På trods af, at den forelæggende dommer henviser til problemets første aspekt, er den italienske regering af den opfattelse, at det ville være formålstjenligt først at udersøge det andet aspekt, eftersom definitionen i forordning nr. 1612/68 af ydelsernes karakter kunne gøre det overflødigt at undersøge forholdet mellem forordning nr. 1408/71 og den midlertidige Paris-overenskomst af 11. december 1953.

Efter den italienske regerings opfattelse henhører den støtte til handicappede, som hjemles i en medlemsstats generelle interne retsregler, under de »sociale fordele«, der omhandles i forordning nr. 1612/68, artikel 7, stk. 2.

Den lighed i behandlingen af Fællesskabets arbejdstagere og en medlemsstats indenlandske arbejdstagere, som tilsigtes i denne bestemmelse, er i realiteten kun et udtryk for den fundamentale regel i traktatens artikel 7, der forbyder enhver forskelsbehandling på grundlag af nationaliteten.

På den anden side må det ikke glemmes, at basisforordningerne nr. 3 og nr. 1408/71 vedrører den »sociale sikring«, og at denne på én gang dækker den »sociale forsikring« og den »sociale forsorg«. Social forsikring og social forsorg er i realiteten to sider af den »sociale sikring«. De ydelser, som arbejdstagerne har ret til i medfør af den almindelige sociale sikringsordning, kan ikke betegnes som »sociale fordele«, alt etter om forordningerne nr. 3 og 1408/71 er anvendelige på dem eller ej. Intet er derfor til hinder for, at en ydelse, der i medfør af artikel 4, stk. 4 falder uden for forordning nr. 1408/71's anvendelsesområde, kan tilkomme den vandrende arbejdstager i form af en »social fordel« i den betydning, som er forudsat i forordning nr. 1612/68, artikel 7, stk. 2.

Det er i øvrigt forkert at tro, at de vandrende arbejdstageres mulighed for at kræve de sociale fordele, der er omtalt i ovennævnte forordning, kun er åben for »aktive« arbejdstagere. En sådan opfattelse ville ikke alene stride mod Domstolens retspraksis men også mod forordning nr. 1612/68, artikel 3, stk. 2, som omhandler »sociale« såvel som »skattemæssige fordele«. Opfattelsen ville i realiteten føre til det absurde resultat, at det hvad angår skattemæssige fordele kun ville være for det tidsrum, i hvilket den pågældende person udøver sin beskæftigelse, men ikke for tiden efter ophøret hermed, at princippet om ligestilling, hvor det drejer sig om indtægter fra lønnet arbejde, ville gælde. Denne fejlagtige opfattelse bekræftes desuden indirekte af traktatens artikel 48, stk. 3, litra d såvel som af artikel 7 i Kommissionens forordning nr. 1251/70 af 29. juni 1970 (EFT-specialudgave 1970 II, s. 348; original reference JO 1970, nr. L 142).

Endelig ville det være uberettiget at fremføre den indvending, at den støtte, hvorom sagen drejer sig, er fastsat i bestemmelser af generel karakter, der ikke tager hensyn til eksistensen af et arbejdsforhold. Hvis et sådant argument blev taget til følge, ville det føre til, at medlemsstaterne let kunne omgå fællesskabsreglerne ved at udstrække enhver social sikringsordning til samtlige statsborgere.

Den italienske regering foreslår herefter principalt at svare, at den støtte til handicappede, som hjemles i generelle nationale retsregler, skal betragtes som »sociale fordele« i den betydning, der er forudsat i forordning nr. 1612/68, artikel 7, stk. 2.