Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - fri udveksling af tjenesteydelser - arkitekter - anerkendelse af eksamens- og kvalifikationsbeviser - oprettelse af nationale fortegnelser over eksamens- og kvalifikationsbeviser, der skal omfattes af en automatisk anerkendelse - medlemsstaternes forpligtelser

(Rådets direktiv 85/384, art. 7)

2. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - fri udveksling af tjenesteydelser - restriktioner - krav om, at ansøgningen om anerkendelse af et kvalifikationsbevis, der er udstedt i en anden medlemsstat, skal være ledsaget af det originale eksamensbevis eller en bekræftet kopi - begrundelse - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 52 og 59 (efter ændring nu art. 43 EF og 49 EF))

3. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - restriktioner - forpligtelse til i forbindelse med anerkendelsen af et kvalifikationsbevis, der er udstedt i en anden medlemsstat, at fremlægge bevis for statsborgerskab og til at fremlægge officielle oversættelser af de relevante dokumenter - begrundelse - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 52 (efter ændring nu art. 43 EF))

4. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - fri udveksling af tjenesteydelser - arkitekter - anerkendelse af eksamens- og kvalifikationsbeviser - eksamens- eller kvalifikationsbeviser, der giver adgang til virksomhed inden for arkitekturområdet i medfør af erhvervede rettigheder - overgangsperiode, der udløber samtidig med gennemførelsesfristen for direktiv 85/384

(Rådets direktiv 85/384, art. 3, 4 og 12)

5. Fri udveksling af tjenesteydelser - restriktioner - medlemsstat, der forbyder arkitekter, som er etableret i andre medlemsstater, og som udøver virksomhed i den første stat, at råde over de nødvendige faste kontorfaciliteter - ulovligt

(EF-traktaten, art. 59 (efter ændring nu art. 49 EF))

Sammendrag

1. Selv om artikel 7 i direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af visse kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet ikke udtrykkeligt forpligter medlemsstaterne til i en national fortegnelse over kvalifikationsbeviser, der skal omfattes af den automatiske anerkendelse, at medtage de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der findes på de fortegnelser, der offentliggøres af Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 2, skal gennemførelsen i national ret af et direktiv dog sikre, at det efterleves fuldt ud og med fornøden klarhed og bestemthed, således at de af direktivet omfattede personer, i det omfang det ved direktivet tilsigtes at skabe rettigheder for den enkelte, sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder og i givet fald til at håndhæve disse rettigheder ved en national domstol. Denne betingelse er særlig væsentlig, såfremt det omhandlede direktiv tilsigter at give rettigheder til statsborgere fra andre medlemsstater, for hvem det er afgørende, at de kan vide, hvilke kvalifikationsbeviser der skal anerkendes automatisk af værtsmedlemsstaten.

( jf. præmis 27-29 og domskonkl. 1 )

2. En medlemsstats generelle krav om, at ansøgningen om anerkendelse af et kvalifikationsbevis, der er udstedt i en anden medlemsstat, skal være ledsaget af det originale eksamensbevis eller en bekræftet kopi af dette eksamensbevis, udgør en hindring for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, der er fastsat i traktatens artikel 52 og 59 (efter ændring nu artikel 43 EF og 49 EF), for så vidt som det medfører yderligere hindringer for alle ansøgere på grund af risikoen for, at det originale eksamensbevis forsvinder, eller for en eventuel forsinkelse i forbindelse med oprindelsesmedlemsstatens udstedelse af det nævnte eksamensbevis, samt de yderligere skridt og omkostninger, der er forbundet med procedurerne for bekræftelse af kopierne af de originale kvalifikationsbeviser.

Selv om medlemsstaterne på grund af tvingende almene hensyn er berettiget til at kræve bevis for, at et sådant kvalifikationsbevis findes, forekommer dette krav imidlertid at være uforholdsmæssigt, for så vidt som det udelukker ethvert andet bevismiddel, der med den samme grad af vished gør det muligt at fastslå, at det omhandlede kvalifikationsbevis findes, f.eks. fremlæggelse af en attestation eller en anerkendelse af ansøgerens eksamensbevis fra myndigheder eller faglige organisationer i oprindelsesmedlemsstaten.

( jf. præmis 37-39 og domskonkl. 1 )

3. I forbindelse med anerkendelsen af et kvalifikationsbevis, der er udstedt i en anden medlemsstat, kan den af værtsmedlemsstaten opstillede forpligtelse til at fremlægge bevis for statsborgerskab og til at fremlægge bekræftede oversættelser af samtlige dokumenter, der vedrører ansøgningen om anerkendelse, hverken betegnes som nødvendig eller som begrundet ud fra tvingende almene hensyn, hvorfor den er uforenelig med traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF).

( jf. præmis 45 og 46 samt domskonkl. 1 )

4. Artikel 12 i direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af visse kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, der fastsætter en undtagelse til de mindstekrav til uddannelsen, der er fastsat i samme direktivs artikel 3 og 4, idet det kræves, at hver medlemsstat skal anerkende stillingsbetegnelsen arkitekt for de personer, der i en anden medlemsstat har fået udstedt en attest, der bekræfter, at de på tidspunktet for gennemførelsen af direktivet var berettigede til i denne anden medlemsstat at benytte stillingsbetegnelsen arkitekt, uanset at de ikke opfyldte de nævnte mindstekrav, må fortolkes således, at udtrykket »direktivets iværksættelse« henviser til den dato, hvor direktivet senest skulle være gennemført. Det følger heraf, at en medlemsstat, der har gennemført direktivet for sent, ikke må forlænge den i direktivets artikel 12 fastsatte overgangsperiode.

( jf. præmis 47, 51 og 52 samt domskonkl. 1 )

5. En medlemsstats generelle forbud mod, at arkitekter, der er etableret i en anden medlemsstat, og som ønsker at udføre tjenesteydelser i den første medlemsstat, opretter et hovedsæde eller en filial på dens område, er uforeneligt med traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF), for så vidt som forbuddet er til hinder for, at en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat, erhverver kontorfaciliteter i den første stat, der er nødvendige med henblik på at udføre den omhandlede ydelse. Tjenesteydelsens midlertidige karakter udelukker således ikke, at tjenesteyderen - i den forstand udtrykket er anvendt i traktaten - i værtsmedlemsstaten kan indrette visse faciliteter (herunder et kontor, en praksis eller et lokale), for så vidt som disse faciliteter er nødvendige for at udføre den pågældende tjenesteydelse.

( jf. præmis 56 og 57 samt domskonkl. 1 )