ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I denne afdeling findes bl.a. forordningens artikel 8 med overskriften »Mulighed for at nægte at modtage dokumentet«, som har følgende ordlyd:

»1. Den modtagende instans underretter under anvendelse af formularen i bilag II adressaten om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et af følgende sprog:

a) et sprog, som adressaten forstår, eller

b) modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted.

2. Har den modtagende instans fået oplyst, at adressaten nægter at modtage dokumentet, jf. stk. 1, underretter den straks den fremsendende instans herom under anvendelse af den i artikel 10 omhandlede formular og returnerer anmodningen og de dokumenter, der ønskes oversat, til den fremsendende instans.

3. Har adressaten nægtet at modtage dokumentet, jf. stk. 1, kan forkyndelsen af dokumentet afhjælpes ved, at dokumentet forkyndes for adressaten i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning ledsaget af en oversættelse til et af de i stk. 1 omhandlede sprog. I så fald er datoen for dokumentets forkyndelse den dato, på hvilken dokumentet ledsaget af oversættelsen forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning. Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, på hvilken det oprindelige dokument blev forkyndt, jf. artikel 9, stk. 2.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder også anvendelse på de fremsendelses- og forkyndelsesmåder for retslige dokumenter, der er omhandlet i afdeling 2.

5. Ved anvendelsen af stk. 1 underretter de diplomatiske eller konsulære repræsentanter, hvis forkyndelsen foretages efter artikel 13, eller myndigheden eller personen, hvis forkyndelsen foretages efter artikel 14, adressaten om, at han kan nægte at modtage dokumentet, og at ethvert dokument, der nægtes modtaget, skal sendes til de pågældende repræsentanter eller til den pågældende myndighed eller person.«
59

Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og artikel 7 i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at bestemmelserne under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke er til hinder for, at størrelsen af den insolvensydelse, som en medlemsstat tildeler en grænsearbejder, der hverken er indkomstskattepligtig i denne stat eller pligtig at betale skat af denne ydelse, fastlægges ved, at indkomstskatten med den sats, der gælder i den nævnte stat, fradrages i den løn, der tjener som grundlag for beregningen af ydelsen, med den følge, at denne grænsearbejder – i modsætning til de personer, der er bosiddende og har beskæftigelse i den nævnte stat – ikke modtager en ydelse svarende til sin hidtidige nettoløn. Den omstændighed, at denne arbejdstager ikke kan gøre et krav gældende over for sin arbejdsgiver svarende til den del af arbejdstagerens hidtidige bruttoløn, som den pågældende ikke har oppebåret som følge af dette fradrag, har ingen betydning i denne henseende.
48

I øvrigt bekræftes denne fortolkning af den omstændighed, at personbefordring for egen regning i forordning nr. 1073/2009, der fastsætter fælles regler for adgang til det internationale marked for buskørsel, underkastes regler, der i almindelighed er mindre strenge end dem, der finder anvendelse på rutekørsel, herunder speciel rutekørsel. Sidstnævnte kan således kun udføres med tilladelse, mens personbefordring for egen regning kun er underlagt en ordning med attester og undtaget fra krav om tilladelse. Som følge deraf er det ikke påkrævet at indhente en attest på grundlag af den form for befordring, der udøves, idet attesten for personbefordring for egen regning dækker alle former for udøvelsen af denne, uden at det er fornødent at foretage en konkret identifikation af de enkelte kategorier af den omhandlede befordring.
3

Anden, tredje, ottende og niende betragtning til direktiv 2011/64 har følgende ordlyd: »(2) Unionens afgiftslovgivning for så vidt angår tobaksvarer skal sikre et velfungerende indre marked og samtidig et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, jf. artikel 168 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og under hensyntagen til, at tobaksvarer kan forårsage alvorlige sundhedsskader, og at Unionen er part i Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om tobakskontrol. Der bør tages højde for situationen for hver af de forskellige sorter forarbejdet tobak. (3) Et af formålene med traktaten om Den Europæiske Union er at opretholde en økonomisk union, som har de samme kendetegn som et internt marked, inden for hvilken der er en sund konkurrence. Med hensyn til forarbejdet tobak forudsætter gennemførelsen af dette mål, at medlemsstaternes forbrugsafgifter på varer fra denne sektor ikke fordrejer konkurrencen og ikke hindrer den frie bevægelighed inden for Unionen. […] (8) Af hensyn til en ensartet og rimelig opkrævning af afgifter bør en definition af cigaretter, cigarer og cigarillos og anden røgtobak fastlægges, således at tobaksruller, som i forhold til deres længde kan betragtes som to eller flere cigaretter, i punktafgiftsøjemed behandles som to eller flere cigaretter, at en cigartype, som på mange punkter ligner en cigaret, i punktafgiftsøjemed behandles som en cigaret, at røgtobak, som på mange punkter ligner finskåren tobak til rulning af cigaretter, i punktafgiftsøjemed behandles som finskåren tobak, og at tobaksaffald defineres præcist. […] (9) For så vidt angår punktafgifter bør strukturharmoniseringen navnlig have den virkning, at konkurrencen for de forskellige kategorier af forarbejdet tobak, som tilhører den samme gruppe, ikke fordrejes som følge af opkrævning af afgifter, og at medlemsstaternes nationale markeder åbnes.«
15

Eftersom den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), var blevet fastsat på grundlag af oplysninger vedrørende et tredjeland med markedsøkonomi, i nærværende sag Indien, og navnlig på grundlag af oplysninger, der var blevet tilvejebragt af en indisk producent (herefter »den indiske producent«), anførte Rådet med hensyn til beregningen af dumpingmargenen i det væsentlige, i 82., 102. og 109. betragtning til den omtvistede forordning, at sammenligningen mellem den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit og det vejede gennemsnit af eksportpriserne var blevet foretaget under udelukkelse af de transaktioner, der vedrørte typer af den pågældende vare, som blev eksporteret af de eksporterende kinesiske producenter, og i forhold til hvilke den indiske producent ikke fremstillede og solgte nogen tilsvarende type. Rådet præciserede, at denne metode var blevet anset for at være den mest pålidelige i henseende til at fastlægge dumpingniveauet. Et forsøg på at få alle de typer af den pågældende vare, der blev eksporteret af de eksporterende kinesiske producenter, til at svare til meget lignende typer af de varer, der blev fremstillet og solgt af den indiske producent, ville således have medført ukorrekte konklusioner. Desuden redegjorde Rådet for, at det var af den opfattelse, at de eksporttransaktioner, der var blevet anvendt til beregningen af dumpingen, var repræsentative for alle de typer af den pågældende vare, der blev eksporteret af de eksporterende kinesiske producenter.
77

Henset til de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at principperne om ligebehandling og ikke-forskelsbehandling samt den forpligtelse til gennemsigtighed, der bl.a. følger af artikel 49 TEUF og 56 TEUF, for så vidt angår en offentlig kontrakt, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/17, men som har en klar grænseoverskridende interesse, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at den ordregivende enhed ændrer en bestemmelse i udbudsbetingelserne vedrørende betingelserne og fremgangsmåden for forening af faglig formåen, såsom det i hovedsagen omhandlede punkt 4.3, efter offentliggørelsen af udbudsbekendtgørelsen, på betingelse af for det første, at de foretagne ændringer ikke er så væsentlige, at de kunne have tiltrukket mulige tilbudsgivere, som i fraværet af disse ændringer ikke var i stand til at fremsætte et tilbud, for det andet, at disse ændringer offentliggøres på passende vis, og, for det tredje, at de foretages inden tilbudsgivernes afgivelse af tilbud, at fristen for tilbudsgivernes afgivelse af disse tilbud forlænges, når disse ændringer er af væsentlig karakter, at forlængelsens varighed fastsættes ud fra ændringernes væsentlighed, og at forlængelsens varighed er tilstrækkelig til, at de interesserede økonomiske aktører kan tilpasse deres bud som følge deraf, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Samme direktivs artikel 22 med overskriften »Udsættelse af frister for opfyldelse og undtagelse fra forpligtelsen til at anvende visse grænseværdier« har følgende ordlyd:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. Når en medlemsstat anvender stk. 1 eller 2, sikrer den, at grænseværdien for hvert forurenende stof ikke overskrides med mere end den højeste tolerancemargen, der er fastsat i bilag XI for hvert af de forurenende stoffer.

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og Fællesskabet samt forventede virkninger af nuværende fællesskabsforanstaltninger og planlagte fællesskabsforanstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
27

Følgelig skal det forelagte spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 50 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der gør det muligt at fremme strafforfølgning for manglende indbetaling af moms, efter at der er blevet pålagt en endelig skattesanktion for samme forhold, når denne sanktion er blevet pålagt et selskab, der er en juridisk person, hvorimod den nævnte strafforfølgning er blevet indledt mod en fysisk person.
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer i stk. 1 og 3:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter [(EUT 2004, L 134, s. 114)], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18/EF, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over ordregivernes beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende indgåelse af kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
12

I denne henseende fremsatte Retten følgende betragtninger i samme doms præmis 85-87: »85 […] Det følger heraf, at selv om Ombudsmanden frit kan beslutte at indlede en undersøgelse, og selv om han, såfremt han måtte beslutte at indlede en sådan undersøgelse, kan iværksætte de undersøgelsesforanstaltninger, som han anser for berettigede, skal han imidlertid sikre, at han selv har mulighed for omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold for at kunne afgøre, om en påstand om et tilfælde af fejl og forsømmelser er berettiget, og om, hvilke følger en sådan påstand i givet fald skal tillægges […]. Betydningen af, at Ombudsmanden sikrer overholdelse af princippet om at udvise omhu, understreges så meget desto mere af, at han netop i medfør af artikel 228, stk. 1, TEUF og artikel 3, stk. 1, i afgørelse 94/262 har fået til opgave at påvise tilfælde af fejl og forsømmelser og bringe sådanne situationer til ophør under hensyntagen til den almene interesse og de berørte borgeres interesse. 86 Ombudsmanden råder således ikke over et skøn med hensyn til overholdelsen af princippet om at udvise omhu i et konkret tilfælde. Selve den omstændighed, at der foreligger en tilsidesættelse af princippet om at udvise omhu, kan derfor være tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i [retspraksis]. 87 Det skal imidlertid ligeledes bemærkes, at ikke alle former for uregelmæssigheder, som Ombudsmanden måtte begå, udgør en tilsidesættelse af princippet om at udvise omhu […]. Det er alene de uregelmæssigheder, som Ombudsmanden begår under udøvelsen af sine undersøgelsesbeføjelser, og som indebærer, at han ikke har haft mulighed for omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold for at kunne afgøre, om en påstand om et tilfælde af fejl og forsømmelser begået af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer er berettiget, og om, hvilke følger en sådan påstand i givet fald skal tillægges, der kan begrunde, at Unionen kan ifalde erstatningsansvar uden for kontraktforhold som følge af en tilsidesættelse af princippet om at udvise omhu […]«
50

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, litra d), i direktiv 2004/114 skal fortolkes således, at de kompetente nationale myndigheder, når en tredjelandsstatsborger indgiver en ansøgning om visum med henblik på studier, råder over en vid skønsmargin ved efterprøvelsen af, om denne statsborger i lyset af samtlige de relevante forhold, der kendetegner den pågældendes situation, udgør en trussel, selv potentiel, mod den offentlige sikkerhed. Bestemmelsen skal ligeledes fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at de kompetente nationale myndigheder giver afslag på indrejse i et sådant øjemed på den pågældende medlemsstats område til en tredjelandsstatsborger, der er uddannet fra et universitet, som er omfattet af Unionens restriktive foranstaltninger på grund af sit betydelige engagement med Irans regering på det militære område eller på hertil knyttede områder, og som påtænker i denne medlemsstat at udføre forskning på et for den offentlige sikkerhed følsomt område, såfremt de oplysninger, som disse myndigheder råder over, giver anledning til at frygte, at de kompetencer, som den pågældende vil opnå i forbindelse med sin forskning, efterfølgende kan anvendes til formål, der er i strid med den offentlige sikkerhed. Det tilkommer den nationale ret, for hvilken der er indbragt et søgsmål til prøvelse af de kompetente nationale myndigheders afgørelse om afslag på at udstede det ønskede visum, at efterprøve, om denne afgørelse er tilstrækkeligt begrundet og baseret på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag.
53

På grundlag af de ovenstående betragtninger skal den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at målet om en effektiv styring af migrationsstrømme kan udgøre et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en national foranstaltning, som er indført efter denne afgørelses ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, og som pålægger tredjelandsstatsborgere under 16 år en pligt til at have en opholdstilladelse for at indrejse og opholde sig i denne medlemsstat. En sådan foranstaltning er dog ikke forholdsmæssig i forhold til det tilstræbte mål, såfremt reglerne for dens gennemførelse over for børn, der er tredjelandsstatsborgere og født i den pågældende medlemsstat, og hvis ene forælder er en tyrkisk arbejdstager med lovligt ophold i denne medlemsstat, såsom sagsøgeren i hovedsagen, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
124

Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 158 og 159 i forslaget til afgørelse, bemærkes endvidere, at Rosneft, som er en af de store operatører inden for den russiske oliesektor, hvis aktier på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelse 2014/512 for størstedelens vedkommende var ejet af den russiske stat, ikke med rimelighed kunne være uvidende om grundene til, at Rådet vedtog målrettede foranstaltninger over for selskabet. I overensstemmelse med formålet om at gøre Den Russiske Føderations handlinger over for Ukraine mere omkostningsfulde fastsætter artikel 1, stk. 2, litra b), i afgørelse 2014/512 restriktioner over for visse enheder inden for oliesektoren, der er kontrolleret af den russiske stat, bl.a. på grundlag af deres samlede aktiver, som vurderes til over 1 bio. russiske rubler. Da både den politiske baggrund på tidspunktet for vedtagelsen af de nævnte foranstaltninger og den betydning, som oliesektoren har for den russiske økonomi, i øvrigt var velkendt, kan Rådets valg om at vedtage restriktive foranstaltninger over for denne industris aktører nemt forstås i lyset af det erklærede formål med nævnte retsakter.
9

Bilaget til gennemførelsesforordning nr. 876/2014, som er vedtaget i henhold til artikel 9, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 254/2000, tariferer de i første kolonne i den i bilaget indeholdte tabel nævnte varer i KN under den position, der for disse varer er anført i tabellens anden kolonne. Hvad angår underposition 8525 80 99 fastsætter tabellen følgende: »Et bærbart batteridrevet apparat til optagelse og lagring af video og billeder (et såkaldt »actionkamera«), der måler ca. 6 × 4 × 2 cm og vejer ca. 74 g, bestående af: — et ultra vidvinkelobjektiv — en statusindikator med flydende krystalanordning (LCD) — micro USB og micro HDMI interfaces — indgang til micro SD-kort — indbygget WiFi — en port til ekstraudstyr. Apparatet har ikke zoom, søger eller en skærm til gengivelse af optagne billeder. Apparatet er ikke beregnet til at blive holdt i hånden, men skal monteres på f.eks. en hjelm. Det præsenteres til brug for at opfange de tempofyldte indtryk af omgivelserne, som man oplever ved udendørsaktiviteter såsom cykling, surfing og skiløb. Videokvaliteten kan ændres fra 848 × 480 til 1920 × 1080pixels. Stillbilleder kan kun tages med en opløsning på 5,0 megapixel. Stillbilledernes kvalitet (såsom skarphed, farve og objektposition) kan ikke ændres på selve apparatet. Apparatet er i stand til at optage og lagre videofiler i formatet MPEG4. Den højeste opløsning for videooptagelse er med 1920× 1080 pixels ved 30 billeder pr. sekund i et tidsrum på højst 3 uafbrudte timer på et fuldt opladet batteri. Optagelsen kan kun stoppes af brugeren. De optagne billeder indspilles på en separat fil, som varer omkring 15 minutter hver. Ved frembydelse kan der overføres filer til apparatet fra en automatisk databehandlingsmaskine via USB interfacet. 8525 80 99 Tarifering i henhold til almindelig tariferingsbestemmelse 1 og 6 vedrørende den kombinerede nomenklatur, bestemmelse 3 til afsnit XVI og teksten til KN-kode 8525, 8525 80 og 8525 80 99. Apparatets objektive kendetegn taget i betragtning, herunder apparatets lille størrelse og vægt, det faktum, at det kan monteres på f.eks. en hjelm, dets evne til at optage video i et tidsrum på højst 3 uafbrudte timer, er kameraets primære funktion at optage og lagre videobilleder. Selv om apparatet ligner et digitalkamera, er det i stand til at optage video med en opløsning på mindst 800 × 600 pixels ved 30 billeder pr. sekund i højst 3 uafbrudte timer. Optagelsen stopper ikke automatisk efter 30 minutter (se de forklarende bemærkninger til den kombinerede nomenklatur til KN-kode 30, 91 og 99). Det faktum, at de optagne billeder er indspillet på separate filer, som varer ca. 15 minutter hver, påvirker ikke kameraets evne til uafbrudt at optage video. Tarifering under pos. 30 som digitalkamera er derfor udelukket. Da apparatet er i stand til at optage videofiler fra andre kilder end den indbyggede kameralinse, er tarifering under KN-kode 80 som videokamera, der kun er i stand til at optage lyd og billeder med fjernsynskameraet, udelukket. Apparatet tariferes derfor under KN-kode 80 som andre videokameraer.«