Indgåelse af Marrakeshtraktaten om fremme af adgang til offentliggjorte værker for personer, der er blinde, synshæmmede eller på anden måde læsehandicappede, henhører ikke under den fælles handelspolitik som defineret i artikel 207 TEUF. Unionen har derfor ikke på grundlag af artikel 3, stk. 1, litra e), TEUF enekompetence til at indgå denne traktat.

Marrakeshtraktaten har nemlig i det væsentlige til formål at forbedre målgruppepersonernes vilkår ved på forskellig måde at lette disse personers adgang til offentliggjorte værker, herunder ved at lette bevægeligheden af eksemplarer i tilgængeligt format. Hvad dernæst angår denne traktats indhold præciserer denne, at de kontraherende parter skal anvende to forskellige og komplementære instrumenter med henblik på at gennemføre dens formål. For det første bestemmer den nævnte traktats artikel 4, stk. 1, at de kontraherende parter skal indføre en undtagelse fra eller en indskrænkning i retten til reproduktion, retten til spredning og retten til tilgængeliggørelse for almenheden for at lette målgruppepersonernes adgang til eksemplarer i tilgængeligt format. For det andet indfører Marrakeshtraktatens artikel 5 og 6 visse forpligtelser vedrørende grænseoverskridende udveksling af eksemplarer i tilgængeligt format.

For så vidt angår for det første harmoniseringen af undtagelser til og indskrænkninger i retten til reproduktion, retten til spredning og retten til tilgængeliggørelse for almenheden indikerer 12. betragtning i præamblen til samme traktat specifikt, at denne harmonisering er foretaget med henblik på at gøre det muligt for målgruppepersonerne at få lettere adgang til værker og at anvende dem. Desuden er Marrakeshtraktatens artikel 4 ikke egnet til at sikre en tilnærmelse af de nationale lovgivninger, der gør det muligt at lette den internationale samhandel mærkbart, for så vidt som de kontraherende parter har en bred skønsbeføjelse med henblik på gennemførelse af denne artikel, og det følger af denne traktats artikel 12, at den ikke har til formål eller har den virkning at forbyde de kontraherende parter at indføre undtagelser og indskrænkninger i deres lovgivninger til gavn for andre målgruppepersoner end dem, der er fastsat i den nævnte traktat. I øvrigt kan Kommissionens argument om, at blandt de regler, der regulerer den intellektuelle ejendomsret, er det kun dem vedrørende de ideelle rettigheder, der ikke henhører under begrebet »handelsrelaterede aspekter af intellektuel ejendomsret« som omhandlet i artikel 207 TEUF, ikke tiltrædes, for så vidt som det ville medføre, at området for den fælles handelspolitik ville blive udvidet i ekstrem grad, fordi regler, som ikke har en særlig tilknytning til den internationale samhandel, ville blive henført til dette område. På det grundlag kan det ikke antages, at reglerne i Marrakeshtraktaten, der fastsætter indførelse af en undtagelse til eller en indskrænkning i retten til reproduktion, retten til spredning og retten til tilgængeliggørelse for almenheden, har en særlig tilknytning til den internationale samhandel, som indebærer, at de er omfattet af de handelsrelaterede aspekter af intellektuel ejendomsret som omhandlet i artikel 207 TEUF.

Hvad angår for det andet de regler i Marrakeshtraktaten, der regulerer eksport og import af eksemplarer i tilgængeligt format, bemærkes, at disse regler uden tvivl vedrører international samhandel af sådanne eksemplarer. Det fremgår imidlertid af Domstolens praksis, at der skal tages hensyn til formålet med sådanne regler med henblik på vurderingen af, om disse henhører under den fælles handelspolitik. Det må antages, at denne traktats artikel 5, 6 og 9 ikke specifikt har til formål at fremme, lette eller regulere den internationale samhandel af eksemplarer i tilgængeligt format, men snarere at forbedre vilkårene for målgruppepersonerne ved at lette disse personers adgang til eksemplarer i tilgængeligt format, der er reproduceret i andre kontraherende stater. På denne baggrund synes lettelsen af grænseoverskridende udvekslinger af eksemplarer i tilgængeligt format snarere at være et middel til at gennemføre det ikke-kommercielle formål med den nævnte traktat end et mål i sig selv, som er fastsat i denne traktat. Endvidere kan de udvekslinger, der er tilsigtet med Marrakeshtraktaten, ikke under hensyn til deres art sidestilles med international samhandel, der udføres med et kommercielt formål.

På dette grundlag kan den omstændighed, at den ordning, som Marrakeshtraktaten indfører, eventuelt kan finde anvendelse på værker, der er genstand for en kommerciel udnyttelse, eller som ville kunne gøres til genstand for en sådan udnyttelse, og at ordningen derfor i givet fald indirekte kan berøre den internationale samhandel med sådanne værker, ikke i sig selv indebære, at ordningen henhører under den fælles handelspolitik.

(jf. præmis 70-73, 83-91, 100 og 101)