ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den nævnte forordnings artikel 1, nr. 1), der erstatter artikel 9 i forordning nr. 1342/2008, fastsætter en særlig procedure for fastsættelse af TAC’er:

»1. Hvis der ikke foreligger tilstrækkelige oplysninger til, at TAC’erne kan fastsættes efter artikel 7, fastsættes TAC’erne for torskebestande i Kattegat, farvandene vest for Skotland og Det Irske Hav på grundlag af videnskabelig rådgivning. Hvis niveauet ifølge den videnskabelige rådgivning ligger mere end 20% højere end TAC’erne for året før, fastsættes TAC’erne dog 20% højere end for året før, og hvis niveauet ifølge den videnskabelige rådgivning ligger mere end 20% lavere end TAC’erne for året før, fastsættes TAC’erne 20% lavere end for året før.

2. Uanset stk. 1 kan Rådet, når der ifølge den videnskabelige rådgivning ikke bør være direkte fiskeri, og:

a) bifangster bør minimeres eller reduceres til det lavest mulige niveau, og/eller

b) torskefangster bør reduceres til det lavest mulige niveau, vedtage ikke at foretage en årlig tilpasning af TAC’en i det eller de efterfølgende år, på betingelse af, at den fastsatte TAC kun gælder for bifangst.

3. Hvis der ikke foreligger tilstrækkelige oplysninger til, at TAC’erne kan fastsættes efter artikel 8, fastsættes TAC’erne for torskebestande i Nordsøen, Skagerrak og den østlige del af Den Engelske Kanal ved at anvende denne artikels stk. 1 og 2 på tilsvarende vis, medmindre konsultationer med Norge fører til et andet TAC-niveau.

4. Hvis det af den videnskabelige rådgivning fremgår, at anvendelsen af reglerne i artikel 8, stk. 1-4, ikke er hensigtsmæssig til opfyldelse af planens mål, kan Rådet uanset ovennævnte bestemmelser fastsætte et alternativt TAC-niveau.«
46

Det i hovedsagen omhandlede afslag på at anerkende det personlige fradrag skal, som skattemyndigheden har anført i sine indlæg, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende snarere anerkendes som en naturlig bestanddel af kildeskatteordningen, eftersom det har til formål at forenkle opgaverne for denne myndighed og at gøre det lettere for den skattepligtige person. Når denne sidstnævnte vælger at være omfattet af en sådan ordning, er skattemyndigheden således fritaget fra opgaven med at opkræve skat fra den nævnte skattepligtige, således at det ikke er nødvendigt, at skattemyndigheden har et fuldstændigt billede af den pågældendes personlige og familiemæssige situation. Denne samme skattepligtige fritages samtidig fra enhver forpligtelse til at samarbejde, således at den pågældende ikke er forpligtet til at indgive en selvangivelse på svensk for den indkomst, som vedkommende har oppebåret i Sverige, og derfor ikke er forpligtet til at gøre sig bekendt med skattesystemet i en anden medlemsstat end bopælsstaten.
21

Cour d’appel de Bruxelles (appelretten i Bruxelles) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal ordene »rimelig kompensation«, der er anvendt i artikel 5, stk. 2, litra a), og artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 fortolkes forskelligt, alt efter om den reproduktion, der foretages på papir eller et lignende medium ved hjælp af en fotografisk teknik eller en anden proces med tilsvarende virkning, foretages af en hvilken som helst bruger eller foretages af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle? Hvis spørgsmålet besvares bekræftende, hvilke kriterier skal denne forskellige fortolkning da bygge på? 2) Skal artikel 5, stk. 2, litra a), og artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 fortolkes således, at de tillader medlemsstaterne at fastsætte den rimelige kompensation, som tilkommer rettighedshaverne, i form af: a) et fast vederlag betalt af producenten, importøren eller erhververen inden for Fællesskabet af apparater, som gør det muligt at kopiere beskyttede værker, i forbindelse med, at disse apparater bringes i omsætning på det nationale område, hvis størrelse udelukkende beregnes i henhold til den hastighed, hvormed kopimaskinen kan tage et antal kopier i minuttet, uden anden forbindelse med den eventuelle skade, som rettighedshaverne lider, og b) et forholdsmæssigt vederlag udelukkende fastsat ved en enhedspris ganget med det antal foretagne kopier, som er forskelligt, alt efter om skyldneren har samarbejdet i opkrævningen af dette vederlag, som opkræves hos fysiske eller juridiske personer, som tager kopier af værker, eller i givet fald, således at disse personer friholdes for deres forpligtelse, af personer, der mod betaling eller gratis stiller et reproduktionsapparat til rådighed for andre. Såfremt svaret på dette spørgsmål er benægtende, hvilke kriterier, som er relevante og sammenhængende, skal medlemsstaterne da følge, for at kompensationen i overensstemmelse med EU-retten kan anses for rimelig, og at der indføres en rimelig balance mellem de berørte personer? 3) Skal artikel 5, stk. 2, litra a), og artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 fortolkes således, at de tillader medlemsstaterne at tildele halvdelen af den rimelige kompensation, som tilkommer rettighedshaverne, til [forlæggerne] for værker, som ophavsmændene har skabt, uden nogen som helst forpligtelse til, at [forlæggerne] skal lade ophavsmændene drage fordel, selv indirekte, af en del af den kompensation, som de er blevet frataget? 4) Skal artikel 5, stk. 2, litra a), og artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 fortolkes således, at de tillader medlemsstaterne at iværksætte en udifferentieret ordning for opkrævning af den rimelige kompensation til rettighedshavere i form af en fast takst og et beløb for hver foretaget kopi, som forudsætningsvis, men med sikkerhed delvist dækker kopiering af [trykte noder] og ulovlige kopier?«
57

Det følger heraf, at selv om missionschefen i henhold til fælles aktion 2008/124 havde »ansvaret« for gennemførelsen af Unionens budget, forholder det sig således, at missionschefens kompetencer på budget og finansområdet blev udøvet under Kommissionens tilsyn og ledelse. Disse forhold foranledigede Retten til i den appellerede kendelses præmis 36 med rette at fastslå, at missionschefen på dette område rådede over begrænsede beføjelser, og at den pågældende i realiteten kun var tillagt »en meget begrænset retlig handleevne, der er klart materielt begrænset«, i modsætning til det af appellanten anførte, hvorefter Eulex Kosovo »bestemt havde status som juridisk person i sin egenskab af selvstændig myndighed med ansvar for tildeling af rettigheder og pålæggelse af pligter«.
19

Den forelæggende ret har præciseret, at det ikke af tilbudsgiverne formelt kræves, at de råder over eller ejer hospitalsfaciliteter, der er beliggende i Bilbao, men at det blot kræves, at de er i stand til at levere de sundhedstjenesteydelser, der er genstand for kontrakt nr. 21/2011 og nr. 50/2011, på faciliteter, som er beliggende i denne kommune, uanset den retlige status, i henhold til hvilken de råder over disse. Det er imidlertid, når der bortses fra de udgifter, der er forbundet med sådanne faciliteter, de facto en kendsgerning, at de eneste ansøgere, der kan deltage i udbuddene, er de sundhedsaktører, som er etableret i Bilbao, eftersom alle øvrige aktører ikke er i stand til at råde over faciliteter og egnet personale inden for fristerne mellem datoerne for offentliggørelsen af kontrakternes udbud og fristerne for indgivelsen af tilbuddene.
57

Under alle omstændigheder giver denne lovgivning, som bemærket i denne doms præmis 51, udtrykkeligt mulighed for, at en person, der er genstand for en sådan frakendelse, kan anmode om og opnå en ophævelse af denne frakendelse. Som det fremgår af ordlyden af straffeproceslovens artikel 702-1, som ændret, er denne mulighed åben for enhver, der har fået frakendt stemmeretten, uanset om dette uden videre følger af en straffedom i henhold til den gamle straffelov, eller om det er blevet bestemt af en ret som en accessorisk straf i henhold til bestemmelserne i den nye straffelov. Når en person, der befinder sig i en situation som Thierry Delvignes, og som ønsker at opnå en ophævelse af en frakendelse, der uden videre følger af en straffedom i henhold til bestemmelserne i den gamle straffelov, i denne forbindelse anlægger sag ved den kompetente nationale ret i henhold til den nævnte artikel, åbnes en mulighed for, at den pågældendes individuelle situation vurderes på ny, herunder frakendelsens varighed.
18

Efter at have modtaget to klager, herunder en fra Jørgen Andersen, over de kontrakter om offentlig trafikbetjening, som DSB havde indgået, besluttede Kommissionen den 10. september 2008 at indlede en formel undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF (herefter »afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«). Kommissionen vedtog efter afslutningen af denne procedure den 24. februar 2010 den omtvistede afgørelse, hvis artikel 1-3 har følgende ordlyd: »Artikel 1 Kontrakterne om offentlig trafikbetjening, der er indgået mellem det danske Transportministerium og [DSB], indebærer statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, [TEUF]. Statsstøtten er forenelig med det indre marked i medfør af artikel 93 [TEUF], såfremt betingelserne i denne afgørelses artikel 2 og 3 overholdes. Artikel 2 Danmark indfører i alle de gældende kontrakter om offentlig trafikbetjening med [DSB] en tilbagebetalingsmekanisme som beskrevet i betragtning 222-240 og 356 i nærværende afgørelse med følgende væsentlige kendetegn: — Kontraktbetalinger tilpasses ved regnskabsårets afslutning ved at fastsætte en bruttoreduktion, der beregnes ud fra følgende formel: indtægter i alt – rimelig fortjeneste – udgifter i alt = bruttoreduktion — Bruttoreduktionen moduleres for at tage hensyn til effektivitetsgevinster og en forbedring af tjenestens kvalitet efter følgende formel og parametre: tilbagebetalingsmekanisme = bruttoreduktion – korrektioner (omkost. Δ. + pas.km Δ) = nettoreduktion — omkost. Δ: reduktion af omkostninger (pr. passagerkilometer) i forhold til gennemsnitsomkostningerne i de fire forløbne år efter beregningen: omkostningsforskel pr. passagerkm (i procent) i forhold til gennemsnitsomkostningerne i de fire forløbne år multipliceret med det samlede omkostningsgrundlag, og — pas.km Δ: stigningen i passagertrafikken målt i passagerkilometer med (0,80 DKK pr. passagerkilometer) — den samlede reduktion som følge af præstationsforbedringer kan ikke overstige bruttoreduktionen i et givet år; nettoreduktionen ligger dermed mellem nul og bruttoreduktionen. — Der indføres en overgrænse for tilbagebetalingsmekanismen for at garantere, at fortjenesten holdes på et rimeligt niveau efter følgende formel og kendetegn: en rimelig fortjeneste (6%) + korrektioner (omkost: Δ + pas.km Δ) / egenkapital< 12% — I beregningen indgår alene den del af egenkapitalen, der henhører under DSB’s offentlige servicevirksomhed. — Overgrænsen for en rimelig fortjeneste fastsættes til en egenkapitalforrentning på 12%, dog højst 10% over en treårsperiode. Artikel 3 Den kompensation, som DSB måtte modtage fra virksomheden AnsaldoBreda som følge af den forsinkede levering af det rullende materiel, skal tilbagebetales til den danske stat.«
5

Direktivets artikel 13 med overskriften »Afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter« har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne kan give den relevante myndighed tilladelse til at opkræve afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom, som afspejler behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne afgifter er ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål og tager hensyn til målene i artikel 8 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33)].«
1)

Artikel 4, stk. 2, og artikel 21, stk. 5, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken der opkræves en afgift på termisk effekt i atomreaktorer, for så vidt som en sådan afgift ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
7

I den appellerede doms præmis 370 citerede Retten 602. betragtning til den omtvistede beslutning, hvoraf følgende fremgår: »[Appellanten] har udtalt, at virksomheden ikke deltog i noget teknisk møde efter mødet den 11. og 12. maj 2004, og tilføjet, at dens repræsentant ifølge en intern besked aflyste sin rejse til mødet den 3. og 4. november 2004 efter råd fra sin overordnede. Det bemærkes, at der ikke foreligger noget bevis for en eventuel udtræden af kartellet. Når der er tale om komplekse overtrædelser, indebærer den omstændighed, at en virksomhed ikke er til stede på et møde eller er uenig i, hvad der drøftes på et møde, ikke, at virksomheden er ophørt med at deltage i en vedvarende overtrædelse. For at bringe overtrædelsen til ophør skal virksomheden klart tage afstand fra kartellet. [Appellanten] har […] ikke fremlagt noget konkret bevis for, at virksomheden, fuldstændig uafhængigt, anlagde en ensidig strategi på markedet og klart og åbent tog afstand fra kartellets aktiviteter. Tværtimod viser de beviser, Kommissionen er i besiddelse af, at [appellanten] modtog de officielle indbydelser til de tre følgende tekniske møder (dvs. de sidste tre tekniske møder, før kontrolundersøgelserne blev foretaget). Det bemærkes, at [appellantens] repræsentant bekræftede, at han ville deltage i mødet den 3. og 4. november 2004, selv om det fremgår, at han senere aflyste sin rejse. På samme måde havde Sasol [Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH og Sasol Limited, som havde arrangeret dette møde (herefter »Sasol«),] hvad mødet den 23. og 24. februar 2005 angår allerede reserveret et værelse til [appellantens] repræsentant på det hotel, hvor mødet fandt sted, om end reservationen senere blev aflyst. Kommissionen udleder heraf, at det stod klart for Sasol og de øvrige deltagere, at [appellanten] havde deltaget i kartellet, indtil det ophørte. Det bemærkes ligeledes, at de drøftelser, som blev ført på møderne, ikke var fundamentalt anderledes end dem, der var blevet ført på de foregående møder, men at deltagerne fortsatte med at diskutere prisforhøjelser uden at henvise til en eller anden form for forsøg fra [appellantens] side på at forlade kartellet (jf. 175., 176. og 177. betragtning), og at det ikke var usædvanligt, at nogle virksomheder ikke deltog i visse møder, mens kartellet varede. De nævnte to omstændigheder beviser, at [appellanten] ikke blev anset for at have forladt kartellet efter mødet i maj 2004. Den interne besked fra [appellantens] repræsentant om grundene til, at denne ikke deltog i et møde, kan under ingen omstændigheder anses for at være en offentlig afstandtagen. Eftersom ingen andre oplysninger tyder på, at [appellanten] tog afstand fra kartellet, finder Kommissionen, at [appellantens] deltagelse i det ikke var ophørt før kontrolundersøgelserne.«
64

Det skal desuden bemærkes, at inden for rammerne af de dobbeltoverenskomster, som Republikken Østrig har indgået dels med Kongeriget Belgien, dels med Forbundsrepublikken Tyskland, som i overensstemmelse med OECD’s modeloverenskomst for hver af de kontraherende stater fastsætter en eksklusiv beskatningsret af støttemodtagere, der er bosiddende på dens område, har Republikken Østrig givet afkald på at udøve sin beskatningsret til støttebeløb over for personer, der er bosiddende i disse to andre medlemsstater. Republikken Østrig kan følgelig ikke påberåbe sig en objektivt sammenlignelig situation mellem hjemmehørende private fonde, alt efter om modtagerne af den støtte, som fonden udbetaler, er bosiddende i Østrig og dér er skattepligtige, eller er bosiddende i en af de to andre medlemsstater og ikke er underlagt dens beskatningskompetence, for at pålægge de fonde, der udbetaler et støttebeløb til disse sidstnævnte, en særlig skat med den begrundelse, at disse modtagere ikke er underlagt dens skattemyndighed.
85

Hvad for det tredje angår det tredje anbringendes trettende led, hvormed appellanterne har gjort gældende, at Retten fejlagtigt konkluderede, at appellanterne ikke havde fremført noget argument vedrørende mødet i VCG den 30. oktober 2001, må det for det første konstateres, at Retten i den appellerede doms præmis 316 bemærkede, at appellanterne ikke bestred deres deltagelse i møderne i de nationale brancheforeninger på Belgiens og Frankrigs områder, men at de bestred karakteren af den adfærd, som var udvist på de nævnte møder. Appellanterne har således anført, at eftersom hver virksomhed traf beslutninger på moderselskabets niveau, og idet deres repræsentanter på møderne ikke var tillagt nogen forhandlingsmargen, kunne de udvekslinger af oplysninger om priser, der fandt sted under disse møder, ikke sidestilles med en samordning af prisstigninger og havde derfor ikke et konkurrencebegrænsende formål. For det andet må det konstateres, at selv om appellanterne i punkt 110 i deres i stævning i annullationssøgsmålet og i punkt 43 i deres replik i sagen i første instans, som er påberåbt til støtte for denne appel, formelt bestred, at der forelå en samordning af priserne ved mødet i VCG den 30. oktober 2001, er det i det væsentlige af de ovenfor anførte grunde. Disse grunde blev imidlertid med rette forkastet af Retten i den appellerede doms præmis 318. Det må under disse omstændigheder fastslås, at til trods for, at formuleringen i den appellerede doms præmis 321 indikerer, at appellanterne ikke bestred, at mødet den 30. oktober 2001 var konkurrencebegrænsende, havde formuleringen ingen betydning for afgørelsen af den foreliggende sag. Det tredje anbringendes trettende led er således ugrundet.
56

For så vidt som Roca med det andet anbringende har foreholdt Retten, at den – såvel under sin legalitetsprøvelse af den omtvistede afgørelse, i den appellerede doms præmis 116-145, som under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret i forbindelse med fastsættelsen af bøden, i den nævnte doms præmis 247-249 – ikke tog i betragtning, at appellantens deltagelse i overtrædelsen var mindre alvorlig, end den deltagelse, som de virksomheder, der dannede den »hårde kerne« i kartellet, havde gjort sig skyldige i, skal det bemærkes, at det ikke tilkommer Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af EU-retten (dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408, præmis 245, og af 11.7.2013, Gosselin Group mod Kommissionen, C-429/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:463, præmis 87).
75

I denne forbindelse har appellanten navnlig gjort gældende, for det første, at anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002 førte til en tilsidesættelse af artikel 2 i forordning nr. 1/2003, idet bevisbyrden blev vendt. For det andet medførte anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002 en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, som er fastsat i artikel 6 og 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. For det tredje har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 155 begrænsede sig til at bemærke, at en sanktion er lovlig, når den retsundergivne ved, hvilke handlinger og undladelser der medfører ansvar, uden at besvare det i første instans anførte klagepunkt, hvorefter den ordning for fastsættelse af sanktioner, som finder anvendelse på konkurrenceområdet, ikke er i overensstemmelse med EMRK, herunder navnlig dens artikel 7, som fastsætter, at overtrædelser og straffe er klart defineret. For det fjerde har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 169 fandt, at appellanten for denne instans kun havde påberåbt sig, at Kommissionen havde foretaget en urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder ved fastsættelsen af koefficienten for »ekstrabeløb« til 15% og ikke ved fastsættelsen af den samme procentsats for koefficienten for »overtrædelsens grovhed«. For det femte har appellanten påberåbt sig, at de kriterier, som er fastsat i retningslinjerne af 2006 – som Kommissionen tog i betragtning med henblik på fastsættelsen af størrelsen af hver enkelt sanktion – er ulovlige, idet anvendelsen af det loft, der er fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, medfører, at bødestørrelsen automatisk er på 10% af omsætningen. Retten har imidlertid fuldstændig undladt at undersøge denne ulovlighedsindsigelse og begrænset sig til i den appellerede doms præmis 158 at bemærke, at appellanten ikke var blevet pålagt en sanktion, der svarede til 10% af omsætningen. For det sjette fastsatte Kommissionen, og senere Retten, koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« ud fra en fejlagtig forudsætning om, som det fremgår af appellerede doms præmis 165 og 166, at appellanten havde deltaget i en samlet overtrædelse på seks medlemsstaters områder, som omfattede alle de grupper af produkter, der var genstand for undersøgelsen, med en markedsandel på omkring 54,3% i hver af disse medlemsstater og ved en konkurrencebegrænsende praksis, der generelt var blevet udmøntet i praksis. For det syvende drog Retten ingen konsekvenser af sin konklusion i den appellerede doms præmis 192-195 om, at Kommissionens afgørelse var behæftet med et urigtigt skøn. Herved har Retten tilsidesat proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
69

Under disse omstændigheder kan Retten ikke kritiseres for at have fundet, at Kommissionen ikke begik en fejl, da den fastslog, at der i denne sag forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at de foreholdte former for praksis supplerer hinanden, idet en samlet og vedvarende overtrædelse kan tilregnes ikke-konkurrerende virksomheder og ikke nødvendiggør en systematisk definition af de relevante markeder, og idet det lægges til grund, at appellanten var ansvarlig dels for sin direkte deltagelse i den foreholdte overtrædelse, dels for sin indirekte deltagelse i denne overtrædelse, for så vidt som selskabet havde kendskab til alle de andre overtrædelser, som de andre karteldeltagere havde planlagt eller foretaget med det samme mål for øje, eller at det med rimelighed kunne forudse dem, og det var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
55

For så vidt som Roca Sanitario for det andet har foreholdt Retten, at den – selv om den fastslog, at den deltagelse i overtrædelsen, som virksomheden blev tilregnet ansvaret for, var mindre alvorlig, end den deltagelse, som de øvrige deltagere i kartellet havde gjort sig skyldige i – anvendte de nævnte koefficienter på virksomheden og dermed tilsidesatte ligebehandlingsprincippet, må det fastslås, som Kommissionen i det væsentlige har anført, at de begrundelser, der fremgår af den appellerede doms præmis 168 og 169 samt 186 og 187, hvorefter en overtrædelse, der dækker seks medlemsstater og tre undergrupper af produkter, skal anses for mere alvorlig end en overtrædelse som den foreliggende, som er begået på to medlemsstaters område, og hvorefter de virksomheder, der deltog i den første overtrædelse, af denne årsag alene burde være blevet pålagt en bøde, der var beregnet på grundlag af højere koefficienter for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« end de for appellanten gældende, er behæftet med en retlig fejl.