ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
122

Hvad endvidere angår kritikken vedrørende begrundelsen i forhold til muligheden for at genetablere TAROM’s tjenester bemærkes, at Kommissionen i 61. betragtning til den anfægtede afgørelse, idet den støttede sig på 17.-19. betragtning til afgørelsen, vurderede, at det var usandsynligt, at luftfartsselskaber, der konkurrerede med TAROM, fuldt ud ville overtage de indenlandske ruter, der udelukkende blev drevet af TAROM, da disse selskabers ønske om at indtræde på dette marked sandsynligvis ville være begrænset. I denne henseende redegøres der i 17. betragtning til afgørelsen for, at disse indenlandske ruter ikke ville være attraktive for de nævnte konkurrenter, som er lavprisflyselskaber, da der er begrænset efterspørgsel på disse ruter for så vidt angår antallet af passagerer pr. flyvning, og da det ikke ville være profitabelt at beflyve dem med større fly end dem, som TAROM bruger, såsom de fly, som sådanne selskaber gør brug af. I 18. betragtning til afgørelsen er det fremhævet, at der ikke var gyldige alternativer til de ruter, som TAROM drev, i forhold til nærhed til lufthavne, minimal rejsetid og antal mellemlandinger for at nå destinationen, idet de flyvninger, som TAROM’s konkurrenter tilbød på internationale ruter, kun var mulige med en eller to mellemlandinger. Endelig er det i 19. betragtning til den anfægtede afgørelse anført, at TAROM’s konkurrenter ikke ville kunne tilbyde yderligere kapacitet inden for få måneder med henblik på overtagelse af de ruter, der ville blive opgivet, og at de udbudte tjenester, selv hvis der blev tilbudt yderligere kapacitet, ikke ville være på samme niveau som TAROM’s tjenester i forhold til flyvefrekvens og servicekvalitet.
118

I denne forbindelse kan det for det første understreges, at en risiko for en interessekonflikt udgør en usædvanlig situation, hvor de afholdte omkostninger muligvis hverken er reelle eller afholdt af tilskudsmodtageren selv, og eventuelt end ikke er blevet anvendt alene med henblik på gennemførelsen af det pågældende projekt som omhandlet i artikel II.14, stk. 1, litra a), b) og e), i bilag II til de omhandlede tilskudsaftaler. Medkontrahentens manglende opfyldelse af den kontraktlige forpligtelse, der er fastsat i artikel ΙΙ.3, litra n), i bilag II til de omhandlede tilskudsaftaler, til at træffe alle nødvendige forsigtighedsforanstaltninger for at undgå enhver risiko for interessekonflikt, udgør følgelig en mangelfuld opfyldelse af de kontraktlige forpligtelser, der påhviler vedkommende. Den begrunder således en opkrævning af omkostningerne i medfør af artikel 183 i forordning nr. 2342/2002 (jf. i denne retning dom af 22.1.2019, EKETA mod Kommissionen, T-198/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:27, præmis 91). For det andet bemærkes, at når Kommissionen fremlægger konkrete indicier for, at der foreligger en risiko for, at den indberettede arbejdstid ikke opfylder betingelserne for tilskudsberettigelse – hvilket er tilfældet, når der er identificeret en risiko for en interessekonflikt – er der en formodning for manglende tilskudsberettigelse, og det påhviler her tilskudsmodtageren med beviser at godtgøre, at vilkårene for tilskudsberettigelse tværtimod er opfyldt (jf. i denne retning dom af 22.10.2020, EKETA mod Kommissionen, C-273/19 P, EU:C:2020:852, præmis 74-77, og af 22.1.2019, EKETA mod Kommissionen, T-166/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:26, præmis 61).
I den skrivelse, hvorved denne afgørelse blev meddelt sagsøgeren, blev følgende anført:

»Inden jeg traf min afgørelse, gennemgik jeg, ud over alle oplysningerne i sagen, meget nøje Deres skrivelse til mig af 22. november, hvori De fremhæver den særlige kontekst, præget af uopsættelighed i forbindelse med en humanitær krise, i forbindelse med Deres mission ved EASO. I denne forbindelse nævner De bl.a., at undtagelsesprocedurerne blev anvendt meget regelmæssigt ved indgåelse af kontrakter i denne kontekst, og at Deres kolleger, der havde ansvaret for udbud og operationer, forsikrede Dem om, at alt var i overensstemmelse med de lovbestemte krav. Jeg har ligeledes bemærket, at Deres medvirken i sagerne ifølge Dem selv var begrænset, og at Deres arbejdsbyrde på daværende tidspunkt var meget betydelig.

Det er af denne grund, at jeg har besluttet at anvende denne sanktion, som er mild, henset til de forhold, som De kritiseres for, idet jeg fuldt ud har taget hensyn dels til de særligt vanskelige omstændigheder, hvorunder De varetog Deres arbejde, dels til den omstændighed, at De først blev inddraget ved procedurens afslutning, og at De derfor ikke kan holdes ansvarlig for de oprindelige valg med hensyn til udbuddene. Endelig har jeg taget hensyn til, at Deres tjeneste ved Europa-Parlamentet i øvrigt er upåklagelig.«
134

I denne henseende er det blevet fastslået, at den samtykkeordning, der er fastsat i vedtægtens artikel 17, har til formål at gøre det muligt for administrationen at sikre sig, at videregivelse af oplysninger, som tjenestemanden er blevet gjort bekendt med under udøvelsen af sit arbejde, ikke skader Unionens interesser ved bl.a. at påvirke dennes funktion og omdømme. Den samtykkeordning, der er indført ved vedtægtens artikel 17, har således til formål at gøre det muligt for administrationen i rette tid at sikre, at tjenestemændene afpasser deres adfærd i forhold til institutionernes interesser og de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til artikel 339 TEUF. Denne ordning har således bl.a. til formål at opretholde det tillidsforhold, der skal være mellem institutionerne og deres ansatte. Ordningens gennemførelse kræver en afvejning af de forskellige interesser, der er på spil, med henblik på at afgøre, hvilken af Unionens interesser eller offentlighedens interesse i at modtage oplysninger har forrang (jf. i denne retning dom af 20.1.2011, Strack mod Kommissionen, F-132/07, EU:F:2011:4, præmis 71 og 72). Vedtægtens artikel 17 tilsigter således bl.a. at påminde om den forpligtelse, der påhviler en tjenestemand i medfør af tavshedspligten, og kræver navnlig, at der anmodes om samtykke til at videregive oplysninger, som ifølge deres natur er undergivet tavshedspligt.
106

Endvidere skal opsigelsen for at være gyldig meddeles på den seneste adresse, som arbejdsgiveren havde kendskab til (cour du travail de Bruxelles (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Bruxelles), dom af 19.10.2012, sag nr. 2011/AB/1014). Hvis opsigelsesvarslet er blevet meddelt på en forkert adresse, selv om arbejdsgiveren kendte eller burde kende den nye adresse, er denne meddelelse med andre ord uretmæssig, og arbejdsgiveren skal betale en fratrædelsesgodtgørelse (cour du travail de Gand (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Gent, Belgien), dom af 14.11.2011, J.T.T. 2012, 1124, 1589). En arbejdsgiver kan imidlertid ikke kritiseres for ikke at have efterkommet forpligtelsen til at give meddelelse om opsigelsen til den korrekte adresse, når det skyldes fejl eller forsømmelighed fra arbejdstagerens side, at forsendelsen er sendt til en forkert adresse (cour du travail de Liège (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Liège, Belgien), dom af 2.3.2005, J.T.T. 2005, 926, 383). I denne forbindelse har arbejdstageren pligt til i tilstrækkelig god tid at oplyse sin arbejdsgiver om en adresseændring. Det er således blevet fastslået i et tilfælde, hvor arbejdstageren ikke havde fremlagt bevis for, at han havde underrettet sin arbejdsgiver om sin adresseændring, at en opsigelse, der var blevet sendt til arbejdstagerens tidligere adresse, var gyldig, således at opsigelsesvarslet løb fra den dato, som var fastsat af arbejdsgiveren (cour du travail de Liège (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Liège), dom af 14.1.2004, sag nr. 27.452-98). Det er imidlertid ikke udelukket, at arbejdsgiveren kan tage hensyn til andre indicier eller adresser, som arbejdstageren har fremlagt i en anden sammenhæng (jf. i denne retning cour du travail de Liège (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Liège), dom af 2.3.2005, J.T.T. 2005, 926, 383).
106

I skrivelsen af 29. januar 2020 præciserede missionschefen efter at have gengivet de begrundelser, der fremgik af notatet af 18. januar 2020, i overensstemmelse med en instruks af 30. oktober 2019 fra den øverstbefalende for den civile operation og efter anbefaling fra Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) over for sagsøgeren, at den manglende forlængelse af den omhandlede kontrakt var begrundet i en operationel vurdering af missionen, og om det var i tjenestens interesse at foretage yderligere kontraktforlængelser. Heri konkluderede missionschefen, at notatet af 18. januar 2020 var udfærdiget »under hensyntagen til de tilbageværende risici og usikkerheder ved forhandlingerne mellem [Det Forenede Kongerige] og [Unionen], tidsplanen herfor og muligheden for et hårdt Brexit, under hensyntagen til vanskelighederne ved flere på hinanden følgende kortvarige kontrakter på grund af usikkerhederne og tidsplanen for Brexitforhandlingerne, under hensyntagen til [sagsøgerens] [antal] års tjeneste og i betragtning af missionens behov for at sikre kontinuitet i sin drift«.
53

Henset til betænkelighederne i forbindelse med menneskers sundhed identificeret af EFSA hvad angår eksponeringen for chlorpyrifos har Scopaff under sit møde den 26. og 27. september 2019 givet sin tilladelse til, at de nødvendige foranstaltninger til fastsættelse af MRL’erne for dette stof behandles med forhøjet prioritet, og under sit møde den 17. og den 18. februar 2020 givet en positiv udtalelse vedrørende forslaget til forordning fra Kommissionen med henblik herpå. Hvis, som anført af sagsøgeren, Kommissionen, efter offentliggørelsen af Josep Carreras-undersøgelsen den 21. maj 2020, havde haft pligt til at inddrage EFSA, for at denne myndighed kunne udtale sig om relevansen heraf, ville det have været nødvendigt at afbryde proceduren for vedtagelse af den anfægtede forordning, hvilket ville have forsinket dens ikrafttrædelse betydeligt og således forlænget den periode, i løbet af hvilket fødevarer, i eller på hvilke befinder sig chlopryriphos, bl.a. bananer fremstillet af sagsøgeren, med hensyn til hvilke MRL’en var fastsat til 4 mg/kg, lovligt kunne indføres til Den Europæiske Union. Under disse omstændigheder kunne Kommissionen med rette fastslå, at en inddragelse af EFSA med henblik på at vurdere relevansen af den nævnte undersøgelse ville have indebåret en forlængelse af proceduren for ophævelse af MRL’erne for chlorpyrifos i strid med det formål, som forfølges med forordning nr. 396/2005, som består i at sikre, at menneskers sundhed og forbrugernes interesser beskyttes på et højt niveau (jf. i denne retning og analogt dom af 17.3.2021, FMC mod Kommissionen, T-719/17, EU:T:2021:143, præmis 188, og af 6.10.2021, Sipcam Oxon mod Kommissionen, T-518/19, ikke trykt i Sml. EU:T:2021:662, præmis 100).
70

Sådanne kriterier fremgår heller ikke af vedtægtens artikel 27, hvis stk. 1 bestemmer, uden at henvise til sprogkundskaber, at det »ved ansættelse [skal] tilstræbes, at institutionen råder over de bedst kvalificerede tjenestemænd, både med hensyn til kompetence, arbejdsindsats og integritet, og at disse udvælges på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgerne i Unionens medlemsstater«, og at »[i]ngen stillinger kan forbeholdes statsborgere fra en bestemt medlemsstat«. Det samme gælder den nævnte artikels stk. 2, hvori det kun bestemmes, at »[m]ed henvisning til princippet om, at Unionens statsborgere er lige, har institutionerne mulighed for at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger, hvis der er blevet konstateret en væsentlig skævhed i tjenestemændenes fordeling på nationalitet, som ikke er objektivt begrundet«, idet det bl.a. præciseres, at »[s]ådanne hensigtsmæssige foranstaltninger skal være velbegrundede og [aldrig må] føre til, at der anvendes ansættelseskriterier, som ikke er meritbaserede«.
152

Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgeren i henhold til sine kontraktlige forpligtelser og artikel 5 i Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 2185/96 af 11. november 1996 om Kommissionens kontrol og inspektion på stedet med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser mod svig og andre uregelmæssigheder (EFT 1996, L 292, s. 2) var forpligtet til at samarbejde og give adgang til deres lokaler for at lette OLAF’s kontrol og inspektion. Sagsøgerens argument om, at virksomhedens gode samarbejde burde have haft betydning for den vurdering, som institutionen har foretaget angående den passende sanktion, må efter Kommissionens opfattelse forkastes. Kommissionen har præciseret, at institutionen har haft adgang til de rapporter, der redegjorde for kontrollen på stedet, hvori det blev nævnt, at sagsøgeren og dennes repræsentanter havde samarbejdet med OLAF.
91

For det tredje har Det Udvidede Appelkammer konstateret, at sagsøgeren i mange år var intervenientens eneste repræsentant og købte irsk smør i løs vægt af denne, emballerede det og solgte det på De Kanariske Øer. Det Udvidede Appelkammer er af den opfattelse, at det spanske varemærke La Irlandesa, der blev ansøgt om i 1967 af sagsøgeren, havde til formål i Spanien at fremme salget af smør af irsk oprindelse, at dette varemærke er opstået som følge af kontraktforholdet mellem sagsøgeren og intervenienten, og at det nævnte varemærke var knyttet til den irske oprindelse af de varer, som sagsøgeren havde tilladelse til at sælge inden for rammerne af dette forhold. Ifølge Det Udvidede Appelkammer fortsatte sagsøgeren efter afslutningen af dette forretningsforhold i 2011 med at sælge varer under varemærker, der indeholdt ordene »la« og »irlandesa«, selv om de ikke længere var af irsk oprindelse. Sagsøgeren har hverken godtgjort en legitim forretningsmæssig logik, der forklarer indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke, eller den økonomiske logik i brugen af det efter afslutningen af forretningsforholdet med intervenienten i 2011. Sagsøgeren har således kun søgt at opnå en uberettiget fordel af et ophørt forretningsforhold for fortsat at udnytte de irske produkters image.
158

Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen undlod at vurdere et vist antal elementer, der var væsentlige for at afgøre, om støtten var forenelig med artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og de midlertidige rammebestemmelser. For det første undlod Kommissionen at afgøre, hvorledes en foranstaltning målrettet Finnair i sig selv kunne afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den finske økonomi. For det andet undlod Kommissionen at angive grundene til, at Finnair ikke havde andre midler for rekapitalisering til rådighed end den omhandlede foranstaltning. For det tredje undlod Kommissionen at forklare, hvordan et højere niveau af udvanding for eksisterende aktionærer kunne erstatte Finnairs incitament til at tilbagekøbe statens andel. For det fjerde undlod Kommissionen at foretage en blot kortfattet afvejning af den omhandlede foranstaltnings positive og negative virkninger. For det femte undlod Kommissionen at angive grundene til, at Finnairs markedsmagt alene skulle vurderes i betragtning af overbelastningsniveauet i Helsingfors lufthavn, samt til, at virksomheden ikke havde en sådan magt. For det sjette undlod Kommissionen at vurdere, om den omhandlede foranstaltning udgjorde forskelsbehandling, eller om den overholdt princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser og princippet om etableringsfriheden.
55

Det skal i denne henseende bemærkes, at syntaksen af sætningen »har taget kontakt til andre ansøgere eller tilbudsgivere med henblik på at begrænse konkurrencen eller at forsøge uretmæssigt at påvirke beslutningsprocessen i udbudsproceduren« i visse sprogversioner, såsom den spanske, den tjekkiske, den tyske, den græske, den engelske, den portugisiske, den slovakiske og den slovenske, er opbygget i to dele, som adskilles af det sideordnende bindeord »eller«, således: »har taget kontakt til andre ansøgere eller tilbudsgivere med henblik på at begrænse konkurrencen« (den første situation) eller »har forsøgt [uretmæssigt] at påvirke beslutningsprocessen i udbudsproceduren« (den anden situation). Bøjningen af verbet »forsøge« i før nutid gør det muligt at udelukke, at det er knyttet til forholdsordsudtrykket »med henblik på«, og indikerer således, at det andet sætningsled ikke er underordnet det første sætningsled. Bøjningen angiver, at der således er tale om to særskilte situationer, hvoraf den første, der er placeret før »eller«, vedrører kontakten med ansøgere eller tilbudsgivere med henblik på at begrænse konkurrencen, og den anden, der er placeret efter »eller«, vedrører forsøget på uretmæssigt at påvirke beslutningsprocessen i udbudsproceduren.
66

Kommissionen har i duplikken indledningsvis anført for så vidt angår sagsøgerens mulighed for at præcisere rækkevidden af det første anbringende, at sagsøgerens opfattelse hviler på den fejlagtige forudsætning, at første og andet afsnit i artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 vedrører en og samme undtagelse, selv om de vedrører to forskellige undtagelser, der finder anvendelse alternativt. I denne forbindelse har Kommissionen for det første gjort gældende, at sagsøgeren har bekræftet, at organisationen havde til hensigt at påberåbe sig en tilsidesættelse af bestemmelsens andet afsnit, og påberåbelsen af dette afsnit var således ikke en materiel fejl. Det er derimod angivelsen af bestemmelsens første afsnit (en gang i anmodningen om tilpasning i sag T-371/20 og en gang i stævningen i sag T-554/20), der udgør en materiel fejl, da der ikke er nogen selvstændig argumentation i denne henseende, navnlig da de to undtagelser finder anvendelse alternativt. Hvis sagsøgeren havde til hensigt at fremføre en subsidiær eller kumulativ begrundelse vedrørende første afsnit, burde organisationen have angivet dette klart i anmodningen om tilpasning i sag T-371/20 eller i stævningen i sag T-554/20. Sagsøgeren kan ikke foretage en sådan udvidelse med tilbagevirkende kraft. For det andet har Kommissionen gjort gældende, at sagsøgeren ikke i replikken kan påberåbe sig argumenter vedrørende det første afsnit med den begrundelse, at de er tæt forbundet med dem, der er fremført i stævningen, idet de to undtagelser er forskellige og beskytter to forskellige interesser. Den omstændighed, at dokumenterne kan være omfattet af de to undtagelser, har ingen betydning for den vurdering, som Kommissionen skal foretage, og som er forskellig alt efter, om den beskyttede interesse er en igangværende eller afsluttet beslutningsproces. I øvrigt er den omstændighed, at sagsøgeren kunne have støttet sig på den samme argumentation, ikke relevant. Kommissionen har derfor konkluderet, at sagsøgeren i replikken har fremsat et nyt anbringende, som må afvises.
14

Med det første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at udvælgelseskomitéen har grebet ind i de kroatiske myndigheders kompetence til at anerkende hans franske eksamensbevis som ligestillet med et kroatisk eksamensbevis i form af erhvervsfaglig anerkendelse af udenlandske eksamensbeviser fra videregående uddannelser med henblik på udøvelse af et erhverv i Kroatien. Denne anerkendelsesprocedure har alene taget hensyn til niveauet for de erhvervede kundskaber, færdigheder og kvalifikationer uden at sammenligne studieplanerne, og udvælgelseskomitéen kunne derfor ifølge sagsøgeren ikke for at afslå hans ansøgning lægge til grund, at der i denne procedure ikke var blevet foretaget en sammenligning af de studieplaner, der førte til henholdsvis sagsøgerens franske eksamensbevis og de kroatiske eksamensbeviser, der var krævet i meddelelsen om udvælgelsesprøven, og at de kroatiske myndigheder ikke havde foretaget en kontrol af sagsøgerens kendskab til kroatisk ret. Sagsøgerens franske eksamensbevis har gjort det muligt for ham at blive advokat i Kroatien og at udøve advokatvirksomhed som advokatfuldmægtig i Zagreb (Kroatien) i to på hinanden følgende advokatfirmaer, selv om en af de grundlæggende betingelser for at være berettiget hertil er at have afsluttet en uddannelse på universitetsniveau i jura ved et juridisk fakultet i Kroatien. Dette viser, at sagsøgerens juridiske eksamensbevis i henhold til kroatisk ret fuldt ud er blevet ligestillet med et juridisk eksamensbevis på tilsvarende niveau, som var det blevet udstedt i Kroatien. Sagsøgeren har gjort gældende, at disse forhold, herunder hans erhvervserfaring, som han har angivet i ansøgningsformularen, viser, at han både materielt og formelt har et niveau, der er fuldstændig identisk med det niveau, der fremgår af de eksamensbeviser, der kræves i meddelelsen om udvælgelsesprøven. Udvælgelseskomitéens afgørelse er derfor udtryk for et indgreb i hans grundlæggende rettigheder som unionsborger, således som de er fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig retten til at arbejde og retten til ligebehandling samt forbuddet mod forskelsbehandling.
42

I denne henseende er det korrekt, at EIB i henhold til artikel 308 TEUF råder over en funktionel og institutionel autonomi, og navnlig at EIB’s vedtægter ved at undlade at anvende artikel 336 TEUF, som giver Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union kompetence til at udfærdige bestemmelser i vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ved Unionens institutioner, tildeler EIB en funktionel autonomi med hensyn til fastlæggelsen af den ordning, der finder anvendelse på dens ansatte. Ved udøvelsen af denne kompetence har EIB således valgt en kontraktlig ordning frem for en vedtægtsmæssig ordning, hvilket således medfører, at vedtægtens bestemmelser ikke finder anvendelse, som de foreligger, på ansættelsesforhold mellem EIB og dens ansatte (jf. i denne retning dom af 10.7.2003, Kommissionen mod EIB, C-15/00, EU:C:2003:396, præmis 101, og af 16.12.2004, De Nicola mod EIB, T-120/01 og T-300/01, EU:T:2004:367, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
77

Det bemærkes, at artikel 24, stk. 2, i forordning 2015/1589 har følgende ordlyd: »2. Alle interesserede parter kan indgive en klage for at underrette Kommissionen om påstået ulovlig støtte eller om påstået misbrug af støtte. Den interesserede part skal i den forbindelse behørigt udfylde en formular, som er fastsat i en gennemførelsesbestemmelse, jf. artikel 33, og skal angive obligatoriske oplysninger, der anmodes om deri. Hvis Kommissionen vurderer, at den interesserede part ikke har overholdt den obligatoriske klageformular, eller at de faktiske og retlige omstændigheder, som den interesserede part beskriver, ikke giver et tilstrækkeligt grundlag til efter en indledende undersøgelse at kunne påvise, at der foreligger ulovlig støtte eller misbrug af støtte, underretter Kommissionen den interesserede part herom og opfordrer den til at fremsætte bemærkninger inden for en fastsat frist, der normalt ikke må overstige en måned. Hvis den interesserede part ikke har fremsat sine bemærkninger inden for den fastsatte frist, anses klagen for at være trukket tilbage. Kommissionen underretter den pågældende medlemsstat, når en klage anses for at være trukket tilbage. Kommissionen sender klageren en kopi af enhver afgørelse i en sag, der vedrører klagens indhold.«