Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 12. juni 1991. - DEN ITALIENSKE REPUBLIK MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - STATSSTOETTE TIL ALUMINIUMSVIRKSOMHEDER - KAPITALINDSKUD. - SAG C-261/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04437



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Naervaerende sag er anlagt af den italienske regering i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173 med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 90/224/EOEF af 24. maj 1989 om den italienske regerings stoette til to statsejede virksomheder i aluminiumsindustrien, Aluminia og Comsal (1) (herefter benaevnt "den omtvistede beslutning"). Den omtvistede beslutning er truffet af Kommissionen paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, og lyder saaledes:

"Artikel 1

Den stoette i form af rentefrie laan paa 70 mia. LIT og 30 mia. LIT, som senere skal konverteres til egenkapital, og som den italienske regering har stillet til raadighed for virksomhederne Aluminia og Comsal, er uforenelig med faellesmarkedet efter EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1, idet stoetten er ydet i strid med bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3, og med betingelserne i Kommissionens beslutning af 17. december 1986.

Stoetten skal derfor ophaeves og tilbagekraeves hos stoettemodtagerne.

Den italienske regering maa ikke konvertere disse to laan paa 70 mia. LIT og 30 mia. LIT til egenkapital.

Artikel 2

Den italienske regering underretter inden to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet til at efterkomme den.

..."

Den italienske regering har til stoette for sin annullationspaastand i staevningen og replikken for det foerste gjort gaeldende, at den omhandlede finansiering blev holdt inden for det ved Kommissionens beslutning af 17. december 1986 godkendte beloeb paa 989 mia. LIT, for det andet, at Kommissionen i den omtvistede beslutning med urette har betegnet finansieringen som statsstoette i henhold til artikel 92, stk. 1, og for det tredje, at den omtvistede beslutning ikke er fyldestgoerende begrundet, idet Kommissionen ikke undersoegte, om de i artikel 92, stk. 3, litra c), opstillede betingelser for at fravige forbuddet mod statsstoette var opfyldt. Den italienske regering har under retsmoedet frafaldet det foerstnaevnte anbringende. Jeg vil derfor ikke tage stilling til det i det foelgende.

Efter kort at have beskrevet de faktiske omstaendigheder (punkt 2 til 4) vil jeg i mit forslag til afgoerelse foerst undersoege, om de rentefrie laan, som skulle konverteres til egenkapital, og som i 1987 blev ydet Aluminia og Comsal, rent faktisk - som fastslaaet af Kommissionen i den omtvistede beslutning - udgoer statsstoette i henhold til artikel 92, stk. 1 (punkt 5 til 13). Jeg vil derefter undersoege, om den omtvistede beslutning er utilstraekkelig begrundet, fordi Kommissionen ikke undersoegte, om de i artikel 92, stk. 3, litra c), opstillede betingelser for at fravige forbuddet mod statsstoette var opfyldt (punkt 14 til 16).

Faktiske omstaendigheder

2. Med henblik paa en oekonomisk genopretning af den delvis statsejede aluminiumsindustri udarbejdede den italienske regering i foerste halvdel af 1980' erne en omstruktureringsplan for den paagaeldende industri. I henhold til planen (herefter benaevnt "aluminiumsplanen") skulle der i perioden fra 1983 til 1988 ydes offentlig stoette paa i alt 1 445 mia. LIT i form af kapitalindskud, tilskud og laan med rentegodtgoerelse. Den 5. december 1984, henholdsvis den 20. november 1985 indledte Kommissionen proceduren i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til denne stoette. Den fandt bl.a., at det planlagte stoettebeloeb forekom at vaere betydeligt stoerre end behovene i henhold til aluminiumsplanen (2). Efter at den italienske regering havde foretaget en raekke aendringer i aluminiumsplanen og navnlig havde accepteret at nedsaette den planlagte stoette i form af kapitalindskud med 200 mia. LIT (3), besluttede Kommissionen imidlertid at afslutte de i 1984 og 1985 indledte procedurer, jf. Kommissionens beslutning af 17. december 1986 (som blev meddelt den italienske regering ved skrivelse af 13.1.1987). Den godkendte samtidig en stoette paa 989 mia. LIT i form af et kapitalindskud og en stoette paa 400 mia. LIT i form af et laan med rentegodtgoerelse til det statsejede holdingselskab EFIM' s aktiviteter i aluminiumsindustrien (4). Den godkendte desuden tilskud paa 48,1 mia. LIT og et laan paa 7,9 mia. LIT med rentegodtgoerelse til det statsejede aluminiumssmelteri i Bolzano (5). Kommissionen godkendte imidlertid kun den stoette, som skulle ydes i henhold til aluminiumsplanen (1983-1988), paa den - i beslutningen af 17. december 1986 udtrykkelig anfoerte - betingelse, at den italienske regering ikke ydede nogen form for yderligere stoette til den statsejede aluminiumsindustri indtil udgangen af 1988.

3. Den 18. september 1987 paalagde den italienske regering (ved en beslutning truffet af CIPE (6)) det statsejede holdingselskab EFIM at yde laan paa 100 mia. LIT til to af dets datterselskaber, nemlig Aluminia og Comsal, som er statsejede aluminiumsvirksomheder (7).

Den italienske regering underrettede ikke paa forhaand Kommissionen om disse laan i overensstemmelse med EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3. Foerst efter at modtaget en udtrykkelig forespoergsel oplyste den italienske regering - ved skrivelse af 28. marts 1988 - Kommissionen om laanene og de naermere betingelser herfor. Regeringen understregede navnlig i skrivelsen, at de to laan var bestemt til finansiering af investeringer, idet laanet til Aluminia, som var paa 70 mia. LIT, skulle anvendes til moderniseringer og laanet til Comsal, som var paa 30 mia. LIT, skulle benyttes til udvidelse og spredning af produktionen. Den oplyste ogsaa over for Kommissionen, at laanene var forbundet med en afdragsfri periode paa fire aar og skulle tilbagebetales mellem 1991 og 1994 (8). Renteudgifter og afdrag i forbindelse med de to laan ville blive overtaget af staten, og laanene ville derved i takt med ydelserne blive konverteret til egenkapital for EFIM (9).

4. Paa grundlag af disse oplysninger og andre offentligt tilgaengelige oplysninger besluttede Kommissionen i september 1988 at indlede den i artikel 93, stk. 2, foreskrevne procedure med hensyn til de paagaeldende laan. Den fandt, at statens overtagelse af samtlige renteudgifter tydeligt var et tilfaelde af statsstoette (10), og at konverteringen af de to laan til egenkapital udgjorde en kapitaltegning, som efter omstaendighederne kunne indeholde elementer af statsstoette (11). Den 24. maj 1989 blev proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, afsluttet med den i naervaerende sag anfaegtede beslutning. Som det fremgaar af den allerede citerede del af den omtvistede beslutning, fandt Kommissionen, at de omhandlede laan i virkeligheden udgjorde en statsstoette, der er uforenelig med faellesmarkedet, idet Kommissionen ikke paa forhaand var blevet underrettet om stoetten, og da den blev ydet i strid med betingelserne i beslutningen af 17. december 1986, naermere bestemt betingelsen om, at der ikke maatte ydes nogen form for yderligere stoette til den statsejede aluminiumsindustri indtil udgangen af 1988 (12). Kommissionen paalagde den italienske regering at kraeve stoetten tilbagebetalt af stoettemodtagerne, Aluminia og Comsal (13), og paaboed udtrykkeligt regeringen ikke at konvertere laanene til egenkapital (14).

Er de omhandlede laan statsstoette i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1?

5. Den italienske regering har til stoette for paastanden om annullation af den omtvistede beslutning gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har givet en fyldestgoerende eller korrekt begrundelse for sin paastand om, at de rentefrie laan, som skal konverteres til egenkapital, er statsstoette i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1. Regeringen har naermere anfoert, at Kommissionen i sin bedoemmelse af de omhandlede laan udelukkende tog hensyn til stoettemodtagernes meget kritiske finansielle og oekonomiske situation i perioden 1985-1987, og ikke til de resultater, virksomhederne opnaaede i 1988 (15). Regeringen har endvidere gjort gaeldende, at Kommissionen har bedoemt de omhandlede laan uden hensyntagen til, at de ikke var bestemt til at daekke allerede opstaaede tab, men - som naevnt - til at finansiere investeringer. For Aluminia' s vedkommende var formaalet med investeringerne at modernisere produktionen inden for rammerne af aluminiumsplanen, der var godkendt af Kommissionen. For Comsal' s vedkommende var investeringerne bestemt til modernisering, udvidelse og spredning af produktionen, og de var et led i en omstruktureringsplan, som specielt var udarbejdet for denne virksomhed (16).

Ifoelge den italienske regering har Kommissionen ved ikke at tage hensyn til disse faktiske omstaendigheder med urette i den omtvistede beslutning konkluderet, at en "privat aktionaer" ikke ville have ydet de paagaeldende laan, og at disse derfor er statsstoette.

6. Den italienske regering har desuden gjort gaeldende, at det af Kommissionen anvendte kriterium om "virksomhedens muligheder for at rejse de omtalte beloeb paa det private kapitalmarked" er i strid med det princip om ligebehandling af private og offentlige virksomheder, som foelger af EOEF-Traktatens artikel 222. Den har anfoert, at private virksomheder, der indgaar i en stoerre koncern, ikke noedvendigvis maa soege at fremskaffe nye midler paa kapitalmarkedet, men "kan" regne med koncernens finansieringskapacitet. Ved at anvende det naevnte kriterium opstilles der - ifoelge den italienske regering - for offentlige virksomheder, der indgaar i en stoerre koncern, en "betingelse", som ikke gaelder for private virksomheder, der indgaar i en stoerre koncern, hvilket indebaerer en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.

7. Dette sidste anbringende er efter min mening baseret paa en fejlagtig opfattelse af kriteriet. Som det allerede er fastslaaet af Domstolen i klare vendinger i dommene i Meura- og Boch II-sagerne og bekraeftet i senere domme, indebaerer kriteriet om "virksomhedens muligheder for at rejse de omtalte beloeb paa det private kapitalmarked", at det navnlig skal vurderes, "om en privat virksomhed ... under lignende omstaendigheder (som dem hvorunder de offentlige myndigheder indskoed nye midler) ville have foretaget en saadan kapitalforhoejelse" (17). Det naevnte kriterium er saaledes sammenfaldende med kriteriet om "den private investor". I en for nylig afsagt dom (af 21.3.1991, sag C-305/89, Alfa Romeo) har Domstolen praeciseret dette kriterium om den private investor. Den fremgangsmaade, der foelges af en privat investor, og som skal sammenlignes med den adfaerd, som udvises af en offentlig investor, er i virkeligheden den fremgangsmaade, der foelges af et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, der har samme stoerrelse som det paagaeldende offentlige holdingselskab, og som foelger en global eller sektorbestemt strukturpolitik og lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter (praemis 19 og 20) (18). Domstolen udtalte udtrykkeligt, at Kommissionen ved at anvende det paagaeldende kriterium ikke tilsidesaetter EOEF-Traktatens artikel 222 (praemis 24).

8. Som Kommissionen med rette har bemaerket i sine indlaeg og modsat det af den italienske regering anfoerte, har det for bedoemmelsen af, om de omhandlede laan udgoer en stoette, ikke i sig selv betydning, at laanene er bestemt til at finansiere investeringer eller skal indgaa i en omstruktureringsplan. Det afgoerende er, om en privat investor ville have vaeret indstillet paa at foretage et kapitalindskud - i det konkrete tilfaelde i form af rentefrie laan, som skal konverteres til egenkapital - i betragtning af alle de forhold, som saetter ham i stand til at vurdere virksomhedens oekonomiske og finansielle situation (herunder eventuelt den omstaendighed, at der foreligger en trovaerdig omstruktureringsplan) (19). Spoergsmaalet skal naturligvis besvares paa baggrund af stoettemodtagernes oekonomiske og finansielle situation paa det tidspunkt, hvor stoetten blev ydet. Lad os se paa, hvordan situationen var paa davaerende tidspunkt.

9. Da EFIM i september 1987 bevilgede de omhandlede laan til Aluminia og Comsal, befandt de to virksomheder sig i en kritisk oekonomisk og finansiel situation. Det fremgaar af den omtvistede beslutning, at Aluminia led tab paa 77,8 mia. LIT i 1985, 57,5 mia. LIT i 1986 og 98,3 mia. LIT i 1987. Virksomhedens samlede gaeld udgjorde 943,3 mia. LIT eller 155% af omsaetningen i 1985, 989,3 mia. LIT eller 153% af omsaetningen i 1986 og 1 189,8 mia. LIT eller 133% af omsaetningen i 1987. Comsal led tab paa 14,2 mia. LIT i 1985, 10,2 mia. LIT i 1986 og 9,4 mia. LIT i 1987. Virksomhedens samlede gaeld udgjorde 53,1 mia. LIT eller 125% af omsaetningen i 1985, 68,2 mia. LIT eller 156% af omsaetningen i 1986 og 72,8 mia. LIT eller 142% af omsaetningen i 1987 (20).

Den italienske regering har ikke bestridt disse tal, som er citeret i den omtvistede beslutning, men den har - som allerede naevnt - gjort gaeldende, at der ved bedoemmelsen af, om de omhandlede ydelser udgoer en stoette, ogsaa skal tages hensyn til resultaterne i 1988 (21). Kommissionen er ikke enig i dette synspunkt, men har anfoert, at der ved bedoemmelsen af, om der foreligger en stoette, kun skal tages hensyn til de oekonomiske og finansielle forhold, som var kendt paa tidspunktet for ydelsen af stoetten, dvs. i september 1987.

Jeg mener, at Kommissionen har ret i sit synspunkt. Eftersom Kommissionen under normale omstaendigheder paa forhaand skulle have vaeret underrettet om stoetten (hvilket ikke skete i det konkrete tilfaelde), og Kommissionens undersoegelser derefter skulle have vaeret foretaget ud fra de faktiske omstaendigheder, som var kendt paa dette tidspunkt, forekommer det indlysende, at Kommissionen ved bedoemmelsen af en stoette, som den ikke er blevet underrettet om, skal tage udgangspunkt i den situation, som forelaa paa tidspunktet for ydelsen af stoetten. Hvis den tog hensyn til senere forhold, som man i mellemtiden havde faaet kendskab til, ville den favorisere medlemsstater, som ikke paa forhaand underretter om stoetteforanstaltninger (22).

10. Den italienske regering har imidlertid gjort gaeldende, at de bedre (eller mindre daarlige) resultater i 1988 allerede kunne forudses i september 1987, dvs. paa tidspunktet for ydelsen af stoetten, og at en privat investor - som det gentagne gange er blevet anerkendt af saavel Kommissionen (23) som Domstolen (24) - naar han beslutter sig for at foretage et kapitalindskud, isaer baserer sig paa virksomhedens fremtidsperspektiver og indskuddets forventede rentabilitet.

Efter min opfattelse er dette synspunkt fra den italienske regerings side principielt rigtigt. Der skal nemlig ved anvendelsen af kriteriet om "den private investor" ganske rigtigt tages hensyn til den paagaeldende virksomheds fremtidsperspektiver. Spoergsmaalet er imidlertid, om den forbedring af Aluminia' s og Comsal' s resultater, som viste sig i 1988, allerede kunne forudses i 1987, og om den fremgang, som i givet fald kunne forudses paa davaerende tidspunkt, var egnet til at faa en fornuftig investor til at indskyde kapital i virksomhederne paa trods af deres kritiske finansielle situation.

11. Det er naturligvis vanskeligt ved bedoemmelsen af, om en allerede ydet stoette er lovlig, efterfoelgende at bevise, hvad der kunne eller ikke kunne forudses paa det tidspunkt, hvor stoetten blev ydet. Denne vanskelighed ville ikke have foreligget, hvis den italienske regering rettidigt havde underrettet Kommissionen om stoetten og meddelt den alle de oplysninger, som ville have gjort det muligt for Kommissionen at bedoemme Aluminia' s og Comsal' s fremtidsperspektiver paa det relevante tidspunkt. I et saadant tilfaelde, hvor medlemsstaten ikke har givet meddelelse om en stoette, har den paagaeldende medlemsstat bevisbyrden for, at eventuelle gunstige fremtidsperspektiver kunne forudses paa tidspunktet for ydelsen af stoetten, selv om den manglende underretning ikke fritager Kommissionen for at foretage en realitetsbedoemmelse af stoetten - hvilket den da ogsaa gjorde i det foreliggende tilfaelde.

I det konkrete tilfaelde paahvilede det altsaa den italienske regering under den administrative procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, at fremkomme med saadanne faktiske oplysninger, som Kommissionen kunne have taget hensyn til, da den traf den omtvistede beslutning, og som klart havde vist, at forbedringen af Aluminia' s og Comsal' s resultater i 1988 allerede kunne forudses i september 1987, og at den fremgang, som kunne forudses paa davaerende tidspunkt, var egnet til at faa en privat investor til at indskyde kapital i disse tabgivende virksomheder.

12. Det fremgaar ikke af de dokumenter, som er fremlagt for Domstolen, at den italienske regering under proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, gav Kommissionen oplysninger om, at der kunne forudses gunstige fremtidsperspektiver, som havde betydet, at en privat investor ville have anset det for berettiget at yde stoetten. Det fremgaar blot af den omtvistede beslutning, at sagsoegeren ved skrivelser af henholdsvis 31. januar og 17. marts 1989 oplyste Kommissionen om, at den statsejede aluminiumsindustri, med undtagelse af Comsal, i 1988 - for foerste gang i adskillige aar - forventedes at give et overskud paa 3 mia. LIT, mens det forventede resultat for Comsal i samme aar ville vaere et tab paa 4,6 mia. LIT (25). Derimod blev der ikke sagt noget om, hvorvidt disse resultater allerede kunne forudses i september 1987. Den italienske regering har hverken i staevningen eller i replikken gjort gaeldende, at den under proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, faktisk gav Kommissionen naermere oplysninger om de forbedrede fremtidsperspektiver. Den har derimod under retsmoedet anfoert, at der allerede i 1987 var klare tegn paa, at der i naer fremtid igen ville blive tale om fremgang for aluminiumsindustrien. Kommissionen har imidlertid bestridt dette, og den italienske regering er ikke fremkommet med noget, der kan danne grundlag for at fastslaa, at dens udtalelse er korrekt.

Men ogsaa selv om dette havde vaeret tilfaeldet, foelger det dog ikke heraf, at den fremgang, som kunne forudses, ville have vaeret betydelig og holdbar nok til at faa en privat investor til at indskyde ny kapital i virksomheder, som laenge havde vaeret tabgivende. En udsigt til et rent konjunkturbestemt opsving for industrien er ikke tilstraekkelig hertil (26).

13. Paa baggrund af det saaledes anfoerte kan jeg konstatere, at den italienske regering ikke har bevist, at Kommissionen med urette ikke tog hensyn til de forbedringer af Aluminia' s og Comsal' s resultater, som ifoelge den italienske regering allerede kunne forudses i 1987, og at Kommissionen med rette har fastslaaet, at laanene, som skulle konverteres til egenkapital, er statsstoette i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1.

Skulle Kommissionen have undersoegt, om EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde?

14. Den italienske regering har desuden til stoette for sin annullationspaastand gjort gaeldende, at den omtvistede beslutning ikke er fyldestgoerende begrundet, da Kommissionen ikke har undersoegt, om den omhandlede stoette eventuelt var berettiget i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Den italienske regering har henvist til, at Kommissionen anerkendte, at den stoette, som skulle ydes som led i aluminiumsplanen, var berettiget i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og herom i beslutningen af 17. december 1986 fastslog, at aluminiumsplanen bidrog til en generel omstrukturering af aluminiumsindustrien (27). Den italienske regering har haevdet, at stoetten til Comsal og Aluminia var et led i de samme omstruktureringsbestraebelser. Ikke desto mindre undlod Kommissionen efter at have fastslaaet, at den omhandlede stoette overskred det allerede godkendte maksimale stoettebeloeb, at undersoege, om stoetten til Comsal og Aluminia alligevel kunne vaere berettiget i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), paa linje med den i aluminiumsplanen omhandlede stoette. Den italienske regering har erkendt, at beslutningen af 17. december 1986 indeholdt en stiltiende negativ bedoemmelse af lovligheden af yderligere stoettebeloeb, men den finder, at Kommissionen alligevel skulle have bedoemt den paagaeldende stoette paa baggrund af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Regeringen har fremfoert tre argumenter til stoette herfor.

Den har for det foerste anfoert, at beslutninger, som traeffes i henhold til artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, saasom den omtvistede beslutning, ikke kan benyttes til at fastslaa, at forpligtelser, der foelger af en tidligere beslutning - i det konkrete tilfaelde beslutningen af 17. december 1986 - ikke er blevet opfyldt. For at faa fastslaaet dette skal Kommissionen i medfoer af artikel 93, stk. 2, andet afsnit, indbringe sagen direkte for Domstolen. Den italienske regering har for det andet gjort gaeldende, at beslutningen af 17. december 1986 indeholdt en opfordring til og ikke et paalaeg om ikke at yde yderligere stoette. Den har for det tredje anfoert, at der ikke i den naevnte beslutning kunne opstilles et absolut forbud mod enhver fremtidig stoette. Enhver ny stoette skal nemlig bedoemmes ud fra dens formaal, den oekonomiske situation og markedsforholdene paa det tidspunkt, hvor den bliver besluttet.

15. Inden disse argumenter undersoeges naermere, skal det foerst bemaerkes, at den italienske regering paa intet tidspunkt under den administrative procedure i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, gjorde gaeldende, at stoetten til Aluminia og Comsal skulle bedoemmes paa baggrund af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Den henviste under proceduren heller ikke til faktiske omstaendigheder, som kunne have betydning i saa henseende. Ifoelge Domstolens faste praksis skal retmaessigheden af en anfaegtet beslutning imidlertid vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen sad inde med paa det tidspunkt, hvor den vedtog den (28). Allerede paa baggrund af denne retspraksis kan det konkluderes, at det her omhandlede anbringende ikke kan foere til annullation af den omtvistede beslutning.

16. Jeg vil dog alligevel kort omtale den italienske regerings argumenter og tilslutte mig visse af Kommissionens bemaerkninger.

For saa vidt angaar det foerste argument, skal det bemaerkes, at Kommissionen i medfoer af artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, kan og skal fastslaa, om en stoette er forenelig med faellesmarkedet i henhold til artikel 92, og at Kommissionen ifoelge Domstolens faste praksis (29) ved bedoemmelsen heraf ogsaa kan tage hensyn til alle faktiske og retlige omstaendigheder, saasom beslutningen af 17. december 1986.

For saa vidt angaar det andet argument, maa man ikke glemme, at Kommissionens beslutning af 17. december 1986 ikke er en negativ beslutning, men en betinget positiv beslutning, som derfor fik form af en skrivelse til den italienske udenrigsminister. Saadanne skrivelser bliver naturligvis formuleret i et diplomatisk sprog, hvilket ikke er ensbetydende med, at opfordringen til ikke at yde stoette ikke skal forstaas som et forbud.

For saa vidt angaar det tredje argument, skulle Kommissionen kun, hvis der var fremkommet nye faktiske omstaendigheder efter vedtagelsen af beslutningen af 17. december 1986, have bedoemt stoetten til Aluminia og Comsal paa baggrund af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og ikke laengere paa baggrund af betingelserne i den naevnte beslutning. Den italienske regering har med rette anfoert, at beslutningen af 17. december 1986 ikke kan indeholde et absolut forbud mod enhver fremtidig stoette. Der kan nemlig indtraeffe nye faktiske omstaendigheder, og stoettens lovlighed skal saa bedoemmes paa baggrund heraf. Den italienske regering har imidlertid i det foreliggende tilfaelde paa ingen maade bevist, at der opstod nye faktiske omstaendigheder. I oevrigt kunne den italienske regering, selv om der havde foreligget nye faktiske omstaendigheder, ikke fuldstaendig ignorere forbuddet mod yderligere stoette. Den skulle ogsaa i dette tilfaelde have underrettet Kommissionen om stoetten til Aluminia og Comsal under henvisning til de nye faktiske omstaendigheder, og den kunne ikke have ydet stoetten, foer Kommissionen havde udtalt sig om lovligheden heraf.

Forslag til afgoerelse

17. Sammenfattende skal jeg foreslaa Domstolen at frifinde Kommissionen for paastanden om annullation af den omtvistede beslutning og at tilpligte den italienske regering at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) EFT 1990 L 118, s. 42.

(2) Den omtvistede beslutning, del I, foerste afsnit.

(3) Jf. den italienske regerings telex af 21.11.1986, jf. bilag II til svarskriftet.

(4) EFIM er forkortelsen for "Ente partecipazioni e finanziamenti industrie manifatturiere".

(5) Den omtvistede beslutning, del I, andet og tredje afsnit.

(6) CIPE er forkortelsen for "Comitato interministeriale per la programmazione economica".

(7) Den omtvistede beslutning, del I, ottende afsnit; jf. ogsaa bilag I til staevningen.

(8) Den omtvistede beslutning, del II, andet afsnit.

(9) Den omtvistede beslutning, del II, tredje afsnit.

(10) Den omtvistede beslutning, del IV, andet afsnit.

(11) Den omtvistede beslutning, del IV, tredje, fjerde og femte afsnit.

(12) Artikel 1, foerste punktum, i den omtvistede beslutning.

(13) Artikel 1, andet punktum, i den omtvistede beslutning.

(14) Artikel 1, tredje punktum, i den omtvistede beslutning.

(15) Aluminia havde overskud i 1988, mens Comsal reducerede sine tab med 50% i forhold til 1987, jf. ogsaa i note 21.

(16) Staevningen, s. 7 og 8.

(17) Dom af 10.7.1986, sag 234/84, Belgien mod Kommissionen, "Meura"-sagen, Sml. s. 2263, praemis 14, og dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, "Tubemeuse"-sagen, Sml. I, s. 959, praemis 29.

(18) Se ogsaa mit forslag til afgoerelse af 10.1.1991 i sagen, punkt 11 og 12 (Sml. s. 1616).

(19) Jf. f.eks. Meura-dommen, praemis 15 og 16, jf. ovenfor, Tubemeuse-dommen, praemis 26 og 29, jf. ovenfor, Alfa Romeo-dommen, praemis 19 og 20, jf. ovenfor, dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen (Boussac), Sml. I, s. 307, praemis 39 og 40, og dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen (ENI-Lanerossi), Sml. I, s. 1433, praemis 20 og 24.

(20) Den omtvistede beslutning, del IV, fjerde afsnit.

(21) Det fremgaar af den omtvistede beslutning, at den italienske regering under proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, nemlig i begyndelsen af 1989 (jf. nedenfor i punkt 12), oplyste til Kommissionen, at man forventede, at den statsejede aluminiumsindustri, med undtagelse af Comsal, ville give et overskud paa 3 mia. LIT i 1988, mens det forventede resultat for Comsal i samme aar ville vaere et tab paa 4,6 mia. LIT (den omtvistede beslutning, del III, andet afsnit).

I staevningen og replikken har den italienske regering blot anfoert, at saavel den statsejede aluminiumsindustri i sin helhed som Aluminia i 1988 havde haft overskud, og at Comsal havde reduceret sine tab med mere end 50% (staevningen, s. 16, og replikken, s. 14). Der er ikke givet andre eller mere praecise oplysninger om saneringen af de to virksomheder.

Den italienske regering har under retsmoedet oplyst, at Aluminia i 1988 havde et overskud paa 7-8 mia. LIT.

(22) I Alfa Romeo-sagen tog Domstolen heller ikke ved bedoemmelsen af stoette, der blev ydet i 1985 og 1986, hensyn til det betydelige opsving i automobilindustrien i de efterfoelgende aar.

(23) Jf. bl.a. den omtvistede beslutning, del IV, tredje afsnit, og Kommissionens meddelelse af 17.9.1984 til medlemsstaterne, Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber, nr. 9/1984, punkt 3.5.1.

(24) Jf. f.eks. Meura-dommen, praemis 14, jf. ovenfor, i note 17.

(25) Den omtvistede beslutning, del III, andet afsnit.

(26) Det har heller ikke senere vist sig, at det af den italienske regering omtalte opsving rent faktisk i de foelgende aar har foert til holdbar sanering af Aluminia og Comsal. Som naevnt i note 21 oplyste den italienske regering under retsmoedet, at Aluminia i 1988 havde et overskud paa 7-8 mia. LIT, hvilket ikke er saerlig imponerende, naar det tages i betragtning, at virksomheden led tab paa naesten 1 000 mia. LIT i perioden fra 1982 til 1987 og paa 98,3 mia. LIT alene i 1987.

(27) Ellevte afsnit i beslutningen af 17.12.1986, jf. bilag I til svarskriftet.

(28) Jf. f.eks. Meura-dommen, se ovenfor i note 17, praemis 16.

(29) Jf. f.eks. dom af 25.6.1970, sag 47/69, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 73, praemis 7.