FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT C. O. LENZ

FREMSAT DEN 30. MAJ 1984 ( 1 )

Høje Domstol.

A —

Sagsøgeren i den sag, som jeg i dag skal tage stilling til, modtog i henhold til beslutning nr. 1832/81 »om inkludering af armeringsstål og handels-stål i det nye system for produktionskvoter indført ved beslutning nr. 1831/81/EKSF« (EFT L 184, s. 1) den 6. august 1981 meddelelse om størrelsen af den produktionskvota, som virksomheden havde fået tildelt for gruppe V og VI for tredje kvartal 1981, nemlig 12975 tons. Den 26. oktober 1981 modtog virksomheden desuden meddelelse om størrelsen af den produktionskvota, som den havde fået tildelt for de nævnte produktgrupper for fjerde kvartal 1981, nemlig 14087 tons, hvoraf 12538 tons kunne leveres inden for det fælles marked. Sagsøgeren anlagde ikke sag til prøvelse af disse beslutninger.

Efter at det ved en kontrol var fastslået, at sagsøgeren ikke havde overholdt de tildelte kvoter, men i tredje kvartal 1981 havde overskredet produktionskvotaen for produktgruppe V og VI med 3125 tons og i fjerde kvartal 1981 med 6079 tons samt, i samme kvartal, leveringskvotaen med 6565 tons, gjorde Kommissionen i skrivelser af 16. marts 1982 og 22. juni 1982 virksomheden opmærksom på disse forhold og udbad sig en forklaring. Denne blev givet ved telex af 13. maj 1982 og skrivelse af 29. juni 1982, idet sagsøgeren henviste til høringen af 26. marts 1982 vedrørende kvotaoverskridelser for første og andet kvartal 1982; under høringen havde sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at virksomheden på grund af økonomiske og sociale forpligtelser var tvunget til en merproduktion.

Da Kommissionen ikke var tilfreds med denne forklaring udstedte den den 24. marts 1983 en formel bødebeslutning. Heri gentog Kommissionen den nævnte beskyldning om kvotaoverskridelse og fastslog, at den ikke kunne begrundes ved påberåbelse af sagsøgerens vanskelige økonomiske situation. Under henvisning til, at sagsøgerens statusopgørelse for 1981 udviste et underskud, og at virksomheden havde overskredet sine kvoter med mere end 10 %, fandt Kommissionen det yderligere passende at pålægge en bøde på 82,5 ECU pr. ton for overskridelserne i tredje kvartal 1981 og på 90 ECU pr. ton for overskridelserne i fjerde kvartal 1981, jfr. artikel 12, stk. 2, i beslutning nr. 1831/81. Den samlede bøde androg således 958084 ECU (svarende til 1280536751 lire), og Kommissionen bestemte yderligere, at bøden skulle betales inden to måneder efter modtagelse af beslutningen med tillæg af 1 % pr. måned ved senere betaling.

Herefter har Busseni — som på egen anmodning ifølge kendelse af 23. april 1982 afsagt af Tribunale di Brescia var sat under retligt tilsyn for en periode af to år — anlagt sag ved Domstolen med følgende påstande:

— Fuldbyrdelsen af den anfægtede beslutning udsættes.

— Beslutningen af 24. marts 1983 annulleres.

— Subsidiært, de ved beslutningen pålagte bøder nedsættes.

— Mere subsidiært, betaling af de pålagte bøder udsættes.

Β —

Jeg skal i det følgende tage stilling til disse påstande, over for hvilke Kommissionen har nedlagt påstand om afvisning hhv. frifindelse.

1. Påstanden om udsættelse af fuldbyrdelsen

Den i stævningen nedlagte påstand om udsættelse af fuldbyrdelsen af den anfægtede beslutning bør klart afvises. Det fremgår nemlig af procesreglementets artikel 83, stk. 3, at en sådan begæring skal fremsættes i et særskilt dokument. Det er ligeledes fastslået i Domstolens praksis, at begæringen skal afvises, såfremt bestemmelsen tilsidesættes. I denne forbindelse henvises til dommene i sag 108/63 ( 2 ) og sag 32/64 ( 3 ).

2. Hovedpåstanden om annulation af den anfægtede beslutning

De til støtte for denne påstand fremsatte anbringender kan inddeles i to grupper. Den ene vedrører spørgsmålet, om de kvotabeslutninger, hvis tilsidesættelse forfølges med den anfægtede beslutning, var forskriftsmæssige. Formålet med den anden er at retfærdiggøre eller forklare kvotaoverskridelserne for således at påvise, at der ikke var retsgrundlag for bødebeslutningen.

a) Kvotabeslutningens lovlighed

aa) Herunder hører det anbringende, at Kommissionen burde have gennemgået sagsøgerens situation i henhold til artikel 14 i beslutning nr. 1831/81 og foretaget en tilpasning af virksomhedens produktionskvoter. Det blev her anført, at sagsøgeren havde befundet sig i usædvanlige vanskeligheder, som havde gjort det umuligt at overholde kvoterne. Allerede i 1977 befandt virksomheden sig — på grund af betydelige forpligtelser — i en alvorlig krisesituation, som havde gjort det nødvendigt at anmode om betydelig støtte fra »Cassa Integrazione Guadagni«, og som i 1978 førte til, at virksomheden opnåede en frivillig akkord. Som understreget af virksomheden havde den allerede inden udstedelsen af den anfægtede beslutning gjort opmærksom på disse forhold. Jeg skal her henvise til den i en tidligere sag (sag 284/82) ( 4 ) fremlagte skrivelse af 24. april 1981 til Kommissionen, hvoraf det blandt andet fremgår, hvor meget der endnu inden udgangen af 1981 skulle betales ifølge den nævnte akkord. Jeg skal desuden henvise til den ligeledes fra ovennævnte tidligere sag kendte skrivelse af 9. december 1981 fra sagsøgeren, hvori denne, under påberåbelse af usædvanlige vanskeligheder, anmodede Kommissionen om at udstede en beslutning i medfør af artikel 14 i beslutning nr. 2794/80. Jeg skal videre henvise til sagsøgerens skrivelse af 17. december 1981, hvori det endnu engang anførtes, at den virksomheden pålagte produktionsnedsættelse forhindrede den dels i at overholde akkorden fra 1978, dels i fortsat at finansiere produktionen, ligesom sagsøgeren endnu engang — under henvisning til store forpligtelser over for socialsikringen — krævede anvendelse af artikel 14 i beslutning nr. 2794/80. Det er imidlertid helt klart, at et sådant anbringende ikke længere kan lægges til grund i en sag som den foreliggende. Det er forlængst fastslået i Domstolens praksis, at det ved søgsmål til prøvelse af bødebeslutninger ikke kan gøres gældende, at de forudgående individuelle beslutninger, hvis tilsidesættelse har medført bødepålægget, var retsstridige. Det blev allerede fastslået i dommen i sag 36/64 ( 5 ) ; det blev på ny understreget i dommen i sag 265/85 ( 6 ) og endnu engang omtalt i dommen i sag 10/83 ( 7 ) med henblik på et tilfælde, hvor der ligeledes først under sagen om bødebeslutningen blev rejst indsigelse mod, at en bestemmelse om tilpasning af kvoter ikke blev anvendt. Sagsøgeren burde altså efter modtagelsen af de indledningsvis omtalte kvotameddelelser have udvirket eller i det mindste have forsøgt udvirket, at kvoterne blev tilpasset under påberåbelse af artikel 14 i beslutning nr. 1831/81, da Kommissionen ikke reagerede på sagsøgerens gentagne henvendelser (som kan udlægges som en stiltiende anmodning efter artikel 14 i beslutning nr. 1831/81) og — som bekendt fra sag 284/82 4 — først den 1. februar 1982 foretog en tilpasning af den for første kvartal 1981 tildelte kvota (hvilket utvivlsomt svarede til en stiltiende afvisning af sagsøgerens henvendelser vedrørende de andre kvartaler). Da sagsøgeren undlod dette, blev kvotatildelingen endelig, og den kan nu ikke længere gøres til genstand for en prøvelse (heller ikke for at afgøre, om det kan anfægtes, at muligheden for tilpasning efter artikel 14 i beslutning nr. 1831/81 er forbeholdt virksomheder, hvis årlige referenceproduktion er på under 60000 tons, hvilket klart udelukker sagsøgeren).

bb) I denne sammenhæng skal ligeledes nævnes, at sagsøgeren har henvist til, at virksomheden allerede fra 1977 indskrænkede personalet og nedsatte produktionen, idet et valseværk blev taget ud af drift og produktionen på det andet valseværk blev reduceret. Der henvises allerede til disse forhold i den i sag 284/82 ( 8 ) fremlagte skrivelse af 18. maj 1981 samt ligeledes i den netop omtalte skrivelse af 17. december 1981. I sidstnævnte skrivelse erklærede sagsøgeren yderligere, at nedsættelsen af produktionen med 40 % skete, da det var umuligt at finansiere omfanget af den tidligere produktion. Sagsøgeren har heraf sluttet, at Kommissionen ikke burde have lagt produktionsforholdene i årene 1977-1980 til grund, da produktionen i denne periode — som det fremgår af elektricitets- og gasforbruget — var betydeligt lavere end i 1974; Kommissionen burde snarere — især da sagsøgerens virksomhed i 1979 gav overskud — have foretaget en tilpasning af referenceproduktionen, jfr. artikel 4, stk. 5, i beslutning nr. 2794/80 eller artikel 4, stk. 3, i samme beslutning (eftersom sagsøgerens udnyttelsesgrad lå under gennemsnittet). Dette kan ikke betragtes som andet end en kritik af de til sagsøgeren udstedte kvotabeslutninger. De kan dog ikke af den grund inddrages i bødesagen. Navnlig var en i denne anledning fremsat anmodning af 2. februar 1983 om tilpasning klart for sent indgivet. (Derfor er det ufornødent at tage stilling til spørgsmålene, dels — om artikel 6 i beslutning nr. 1831/81 — som bestridt af Kommissionen — trådte i stedet for artikel 4, stk. 5, i beslutning nr. 2794/80, og — om sagsøgeren kunne påvise et overskud i 1979, dels om det med rette kan foreholdes sagsøgeren, at Kommissionen — da sagsøgeren ikke havde givet oplysninger om produktionskapaciteten i perioden 1977-1980 — ikke kunne vide, om udnyttelsesgraden for sagsøgerens virksomhed lå mere end 10 % under den gennemsnitlige udnyttelsesgrad for de andre virksomheder i Fællesskabet).

b) Påberåbelse af nødret

Med lidt god vilje kan man i det mindste delvis forstå sagsøgerens anbringende således, at virksomheden ved at overholde produktionskvoterne (også hvis man anser dem for forskriftmæssigt tildelt) ville have bragt sin eksistens i fare, da den nemlig herefter kun ville have haft en udnyttelsesgrad på mellem 20 og 25 % og ikke længere ville være i stand til at opfylde akkorden fra 1978, betale de sociale udgifter og finansiere driften. Virksomheden var således tvunget til at overskride kvoterne for at overleve, hvilket kun kan forstås således, at sagsøgeren påberåber sig nødret for således at retfærdiggøre handlingen eller udelukke skyldmomentet.

Det viser sig imidlertid ret hurtigt, at heller ikke dette argument kan føre til annullation af bødebeslutningen, da det allerede i en hel række sager er fastslået, at et tilsvarende anbringende ikke kunne lægges til grund. Det gjaldt sag 188/82 ( 9 ), hvor Domstolen udtalte, at nødretsanbringendet ikke kunne lægges til grund. Det gjaldt ligeledes i sag 263/82 ( 10 ), hvor det blev fremhævet, at sådanne betragtninger ikke kune fremsættes inden for rammerne af EKSF-traktatens artikel 58, da det ville føre til en ophævelse af kvotasystemet. (Det tilkommer imidlertid ikke Domstolen, men kun de for EKSF-traktatens ansvarlige politiske instanser, at træffe afgørelse om ophævelse af kvotasystemet.

Den samme opfattelse fandt også udtryk i de forenede sager 31, 138 og 204/82 ( 11 ), hvor det blev slået fast, at målet med EKSF-traktatens artikel 58 ikke nås, såfremt en garanteret minimumudnyttelse anerkendes, samt endelig i sag 10/83 ( 12 ), hvor det blev understreget, at kvotasystemet ville bryde sammen, hvis en virksomhed som begrundelse for en kvotaoverskridelse kunne påberåbe sig økonomiske vanskeligheder.

c) Det kan således uden videre fastslås, at hovedpåstanden ikke kan tages til følge.

3. De subsidiære påstande om nedsættelse af bøden og forlængelse af betalingsfristen

a) Med hensyn til den førstnævnte påstand, skal jeg fatte mig i korthed, da der her kun er fremsat ét selvstændigt anbringende, nemlig at fuldbyrdelsen af bødebeslutningen vil bringe sagsøgerens eksistens i fare og hindre et positivt udfald af den for Tribunale di Brescia indledte sag. For så vidt er alle nødvendige betragtninger fremsat i forslaget til afgørelse i sag 234/82 ( 13 ). Mærkbare bøder kan ikke eftergives, hvis kvotasystemet skal fungere. Rent faktisk ville kvotasystemet imidlertid næppe kunne fungere efter hensigten, såfremt der i tilfælde af økonomiske vanskeligheder enten ikke skulle pålægges bøde, eller der kunne pålægges bøde til nedsat takst. Den omstændighed, at det kan føre til forskelsbehandling, samt at ordningen vanskeligt kan gennemføres tilfredsstillende, hvis bøderne skal tilpasses de berørte virksomheders økonomiske muligheder, taler ligeledes imod, at sagsøgerens anbringender lægges til grund. — Domstolen har klart tiltrådt dette standpunkt, idet den i dommene i sag 235/82 ( 14 ) henholdsvis sag 10/83 3 præciserede, at der ikke kan kræves nedsættelse af bøden med den begrundelse, at virksomheden ellers må indstille driften. Det eneste, der i forbindelse med betaling af bøden kan gøres for at tage hensyn til økonomiske vanskeligheder, er herefter at udnytte Kommissionens udtrykkelig fremhævede beredvillighed til at forlænge betalingsfristen. Det er imidlertid klart, at sagsøgeren endnu ikke har fremsat anmodning herom.

b) Jeg skal ligeledes ganske kort behandle sagsøgerens subsidiære påstand om forlængelse af betalingsfrsiten. Det skulle i alle tilfælde være muligt inden for rammerne af en sag om fuldbyrdelse (udsættelse af tvangsfuldbyrdelse, jfr. procesreglementets artikel 89). Der er imidlertid ikke åbnet mulighed herfor ved bedømmelse af en bødebeslutning, hvilket ligeledes tidligere er fastslået i Domstolens praksis, nemlig i dommen i sag 235/82 ( 15 ), hvor det blev præciseret, at Domstolen ikke kan pålægge Kommissionen at yde særlige betalingsbetingelser.

C — Sammenfattende skal jeg herefter foreslå følgende:

Domstolen bør delvis afvise sagsøgerens påstande og i øvrigt frifinde Kommissionen. I så fald bør sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – Dom af 21. 1. 1965 i sag 108/63 — Officine Elettromeccaniche Ing. A. Merlini mod Den Høje Myndighed for EKSF — Sml. 1965-1968, s. 1.

( 3 ) – Dom af 17. 6. 1965 i sag 32/64 — Den italienske Republiks regering mod Kommissionen — Sml. 1965-1968, s. 63.

( 4 ) – Dom af 9. 2. 1984 i sag 284/82 — Acciaierie e Ferriere Busseni SpA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1984, s. 557.

( 5 ) – Dom af 2. 6. 1965 i sag 36/64 — Société Rhénane d'Exploitation et de Manutention (Sorema) mod Den Hoje Myndighed for EKSF — Sml. 1965-1968, s. 59.

( 6 ) – Dom af 19. 10. 1983 i sag 265/82 — Union Sidérurgique du Nord et de l'Est de la France »Usinor« mod Komissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 3105.

( 7 ) – Dom af 1. 3. 1984 i sag 10/83 — Metalgoi SpA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1984, s. 1271.

( 8 ) – Dom af 9. 2. 1984 i sag 284/82 — Acciaierie e Ferriere Busseni Spa mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1984, s. 557.

( 9 ) – Dom af 16. 11. 1983 i sag 188/82 — Thyssen AG mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 3721.

( 10 ) – Dom af 14. 12. 1983 i sag 263/82 — Klöckner-Werke AG mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 4143.

( 11 ) – Dom af 15. 12. 1983 i de forenede sager 31, 138 og 204/82 — Metallurgiki Halyps AE mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 4193.

( 12 ) – Dom af 1. 3. 1984 i sag 10/83 — Metalgoi SpA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1984, s. 1271.

( 13 ) – Forslag til afgorelse af 26. 10. 1983 i sag 234/82 — Ferriere di Roe Volciano SpA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 3940.

( 14 ) – Dom af 30. 11. 1983 i sag 235/82 — SpA Ferriere San Carlo mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 3123.

( 15 ) – Dom af 1. 3. 1984 i sag 10/83 — Metalgoi SpA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1984, S. 1271.