ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Dette synspunkt bekræftes af dom af 11. september 2014, Kronos International (C-47/12, EU:C:2014:2200), hvorefter:

»37. I tilfælde, hvor formålet med en lovgivning ikke gør det muligt at fastslå, om lovgivningen overvejende henhører under artikel 49 TEUF eller 63 TEUF, har Domstolen allerede fastslået, at for så vidt som den nationale lovgivning vedrører udbytte, som hidrører fra en medlemsstat, skal Domstolen tage hensyn til de faktiske omstændigheder i det foreliggende tilfælde med henblik på at fastslå, om den situation, der er omhandlet i tvisten i hovedsagen, henhører under artikel 49 TEUF eller 63 TEUF [ ( 16 )].

38. For så vidt angår den skattemæssige behandling af udbytte, der hidrører fra et tredjeland, har Domstolen derimod fastslået, at det er tilstrækkeligt at undersøge den nationale lovgivnings formål med henblik på at vurdere, om den skattemæssige behandling af dette udbytte henhører under EUF-traktatens bestemmelser om de frie kapitalbevægelser, idet en national lovgivning vedrørende den skattemæssige behandling af udbytte, der hidrører fra et tredjeland, ikke kan henhøre under artikel 49 TEUF [ ( 17 )].

39. Domstolen har således fastslået, at et selskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, og som i et selskab, der er hjemmehørende i et tredjeland, besidder en kapitalandel, der giver det en klar indflydelse på sidstnævnte selskabs beslutninger og mulighed for at træffe afgørelse om dette selskabs drift, kan påberåbe sig artikel 63 TEUF med henblik på at anfægte foreneligheden med denne bestemmelse af en lovgivning i nævnte medlemsstat vedrørende den skattemæssige behandling af udbytte hidrørende fra nævnte tredjeland, som ikke udelukkende finder anvendelse på situationer, hvor moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på det udbytteudloddende selskab [ ( 18 )].«
64.

Jeg bemærker i denne henseende, at i kendelsen, der blev afsagt i sagen X Technology Swiss mod KHIM ( 24 ), gav Domstolen ikke sagsøgeren medhold i et led i et anbringende, denne havde fremsat, hvori sagsøgeren vurderede, at det var med urette, at Retten i forbindelse med klagesagen vedrørende registreringen af et varemærke, som var karakteriseret ved en orange farve med form af en hætte, som dækker tåen på hver enkelt strikvareartikel, ikke havde foretaget en sondring mellem de tredimensionale varemærker og positionsmærkerne inden for rammerne af vurderingen af, om varemærket havde det fornødne særpræg. Det er i denne sammenhæng, at Domstolen ikke har forkastet Rettens betragtninger, hvorefter det afgørende kriterium for at fastslå, om et tegn har fornødent særpræg, ikke er tegnets kvalificering som figurmærke, tredimensionalt varemærke eller andet, men derimod spørgsmålet om, hvorvidt det går ud i et med fremtrædelsesformen for den berørte vare. Heraf følger, at et tegn, for hvilket der er påberåbt beskyttelse for en farve, som går ud i et med fremtrædelsesformen for den berørte vare, kun har det fornødne særpræg, hvis dette tegn afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen.
37.

Det er i denne henseende min opfattelse, at den omstændighed alene, at et leveringstidspunkt ikke er oplyst, ikke kan anses for at skabe usikkerhed om afgiftspligtens indtræden. Det er i forretningsrelationer i dag ikke usædvanligt, at parterne enes om at levere varer eller ydelser uden at være i stand til at fastsætte et præcist leveringstidspunkt. Så længe køber ikke har konkrete grunde til at tvivle på leverandørens evne og vilje til at opfylde sine forpligtelser, er der ingen grund til på tidspunktet for betaling af afdrag at antage, at leveringen er usikker.
Følgende fremgår af samme forordnings artikel 11 (»Bevarelsesforanstaltninger med henblik på overholdelse af forpligtelserne i Unionens miljølovgivning«):

»1. Medlemsstaterne er beføjede til at vedtage bevarelsesforanstaltninger, der ikke berører andre medlemsstaters fiskerfartøjer, som finder anvendelse på farvande, der hører under deres højhedsområde eller jurisdiktion og er nødvendige for at leve op til deres forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 4, i direktiv 2008/56/EF, artikel 4 i direktiv 2009/147/EF eller artikel 6 i direktiv 92/43/EØF, under forudsætning af, at disse foranstaltninger er forenelige med målsætningerne i artikel 2, opfylder målsætningerne for den relevante EU-lovgivning, som de har til formål at gennemføre, og ikke er mindst lige så stringente som foranstaltninger efter EU-retten.

2. Hvis en medlemsstat (»den medlemsstat, der tager initiativet«) finder, at der er behov for at vedtage foranstaltninger med henblik på at overholde de i stk. 1 omhandlede forpligtelser, og andre medlemsstater har en direkte forvaltningsmæssig interesse i det fiskeri, der vil blive berørt af disse foranstaltninger, skal Kommissionen have beføjelse til efter anmodning at vedtage sådanne foranstaltninger, ved delegerede retsakter i henhold til artikel 46. Med henblik herpå finder artikel 18, stk. 1-4 og stk. 6, tilsvarende anvendelse.

[…]«
37.

Hertil bemærkes, at begrebsparret »planer og programmer« ikke alene omfatter programmer, men tillige planer. Sidstnævnte kan højst yderst indirekte indarbejdes i Belgiens programbaserede udgangspunkt, da de normalt ikke alene skal regulere myndighedernes handlinger, men navnlig, om end indirekte – igennem betingelserne for tilladelse – private aktørers projekter. Dette fremgår navnlig tillige af SMV-direktivets artikel 3, stk. 2, litra a), og artikel 3, stk. 4. Ingen af de to alternative krav om vurdering vedrører primært programmer, men rammerne for projekttilladelserne. Et af SMV-direktivets formål er nemlig at sikre miljøvurdering af planlægningsmæssige retningslinjer, som er relevante for projekter, der er omfattet af VVM-direktivet ( 18 ).
33.

Retten præciserede under henvisning til omstændighederne i sagen i den appellerede doms præmis 37 og 38, at »appelkammeret under hensyntagen til sin seneste tidligere afgørelsespraksis, der underbygges af et forholdsvis højt antal nationale afgørelser og en dom afsagt af Retten, i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik, […] enten [burde] have anmodet sagsøgeren om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé – om ikke for andet, så for at tilbagevise dem – således som det havde mulighed for i henhold til regel 50, stk. 1, tredje afsnit, forordning nr. 2868/95, eller have angivet grundene til, at det fandt, at konstateringerne vedrørende de ældre varemærkers renommé i de tidligere afgørelser ikke burde tiltrædes i den foreliggende sag. Dette er så meget desto væsentligere, eftersom visse af disse afgørelser på meget detaljeret vis henviser til de beviser, der ligger til grund for deres bedømmelse af de ældre varemærkers renommé, hvilket burde have henledt appelkammerets opmærksomhed på deres eksistens«. Retten tog således Pumas første anbringende til følge og fastslog, at EUIPO havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik – bl.a. af EUIPO’s forpligtelse til at begrunde sine afgørelser.
57.

Da der er størst sandsynlighed for, at en undersøgelse af jernbaneulykker og hændelser vedrører infrastrukturforvaltere eller jernbanevirksomheder, er det af afgørende betydning, at undersøgelsesorganet er uafhængigt af især disse aktører, således at der ikke forekommer indblanding i undersøgelsesorganets opgaver. Som anført i 24. betragtning, »[bør] en sikkerhedsmæssig undersøgelse […] gennemføres af et permanent organ, som er uafhængigt af aktørerne i jernbanesektoren. Organet bør fungere på en sådan måde, at man undgår enhver interessekonflikt og enhver mulig forbindelse til årsagerne til de tildragelser, der undersøges«. Som følge heraf, og endvidere i betragtning af vigtigheden af dets opgaver og det faktum, at det skal stå til ansvar over for offentligheden ( 20 ), bør undersøgelsesorganet have mulighed for at udføre sine opgaver uden indblanding eller risiko for pres fra andre jernbaneaktører, hverken direkte eller indirekte.
7.

Det bemærkes desuden, at appellanten i mellemtiden har anlagt en ny sag ved Retten, hvormed appellanten har omformuleret sin påstand. Ved dette søgsmål har appellanten nedlagt påstand om annullation af »Kommissionens gennemførelsesafgørelse […] af 31. juli 2015 om fastlæggelse af listen over forslag, som […] er udvalgt« ( 3 ). Også i denne sag har Kommissionen påstået sagen afvist, denne gang under påberåbelse af, at sagen ikke er anlagt inden for fristen. Selv om dette ikke måtte være et relevant element for bedømmelsen af den foreliggende appel, fremhæver det dog yderligere vigtigheden af en hensigtsmæssig fortolkning af stævningens påstand med henblik på at realisere en effektiv retsbeskyttelse. En sådan fortolkning ville i den foreliggende sag have overflødiggjort et yderligere søgsmål og i sidste ende have medvirket til at undgå, at det trods to søgsmål muligvis slet ikke bliver prøvet ved retsinstanserne, hvorvidt Kommissionens handlemåde var materielt retmæssig.
46.

Det er korrekt, at visse af de af Domstolen fremsatte betragtninger kan give anledning til den opfattelse, at den har fortolket artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 således, at denne bestemmelse direkte og automatisk giver arbejdstagere ret til en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør. Hvad angår betingelserne for, at der består en ret til en sådan godtgørelse, har Domstolen således fastslået, at »artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88, når arbejdsforholdet ophører, og det derfor ikke længere er muligt at afholde den årlige betalte ferie, bestemmer, at arbejdstageren er berettiget til en finansiel godtgørelse for at undgå, at denne, fordi han ikke kan afholde ferien, fratages sin ret til årlig betalt ferie, selv i form af et udbetalt pengebeløb« ( 27 ). Domstolen har endvidere fastslået, at »[f]or at sikre overholdelsen af denne for arbejdstagerne grundlæggende ret, der er anerkendt i EU-retten, bør [den] ikke foretage en streng fortolkning af artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 til skade for de rettigheder, som en arbejdstager kan udlede heraf« ( 28 ). Domstolen har desuden fastslået, at »artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 som fortolket af Domstolen ikke opstiller nogen anden betingelse for opnåelse af retten til en finansiel godtgørelse end den, der vedrører den omstændighed dels, at arbejdsforholdet er ophørt, dels, at arbejdstageren ikke har afholdt alle de årlige ferier, som han havde ret til på tidspunktet for ophøret af arbejdsforholdet« ( 29 ).
45.

På denne baggrund er det min opfattelse, at en national lovgivning, som tillader afgiftsmyndighederne at fastslå forekomsten af ikke-indberettet moms og opgøre beløbet heraf alene (eller hovedsageligt) på grundlag af formodninger, som bygger på afvigelser mellem den af en skattepligtige person indberettede omsætning og den på baggrund af en sektoranalyse anslåede omsætning, ikke er udtryk for en korrekt afstemning af disse to krav. På den ene side ville et sådant system ganske vist forenkle skatte- og afgiftsmyndighedens arbejde med opkrævning af afgifter og forhindring af afgiftsunddragelse- og undgåelse. På den anden side ville systemet næppe kunne give et retvisende billede af de økonomiske realiteter i enhver konkret situation. Der ville efter al sandsynlighed hyppigt ske fejl, ofte til ugunst for de afgiftspligtige personer. Et sådant system ville således gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre opkrævning af al skyldig moms og at undgå unddragelse eller undgåelse.
185.

For det andet skal det konstateres, at det ikke fremgår, hvorledes Retten foretog en urigtig gengivelse af de tre (og ikke to, som appellanterne har anført) dokumenter, der er nævnt i den appellerede doms præmis 776, da den tog hensyn til disse dokumenter i forbindelse med sin undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt Lundbeck ikke kunne være uvidende om, at selskabets adfærd var konkurrencebegrænsende: – For det første henviste Retten således i den appellerede doms præmis 776 til 190. betragtning til den omtvistede afgørelse til støtte for sin konstatering af, at visse generiske producenter havde erkendt den ulovlige karakter af aftaler svarende til de omtvistede aftaler og af denne grund havde nægtet at indtræde i sådanne aftaler. Der er i 190. betragtning til den omtvistede afgørelse henvist til en e-mail fra NM Pharma til Lundbeck, der indgår i et dokument fra Lundbeck med overskriften »Generic citalopram update 04 09 2002«, hvoraf fremgår, at NM Pharma afslog Lundbecks invitation til et møde, idet NM Pharma anførte, at selskabets konkurrencepolitik (»Antitrust Policy«) forbød det at fortsætte drøftelserne med Lundbeck. Retten kunne derfor uden at foretage en urigtig gengivelse støtte sig på dette dokument som et forhold, der kunne underbygge konstateringen af, at Lundbeck ikke kunne være uvidende om, at selskabets adfærd var konkurrencebegrænsende. – For det andet henviste Retten i den appellerede doms præmis 776 til en e-mail fra en af Lundbecks ansatte, som er nævnt i 265. betragtning til den omtvistede afgørelse. I dette dokument gav den pågældende ansatte med henvisning til, at det er ulovligt at aftale salgspriser, udtryk for, at vedkommende var imod det forslag, som Lundbeck havde fremsat over for Merck (GUK), med henblik på under de forhandlinger, der skulle gå forud for aftalen Merck (GUK) for Det Forenede Kongerige, bl.a. at nå til enighed om prisen for videresalg af det citalopram, som Lundbeck skulle levere til Merck (GUK) som led i den nævnte aftale. Det følger heraf, at Retten ligeledes uden at foretage en urigtig gengivelse kunne tage dette dokument i betragtning blandt de elementer, der kunne godtgøre, at Lundbeck ikke kunne være uvidende om, at selskabets adfærd var konkurrencebegrænsende. – For det tredje henviste Retten i den appellerede doms præmis 776 til en intern e-mail fra Lundbeck, der er nævnt i 188. betragtning til den omtvistede afgørelse, hvori det vedrørende forhandlingerne med Ranbaxy er anført, at en aftale var vanskelig, navnlig i henseende til konkurrenceretten. Henset hertil fremgår det ikke, hvorledes Retten foretog en urigtig gengivelse af dette dokument ved at tage hensyn hertil med henblik på at konstatere, at Lundbeck ikke kunne være uvidende om, at selskabets adfærd var konkurrencebegrænsende.
66.

Retten præciserede for det første i dommens præmis 76, som bør citeres i sin helhed, at »[s]elv hvis det […] måtte antages, at forhandlerne/blandingsproducenterne bærer antidumpingtolden, og at det måtte vise sig, at omsætningskæden for bioethanol afbrydes, således at forhandlerne/blandingsproducenterne ikke er i stand til at vælte antidumpingtolden over på producenterne, skal det ikke desto mindre bemærkes, at indførelsen af en antidumpingtold ændrer de retlige betingelser, hvorunder markedsføringen af den af producenterne i stikprøven fremstillede ethanol på markedet i EU vil finde sted. De pågældende producenters retlige stilling vil derfor under alle omstændigheder være umiddelbart og væsentligt påvirket«. I øvrigt afviste Retten i den appellerede doms præmis 77 ligeledes Kommissionens argument om, at indførelsen af antidumpingtold alene havde en indirekte virkning for Marquis Energys situation, idet Retten anførte, at det var med urette, at Kommissionen havde »bestridt den omstændighed, at en anden virksomhed i omsætningskæden end denne sidstnævnte eksportør, om hvem det er konstateret, at der er udøvet dumping, kan anfægte en antidumpingtold […]«.
61.

Kommissionen har gjort gældende, at det er svært at se, hvordan en sagkyndig til brug for udarbejdelsen af en sagkyndig erklæring, som skal udgøre det afgørende bevis for, at de materielle betingelser for fradragsretten er overholdt, skulle kunne identificere hver og en af de leveringer af varer og tjenesteydelser, som sagsøgeren har modtaget. I forelæggelsesafgørelsen betegnes disse elementer fra de sagkyndige erklæringer som anslåede værdier. Der er dog intet i ordlyden af momsdirektivets artikel 168, litra a), vedrørende retten til fradrag for indgående moms, som giver anledning til at antage, at en afgiftspligtig person skulle kunne nyde godt af fradragsretten på grundlag af estimater. Kommissionen har anført, at det følger af fast retspraksis, at der pålægges moms for alle transaktioner, uanset om det drejer sig om produktion eller distribution, efter at der er sket fradrag for moms, som direkte påhviler de forskellige omkostningsbestanddele ( 37 ). Værdien af byggematerialerne og det arbejde, som sagsøgerens leverandører udførte for ham dengang, skal derfor adskilles fra værdien af bygningerne på tidspunktet for udfærdigelsen af en sagkyndig vurdering, som i hovedsagen foreligger med ti års forsinkelse.
91.

For så vidt angår vurderingen af den omtvistede ordnings nødvendighed har Bank Mellat i det væsentlige gjort gældende, at ordningen går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte formål, da den finder anvendelse på enheder, for hvilke der ikke er noget holdepunkt for at antage, at de har deltaget i spredningsaktiviteter, og da den ikke indeholder tilstrækkelige undtagelser. Retten påviste ikke, at den finansielle embargo var nødvendig for at nå det tilsigtede formål, og begrundelsen i denne henseende er alt for bred. Det fremgår imidlertid af den appellerede dom, at Retten efter at have bemærket, at den omtvistede ordning var et led i en styrkelse af de restriktive foranstaltninger, der var blevet vedtaget over for Den Islamiske Republik Iran, påviste, at der var en vis kontinuitet i forhold til den tidligere almene ordning, som Bank Mellat ikke havde hævdet var unødvendig, og at den afmålte styrkelse af ordningen i tre henseender ( 85 ) ikke pludselig havde gjort ordningen for vidtgående ( 86 ). Endvidere synes appellanten at klandre Retten for at have udstrakt konklusionerne af Den Finansielle Aktionsgruppes undersøgelser til også at omfatte den nukleare sprednings område ved at finde, at de vidnede om systemiske mangler i den iranske bank- og finansielle sektor, som betød, at den styrkelse af overvågningen af sektoren, som den omtvistede ordning indebar, var i overensstemmelse med formålet om at forhindre nuklear spredning. Denne kritik mener jeg imidlertid falder uden for Domstolens kontrol inden for rammerne af en appel, da den har til formål at genoptage drøftelsen om en faktisk omstændighed, som Rådet gjorde gældende for Retten ( 87 ), men som Bank Mellat ikke har påberåbt sig blev gengivet urigtigt. Derudover er det allerede blevet fastslået, at den omtvistede ordning ikke forudsætter, at der påvises en fare for, at den enkelte bank eller finansielle enhed deltager i den forbudte aktivitet, og at ordningen indeholder en hel række undtagelser og fritagelser, der har til formål så vidt muligt at begrænse ordningens negative virkninger. Retten påpegede korrekt disse to faktorer, som klart taler for at fastslå, at den omtvistede ordning ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål.
66.

På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »1) Artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at denne bestemmelse giver ret til en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør, når en arbejdstager ikke har været i stand til at afholde hele den årlige betalte ferie, som han havde ret til, under dette arbejdsforhold. 2) Artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en arbejdstager fortaber sin ret til finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør, når arbejdstageren ikke har ansøgt om at afholde denne ferie, mens han udførte erhvervsaktiviteter, uden at der er foretaget en forudgående undersøgelse af, om arbejdsgiveren faktisk har givet arbejdstageren mulighed for at gøre brug af sin ret til årlig betalt ferie. 3) Når der ved en national ret er anlagt sag om en arbejdstagers ret til finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør, påhviler det denne ret at efterprøve, om arbejdsgiveren har godtgjort at have truffet egnede foranstaltninger til at sikre, at arbejdstageren faktisk har haft mulighed for at gøre brug af sin ret til årlig betalt ferie under dette arbejdsforhold. Såfremt arbejdsgiveren godtgør, at han har udvist den nødvendige omhu, og såfremt arbejdstageren til trods for de foranstaltninger, som arbejdsgiveren har truffet, bevidst og på et oplyst grundlag har givet afkald på sin ret til årlig betalt ferie, selv om den pågældende har haft mulighed for at gøre brug heraf under arbejdsforholdet, kan arbejdstageren ikke på grundlag af artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 kræve, at der udbetales en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør. 4) Når det i forbindelse med en tvist mellem private parter viser sig, at en national lovgivning er til hinder for, at en arbejdstager kan modtage en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør, som han imidlertid har krav på i henhold til artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88, er den nationale ret, der skal tage stilling til tvisten, forpligtet til at efterprøve, om den nationale lovgivning, der finder anvendelse, kan fortolkes på en måde, der er forenelig med denne bestemmelse, og, såfremt dette efter denne rets opfattelse ikke er tilfældet, til inden for rammerne af sine beføjelser at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, samt at sikre den fulde virkning af denne artikel ved at undlade at anvende enhver modstående bestemmelse i national lovgivning.«
102.

Det er således symptomatisk, at artikel 2 i direktiv 92/83 for så vidt angår øl angiver, at dette direktiv finder anvendelse på traditionel øl og enhver vare indeholdende en blanding af øl og ikke-alkoholholdige drikkevarer, der henhører under KN-kode 2206, på den udtrykkelige betingelse, at disse varer har et virkeligt alkoholindhold på over 0,5% vol. Desuden fremgår det af nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, at alkoholindholdet er yderst vigtigt ved beregningen af punktafgiftssatsen, idet der kan anvendes en reduceret sats, hvis alkoholindholdet ikke er over en vis procentsats.
89.

I denne forbindelse skal det nævnes, at heller ikke budgetpolitiske overvejelser, som i betragtning af de knappe midler i mange offentlige instanser i medlemsstaterne træder stadig mere i forgrunden, kan begrunde, at personer med tidsbegrænsede ansættelser generelt nægtes retskravet på genansættelse. Hvis man anerkendte en sådan begrundelse, ville det i sidste ende betyde, at ulovlig adfærd fra offentligretlige arbejdsgiveres side – her arbejdsgiverens ulovlige opsigelse af et tidsbegrænset ansættelsesforhold i dettes løbetid – blev tolereret. Desuden ville byrden ved at spare på budgetmidlerne i så fald alene blive lagt over på arbejdstagerne med tidsbegrænset ansættelse, og dette ville være i eklatant modstrid med rammeaftalens grundlæggende intention om at beskytte personer med tidsbegrænset ansættelse mod at blive stillet ringere ( 57 ). Det er derfor kun logisk, at rene budgethensyn i sig selv ifølge fast retspraksis ikke kan anvendes som begrundelse for en forskelsbehandling, selv om de i øvrigt kan være afgørende for en medlemsstats socialpolitiske valg og påvirke arten og omfanget af de sociale sikringsforanstaltninger, staten ønsker at træffe ( 58 ).