i betragtning, at trykket i det ansøgte varemærke kun kan lægge på den anden stavelse.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik ved ikke at sikrer, at der ved salg eller udleje af en fast ejendom forelægges en energitest i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 7 og 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91/EF af 16. december 2002 om bygningers energimæssige ydeevne (1) har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til samme direktivs artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 10, sammenholdt med artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/31/EU af 19. maj 2010 om bygningers energimæssige ydeevne (2).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 287/26

Sag anlagt den 18. juli 2012 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-344/12)

2012/C 287/49

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved D. Grespan og G. Conte, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3 og 4 i beslutning K(2009) [8112] af 19. novemer 2009, vedrørende statsstøtte C 38/A/2004 (ex NN 58/2004) og C 36/B/2006 (ex NN 38/2006), der blev ydet af Den Italienske republik til fordel for Alcoa Trasformazioni samt artikel 288 TEUF, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme denne beslutning.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Genstanden for Kommissionens søgsmål er Den Italienske Republiks manglende gennemførelse af Kommissionens beslutning vedrørende ulovlig statsstøtte til fordel for selskabet Alcoa.

For det første skulle Italien i henhold til beslutningens artikel 4 meddele Kommissionen størrelsen af det samlede støttebeløb, der skulle tilbagesøges, de foranstaltninger, der var vedtaget og planlagt for at efterkomme beslutningen og dokumenter til godtgørelse af, at støttemodtageren var blevet pålagt at tilbagebetale støtten inden den 20. januar 2010. For det andet var Italien i henhold til artikel 2 og 3 i beslutningen forpligtet til at gennemføre tilbagesøgningen af den til støttemodtageren udbetalte støtte inden den 20. marts 2010.

På tidspunktet for anlæggelsen af denne sag har sagsøgte endnu ikke vedtaget alle de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme disse forpligtelser.
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal princippet om EU-rettens forrang, i det tilfælde hvor en medlemsstat ikke iværksætter nogen foranstaltninger til opfyldelse af bestemmelsen i artikel 17, stk. 1, i direktiv 95/46/EF, og hvor arbejdsgivervirksomheden, som er ansvarlig for behandlingen af de pågældende oplysninger, indfører et system med begrænset adgang til disse oplysninger, som ikke giver den kompetente nationale myndighed automatisk adgang hertil i forbindelse med dennes kontrol af arbejdsforholdene, da fortolkes således, at medlemsstaten ikke kan sanktionere arbejdsgivervirksomheden for denne adfærd?
Rettens konstateringer vedrørende beskyttelsesområdet for og særpræget ved et allerede bestående figurmærke, der består af bogstavet »G« og symbolet »+«, er retligt fejlagtige. Retten er urigtigt gået ud fra, at kombinationen af disse to elementer ikke har nogen betydning.
1)

Indebærer det EU-retlige ligebehandlingsprincip, at en ordregivende myndighed efter udløb af frist for anmodning om deltagelse i et udbud ikke er berettiget til at rekvirere en i udbudsannoncen krævet oplysning om en ansøgers seneste offentliggjorte balance, når den pågældende ansøger ikke har medsendt en sådan balance i sin ansøgning om prækvalifikation?
—

Appellanten gør endvidere gældende, at Retten tilsidesatte varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii). Retten burde have bemærket, at et todimensionalt tegn ikke blot kan anvendes på, men også kan indgå i en tredimensional genstand. Anvendelse af varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), kræver således, at alle de mulige måder, hvorpå det på indleveringsdagen kan tænkes, at det pågældende tegn kan indgå i en tredimensional genstand, tages i betragtning. Retten har foretaget en urigtig gengivelse af beviserne ved at fastslå, at appelkammeret udelukkende havde baseret sin undersøgelse på de varer, der reelt markedsføres. Appelkammeret gjorde det klart, at dets konklusioner primært er baseret på de patenter, som Pi-Design havde fremlagt. Under alle omstændigheder bør henvisning til supplerende oplysninger, herunder patenter og de varer, der reelt markedsføres, ikke være forbudt, hvor sådanne oplysninger bekræfter konklusionen om, at kendetegnene for det anfægtede tegn, som indgivet, kan føre til opnåelsen af et teknisk resultat, når de indgår i en tredimensional genstand. Dette er den eneste hensigtsmæssige metode til at sikre retssikkerheden og den offentlige interesse, som ligger til grund for varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii).
1)

Skal artikel 11, stk. 9 og 10, første punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 384/1996 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (1) (nu Rådets forordning [EF] nr. 1225/2009 (2)) (herefter »grundforordningen«) sammenholdt med samme forordnings artikel 2, stk. 8 og 9, fortolkes således, at disse bestemmelser, såfremt der ikke er dokumenteret en ændring af omstændighederne som omhandlet i artikel 11, stk. 9, har forrang for enhver form for implicit beføjelse for institutionerne i medfør af grundforordningens artikel 11, stk. 3, i forbindelse med fastsættelsen af eksportprisen, herunder — som det er tilfældet med Rådets forordning (EF) nr. 1279/2007 (3) — institutionernes implicitte beføjelse til at vurdere, om Severstal-Metiz’s eksportpriser er pålidelige i fremtiden, idet de foretager en sammenligning med mindstepriserne i henhold til pristilsagnet og salgspriserne i tredjelande? Er det af betydning for besvarelsen af dette spørgsmål, såfremt institutionerne som i tilfældet med Severstal-Metiz og Rådets forordning (EF) nr. 1279/2007 under udøvelsen af deres beføjelser i forbindelse med vurderingen af de ændrede omstændigheders varige karakter med hensyn til forekomsten af dumping i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 3, beslutter at ændre antidumpingforanstaltningerne (at nedsætte toldsatsen)?
Første anbringende: Retten begik en retlig fejl og/eller undlod at give tilstrækkelig begrundelse med hensyn til bedømmelsen af den påståede konkurrencebegrænsnings objektive nødvendighed. Mere konkret anvendte Retten det faste kriterium om objektiv nødvendighed fejlagtigt. I stedet for at anvende det korrekte kriterium, hvorefter en begrænsning er objektivt nødvendig, hvis det enten er umuligt eller vanskeligt at gennemføre hovedtransaktionen uden begrænsningen, anvendte Retten et ufuldstændigt kriterium, ifølge hvilket en begrænsning kun er objektivt nødvendig, hvis hovedtransaktionen ikke er i stand til at fungere uden begrænsningen. Endvidere anføres det, at Retten i) undlod at bedømme den påståede konkurrencebegrænsning, og derved dens objektive nødvendighed, i den rette sammenhæng, ii) fejlagtigt satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens, og iii) ikke anvendte den korrekte standard for prøvelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 319/3

Sag anlagt den 6. august 2012 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-377/12)

2012/C 319/04

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Valero Jordana, S. Bartelt og F. Erlbacher, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande

— Rådets afgørelse af 14. maj 2012 om undertegnelse på Unionens vegne af rammeaftalen om partnerskab og samarbejde mellem Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den ene side og Republikken Filippinerne på den anden side (2012/272/EU) (1) annulleres, i det omfang Rådet har medtaget de retsgrundlag, som vedrører transport (artikel 91 og 100 TEUF), tilbagevenden (artikel 79, stk. 3, TEUF) og miljø (artikel 191, stk. 4, TEUF).

— Den anfægtede afgørelses retsvirkninger opretholdes.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål har Kommissionen nedlagt påstand om, at Rådets afgørelse af 14. maj 2012 om undertegnelse på Unionens vegne af rammeaftalen om partnerskab og samarbejde mellem Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den ene side og Republikken Filippinerne på den anden side (2012/272/EU) (»den anfægtede afgørelse«) annulleres, i det omfang Rådet har medtaget de retsgrundlag, som vedrører transport (artikel 91 og 100 TEUF), tilbagevenden (artikel 79, stk. 3, TEUF) og miljø (artikel 191, stk. 4, TEUF).

Søgsmålet er støttet på et enkelt anbringende, nemlig at Rådet har overtrådt reglerne i traktaterne og Domstolens praksis vedrørende valget af retsgrundlag for vedtagelsen af en EU-retsakt, herunder en afgørelse om undertegnelse af en international aftale.

Kommissionen er af den opfattelse, at indsættelsen af de ovennævnte retsgrundlag var unødvendig og ulovlig. Bestemmelserne i partnerskabs- og samarbejdsaftalen, som har udløst Rådets indsættelse af disse retsgrundlag, vedrører ganske rigtigt samarbejde om særlige politiske spørgsmål, der udgør en integrerende del af EU’s udviklingssamarbejdspolitik, og pålægger ikke omfattende forpligtelser, som er forskellige fra forpligtelserne i udviklingssamarbejdet. Derfor er alle disse bestemmelser i partnerskabs- og samarbejdsaftalen omfattet af artikel 209 TEUF.

(1) EUT L 134, s. 3.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 6. august 2012 — Sky Italia Srl mod Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, Commissione di Garanzia per l’Attuazione della Legge sullo Sciopero nei Servizi Pubblici Essenziali

(Sag C-376/12)

2012/C 311/08

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sky Italia Srl

Sagsøgt: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, Commissione di Garanzia per l’Attuazione della Legge sullo Sciopero nei Servizi Pubblici Essenziali

Præjudicielt spørgsmål

Skal fællesskabsbestemmelserne på området, og navnlig bestemmelserne i direktiv 2002/20/EF (1), fortolkes således, at de er til hinder for nævnte nationale lovgivning, navnlig lov nr. 266 af 2005, særligt på grund af den måde, hvorpå den konkret anvendes i praksis?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7.3.2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) (EFT L 108, s. 21).
1)

Er artikel 43, 56 og 58 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (nu artikel 49, 63 og 65 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde) til hinder for en lovgivning som den, der er relevant i hovedsagen, der fastsætter, at når en person, som er hjemmehørende i en EU-medlemsstat og aktionær i et selskab, der er etableret i en anden EU-medlemsstat, modtager udbytte, som beskattes i begge stater, og dobbeltbeskatningen reguleres således, at der i bopælsstaten gives en skattegodtgørelse på et beløb svarende til den skat, der er betalt i den stat, hvor det udloddende selskab har hjemsted, tages der ved fastsættelsen af loftet for skatten på op til 60 % eller 50 % af indtægten i et givet år ikke højde for, eller kun delvis højde for, den skat, som er betalt i den anden stat?
4)

Udgør den omstændighed, at de grunde, der har ført til at foreslå en given afgørelse, som følge af retten til indsigt i »rapporterne« ikke længere gengives i disse, hvilket ikke gavner den interne uforstyrrede meningsudveksling inden for den pågældende myndighed og en korrekt beslutningsdannelse, et legitimt fortrolighedshensyn som omhandlet i artikel 41, stk. 2, litra b), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 295/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Det Forenede Kongerige) den 3. august 2012 — Nnamdi Onuekwere mod Secretary of State for the Home Department

(Sag C-378/12)

2012/C 295/45

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Nnamdi Onuekwere

Sagsøgt: Secretary of State for the Home Department

Præjudicielle spørgsmål

1) Under hvilke omstændigheder, om nogen, vil en fængselsperiode udgøre lovligt ophold med henblik på erhvervelsen af en ret til tidsubegrænset ophold i henhold til artikel 16 i borgerdirektivet 2004/38 (1)?

2) Hvis en fængselsperiode ikke kan kvalificeres som lovligt ophold, har en person, som har afsonet en fængselsstraf, da ret til at sammenlægge perioder med ophold før og efter fængslingen med henblik på beregningen af den periode på fem år, der kræves for at skabe en ret til tidsubegrænset ophold i henhold til direktivet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT L 158, s, 77).
1)

Skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1) (herefter »charteret«) sammenholdt med dets artikel 38 samt artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (2) fortolkes således, at hvis en retsinstans i en tvist vedrørende en forbrugeraftale, skal vurdere, om et vilkår er urimeligt, og en retsinstans i en anden medlemsstat beviseligt allerede har fastslået, at et lignende eller identisk kontraktvilkår under tilsvarende faktiske omstændigheder er urimeligt, har forbrugeren da krav på, at den retsinstans, for hvilken forbrugeren har indbragt sagen, ved vurderingen af, om det pågældende vilkår er urimeligt, tager hensyn til den afgørelse, der er truffet af en retsinstans i en anden medlemsstat?
—

Unionens enekompetence i forbindelse med monetær politik som fastsat i artikel 3, stk. 1, litra c), TEUF og i forbindelse med indgåelse af internationale aftaler, som henhører under anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 2, TEUF
DA Den Europæiske Unions Tidende C 295/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Tivoli (Italien) den 3. august 2012 — Enrico Petillo og Carlo Petillo mod Unipol

(Sag C-371/12)

2012/C 295/44

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Tivoli

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Enrico Petillo og Carlo Petillo

Sagsøgt: Unipol

Præjudicielt spørgsmål

Er det i medfør af direktiv 72/166/EØF (1), 84/5/EØF (2), 90/232/EØF (3) og 2009/103/EF (4) om obligatorisk ansvarsforsikring for motorkøretøjer tilladt, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning — gennem den obligatoriske vurdering efter loven af skaderne, som følge af trafikulykker — foreskriver en faktisk begrænsning (med henblik på vurderingen) af ansvaret for ikke-økonomiske tab, som bæres af de selskaber (forsikringsselskaberne), der i medfør af samme direktiver er forpligtet til at garantere den obligatoriske forsikring mod skadesansvar i forbindelse med motorkøretøjer?

(1) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24.4.1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, EFT L 103, s. 1.

(2) Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, EFT 1984 L 8, s. 17.

(3) Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, EFT L 129, s. 33.

(4) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16.9.2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, EUT L 263, s. 11.
6)

Såfremt den rumænske stat nedsætter lønnen til de ansatte, der aflønnes med offentlige midler, under henvisning til den økonomiske krise samt behovet for at genskabe balancen i statsbudgettet i henhold til artikel 17, stk. 1, andet punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal [denne sidstnævnte] da fortolkes således, at staten efterfølgende er forpligtet til at betale disse ansatte en rimelig og rettidig erstatning for det lidte tab?
3)

Såfremt også det andet spørgsmål besvares benægtende: Er artikel 49 TEUF og/eller artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for en ordning som den, der følger af ApG’s § 10, stk. 2, nr. 3, som i henhold til praksis ved de højeste nationale retter resulterer i flere detaljekriterier for afgørelsen af behovsspørgsmålet — såsom ansøgningens tidsmæssige prioritet, en løbende sags spærring for senere interesserede, spærrefrist for ny ansøgning på to år ved afslag på en ansøgning, kriterier til konstatering af antallet af »faste indbyggere« på den ene side og antallet af »pendlere« på den anden side, og kriterier til adskillelse af kundepotentialet, hvor radier på fire km omkring to eller flere apoteker overlapper hinanden, idet dette bevirker, at det i reglen ikke er muligt at forudse og beregne virkningen af denne bestemmelse inden for en passende frist, og bestemmelsens konkrete egnethed (jf. Domstolens dom af 1. juni 2010, sag 570/07, præmis 98 til 101 samt 114 til 125) med hensyn til nødvendigheden af en kohærent opfyldelse af målsætningen ikke er givet, og/eller en de facto sikring af en passende farmaceutisk betjening ikke er garanteret, og/eller der kan konstateres en tendens til forskelsbehandling blandt indenlandske interesserede eller mellem disse og interesserede fra andre medlemsstater?
6)

Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende: Er bestemmelserne i den spanske lov om den civile retspleje (Ley de Enjuiciamiento Civil), hvorefter den part, som idømmes sagens omkostninger, ikke har mulighed for at anfægte størrelsen af den procesfuldmægtiges salær, hvis vedkommende finder, at dette er alt for højt og ikke stemmer overens med det reelt udførte arbejde, i strid med den europæiske konventions artikel 6?
7)

Såfremt EU-Domstolen ikke tillægger de nævnte principper en værdi som grundlæggende principper for Den Europæiske Unions retsorden, for at de finder horisontal og generaliseret anvendelse, og dermed finder, at kun en bestemmelse, nemlig artikel 32, stk. 5-7, i lov nr. 183/10 er i strid med forpligtelserne i henhold til direktiv 199/70/EF og Nicecharteret, skal et selskab, som sagsøgte, […], da anses for et statsligt organ, hvorved EU-retten, og navnlig § 4 i direktiv 199/70/EF og Nicecharteret, finder direkte, opadgående vertikal anvendelse?