DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/10

Appel iværksat den 23. december 2009 af Bank Melli Iran til prøvelse af dom afsagt den 14. oktober 2009 af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) i sag T-390/08, Bank Melli Iran mod Rådet

(Sag C-548/09 P)

2010/C 80/17

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Bank Melli Iran (ved avocate L. Defalque)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Den Franske Republik og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 14. oktober 2009 i sag T-390/08, Bank Melli Iran mod Rådet, og forkyndt for appellanten den 15. oktober 2009 ophæves.

— Der gives appellanten medhold i de påstande, der nedlagdes for Retten.

— De appelindstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremført tre principale anbringender og tre subsidiære anbringender.

Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har anset pligten til at foretage en individuel underretning i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 (1) for en væsentlig formalitet, hvis manglende overholdelse medfører, at retsakten skal annulleres. Meddelelsen om afgørelsen om indefrysning af midler, som blev givet til appellantens franske filial i Paris af det franske banktilsyn, men ikke af Rådet, opfylder således ikke de krav til underretning, som er fastsat i forordningen, og udgør en tilsidesættelse af en af Fællesskabets ufravigelige retsforskrifter.

Med det andet anbringende har appellanten anført, at Retten har begået en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af retsgrundlaget for forordning nr. 423/2007. Ved at acceptere, at den nævnte forordning og den anfægtede afgørelse er blevet vedtaget med kvalificeret flertal alene på grundlag af artikel 60 og 301 EF, har Retten tilsidesat væsentlige formkrav i traktaten. Eftersom denne forordning og denne afgørelse nemlig vedrører enheder, som er involveret i, har direkte tilknytning til eller yder støtte til den nukleare spredning, ligger disse tekster uden for anvendelsesområdet for artikel 60 og 301 EF; der burde ligeledes være henvist til artikel 308 EF, som kræver enstemmighed.

Med det tredje anbringende har Bank Melli Iran gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af begreberne retten til forsvar og princippet om en effektiv retsbeskyttelse, idet den har anset sig for at være i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at kunne foretage en prøvelse uden fra Rådet at have modtaget nogen former for beviser, som støtter begrundelsen for den anfægtede afgørelse, hverken før eller efter sagens anlæg.

Subsidiært har appellanten for det første foreholdt Retten at have begået en retlig fejl og foretaget en urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder, idet den har fundet, at Rådet i medfør af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 råder over en selvstændig skønsbeføjelse, mens det besidder en kompetence, som er bundet til FN’s Sikkerhedsråds vedtagelse af restriktive foranstaltninger.

Appellanten har for det andet anført, at Retten har foretaget en urigtig retlig vurdering vedrørende appellantens ejendomsret, idet den har fastslået, at vigtigheden af de mål, som forfølges med de anfægtede bestemmelser, og som består i at bevare fred og sikkerhed på verdensplan retmæssigt kan medføre begrænsning af grundlæggende rettigheder, herunder ejendomsretten og retten til at udøve økonomisk virksomhed.

Endelig hævder appellanten, at Retten har foretaget en klart urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder ved at opføre appellantens navn på listen over enheder, hvis midler skal indefryses, for så vidt som appellanten ikke har bidraget til det iranske atomprogram og ikke har direkte tilknytning til enheder, der har bidraget hertil.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 af 19.4.2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT L 103, s. 1).