Sag T-132/07

Fuji Electric Co. Ltd

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – opdeling af markedet – bevis for overtrædelsen – tilregnelse af den ulovlige adfærd – overtrædelsens varighed – bøde – formildende omstændigheder – samarbejde«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – karteller – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – pålæggelse af ansvar for overtrædelser

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – omfanget af bevisbyrden

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

4. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevismiddel – anvendelse af en række indicier

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

5. Konkurrence – karteller – bevis – vurdering af et dokuments bevisværdi – kriterier

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

6. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – procedure på konkurrenceområdet – anvendelse heraf

(den europæiske fælles akt, præambel; art. 6, stk. 2, EU; art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)

7. Konkurrence – karteller – deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål

(art. 81 EF; EØS-aftalen, art. 53)

8. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – forpligtelse til at give et svar – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18)

9. Annullationssøgsmål – formaliteten – fysiske eller juridiske personer – den omstændighed, at en virksomhed, som en klagepunktsmeddelelse er rettet til, under den administrative procedure erkender de faktiske eller retlige omstændigheder, der ligger til grund for, at den tilregnes en overtrædelse – begrænsning af klageretten – tilsidesættelse af legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper

(art. 81 EF og art. 230, stk. 4, EF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 52, stk. 1)

10. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne

(art. 81 EF; EØS-aftalen, art. 53)

11. Annullationssøgsmål – anbringender – tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter – efterprøvelse af egen drift

(art. 81 EF og 230 EF; EØS-aftalen, art. 53)

12. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelse begået af et datterselskab – moderselskabet pålagt ansvar – Kommissionen har bevisbyrden

(art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – Kommissionens skøn – Rettens fulde prøvelsesret – mulighed for at tage yderligere oplysninger i betragtning, som ikke var nævnt i den beslutning, der pålagde en bøde

[art. 263 TEUF og 264 TEUF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 4, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2,litra a)]

14. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelse – fremlæggelse af yderligere beviser efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen – lovlig – betingelser

(art. 81, stk. 1, EF)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nødvendigt, at en adfærd har lettet Kommissionens konstatering af overtrædelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 26)

1. Artikel 81, stk. 1, EF, hvorefter det er forbudt for virksomheder at indgå aftaler eller deltage i samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er rettet til økonomiske enheder bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af bestemmelsen.

Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen skal de beslutninger, der træffes i medfør af artikel 81 EF, imidlertid have en enhed, der har status som juridisk person, som adressat. Når Kommissionen således vedtager en beslutning i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, skal den identificere den eller de personer, fysiske eller juridiske, som kan drages til ansvar for den pågældende virksomheds adfærd, som kan pålægges en sanktion herfor, og som skal være adressat for beslutningen.

(jf. præmis 56 og 57)

2. Når flere personer kan holdes personligt ansvarlig for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse i konkurrencerettens forstand, skal de anses for at hæfte solidarisk for den nævnte overtrædelse.

Det personlige og solidariske ansvar for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse kan i øvrigt både tilregnes den person, hvis ansvar eller ledelse virksomheden direkte var underlagt på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået, og den person, som, fordi denne reelt havde kontrol med den førstnævnte person og bestemte dennes adfærd på markedet, indirekte ledte den føromtalte virksomhed på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået.

Det følger heraf, at princippet om personligt ansvar, hvorefter en person kun kan drages til ansvar for sine egne handlinger, skal forstås således, at det sigter til det personlige ansvar både for den person, som på tidspunktet for overtrædelsen direkte ledte virksomheden, og for den person, som på samme tidspunkt indirekte ledte denne virksomhed.

(jf. præmis 58, 59 og 153)

3. I henhold til reglerne om bevisbyrden påhviler det dels den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrenceretten gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der udgør en sådan overtrædelse, dels påhviler det den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser.

Overtrædelsens varighed udgør en integrerende del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for.

Denne fordeling af bevisbyrden kan imidlertid variere, for så vidt som de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, kan forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at beviset er blevet ført.

(jf. præmis 84 og 85)

4. Hvad angår de bevismidler, som Kommissionen kan anvende, er det gældende princip inden for konkurrenceretten princippet om fri bevisførelse.

I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrenceretten. Sådanne indicier og sammenfaldende omstændigheder kan ikke kun give oplysninger om den blotte forekomst af konkurrencebegrænsende praksis eller aftaler, men også om varigheden af fortsat konkurrencebegrænsende adfærd eller om perioden for anvendelse af en aftale indgået i strid med konkurrenceretten.

Kommissionen skal under alle omstændigheder tage hensyn til præcise og samstemmende beviser for at godtgøre sin faste overbevisning om, at der foreligger en overtrædelse. Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er nemlig tilstrækkeligt, at den række indicier, institutionen har påberåbt sig, ud fra en samlet betragtning opfylder dette krav.

Hvad angår overtrædelsens varighed er det et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer.

(jf. præmis 86 og 87)

5. Hvad angår den bevisværdi, der skal tillægges de forskellige beviser, som er indsamlet i forbindelse med en overtrædelse af konkurrencereglerne, er det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af de fremlagte beviser disses troværdighed. Ud fra almindelige bevisregler afhænger troværdigheden og dermed bevisværdien af et dokument af dets oprindelse, omstændighederne ved dets udarbejdelse, adressaten for dokumentet og dets indhold. Det skal navnlig tillægges væsentlig betydning, at et dokument er udarbejdet i umiddelbar sammenhæng med de faktiske omstændigheder eller hidrører fra et direkte vidne til de faktiske omstændigheder. Dokumenter, hvoraf fremgår, at der har fundet kontakter sted mellem en række virksomheder, og at virksomhederne netop tilsigtede på forhånd at fjerne den usikkerhed, der var med hensyn til konkurrenternes fremtidige adfærd, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis. Erklæringer, der går imod den erklærendes interesser, bør endvidere i princippet betragtes som særligt troværdige beviser.

(jf. præmis 88)

6. I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der har fastslået en overtrædelse af konkurrenceretten og pålagt beslutningens adressater bøder, skal den omstændighed, at der hos retten foreligger en tvivl, komme adressaterne for beslutningen til gode, således at retten ikke konkluderer, at Kommissionen har ført fornødent bevis for den pågældende overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål. I denne sidstnævnte situation skal der nemlig tages hensyn til princippet om uskyldsformodning, hvilket princip bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, som indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er beskyttet i Den Europæiske Unions retsorden. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og strengheden af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrenceretten, der vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 89)

7. En virksomhed, der ikke offentligt tager afstand fra resultatet af et møde, som den har deltaget i, eller fra en aftale, som den har været part i, forbliver i princippet fuldt ud ansvarlig for sin deltagelse i kartellet. Det ville nemlig være for let for virksomhederne at mindske risikoen for at skulle betale en stor bøde, hvis de kunne få gavn af et ulovligt kartel og derefter opnå en nedsættelse af bødens størrelse med den begrundelse, at de kun havde spillet en begrænset rolle i gennemførelsen af overtrædelsen, selv om de ved deres holdning tilskyndede andre virksomheder til at udvise en adfærd, der var til større skade for konkurrencen. Det følger heraf, at selv om den berørte virksomhed ikke har overholdt alle de aftaler, der blev indgået inden for rammerne af kartellet, er denne omstændighed i mangel af bevis for, at virksomheden offentligt tog afstand fra de andre kartelmedlemmer, ikke tilstrækkelig til at fritage virksomheden for det ansvar, den har pådraget sig som følge af sin deltagelse i disse aftaler, og dermed også den overtrædelse, der er konstateret.

(jf. præmis 100)

8. Konkurrenceretten kan ikke fortolkes således, at den indebærer en pligt for den berørte person til inden for rammerne af den administrative procedure at svare på den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen har fremsendt til den pågældende. Hverken de regler, der opregner en virksomheds rettigheder og pligter inden for rammerne af den administrative procedure, der er fastsat i konkurrenceretten, eller de generelle retsprincipper forpligter virksomhederne til at give Kommissionen andre oplysninger end dem, som Kommissionen anmoder om i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003. En sådan forpligtelse er endvidere i mangel af en egentlig hjemmel vanskelig at forene med princippet om retten til forsvar, eftersom den vil gøre det vanskeligt for en person, der uanset årsagen hertil ikke har svaret på en klagepunktsmeddelelse, at anlægge sag ved Unionens retsinstanser.

Selv om lovligheden af en kommissionsbeslutning, hvorved det fastslås, at en person har overtrådt konkurrenceretten, og hvorved den pågældende på denne baggrund pålægges en bøde, kun kan vurderes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der bestod på den dato, da beslutningen blev truffet, kan det ikke heraf udledes, at den berørte person har pligt til i forbindelse med den administrative procedure at give Kommissionen alle de oplysninger, som den pågældende ønsker at påberåbe sig til støtte for et annullationssøgsmål, der er anlagt for Unionens retsinstanser, til prøvelse af en beslutning, der er vedtaget i forbindelse med afslutningen af den administrative procedure.

(jf. præmis 124 og 158)

9. I forbindelse med en procedure for overtrædelse af konkurrencereglerne kan den omstændighed, at den berørte person frivilligt beslutter at samarbejde, og vedkommende under den administrative procedure udtrykkeligt eller stiltiende erkender de faktiske eller retlige omstændigheder, der ligger til grund for, at den pågældende foreholdes en overtrædelse, imidlertid ikke begrænse den pågældendes adgang til at anlægge sag, som vedkommende råder over i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.

En sådan begrænsning er, når der ikke udtrykkeligt er fastsat en hjemmel i denne henseende, i strid med legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper. Adgangen til effektive retsmidler og adgangen til en upartisk domstol er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 1, at enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, skal være fastlagt i lovgivningen

(jf. præmis 159)

10. Begrundelsen for en beslutning, der indeholder et klagepunkt, skal gøre det muligt for Retten at udøve sin legalitetskontrol samt indeholde de oplysninger, der er nødvendige, for at den berørte kan vide, om beslutningen hviler på fornødent grundlag, og spørgsmålet, om begrundelsen er tilstrækkelig, skal vurderes i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde og den interesse, som retsaktens adressater kan have i begrundelsen.

En tilstrækkelig begrundelse skal for at opfylde ovennævnte krav klart og utvetydigt angive den argumentation, som den EU-myndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund.

Når dernæst en beslutning om anvendelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne, navnlig i forhold til de af dem, som i henhold til beslutningen skal bære byrden for overtrædelsen.

(jf. præmis 162)

11. Under et annullationssøgsmål rettet mod en beslutning om anvendelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 fratager den omstændighed, at sagsøgeren har påberåbt sig et realitetsanbringende, der vedrører en åbenbar fejlagtig bedømmelse, og ikke en manglende eller utilstrækkelig begrundelse, dvs. et anbringende, som falder ind under begrebet væsentlige formelle mangler i artikel 230 EF, ikke Unionens retsinstanser muligheden for at tage stilling til dette anbringende ex officio, for så vidt som anbringendet udgør en ufravigelig procesforudsætning, som Unionens retsinstanser kan – eller skal – tage stilling til ex officio under overholdelse af kontradiktionsprincippet.

(jf. præmis 163)

12. Med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne udelukker den omstændighed, at et datterselskab udgør en selvstændig juridisk person, således ikke, at dets adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet.

I denne forbindelse påhviler det principielt Kommissionen at påvise, at moderselskabet eller moderselskaberne reelt har udøvet en sådan afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, hvilket skal ske på grundlag af en flerhed af faktiske omstændigheder, herunder navnlig at moderselskabet eller moderselskaberne har haft ledelseskompetence i forhold til datterselskabet. Det forholder sig generelt således, at hvis et moderselskab ejer majoriteten af selskabskapitalen i datterselskabet, giver dette moderselskabet mulighed for effektivt at udøve afgørende indflydelse på datterselskabet og navnlig på datterselskabets adfærd på markedet.

En minoritetsandel kan imidlertid give et moderselskab mulighed for at udøve afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, såfremt der dermed er forbundet rettigheder, som går videre end dem, der normalt indrømmes mindretalsaktionærer, med henblik på at beskytte deres økonomiske interesser, og som, når de vurderes i lyset af en række sammenfaldende retlige og økonomiske indicier, kan godtgøre, at der er udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet. Kommissionen kan således føre bevis for, at der har været udøvet en afgørende indflydelse, ved at basere sig på en række indicier, selv om disse indicier ikke enkeltvis har en tilstrækkelig bevisværdi.

At et eller flere moderselskaber har ledelseskompetence i forhold til datterselskabet, kan fremgå direkte af gældende lovbestemmelser eller af en aftale, der er indgået mellem moderselskaberne i henhold til disse bestemmelser vedrørende ledelsen af deres fælles datterselskab. Omfanget af et moderselskabs deltagelse i driften af dets datterselskab kan endvidere dokumenteres ved at redegøre for det antal personer, der har ledende stillinger i datterselskabet, og som samtidig varetager ledende stillinger i moderselskabet. Et sådant sammenfald af stillinger giver nødvendigvis moderselskabet mulighed for at udøve afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, for så vidt som det giver disse personer, der repræsenterer moderselskabets ledelse, mulighed for som led i udøvelsen af deres ledelsesfunktioner i datterselskabet at sikre, at datterselskabets markedspolitiske linje er i overensstemmelse med de retningslinjer, som moderselskabets ledelsesorganer har fastlagt. Dette mål kan opnås, uden at den eller de personer fra moderselskabet, som udøver funktioner på ledelsesniveau i datterselskabet, er moderselskabets repræsentanter. Endelig kan et eller flere moderselskabers deltagelse i driften af et datterselskab fremgå af den forretningsmæssige forbindelse mellem moderselskabet og datterselskabet. I de situationer, hvor et moderselskab handler som leverandør eller kunde i forhold til sit eget datterselskab, har moderselskabet en særlig interesse i at lede datterselskabets produktions- og distributionsaktiviteter for at kunne drage fordel af den merværdi, der skabes ved den således opnåede vertikale integration.

For at tilregne et moderselskab dets datterselskabers handlinger kræves det i øvrigt på ingen måde, at nævnte moderselskab har været direkte indblandet i eller haft kendskab til den anklagede adfærd. Det er nemlig ikke et spørgsmål om initiativ vedrørende overtrædelsen mellem moderselskabet og datterselskabet, eller – så meget desto mindre – moderselskabets inddragelse i den nævnte overtrædelse – men den omstændighed, at moder- og datterselskabet udviste en samlet adfærd på markedet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, som giver Kommissionen beføjelse til at rette beslutningen, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet for en gruppe virksomheder.

(jf. præmis 179-184 og 196)

13. Ud over en simpel legalitetskontrol, der foretages inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, som ikke tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, som fastsat i artikel 264 TEUF, giver den fulde prøvelsesret Unionens retsinstanser beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den bøde, der er pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne.

Det følger heraf, at på de områder, hvor Kommissionen har bibeholdt en skønsmargen, såsom at fastsætte forhøjelsessatsen vedrørende bøden i forhold til varigheden eller nødvendigheden af, at der i bøden indgår et element af afskrækkelse, eller såsom vurderingen af arten og nytten af det samarbejde, en virksomhed tilvejebringer under den administrative procedure, navnlig hvad angår bidrag fra andre virksomheder, er den omstændighed, at legalitetskontrollen inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF er begrænset til, om der er tale om et åbenbart urigtigt skøn, desuden i princippet ikke til hinder for, at Unionens retsinstanser udøver deres fulde prøvelsesret.

Inden for rammerne af den fulde prøvelsesret er Unionens retsinstanser kompetente til at vurdere, om bøders størrelse er passende i lyset af de kriterier, der er fastsat i artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17 eller artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003. Denne vurdering kan begrunde, at der fremlægges og tages hensyn til yderligere oplysninger, som ikke umiddelbart er nævnt i Kommissionens beslutning om at pålægge en bøde.

(jf. præmis 208 og 209)

14. Klagepunktsmeddelelsen skal gøre det muligt for parterne reelt at forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, idet dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke medtager andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til omstændigheder, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om.

Selv om de overtrædelser, som en virksomhed foreholdes i en beslutning, ikke kan adskille sig fra de overtrædelser, der er nævnt i klagepunktsmeddelelsen, gør det samme sig ikke gældende for de fastlagte omstændigheder, eftersom det i denne henseende er tilstrækkeligt, at de undersøgte virksomheder har haft mulighed for at udtale sig om alle de faktiske omstændigheder, som de foreholdes. Der er ikke nogen bestemmelse, der forbyder Kommissionen efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen at tilstille parterne nye dokumenter, som den mener understøtter dens synspunkt, forudsat at virksomhederne får den nødvendige tid til at fremføre deres synspunkter i den forbindelse.

(jf. præmis 238)

15. Selv om det er korrekt, at det tidspunkt, hvor beviser fremlægges for Kommissionen, har betydning for, om beviserne kan anses for at have betydelig merværdi, for så vidt som denne kvalificering afhænger af, hvilke beviser der i forvejen fremgår af Kommissionens sagsakter på det tidspunkt, hvor de fremlægges, kan alene den omstændighed, at disse elementer er blevet fremlagt efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, ikke udelukke, at de kan have betydelig merværdi til trods for det fremskredne stadie af den administrative procedure. En virksomhed kan navnlig i en anmodning i henhold til meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, der indgives efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, fokusere på de omstændigheder, der efter virksomhedens opfattelse ikke er blevet tilstrækkeligt godtgjort, med henblik på at tilvejebringe en betydelig merværdi i forhold til de beviser, som Kommissionen allerede er i besiddelse af.

Samarbejdsmeddelelsens punkt 26 indeholder desuden kun en proceduremæssig forpligtelse, som påhviler Kommissionen. Det fremgår ikke af dette punkt, at enhver form for samarbejde fra en virksomheds side i forhold til at fremskaffe beviser for overtrædelsen kun har værdi, såfremt samarbejdet finder sted efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen. Et sådant samarbejde kan i øvrigt være særdeles nyttigt i de situationer, hvor Kommissionen ikke i forvejen havde kendskab til disse elementer, og hvor det har en direkte virkning på det formodede kartels alvor eller varighed.

(jf. præmis 239 og 240)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

12. juli 2011( )

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – opdeling af markedet – bevis for overtrædelsen – tilregnelse af den ulovlige adfærd – overtrædelsens varighed – bøde – formildende omstændigheder – samarbejde«

I sag T-132/07,

Fuji Electric Co. Ltd, tidligere Fuji Electric Holdings Co. Ltd, som er indtrådt i rettighederne efter Fuji Electric Systems Co. Ltd, Kawasaki (Japan), ved solicitors P. Chappatte og P. Walter,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved F. Arbault, derefter ved X. Lewis, J. Bourke og F. Ronkes Agerbeek, og dernæst ved N. Khan og F. Ronkes Agerbeek, som befuldmægtigede, bistået af barrister J. Holmes,

sagsøgt,

angående en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 6762 endelig af 24. januar 2007 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38 899 – GIS-anlæg) og en påstand om nedsættelse af den bøde, der er blevet pålagt Fuji Electric Holdings og Fuji Electric Systems,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová (refererende dommer), og dommerne K. Jürimäe og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 9. februar 2010,

afsagt følgende

Dom

Tvistens baggrund

1 Tvistens baggrund, som den i det væsentlige fremgår af de konstateringer, som Kommissionen har foretaget i beslutning K(2006) 6762 endelig af 24. januar 2007 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38 899 – GIS-anlæg) (herefter »den anfægtede beslutning«), er følgende.

1. Det omhandlede produkt

2 Gasisolerede koblingsanlæg (gas insulated switchgear, herefter »GIS«) anvendes til at kontrollere energistrømmen i elnet. Der er tale om tungt elektrisk udstyr, der anvendes som hovedkomponent i nøglefærdige transformerstationer.

3 Transformerstationerne er reserveelværker, som omdanner den elektriske spænding. Ud over transformatoren består transformatorstationerne af kontrolsystemer, relæer, batterier, ladeaggregater og koblingsanlæg. Koblingsanlæggets funktion er at beskytte transformatoren mod overbelastning og/eller at isolere kredsløbet og den defekte transformator.

4 Koblingsanlæg kan være gasisolerede, luftisolerede, eller isolationen kan være en hybrid, når de to førnævnte teknikker kombineres. GIS’erne sælges i hele verden som en integrerende del af nøglefærdige transformerstationer eller som en separat del, der skal integreres i sådanne transformerstationer. GIS’erne udgør ca. 30-60% af den samlede pris for disse transformerstationer.

5 Den anfægtede beslutning vedrører GIS-projekter med en spænding på 72,5 kV eller derover (herefter »GIS-projekterne«), hvilket omfatter GIS’er som separate produkter, herunder alle de dertil knyttede tjenester (transport, installation, test, isolering osv.), og nøglefærdige transformerstationer, hvilket således inkluderer GIS’er og transformerstationens andre komponenter, såsom transformatorer og alle de dertil knyttede tjenester (transport, kabelføring, opførelse, isolering osv.).

2. De omhandlede virksomheder

6 Fuji Electric Holdings Co. Ltd (herefter »FEH«) er Fuji-koncernens holdingselskab, der driver fire operationelle datterselskaber, herunder Fuji Electric Systems Co. Ltd (herefter »FES«). Fuji-koncernen fremstiller og sælger et bredt udvalg af produkter, herunder GIS-projekter. Fuji-koncernens aktiviteter på GIS-området blev bl.a. udført af FEH og FES.

7 Den 1. oktober 2002 overdrog Fuji-koncernen sine aktiviteter på GIS-området til Japan AE Power Systems Corp. (herefter »JAEPS«), som er et joint venture-selskab, hvori Fuji ejer 30% af selskabskapitalen, og Hitachi Ltd og Meidensha Corp. ejer de resterende andele på henholdsvis 50% og 20%.

3. Den administrative procedure

8 Den 3. marts 2004 underrettede selskabet ABB Ltd Kommissionen om eksistensen af en konkurrencebegrænsende praksis i GIS-branchen og anmodede mundtligt om bødefritagelse i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

9 Den af ABB anmeldte praksis bestod i en verdensomspændende koordinering af salget af GIS-projekter, der indebar en opdeling af markederne, tildeling af kvoter og opretholdelse af de respektive markedsandele, fordeling af GIS-projekterne til dertil udpegede producenter og manipulation med udbudsprocedurer (svindel med tilbud) med henblik på, at kontrakterne blev tildelt disse producenter, samt prisfastsættelse ved hjælp af komplekse ordninger for de GIS-projekter, der ikke var blevet tildelt, og opsigelse af licensaftaler med virksomheder, der ikke deltog i kartellet, og udvekslingen af følsomme oplysninger på markedet.

10 Navnlig den 7. maj 2004 supplerede ABB sin mundtlige anmodning om bødefritagelse med mundtlige bemærkninger og dokumentbeviser. Den 25. april 2004 indrømmede Kommissionen ABB en betinget bødefritagelse.

11 På grundlag af anmeldelsen fra ABB indledte Kommissionen en undersøgelse og foretog den 11. og 12. maj 2004 kontrolbesøg i forretningslokalerne hos flere selskaber, der drev virksomhed i GIS-branchen.

12 Mellem den 14. og den 25. maj 2004 samarbejdede Areva-koncernen med Kommissionen og fremlagde forskellige dokumentbeviser samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

13 Den 30. juli 2004 samarbejdede den koncern, hvori VA Technologie AG var moderselskabet (herefter »VA Tech-koncernen), med Kommissionen og fremlagde forskellige dokumentbeviser samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

14 Fra og med den 9. september 2004 samarbejdede tillige repræsentanter for Hitahci-koncernen eller JAEPS med Kommissionen og fremlagde forskellige dokumentbeviser samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

15 Den 4. oktober 2004 besvarede FEH og FES en anmodning om oplysninger, som Kommissionen havde fremsat over for selskaberne i medfør af artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og [82] EF (EFT L 1, s. 1) (herefter »besvarelsen af 4. oktober 2004 af anmodningen om oplysninger«). ABB besvarede samme dag en anmodning om oplysninger fra Kommissionen.

16 Den 4. november 2004 indgav Mitsubishi Electric System Corp. (herefter »Melco«) en anmodning til Kommissionen i medfør af samarbejdsmeddelelsen på grundlag af den »redegørelse for virksomhedens deltagelse i visse ordninger på området for GIS[-projekter]«.

17 Den 5. november 2004 besvarede Areva-koncernen en anmodning om oplysninger fra Kommissionen.

18 Den 20. april 2006 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som – ud over FEH og FES – var rettet til ABB, aktieselskabet Alstom, aktieselskabet Areva, Areva T & D AG, Areva T & D Holding SA og Areva T & D SA (herefter under ét »selskaberne i Areva-koncernen«), til Hitachi og til Hitachi Europe Ltd (herefter under ét »selskaberne i Hitachi-koncernen«), til JAEPS, til Melco, til Nuova Magrini Galileo SpA, til Schneider Electric SA (herefter »Schneider«), til Siemens AG, til Toshiba Corp. samt til fem selskaber i VA Tech-koncernen, herunder VA Technologie.

19 Den 30. juni 2006 tilstillede FEH og FES inden for den fastsatte frist Kommissionen deres bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen. FEH og FES fremlagde i bilaget til deres svar på klagepunktsmeddelelsen flere erklæringer og dokumenter, som krævede fortrolig behandling. Ligeledes svarede ABB, Alstom, selskaberne i Areva-koncernen, selskaberne i Hitachi-koncernen og JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens og Toshiba skriftligt på klagepunktsmeddelelsen inden for de fastsatte frister.

20 Ved skrivelse af 12. juli 2006 samarbejdede FEH og FES med Kommissionen og fremlagde forskellige dokumentbeviser samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

21 Den 14. juli 2006 sendte ABB et »supplerende svar på klagepunktsmeddelelsen« til Kommissionen.

22 Den 18. og 19. juli 2006 foretog Kommissionen høring af de selskaber, som klagepunktsmeddelelsen var blevet rettet til.

23 Den 25. august 2006 fik parterne i proceduren adgang til uddrag af den ikke-fortrolige version af FEH’s og FES’ svar på klagepunktsmeddelelsen, FEH’s og FES’ begæring af 12. juli 2006 i henhold til samarbejdsmeddelelsen, ABB’s supplerende svar på klagepunktsmeddelelsen og supplerende dokumenter, for at de kunne kommentere dem.

24 Den 11. september 2006 indgav FEH og FES bemærkninger til ABB’s supplerende svar på klagepunktsmeddelelsen.

25 Ved skrivelse af 29. september 2006 fremsendte FEH og FES et nyt vidneudsagn til Kommissionen, der var afgivet af en af deres tidligere medarbejdere, M.H.

26 Ved skrivelse af 10. november 2006 fremsendte FEH og FES deres bemærkninger til Kommissionen vedrørende de kommentarer, som Hitachi-koncernene og JAEPS havde fremsat over for Kommissionen ved skrivelse af 29. september 2006 vedrørende ledelsen af JAEPS.

27 Ved skrivelse af 14. november 2006 anmodede Kommissionen FEH og FES om at fremsætte deres supplerende bemærkninger vedrørende en række beviser, som Kommissionen fandt relevante for den endelige beslutning. FEH og FES svarede ved skrivelse af 21. november 2006.

4. Den anfægtede beslutning

28 Den 24. januar 2007 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvoraf der er offentliggjort et resumé i Den Europæiske Unions Tidende af 10. januar 2008 (EUT C 5, s. 7). Beslutningen blev meddelt FEH og FES den 9. februar 2007.

29 Ud over til FEH og FES var den anfægtede beslutning rettet til ABB, til Alstom, til selskaberne i Areva-koncernen, til selskaberne i Hitachi-koncernen, til JAEPS, til Melco, til Nouva Magrini Galileo, til Schneider, til Siemens AG Österreich, til Siemens Transmission & Distribution Ltd (herefter »Reyrolle«), til Siemens Transmission & Distribution SA, til Toshiba og til VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co KEG.

30 I 113.-123. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde koordineret fordelingen af GIS-projekter på verdensplan – bortset fra visse markeder – efter aftalte regler navnlig med henblik på at fastholde kvoter, som i vidt omfang afspejlede deres anslåede historiske markedsandele. Kommissionen præciserede, at tildelingen af GIS-projekter var sket på grundlag af en samlet »japansk« kvote og en samlet »europæisk« kvote, som derefter skulle fordeles mellem henholdsvis de japanske og de europæiske producenter. Der var ved en aftale underskrevet i Wien den 15. april 1988 (herefter »GQ-aftalen«) fastsat regler for tildelingen af GIS-projekterne enten til de japanske producenter eller til de europæiske producenter og for at fratrække den tilsvarende kvote deres værdi. I 124.-132. betragtning til den anfægtede beslutning præciserede Kommissionen i øvrigt, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde oprettet en uskreven ordning (herefter »den fælles ordning«), hvorefter GIS-projekterne i Japan på den ene side og i landene for de europæiske medlemmer af kartellet på den anden side, der under ét betegnedes GIS-projekternes »hjemlande«, var forbeholdt henholdsvis de japanske medlemmer og de europæiske medlemmer af kartellet. GIS-projekterne i »hjemlandene« var ikke genstand for udveksling af oplysninger mellem de to grupper og blev ikke fratrukket deres respektive kvoter.

31 GQ-aftalen indeholdt også regler om udveksling af oplysninger, der var nødvendige for, at kartellet mellem de to producentgrupper fungerede, hvilket bl.a. var sikret ved hjælp af sekretærerne for de to grupper, manipulationen med de berørte udbud og prisfastsættelsen for de GIS-projekter, der ikke kunne tildeles. GQ-aftalen fandt ifølge ordlyden af dens bilag 2 anvendelse på hele verden med undtagelse af De Forenede Stater, Canada, Japan og 17 vesteuropæiske lande. Desuden var GIS-projekterne i andre europæiske lande end »hjemlandene« i medfør af den fælles ordning ligeledes forbeholdt den europæiske gruppe, idet de japanske producenter havde forpligtet sig til ikke at indgive bud på GIS-projekterne i Europa.

32 Ifølge Kommissionen reguleredes fordelingen af GIS-projekterne mellem de europæiske producenter af en aftale, som ligeledes var underskrevet i Wien den 15. april 1988, med titlen »E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement« (E-gruppens aftale om iværksættelse af GQ-aftalen, herefter »EQ-aftalen«). Den anførte, at GIS-projekterne i Europa blev fordelt efter de samme regler og procedurer som dem, der regulerede fordelingen af GIS-projekterne i andre lande. Navnlig skulle GIS-projekterne i Europa også meddeles, registreres, tildeles, systematiseres eller have tildelt en minimumspris.

33 I 142. betragtning til den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at de forskellige kartelmedlemmer både i GQ-aftalen og i EQ-aftalen af hensyn til kartellets tilrettelæggelse og funktionsmåde identificeredes ved en kode, som for de europæiske medlemmer bestod af tal, og for de japanske medlemmer bestod af bogstaver. De oprindelige koder blev fra og med juli 2002 erstattet af numre.

34 Kommissionen konstaterede i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), at FEH havde overtrådt artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-aftalen«) ved inden for GIS-branchen at have deltaget i et sæt aftaler og samordnet praksis inden for området for GIS-projekter i EØS-området i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004, og i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra h), at FES havde deltaget i overtrædelsen i samme periode. Kommissionen konstaterede endvidere i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra k), at JAEPS havde deltaget i den samme overtrædelse i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004.

35 For de i den anfægtede beslutnings artikel 1 konstaterede overtrædelser blev FEH og FES i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d), pålagt en bøde på 2 400 000 EUR, som skulle betales solidarisk, og i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra f), pålagt en bøde på 1 350 000 EUR, som skulle betales solidarisk med JAEPS og Hitachi.

Retsforhandlinger og parternes påstande

36 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. april 2007 har FEH og FES anlagt denne sag. FEH og FES har i stævningen bl.a. anført, at stævningen, de tilknyttede bilag og de dokumenter, der er indleveret til Justitskontoret, indeholder fortrolige oplysninger, som bør behandles fortroligt i forhold til tredjeparter.

37 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 64 i Rettens procesreglement anmodet parterne om at besvare en række spørgsmål og at fremlægge nærmere bestemte dokumenter. Parterne har efterkommet anmodningen inden for de fastsatte frister.

38 Ved skrivelse registreret på Rettens Justitskontor den 26. januar 2010 har FEH og FES fremsat visse bemærkninger til retsmøderapporten, som blev fremsendt til dem den 11. januar 2010, vedrørende det tidspunkt, hvor de overførte deres aktiviteter på GIS-området til JAEPS, og det tidspunkt, hvor de erhvervede en kapitalandel i JAEPS.

39 Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten i retsmødet den 9. februar 2010. FEH og FES anførte bl.a., at de ikke med deres bemærkninger til retsmøderapporten havde ønsket indirekte at nedlægge påstand om, at den anfægtede beslutning var behæftet med faktiske fejl, for så vidt som det derved blev fastslået, at FES i sin egenskab af moderselskab til JAEPS var ansvarlig for, at JAEPS’ aktiviteter på GIS-området udgjorde en del af overtrædelsen i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 30. september 2003. Retten traf under retsmødet på ny bestemmelse om en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, hvorved FEH og FES blev anmodet om at præcisere den anmodning om fortrolighed, der var anført i stævningen (jf. præmis 36 ovenfor). FEH’s og FES’ bemærkninger og foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse blev tilført retsbogen. Ved skrivelse af 23. februar 2010 har FEH og FES præciseret anmodningen om fortrolighed inden for den fastsatte frist.

40 Den mundtlige forhandling blev afsluttet den 3. marts 2010.

41 Ved kendelse af 25. november 2010 har Retten genåbnet den mundtlige forhandling og anmodet parterne om at besvare en række nye spørgsmål som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64. Parterne blev bl.a. anmodet om at fremsætte deres bemærkninger vedrørende de konsekvenser for nærværende sag, der kan udledes af præmis 87-92 i Domstolens dom af 1. juli 2010, Knauf Gips mod Kommissionen (sag C-407/08 P, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser). Parterne har besvaret Rettens spørgsmål inden for de fastsatte frister.

42 Den mundtlige forhandling blev afsluttet den 10. januar 2011.

43 Ved skrivelse af 22. juni 2011 oplyste FEH’s og FES’ repræsentant over for Retten, at FES med virkning fra den 1. april 2011 var ophørt, idet virksomheden var blevet sammenlagt med FEH, der havde ændret selskabsnavn til Fuji Electric Co. Ltd (herefter »sagsøgeren«). Ved afgørelse truffet af formanden for Rettens Anden Afdeling den 29. juni 2011 blev dette brev tilført sagen, og Kommissionen blev informeret herom.

44 Sagsøgeren, tidligere benævnt FEH og indtrådt i rettighederne efter FES, har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), annulleres, for så vidt som det i denne bestemmelse fastslås, at den overtrædelse, der er henført til FEH, forelå efter september 2000.

– Den anfægtede beslutnings artikel 1, litra h), annulleres.

– Den anfægtede beslutningens artikel 2, litra d), annulleres, for så vidt som der herved er blevet pålagt FEH solidarisk hæftelse for den pålagte bøde.

– Den anfægtede beslutnings artikel 2, litra f), annulleres, for så vidt som FEH og FES herved er blevet pålagt solidarisk hæftelse for den pålagte bøde.

– Den bøde, der er pålagt FEH og FES, nedsættes.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

45 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

46 Selv om FEH og FES anlagde nærværende sag i fællesskab, var deres interesse i sagen ikke identisk og kun delvist sammenfaldende, som det fremgår af de punkter i stævningen, der indeholder et resumé af sagens genstand. FEH’s og FES’ interesser er imidlertid siden den 1. april 2011 blevet forenet hos sagsøgeren.

47 Sagsøgeren har i den foreliggende sag i det væsentlige nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), for så vidt som Kommissionen derved har fastslået, at FEH skal holdes personligt ansvarlig for overtrædelsen i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, og annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d), for så vidt som Kommissionen af denne grund har pålagt FEH at betale en bøde på 2 400 000 EUR solidarisk med FES. Sagsøgeren har til støtte for denne påstand fremsat tre anbringender, der henholdsvis vedrører en åbenbar fejlagtig bedømmelse og tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang og princippet om uskyldsformodning, tilsidesættelse af bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden og tilsidesættelse af princippet om ligebehandling.

48 Sagsøgeren har endvidere nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra h), for så vidt som Kommissionen derved har fastslået, at FES skal holdes personligt ansvarlig for overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004, og annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d) og f), for så vidt som Kommissionen af denne grund har pålagt FES at betale en bøde på 2 400 000 EUR solidarisk med FEH og en bøde på 1 350 000 EUR solidarisk med FEH, JAEPS og Hitachi. Sagsøgeren har til støtte for denne påstand fremsat et fjerde anbringende, der vedrører en åbenbar fejlagtig bedømmelse.

49 Sagsøgeren har endvidere nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra f), for så vidt som Kommissionen har baseret sig på en konstatering af, at FEH og FES kunne holdes personligt ansvarlig for JAEPS’ deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004, og at Kommissionen af denne grund har pålagt FEH og FES at betale en bøde på 1 350 000 EUR solidarisk med JAEPS og Hitachi. Sagsøgeren har til støtte for denne påstand fremsat et fjerde og femte anbringende, der vedrører en åbenbar fejlagtig bedømmelse.

50 Sagsøgeren har endelig nedlagt påstand om nedsættelse af den bøde, som FEH og FES er blevet pålagt ved den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d) og f). Sagsøgeren har med det sjette anbringende fremført en argumentation til støtte for denne påstand.

1. Påstandene om delvis annullation af den anfægtede beslutning

51 Til støtte for påstandene om delvis annullation af den anfægtede beslutning har sagsøgeren gjort fem anbringender gældende.

52 Sagsøgeren har med de tre første anbringender i det væsentlige gjort gældende, at den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), og artikel 2, litra d), skal annulleres, for så vidt som Kommissionen derved har fastslået eller baseret sig på konstateringen af, at FES har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, hvor Fuji-koncernen overførte sine aktiviteter på GIS-området til JAEPS. Det første anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen har foretaget en åbenbar fejlagtig bedømmelse og tilsidesat retten til en retfærdig rettergang, princippet om uskyldsformodning og princippet in dubio pro reo ved i den anfægtede beslutning at fastslå, at FEH fortsatte sin deltagelse i det kartel, der var etableret i henhold til GQ-aftalen, efter at de japanske medlemmer havde afholdt et møde »i eller omkring« september 2000. Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen har tilsidesat bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden. Det tredje anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen har tilsidesat princippet om ligebehandling.

53 Sagsøgeren har med det fjerde anbringende anført, at den anfægtede beslutnings artikel 1, litra h), og artikel 2, litra d) og f), skal annulleres, for så vidt som Kommissionen derved har gjort FES solidarisk ansvarlig for betalingen af den pålagte bøde, eftersom disse artikler er baseret på en åbenbart fejlagtig bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder, og hvorefter FES kunne holdes personligt ansvarlig for overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004.

54 Sagsøgeren har med det femte anbringende anført, at den anfægtede beslutnings artikel 2, litra f), skal annulleres, eftersom denne artikel er baseret på en åbenbart fejlagtig bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder, og hvorefter FEH og FES i deres egenskab af moderselskaber for JAEPS kunne holdes personligt og solidarisk ansvarlige med Hitachi og JAEPS for overtrædelsen i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004.

Indledende bemærkninger om de virksomheder, der har deltaget i den overtrædelse, som er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g) og h), og om det ansvar, som FEH og FES på denne baggrund er pålagt

55 Inden der foretages en undersøgelse af sagsøgerens fem første anbringender, er det nødvendigt at identificere de virksomheder, hvis deltagelse i overtrædelsen blev tilregnet FEH og FES ved den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g) og h).

56 Det er i denne henseende væsentligt at bemærke, at konkurrenceretten er rettet mod »virksomheder«, og at begrebet virksomhed inden for konkurrenceretten skal forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende overtrædelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm Gerätebau, Sml. s. 2999, præmis 11, samt Rettens dom af 29.6.2000, sag T-234/95, DSG mod Kommissionen, Sml. II, s. 2603, præmis 124, og af 15.9.2005, sag T-325/01, DaimlerChrysler mod Kommissionen, Sml. II, s. 3319, præmis 85). Artikel 81, stk. 1, EF, hvorefter det bl.a. er forbudt for virksomheder at indgå aftaler eller deltage i samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er rettet til økonomiske enheder bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af bestemmelserne (jf. i denne retning Rettens dom af 17.12.1991, sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, præmis 235, og af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, præmis 311).

57 Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen skal de beslutninger, der træffes i medfør af artikel 81 EF, imidlertid have en enhed, der har status som juridisk person, som adressat (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, »PVC II-dommen«, Sml. II, s. 931, præmis 978, og af 12.12.2007, sag T-112/05, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5049, præmis 59). Når Kommissionen således vedtager en beslutning i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, skal den identificere den eller de personer, fysiske eller juridiske, som kan drages til ansvar for den pågældende virksomheds adfærd, som kan pålægges en sanktion herfor, og som skal være adressat for beslutningen (jf. i denne retning Hydrotherm Gerätebau-dommen, nævnt i præmis 56 ovenfor, præmis 11).

58 I overensstemmelse med princippet om personligt ansvar (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org.ref.: Rec. s. 619, præmis 131-141, af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 78, og af 11.12.2007, sag C-280/06, ETI m.fl., Sml. I, s. 10893, præmis 39; jf. også generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse forud for ovennævnte dom i sagen ETI m.fl., Sml. I, s. 10896, punkt 71 ff.), hvorefter en person kun kan drages til ansvar for sine egne handlinger (generaladvokat Cosmas’ forslag til afgørelse forud for dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4130, punkt 74), er det som udgangspunkt den person, der ledte virksomheden på det tidspunkt, hvor denne virksomhed deltog i overtrædelsen, der er ansvarlig for overtrædelsen, selv om det på tidspunktet for vedtagelsen af den beslutning, hvorved overtrædelsen blev fastslået, var en anden person, der havde ansvaret for eller ledte virksomhedens drift (Domstolens domme af 16.11.2000, sag C-297/98 P, SCA Holding mod Kommissionen, Sml. I, s. 10101, præmis 27, og sag C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, Sml. I, s. 9925, præmis 37; jf. også i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-279/98 P, Cascades mod Kommissionen, Sml. I, s. 9693, præmis 79).

59 Det følger af retspraksis, at når flere personer kan holdes personligt ansvarlig for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse i konkurrencerettens forstand, skal de anses for at hæfte solidarisk for den nævnte overtrædelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223, præmis 41, og af 16.11.2000, sag C-294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10065, præmis 33 og 34, Rettens dom af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 54, 524 og 525, og af 15.6.2005, forenede sager T-71/03, T-74/03, T-87/03 og T-91/03, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 62, samt dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 57 ovenfor, præmis 57-62). Det følger desuden af disse domme, at det personlige og solidariske ansvar for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse både kan tilregnes den person, hvis ansvar eller ledelse virksomheden direkte var underlagt på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået, og den person, som, fordi denne reelt havde kontrol med den førstnævnte person og bestemte dennes adfærd på markedet, indirekte ledte den føromtalte virksomhed på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået (jf. endvidere i denne retning Domstolens dom af 3.9.2009, forenede sager C-322/07 P, C-327/07 P og C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40, 43 og 44). Det følger heraf, at den ovenfor i præmis 58 nævnte retspraksis skal forstås således, at den sigter til det personlige ansvar både for den person, som på tidspunktet for overtrædelsen direkte ledte virksomheden, og for den person, som på samme tidspunkt indirekte ledte denne virksomhed.

60 Den retspraksis, der er nævnt i præmis 56-59 ovenfor, finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53 og de beslutninger, som Kommissionen vedtager i medfør af denne artikel.

61 Det fremgår af den anfægtede beslutning og navnlig af beskrivelsen i 5.-87. betragtning af den af »proceduren berørte branche« og i 28.-44. og 482. betragtning af de af »proceduren berørte virksomheder« eller af den »forskellige behandling«, der blev forbeholdt disse virksomheder, at Kommissionen blandt de virksomheder, som deltog i den overtrædelse, der blev konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, bl.a. havde identificeret dels den økonomiske enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der i Fuji-koncernen udøvede aktiviteter på GIS-området i perioden fra den 15. april 1988 til den 30. september 2002 (herefter »den første berørte virksomhed«), dels den økonomiske enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der i Fuji-koncernen, i Hitachi og i Meidensha udøvede de aktiviteter på GIS-området, der blev overført til JAEPS i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004 (herefter »den anden berørte virksomhed«).

62 Det fremgår endvidere af 379. betragtning til den anfægtede beslutning, at FEH og FES blev holdt personligt og solidarisk ansvarlig for den første berørte virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 30. september 2002. Det kan udledes af 32., 33. og 373. betragtning til den anfægtede beslutning, at det ansvar, som FEH og FES af denne grund blev pålagt, følger af den omstændighed, at virksomhederne »kontrollerede« eller »bl.a.« ledte den første berørte virksomhed i den samme periode, og at de derfor var direkte involveret i denne virksomheds deltagelse i overtrædelsen.

63 Det fremgår endvidere af 380. betragtning til den anfægtede beslutning, at FEH og FES sammen med Hitachi og JAEPS blev gjort personligt og solidarisk ansvarlige for den anden berørte virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004. Det følger endvidere bl.a. af 380., 385. og 402. betragtning til den anfægtede beslutning, at det ansvar, som FEH og FES af denne grund blev pålagt, udelukkende følger den omstændighed, at de sammen med Hitachi havde aftalt, hvorledes deres fælles joint venture, JAEPS, som var direkte ansvarlig for den anden berørte virksomhed, skulle handle på markedet, og at de derfor var indirekte involveret i denne virksomheds deltagelse i overtrædelsen i deres egenskab af moderselskaber for JAEPS.

64 Sagsøgerens fem første anbringender skal undersøges i lyset af de ovenfor anførte betragtninger. Af praktiske og procesbesparende hensyn skal de to første anbringender, der vedrører åbenbare fejlagtige bedømmelser og tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, princippet om uskyldsformodning og princippet in dubio pro reo samt tilsidesættelse af bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden, behandles samlet.

Det første og det andet anbringende, der vedrører åbenbare fejlagtige bedømmelser og tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, princippet om uskyldsformodning og princippet in dubio pro reo samt tilsidesættelse af bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden

Parternes argumenter

65 Sagsøgeren har i det væsentlige ved det første og det andet anbringende kritiseret Kommissionen for at have foretaget en række åbenbare fejlagtige bedømmelser og for at have tilsidesat bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden, for så vidt som Kommissionen i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), har fastslået, at FEH skal holdes personligt ansvarlig for den første berørte virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra det tidspunkt, hvor de japanske medlemmer afholdt et møde »i eller omkring« september 2000 til den 30. september 2002, hvor Fuji-koncernen overførte sine aktiviteter på GIS-området til JAEPS, og for så vidt som Kommissionen af denne grund i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d), pålagde FEH at betale en bøde på 2 400 000 EUR solidarisk med FES. Kommissionen har ikke, som det påhviler den, ført tilstrækkeligt bevis for, at den første berørte virksomhed fortsatte sin deltagelse i »det kartel, der var etableret i henhold til GQ-aftalen«, som fortsat bestod, efter at de japanske medlemmer havde afholdt et møde »i eller omkring« september 2000. Kommissionens argumentation er endvidere i denne henseende behæftet med en række åbenbare fejlagtige bedømmelser af beviserne.

66 Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter og har påstået det første og andet anbringende forkastet.

Rettens bemærkninger

67 Inden der foretages en materiel behandling af det første og det andet anbringende, er det nødvendigt at præcisere genstanden for den tvist, der ligger til grund for disse anbringender, og de betragtninger i den anfægtede beslutning, som denne tvist vedrører, og at anføre de bestemmelser, der gælder for at føre bevis for, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, og for, at en virksomhed har deltaget i en sådan overtrædelse.

– Præcisering af den tvist, der ligger til grund for det første og andet anbringende

68 Sagsøgeren har i det foreliggende tilfælde hverken bestridt, at den første berørte virksomhed deltog i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til september 2000, eller at FEH kunne holdes personligt ansvarlig som følge af denne deltagelse. Sagsøgeren har endvidere ikke bestridt, at FEH sammen med andre selskaber drev den første berørte virksomhed i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002.

69 Selv om sagsøgeren nøje har sondret mellem »det kartel, der er etableret i henhold til GQ-aftalen«, og som ophørte, da Siemens og Hitachi forlod kartellet, og »det kartel, der er etableret i henhold til den nye plan«, og som blev virksomt i midten af 2002, har sagsøgeren i øvrigt ikke fremsat anbringender eller særlige argumenter mod de vurderinger, som Kommissionen har anført i 2., 3., 248., 270.-299. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter de forskellige successive aftaler og former for samordnede praksis i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004 kun udgjorde forskellige udtryk for en fælles plan. Sagsøgeren kan derfor ikke anses for at have anfægtet disse vurderinger og dermed bestridt overtrædelsens samlede og vedvarende karakter inden for rammerne af det første og andet anbringende.

70 Endelig har sagsøgeren ikke bestridt, at den anden berørte virksomhed deltog i overtrædelsen i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004. Sagsøgeren har kun bestridt, at FEH kunne pådrage sig et ansvar og af denne grund blive pålagt en bøde, eftersom FEH ikke havde fastlagt JAEPS’ adfærd på markedet og dermed ikke som moderselskab for JAEPS var involveret i den anden berørte virksomheds deltagelse i overtrædelsen (jf. præmis 173 ff. nedenfor).

71 Sagsøgeren har derimod kritiseret Kommissionen for at have foretaget en fejlagtig bedømmelse af de for den fremlagte beviser samt for at have tilsidesat retten til en retfærdig rettergang, princippet om uskyldsformodning og princippet in dubio pro reo samt tilsidesat bestemmelserne om fordeling af bevisbyrden ved at fastslå, at den konstaterede overtrædelse i den anfægtede beslutnings artikel 1 fortsatte i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, og at den første berørte virksomhed fortsatte sin deltagelse i overtrædelsen, og FEH kunne derfor holdes personligt ansvarlig som følge af den kontrol, den havde over denne virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået. Ifølge sagsøgeren har Kommissionen ikke, som det påhviler den, i den anfægtede beslutning og uden at foretage en åbenbart fejlagtig bedømmelse af beviserne ført tilstrækkeligt bevis for, at den første berørte virksomhed fortsatte sin deltagelse under FEH’s ledelse i den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, idet denne overtrædelse som sådan fortsatte i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 11. maj 2004.

72 Kommissionen har anført, at det under de foreliggende omstændigheder påhviler Fuji-koncernen at godtgøre, at den første berørte virksomhed bragte sin deltagelse i overtrædelsen til ophør i den omhandlede periode.

73 Det skal i lyset af parternes argumenter vurderes, om Kommissionen i den anfægtede beslutning har ført tilstrækkeligt bevis for, at overtrædelsen fortsatte, og at den første berørte virksomhed deltog heri i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002.

– De betragtninger i den anfægtede beslutning, der er genstand for den tvist, der ligger til grund for det første og det andet anbringende

74 Kommissionen har fremsat følgende vurderinger vedrørende dels fortsættelsen af den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1 i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, dels den første berørte virksomheds deltagelse i overtrædelsen i samme periode.

75 I 323. betragtning til den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at disse aftaler eller denne samordnede praksis mellem disse producenter af GIS-projekter havde varet fra den 15. april 1988 i det mindste til den 11. maj 2004. Den i denne betragtning nævnte henvisning til året »1998« i stedet for året »1988« skyldes åbenbart en rent indholdsmæssig fejl i den anfægtede beslutning, som bør rettes.

76 Sagsøgeren har i 324., 326. og 373. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at FEH og FES deltog i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988, hvor GQ-aftalen og EQ-aftalen blev vedtaget og trådte i kraft, til den 11. maj 2004, hvor det sidste arbejdsmøde mellem kartelmedlemmerne blev afholdt, og som blev afbrudt pludseligt ved Kommissionens kontrolbesøg. Den i 324. betragtning nævnte henvisning til året »1998« i stedet for året »1988« skyldes åbenbart en rent indholdsmæssig fejl i den anfægtede beslutning, som bør rettes.

77 I 177.-216. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen givet »et samlet kronologisk overblik over kartellets udvikling«. Kommissionen har i denne forbindelse i 178. og 179. betragtning til den anfægtede beslutning konstateret følgende:

»(178) Siemens afbrød sin deltagelse i kartellets møder i september 1999, efterfulgt af Hitachi og Schneider/VA Tech i 2000. Siemens’ fravær var særligt destabiliserende ud fra et europæisk synspunkt, fordi dette selskab siden 1988 havde været sekretær for Europa-gruppen og var en hovedaktør på markedet både i og uden for Europa. Ikke desto mindre fortsatte kartelaktiviteterne, og Alstom overtog posten som sekretær for Europa-gruppen. Med et reduceret antal medlemmer i forhold til 1988 var logistikken blevet enklere i den forstand, at en kompleks struktur ikke længere var begrundet.

(179) I 2002 blev Siemens, Hitachi og VA Tech genintegreret i kartellet […]«

78 I 270.-299. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen grundene til, at den fandt, at »alle de forskellige ordninger har karakter af en samlet og vedvarende overtrædelse«. I 279. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen bl.a. anført, at »visse af kartelmedlemmerne har gjort gældende, at udviklingen af kartellet indebar, at kartellet ændrede karakter med virkning fra 2002, og at der derfor nærmere var tale om to særskilte overtrædelser end en samlet og vedvarende overtrædelse«. Kommissionen anførte imidlertid i 279.-299. betragtning til den anfægtede beslutning de forhold, der ifølge Kommissionen viste, at de forskellige successive aftaler og former for samordnede praksis i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004 kun udgjorde forskellige udtryk for en fælles plan, og den anførte, at det ville være kunstigt at opdele en sådan vedvarende adfærd, der havde et samlet formål, i flere særskilte overtrædelser.

79 Kommissionen konkluderede følgende i 284. betragtning til den anfægtede beslutning:

»ABB har givet en forklaring på de beskrevne former for praksis, der stemmer overens med de faktiske omstændigheder og sagsakterne, herunder de skriftlige aftaler. De erklæringer, som disse virksomheder har fremført, og hvorefter der er tale om to på hinanden følgende overtrædelser, afviger væsentligt fra hinanden hvad angår tidspunktet for, hvornår den første overtrædelse ophørte [jf. 290. betragtning nedenfor]. Disse selvmodsigende erklæringer afviger også fra hinanden hvad angår de dokumentbeviser, der blev indhentet i forbindelse med kontrolbesøgene. En nærmere undersøgelse viser, at de modstridende erklæringer udgør simple påstande (som ikke blev fremsat samtidig med de faktiske omstændigheder), som ikke er underbygget af noget samtidigt eller på anden måde afgørende bevis for, at kartellet vedrørende GIS[-projekterne] ophørte på et af de nævnte tidspunkter. Disse erklæringer udgør ikke faktiske beviser, men vurderinger af de faktiske omstændigheder, som er fremsat af parterne, eller følgeslutninger, der er fremført af vidner, i dokumenter, der er udfærdiget på foranledning af advokater med henblik på at sikre de berørte selskabers forsvar i nærværende sag. Parterne har ofte en tendens til at anføre de datoer, hvor de mener, at kartellet har fungeret mindst effektivt, som de datoer, hvor kartellet skal anses for rent faktisk at være ophørt.«

80 290. betragtning til den anfægtede beslutning præciserer ligeledes følgende:

»Kommissionen kan ikke støtte ret på erklæringerne fra [selskaberne i Areva-koncernen], [fra] Melco, [fra selskaberne i Hitachi-koncernen eller] JAEPS og [fra] Toshiba hvad angår deres respektive påstande om, at kartellet første gang ophørte i løbet af 1997 ([selskaberne i Areva-koncernen i deres anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen, jf. præmis 12 ovenfor]), eller i september 1999 (Melco [i sit svar på klagepunktsmeddelelsen] og Toshiba [i sit svar på klagepunktsmeddelelsen]), eller i løbet af 1999, efter at Siemens var udtrådt, ([selskaberne i Hitachi-koncernen eller] JAEPS [i deres svar på klagepunktsmeddelelsen]), eller endog omkring september 2000 ([FEH og FES i deres svar på klagepunktsmeddelelsen]). På dette punkt er deres erklæringer ikke troværdige, eftersom de indbyrdes modsiger hverandre, og, som allerede anført, de beviser, der fremgår af sagen. Melco, Toshiba, Fuji, ABB, Alstom, Reyrolle/VA Tech og Magrini/Schneider (nu efterfølgende VAS og dermed VA Tech) fortsatte med at deltage i de multilaterale møder i 2000 og/eller 2001 [jf. 191.-198. betragtning ovenfor]. Desuden er de tvetydige og lidet overbevisende.«

81 I 191.-198. betragtning til den anfægtede beslutning angav Kommissionen de beviser, som ABB eller selskaberne i Fuji-koncernen havde fremlagt, som ifølge Kommissionen godtgjorde, at kartellet var fortsat efter Siemens udtræden i september 1999, som var blevet fulgt af Hitachi og »Schneider/VA Tech« i 2000, og inden deres gradvise tilbagevenden fra og med marts 2002. Kommissionen har indledningsvis i 191.-196. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til dokumenter, som ABB fremsendte i sin anmodning om bødefritagelse (jf. præmis 8 ovenfor), svarende til en række telefaxer, som mellem den 18. december 2000 og den 22. januar 2001 var blevet udvekslet mellem ABB, Melco og Alstrom vedrørende møder og tildeling af GIS-projekter. Herefter henviste Kommissionen i 197. betragtning til den anfægtede beslutning til et dokument, som ABB havde fremsendt i sin anmodning om bødefritagelse, der indeholder en liste over »bestyrelsesmøder«, der dækker en del af perioden 2000-2001 og er dateret den 12. maj 2000. Kommissionen påpegede, at det af denne liste fremgik, at deltagerne i møderne var Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco og Toshiba, men ikke Siemens og »JAEPS (Hitachi)«, hvilket stemte overens med ABB’s erklæring i dennes svar af 4. oktober 2004 på Kommissionens anmodning om oplysninger (jf. præmis 15 ovenfor), »hvoraf fulgte, at de to sidstnævnte selskaber ikke var en del af kartellet på daværende tidspunkt«. Endelig henviste Kommissionen i 198. betragtning til den anfægtede beslutning til en flerhed af dokumenter, som i deres anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen var blevet fremlagt af FEH og FES og af ABB i et tillæg af 7. maj 2004 til dets anmodning om bødefritagelse (jf. præmis 10 ovenfor), der redegør for aftaler, som er indgået mellem kartelmedlemmerne vedrørende otte GIS-projekter, som inden for kartellet bar referencenumrene [fortroligt], som beviser, at kartellet havde været aktivt i denne periode.

82 Kommissionen har endvidere i 372. betragtning ff. til den anfægtede beslutning konstateret, at den første berørte virksomhed fortsatte sin deltagelse i kartellet, efter at de japanske medlemmer havde afholdt et møde »i eller omkring« september 2000. Den anfægtede beslutning har i denne henseende følgende ordlyd:

»(372) For at kunne tilregne ansvaret til de relevante retlige enheder i Fuji[-koncernen] må der sondres mellem to perioder, nemlig perioden før og efter at Fuji[-koncernen] overførte sine GIS-aktiviteter til JAEPS den 1. oktober 2002.

(373) [FEH] og [FES] deltog i den hemmelige adfærd, der er beskrevet i nærværende beslutning, i hvert fald fra den 15. april 1988 (den dato, hvor Fuji tilsluttede sig GQ-aftalen) og til den 30. september 2002 (Fuji[-koncernens] GIS-aktiviteter blev overført til JAEPS den 1. oktober 2002). [FEH] ejer 100% af kapitalen i [FES].

Argumenter fremført af Fuji

(374) Fuji har anerkendt at have deltaget i det kartel, der er beskrevet i klagepunktsmeddelelsen, mellem 1988 og september 2000, men ikke derefter. Fujis deltagelse i kartellet ophørte angiveligt »senest i eller omkring september 2000«. Fuji deltog ikke på noget tidspunkt i den nye plan, eftersom Fuji ikke senere deltog i fælles møder med de europæiske leverandører, og idet Fuji endvidere ophørte med at udveksle oplysninger.

(375) Fuji har anført, at selv om visse af de aftaleudkast, som [selskabet] udfærdigede (jf. 198. betragtning), »ifølge deres ordlyd er gyldige efter dette tidspunkt (september 2002), var Fuji ikke i stand til at handle på grundlag af disse aftaler efter september 2002, idet »fristen for at afgive bud udløb flere måneder tidligere«. Det var endvidere Fujis opfattelse, at de aftaler, der tidligere var indgået vedrørende GQ-aftalen, ikke længere var bindende mellem kartelmedlemmerne. Fuji vandt ikke nogen af opregnede bud og opnåede således ingen fordele ved aftalerne.«

Kommissionens vurdering

(376) Eftersom Fuji ikke var medlem af bestyrelsen for »Europa/Japan«, skulle selskabet hverken møde de europæiske producenter på ledelses- eller arbejdsgruppeniveau, men udelukkende i forbindelse med de årlige møder. De årlige møder spillede i øvrigt ikke nogen væsentlig rolle for den praktiske gennemførelse af kartellet, hvilket Fuji indirekte har bekræftet ved at anerkende, at selskabet deltog i kartellet i 2000 (som var et år, hvor der ikke blev afholdt et årligt møde).

(377) Fujis erklæring om, at selskabet forlod kartellet omkring september 2000, er ikke blevet bekræftet af de andre parter i sagen, selv om de har modtaget denne oplysning med henblik på deres bemærkninger. Fujis erklæring er endvidere ikke klar, for så vidt som selskabet undertiden synes at hævde, at det forlod kartellet »i eller omkring september 2000« og i øvrigt i samme dokument »senest i september 2000«. Fuji har endvidere erklæret, at »det sidste aftaleudkast, som Oz. modtog, var dateret den 28. september 2000«, og at »Fuji ophørte med at kommunikere med kartellet i henhold til GQ-aftalen efter dette tidspunkt«. Dette indebar, at Fuji skulle afgive et »aftalt« bud til en kunde for at skabe indtryk af, at der bestod en vis konkurrence om projektet, men Fuji har ikke fremlagt noget bevis for, at selskab opgav projektet eller afgav et bud på konkurrencemæssige vilkår. Ifølge I.H.’s erklæring forlod Fuji kartellet »umiddelbart efter Siemens«, men det er imidlertid blevet godtgjort, at Siemens forlod kartellet i september 1999. Fujis erklæring underbygges endvidere ikke af oplysninger eller beviser i sagen, som gør det muligt at fastslå, at selskabet offentligt tog afstand fra kartellet i september 2000.

(378) Selv om Kommissionen endelig måtte anerkende, at der ikke blev udvekslet oplysninger mellem Fuji og kartellet frem til oprettelsen af JAEPS, skal den endvidere tages hensyn til den omstændighed, at Fuji ikke i forbindelse med sine kommercielle aktiviteter kunne se bort fra de allerede udvekslede oplysninger, og at de allerede indgåede aftaler fortsat var gældende. Det fremgår af beviserne i sagen, og navnlig af de af Fuji anførte oplysninger, at Fuji var part i visse af de i 198. betragtning nævnte aftaler, som var gyldige efter september 2000, og hvis manglende overholdelse var forbundet med sanktioner. Selv om Kommissionen gav Fuji mulighed for at fremsætte bemærkninger og fremlægge supplerende beviser med henblik på at bestride disse konstateringer, har Fuji ikke fremlagt noget bevis for, at selskabet trak sig ud af ordningerne, at selskabet faktisk havde anfægtet ordningerne, eller at selskabet ikke overholdt dem. Den omstændighed, at »fristen for at afgive bud udløb flere måneder tidligere«, som Fuji har henvist til, styrker derimod blot konklusionen om, at ordningerne allerede var vedtaget og trådt i kraft. Den omstændighed, at Fuji ikke i sidste ende vandt udbuddet (element, der tillige er fremført uden at være underbygget af beviser), har ikke indvirkning på den ovenfor nævnte konklusion. For det første deltog Fuji i alle de opregnede ordninger, men selskabet havde ikke ansvaret for organiseringen af ordningerne og opnåede ingen fordel derved. At Fuji var opført på listen indebar, at selskabet skulle afgive bud, men ikke nødvendigvis, at selskabet skulle udpeges som vinder af udbuddet. Selv om kartelmedlemmerne havde udpeget Fuji som vinder af udbuddet (hvilket Fuji hverken har hævdet eller bevist), ville dette for det andet ikke fuldt ud kunne sikre, at Fuji ville vinde udbuddet i sidste ende, idet andre tilbudsgivere uden for kartellet kunne have afgivet et bedre bud.

(379) Af de i 334.-373. betragtning anførte grunde, skal [FEH] og [FES] holdes personligt og solidarisk ansvarlig for Fujis deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 30. september 2002.«

– De bestemmelser, der gælder for at føre bevis for en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 og bevis for en virksomheds deltagelse i en sådan overtrædelse

83 Eftersom parterne ikke er enige om, hvem af dem der skal bære bevisbyrden, og idet de mere generelt tillige er uenige om, hvorvidt de bestemmelser, der gælder for at føre bevis for en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 og bevis for en virksomheds deltagelse i en sådan overtrædelse, er overholdt i det foreliggende tilfælde, er det indledningsvis nødvendigt at gennemgå de gældende regler på området.

84 Det følger af fast retspraksis vedrørende reglerne om bevisbyrde, dels at det påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrenceretten gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der udgør en sådan overtrædelse, dels at det påhviler den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser. (jf. Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 50; jf. endvidere i denne retning Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58, og af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 78). Overtrædelsens varighed udgør en integrerende del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for (Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, præmis 79, og dommen i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, præmis 51).

85 Denne fordeling af bevisbyrden kan imidlertid variere, for så vidt som de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, kan forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at beviset er blevet ført (jf. i denne retning dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 84 ovenfor, præmis 79, og dommen i Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt i præmis 84 ovenfor, præmis 53).

86 Hvad angår de bevismidler, som Kommissionen kan anvende, er det gældende princip inden for konkurrenceretten princippet om fri bevisførelse (Domstolens dom af 25.1.2007, sag C-407/04 P, Dalmine mod Kommissionen, Sml. I, s. 829, præmis 63, og Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 273). Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende praksis og aftaler såvel som de sanktioner, der kan ifaldes ved at overtræde dette forbud, er almindeligt kendt, er det nemlig hyppigt forekommende, at de aktiviteter, som en sådan praksis og sådanne aftaler indebærer, gennemføres hemmeligt, at møderne afholdes hemmeligt – som oftest i et tredjeland – og at dokumenterne herom begrænses til et minimum. Selv i tilfælde, hvor Kommissionen opdager dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem erhvervsdrivende, såsom referater fra et møde, er disse normalt kun brudstykkeagtige og spredte, hvorfor det ofte viser sig nødvendigt at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrenceretten (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 84 ovenfor, præmis 55-57). Sådanne indicier og sammenfaldende omstændigheder kan ikke kun give oplysninger om den blotte forekomst af konkurrencebegrænsende praksis eller aftaler, men også om varigheden af fortsat konkurrencebegrænsende adfærd eller om perioden for anvendelse af en aftale indgået i strid med konkurrenceretten (Domstolens dom af 21.9.2006, sag C-113/04 P, Technische Unie mod Kommissionen, Sml. I, s. 8831, præmis 166).

87 Kommissionen skal under alle omstændigheder tage hensyn til præcise og samstemmende beviser for at godtgøre sin faste overbevisning om, at der foreligger en overtrædelse (jf. Rettens dom af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og 72 og den deri nævnte retspraksis, dommen i sagen JFE Engineering mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 179 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 25.10.2005, sag T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 217). Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er nemlig tilstrækkeligt, at den række indicier, institutionen har påberåbt sig, ud fra en samlet betragtning opfylder dette krav (jf. dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 180, og dommen i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, præmis 218; jf. endvidere i denne retning »PVC II-dommen«, nævnt i præmis 57 ovenfor, præmis 768-778, navnlig præmis 777). Hvad angår overtrædelsens varighed er det i henhold til retspraksis et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer (jf. dommen i sagen Technische Unie mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 169, dommen i sagen Dunlop Slazenger mod Kommissionen, nævnt i præmis 84 ovenfor, præmis 79, og dommen i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt i præmis 84 ovenfor, præmis 51).

88 Hvad angår den bevisværdi, der skal tillægges de forskellige beviser, bemærkes, at det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af de fremlagte beviser er disses troværdighed (dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 63; jf. Rettens dom af 8.7.2004, sag T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, præmis 84, og dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 273). Ud fra almindelige bevisregler afhænger troværdigheden og dermed bevisværdien af et dokument af dets oprindelse, omstændighederne ved dets udarbejdelse, adressaten for dokumentet og dets indhold (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 1053, og forslag til afgørelse fra dommer Vesterdorf som udpeget generaladvokat i sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, hvori Retten afsagde dom den 24. oktober 1991, Sml. II, s. 867, på s. 869 og 956). Det skal navnlig tillægges væsentlig betydning, at et dokument er udarbejdet i umiddelbar sammenhæng med de faktiske omstændigheder (Rettens dom af 11.3.1999, sag T-157/94, Ensidesa mod Kommissionen, Sml. II, s. 707, præmis 312) eller hidrører fra et direkte vidne til de faktiske omstændigheder (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 207). Dokumenter, hvoraf fremgår, at der har fundet kontakter sted mellem en række virksomheder, og at virksomhederne netop tilsigtede på forhånd at fjerne den usikkerhed, der var med hensyn til konkurrenternes fremtidige adfærd, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 175 og 179). Erklæringer, der går imod den erklærendes interesser, bør endvidere principielt betragtes som særligt troværdige beviser (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 207, 211 og 212).

89 Det bemærkes endvidere, at ved behandlingen af et annullationssøgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 230 EF (nu artikel 263 TEUF) til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der har fastslået en overtrædelse af konkurrenceretten og pålagt beslutningens adressater bøder, består Rettens rolle således i at bedømme, om beviserne og andre omstændigheder, der er påberåbt af Kommissionen i beslutningen, er tilstrækkelige til at bevise overtrædelsen (jf. dommen i sagen JFE Engineering mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 174 og 175; jf. endvidere i denne retning »PVC II-dommen«, nævnt i præmis 57 ovenfor, præmis 891). Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme adressaterne for beslutningen til gode, således at Retten ikke konkluderer, at Kommissionen har ført fornødent bevis for den pågældende overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål (dommen i sagen JFE Engineering mod Kommissionen, nævnt i præmis 86 ovenfor, præmis 177, og i dommen i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 215). I denne sidstnævnte situation skal der nemlig tages hensyn til princippet om uskyldsformodning, hvilket princip bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (EMRK), som indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1), er beskyttet i Den Europæiske Unions retsorden. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og strengheden af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrenceretten, der vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (Domstolens domme af 8.7.1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 149 og 150, og sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539, præmis 175 og 176, samt dommen i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 216).

90 Eksistensen af en overtrædelse skal alene vurderes på grundlag af de beviser, som Kommissionen har anført i den beslutning, hvorved overtrædelsen konstateres, og det eneste relevante spørgsmål er derfor, om der ved disse beviser er ført bevis for overtrædelsen (dommen i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 726).

91 Ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53 og på de beslutninger, som Kommissionen har vedtaget i henhold til denne artikel.

92 Det skal i lyset af de regler, der er nævnt i præmis 84-91 ovenfor, undersøges, om Kommissionen i den anfægtede beslutning på grundlag af en helhedsvurdering og efter at have undersøgt de af sagsøgeren anførte alternative forklaringer og begrundelser har taget hensyn til præcise og samstemmende beviser, der er tilstrækkeligt troværdige til at godtgøre en fast overbevisning om, at den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, fortsatte med deltagelse af den første berørte virksomhed i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, og at FEH derfor kunne holdes personligt ansvarlig som følge af den direkte kontrol, den havde over denne virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået.

– Vurderingen af de beviser, der ligger til grund for den anfægtede beslutning

93 Indledningsvis skal de væsentlige faktiske omstændigheder, som Kommissionen i den anfægtede beslutning lagde til grund for sin vurdering, hvorefter den i den anfægtede beslutnings artikel 1 konstaterede overtrædelse forsatte med deltagelse af den første berørte virksomhed i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002, nævnes.

94 I 290. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen, at den forkastede erklæringerne fra FEH og FES, selskaberne i Areva-koncernen, fra Melco, fra selskaberne i Hitachi-koncernen eller JAEPS og fra Toshiba, hvoraf fremgik, at kartellet første gang ophørte enten i løbet af 1997, i september 1999 eller i løbet 1999, efter at Siemens var udtrådt, eller endog omkring september 2000, med den begrundelse, at disse erklæringer ikke var troværdige, eller at de var tvetydige og lidet overbevisende, eftersom de indbyrdes modsagde hverandre og var i modstrid med beviserne i sagen (jf. præmis 80 ovenfor). Kommissionen har i endvidere i 290. betragtning til den anfægtede beslutning, sammenholdt med 191.-198. betragtning, henvist til, at den første berørte virksomhed samt andre virksomheder fortsat deltog i multilaterale møder i 2000 og/eller i 2001. De forhold, som Kommissionen har henvist til for at godtgøre, at kartellet fortsat fungerede – med deltagelse af den første berørte virksomhed – efter at »Schneider/VA Tech« var udtrådt den 13. december 2000, er de forhold, der er nævnt i præmis 81 ovenfor.

95 Hvad for det første angår de telefaxer, som mellem den 18. december 2000 og den 22. januar 2001 blev udvekslet mellem visse af kartelmedlemmerne vedrørende møder og GIS-projekter, bemærkes, som anerkendt af Kommissionen, at de eneste virksomheder, der var involveret i disse udvekslinger, var Altsom (senere Areva), Melco og ABB. Selv om denne udveksling, der fandt sted på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, udgør et troværdigt og præcist bevis for de aktiviteter, som kartellet udførte omkring december 2000 og januar 2001, indeholder den derimod ikke, som sagsøgeren med rette har anført, nogen holdepunkter for at antage, at den første berørte virksomhed selv deltog deri.

96 Hvad dernæst angår listen af 12. maj 2000 nævner denne liste ganske rigtigt 13 »bestyrelsesmøder«, der var planlagt mellem den 18. maj 2000 og den 17. maj 2001. Det konkurrencebegrænsende formål med disse »bestyrelsesmøder« kan udledes af, at listen udpeger hver af de omhandlede virksomheder under henvisning til en kode, som var deres inden for rammerne af kartellet, sådan som gengivet i 142. og 197. betragtning til den anfægtede beslutning, og at, som dette er blevet bekræftet af flere medlemmer af kartellet, visse særlige møder – den samlede Europa/Japan-bestyrelse og Europa-bestyrelsen – som bidrog til kartellets operationelle funktion, var planlagte, således som dette også fremgår af 150. og 151. betragtning til den anfægtede beslutning. Eftersom den reelle afholdelse af seks af disse bestyrelsesmøder desuden enten er blevet bekræftet af visse kartelmedlemmer eller finder støtte i andre forhold i sagen, såsom rejseudgiftskvitteringer eller notater i personlige kalendere, kan kartelaktiviteterne i perioden fra den 18. maj 2000 til den 18. januar 2001 anses for bevist. Det var imidlertid virksomhederne Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco og Toshiba, der deltog i disse møder, hvilket Kommissionen er enig i. Det følger heraf, som sagsøgeren med rette har anført, at selv om denne liste udgør et troværdigt og præcist bevis for de aktiviteter, som kartellet udførte i perioden fra den 18. maj 2000 til den 17. maj 2001, indeholder den ikke nogen holdepunkter for at antage, at den første berørte virksomhed selv deltog deri.

97 Hvad endelig angår de dokumenter, der blev udfærdiget vedrørende de faktiske omstændigheder i samme periode, og som vedrørte otte GIS-projekter med referencenumrene [fortroligt], nævner de en række aftaler, der blev indgået mellem kartelmedlemmerne med henblik på af tildelingen af GIS-projekter, og hvis gyldighedsperiode var af varierende længde. Disse dokumenter viser således, at den første berørte virksomhed deltog sammen med de andre kartelmedlemmer i ordninger vedrørende fordelingen af otte GIS-projekter, der blev organiseret af andre virksomheder, som deltog i kartellet, og disse ordninger blev etableret eller trådte i kraft mellem den [fortroligt] og [fortroligt], og de var gyldige i ca. [fortroligt] med virkning fra aftaletidspunktet, dvs. hvad angår det sidste projekt med referencenummer [fortroligt] indtil den [fortroligt].

98 Det skal i denne henseende fastslås, at det, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 24.10.1991, sag T-2/89, Petrofina mod Kommissionen, Sml. II, s. 1087, præmis 211, og af 10.3.1992, sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021, præmis 253; jf. også i denne retning Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref. Rec.: s. 661, præmis 112). Desuden finder artikel 81 EF anvendelse, når virkningerne af et kartel vedvarer, uden at det formelt er blevet bragt til ophør (jf. i denne retning dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 254, og Rettens dom af 13.12.2001, sag T-48/98, Acerinox mod Kommissionen, Sml. II, s. 3859, præmis 63). Ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53, stk. 1.

99 Sagsøgeren har ikke det foreliggende tilfælde bestridt, at FEH i overensstemmelse med kartelreglerne indgik aftaler vedrørende fordelingen inden for kartellet af de otte GIS-projekter med referencenumrene [fortroligt]. Sagsøgeren har endvidere ikke bestridt, at disse aftaler som følge af deres indhold kunne være virksomme mellem [fortroligt], dvs. den dato, hvor aftalen vedrørende projektet med referencenummer [fortroligt] trådte i kraft, og [fortroligt], dvs. den dato, hvor aftalen vedrørende projektet med referencenummer [fortroligt] ophørte.

100 Sagen indeholder i øvrigt ingen oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at den første berørte virksomhed offentligt tog afstand fra kartellet og de aftaler, der var indgået inden for rammerne af kartellet. En virksomhed, der ikke offentligt tager afstand fra resultatet af et møde, som den har deltaget i, eller fra en aftale, som den har været part i, forbliver i princippet fuldt ud ansvarlig for sin deltagelse i kartellet. Det ville nemlig være for let for virksomhederne at mindske risikoen for at skulle betale en stor bøde, hvis de kunne få gavn af et ulovligt kartel og derefter opnå en nedsættelse af bødens størrelse med den begrundelse, at de kun havde spillet en begrænset rolle i gennemførelsen af overtrædelsen, selv om de ved deres holdning tilskyndede andre virksomheder til at udvise en adfærd, der var til større skade for konkurrencen (jf. i denne retning dommen i sagen Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 88, præmis 278 og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at selv om den første berørte virksomhed ikke har overholdt alle de aftaler, der blev indgået inden for rammerne af kartellet, er denne omstændighed i mangel af bevis for, at virksomheden offentligt tog afstand fra de andre kartelmedlemmer, ikke tilstrækkelig til at fritage virksomheden for det ansvar, den har pådraget sig som følge af sin deltagelse i disse aftaler, og dermed også den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1.

101 Det må således fastslås, at de telefaxer, som mellem den 18. december 2000 og den 22. januar 2001 blev udvekslet mellem visse af kartelmedlemmerne, listen over »bestyrelsesmøder« af 12. maj 2000 samt de dokumenter, der vedrører de otte GIS-projekter, som er nævnt i 191.-198. betragtning til den anfægtede beslutning, hvortil der er henvist i 290. betragtning, udgør et troværdigt, præcist og samstemmende bevis for, at den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, bestod i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002. Henset til, at den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, har strakt sig over særlig lang periode, at sagsøgeren ikke har bestridt, at overtrædelsen bestod i perioden fra den 15. april 1988 til september 2000 og at kartelmedlemmerne traf komplekse foranstaltninger for at camouflere eller skjule kartellets eksistens som nævnt i 170. betragtning til den anfægtede beslutning, må det fastslås, at disse elementer vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden i den forstand, hvor udtrykket er anvendt i den retspraksis, der er nævnt i præmis 87 ovenfor, til, at det med rimelighed kan fastslås, at overtrædelsen har varet uafbrudt i den nævnte periode.

102 De beviser, der ligger til grund for den anfægtede beslutning i denne henseende, er endvidere tilstrækkeligt troværdige, præcise og samstemmende. Disse beviser kan ikke gendrives af de erklæringer, som FEH og FES har fremført i deres skrivelse til Kommissionen den 21. november 2006 og i deres svar på klagepunktsmeddelelsen (jf. præmis 19 og 27 ovenfor), samt af erklæringerne fra Melco, selskaberne i Hitachi-koncernen, JAEPS eller VA Tech-koncernen i deres anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen (jf. præmis 13, 14 og 16 ovenfor), hvorefter kartellet ophørte første gang inden perioden fra september 2000 til den 30. september 2002. Disse erklæringer, hvorefter kartellet ophørte på et tidligere tidspunkt, er nemlig ikke underbygget af andre troværdige eller præcise beviser. Erklæringerne er endvidere selvmodsigende, idet ophavsmændene til disse erklæringer hævder, at kartellet ophørte enten i løbet af 1997 (Melco), eller i løbet af 1999 (selskaberne i Hitachi-koncernen eller JAEPS og VA Tech-koncernen). Som Kommissionen med rette har anført i 284., 285. og 290. betragtning til den anfægtede beslutning, gør disse erklæringer det derfor ikke muligt at rejse tvivl om de dokumentbeviser, der blev udfærdiget vedrørende de faktiske omstændigheder i samme periode, og som hidrører fra virksomheder, der deltog i den overtrædelse, der er konstateret i den anfægtede beslutnings artikel 1, hvoraf følger, at den nævnte overtrædelse bestod i perioden fra september 2000 til den 30. september 2002.

103 Sagsøgeren har ganske vist anført, at de erklæringer, som er indeholdt i FEH’s og FES’ skrivelse af 21. november 2006 til Kommissionen og i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, skal tillægges en særlig bevisværdi eller troværdighed som følge af deres »selv-inkriminerende« karakter (jf. præmis 88 ovenfor og præmis 107 nedenfor). Disse erklæringer, hvorved FEH og FES har anført, at den første berørte virksomhed ikke længere deltog i kartellet efter mødet mellem de japanske medlemmer, som blev afholdt »i eller omkring« september 2000, kan ikke anses for at være i strid med deres interesser. Erklæringerne synes nemlig snarere at mindske betydningen af den første berørte virksomheds bidrag til overtrædelsen og dermed at begrænse det personlige ansvar, som FEH pådrog sig som følge af den direkte kontrol, FEH havde over denne virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået. Sådanne erklæringer kan ikke afkræfte de beviser, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning.

104 Sagsøgeren kan derfor ikke med rette kritisere Kommissionen for at have underkendt bevisværdien af de erkl