Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 14. juli 1998. - Europa-Parlamentet mod Giuliana Gaspari. - Appel - Tjenestemænd - Sygeorlov - Lægeattest - Lægeligt kontrolbesøg - Konklusioner, der modsiger lægeattesten - Begrundelsespligt - Ret til kontradiktion. - Sag C-316/97 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-07597



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Europa-Parlamentet appellerer en dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10. juli 1997 (1), som annullerede Parlamentets afgoerelser af 22. maj og 9. august 1995, hvorved det henholdsvis blev fastslaaet og bekraeftet, at Giuliana Gaspari, som er tjenestemand i Parlamentet, havde en dags ubefoejet fravaer, og en dag blev fradraget i hendes aarlige ferie.

Sagens faktiske omstaendigheder

2 De faktiske omstaendigheder, som blev anset for bevist i dommen i foerste instans, er i korthed foelgende:

- Den 3. maj 1995 sendte Gaspari en laegeattest til Parlamentets administrative tjenestegrene, hvori hun blev erklaeret uarbejdsdygtig for perioden fra onsdag den 3. til og med fredag den 5. maj 1995.

- Torsdag en 4. maj 1995 indfandt Parlamentets kontrollerende laege sig paa Gaspari's bopael for at undersoege hende, og han meddelte hende, at han ansaa hende for i stand til at genoptage arbejde allerede naeste dag, fredag den 5. maj 1995.

- Gaspari genoptog foerst arbejdet den 8. maj 1995. Samme dag sendte hun en notits til personaledirektoratet, hvori hun klagede over den kontrollerende laeges adfaerd over for hende.

- Den 22. maj 1995 meddelte personaleafdelingen Gaspari, at den ansaa hendes fravaer for ubefoejet, og at fravaersdagen i medfoer af artikel 60 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«) ville blive fradraget i hendes aarlige ferie.

- Den 21. august 1995 indgav Gaspari en klage (dateret den 11. august) over afgoerelsen af 22. maj 1995, hvori hun gjorde gaeldende, at hun blot havde fulgt sin behandlende laeges anvisninger, at den kontrollerende laeges iagttagelser var ubegrundede, og at han havde anvendt »partiske« metoder.

- Den 13. december 1995 afviste Parlamentet den naevnte klage.

Begrundelsen for dommen i foerste instans

3 Blandt de tre anbringender, som Gaspari gjorde gaeldende til anfaegtelse af den administrative afgoerelse (manglende begrundelse, tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 59 og aabenbart urigtigt skoen), behandlede Retten kun det foerste anbringende, idet den ansaa dette for tilstraekkeligt grundlag for at give sagsoegeren medhold.

4 Efter at have bemaerket, at den anfaegtede retsakt rigtigt betragtet ikke er den kontrollerende laeges erklaering, men den administrative afgoerelse, hvori udeblivelsen blev betegnet som ubefoejet, understreger Retten, at den kontrollerende laeges erklaering reelt udgjorde det eneste grundlag for denne afgoerelse.

5 Efter Rettens opfattelse er det den logiske foelge af denne praemis, at den paagaeldende tjenestemand, saafremt han anmoder derom, skal »kunne faa kendskab til den kontrollerende laeges erklaering«, saaledes at han bliver i stand til at goere sig bekendt med afgoerelsens begrundelse og kan bedoemme, om den er rigtig.

6 Eftersom erklaeringen hverken blev meddelt til tjenestemanden eller til hendes behandlende laege, var begrundelsen for afgoerelsen i naervaerende sag begraenset til en blot henvisning til udtalelsen fra den kontrollerende laege, som mente, at hun skulle genoptage arbejdet fredag den 5. maj. Ifoelge Retten er denne begrundelse »rent formel og foelgelig utilstraekkelig til at saette sagsoegeren i stand til at bedoemme dens rigtighed«.

7 Retten tilfoejer, at sagsoegerens ret til kontradiktion endvidere er blevet tilsidesat: Da hun ikke havde faaet meddelelse om konklusionerne af laegeundersoegelsen, kunne Gaspari ikke meddele, hvad hun mente om dem, eller anfaegte dem med nogen udsigt til at faa medhold. Retten til kontradiktion indebaerer et krav om, at den beroerte person kan fremfoere sin opfattelse om hele den kontrollerende laeges erklaering.

Appelanbringenderne

8 I appelskriftet har Parlamentet anfoert foelgende fire (2) anbringender:

a) Retten burde have afvist soegsmaalet, som Gaspari havde anlagt i henhold til EF-traktatens artikel 179, fordi de i forbindelse med soegsmaalet fremfoerte anbringender ikke var blevet gjort gaeldende i den forudgaaende administrative klage.

b) Retten begik en fejl, da den fandt, at den anfaegtede retsakt var uden begrundelse eller uden tilstraekkelig begrundelse. Det paahviler den beroerte tjenestemand at paavise, at den kontrollerende laeges udtalelse ikke var velbegrundet. I modsat fald ville hele ordningen i henhold til vedtaegtens artikel 59, stk. 1, ikke laengere have mening.

c) Retten har tilsidesat procesreglementets artikel 48, stk. 2, ved at tage stilling til den paastaaende tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, et anbringende, som den sagsoegende tjenestemand foerst fremsatte i replikken.

d) Under alle omstaendigheder er retten til kontradiktion ikke blevet tilsidesat, og Retten har foelgelig begaaet en retlig fejl ved med denne begrundelse at annullere de anfaegtede administrative afgoerelser.

Det foerste anbringende

9 Parlamentet har foerst gjort gaeldende, at Retten burde have afvist Gaspari's soegsmaal, da de anbringender, som hun stoettede sig paa, var forskellige fra dem, der blev fremfoert i den forudgaaende administrative klage.

10 Dette argument er helt igennem overraskende paa dette trin af sagens behandling, naar man tager i betragtning, at det ikke blev gjort gaeldende i svarskriftet i foerste instans. Hvis Parlamentet havde ment, at sagen skulle afvises, burde det logisk have fremfoert en hertil sigtende argumentation paa det rette tidspunkt i sagen og netop for den retsinstans, som skulle tage stilling til sagen. Man behoever blot at laese Parlamentets svarskrift for at fastslaa, at det deri tvaertimod tager til genmaele vedroerende spoergsmaalet om begrundelsen for afgoerelserne og vedroerende den paastaaede urigtige bedoemmelse, men at det ikke fremfoerer noget anbringende om, at Gaspari's paastand skal afvises. I svarskriftet paastaas frifindelse under henvisning til materielle grunde, og der blev ikke nedlagt nogen form for paastand om afvisning.

11 Der er i oevrigt intet til hinder for, at en sagsoeger for Retten fremfoerer retlige argumenter, som ikke er blevet paaberaabt i den forudgaaende administrative klage. Princippet om overensstemmelse mellem klagen og soegsmaalet, som Domstolen fra tid til anden har naevnt (3), indebaerer et krav om, at klagerens paastande er de samme i begge, og at paastandens grundlag er blevet fastlagt allerede paa klagestadiet, saaledes at klagens funktion bevares. Men dette krav maa ikke fortolkes saa stift, at sagsoegeren er afskaaret fra for Retten at fremfoere nye argumenter (eller beviser), der er forskellige fra dem, han allerede har fremfoert i klagen. Ordningen med advokatpligt i personalesager for Retten ville ikke have mening, hvis der blot var tale om at gentage de argumenter, som tjenestemaendene uden medvirken af en advokat har fremfoert i deres administrative klager.

12 I naervaerende sag er saavel paastanden (at afgoerelserne annulleres), dennes grundlag (den sagsoegte institutions angiveligt ulovlige adfaerd) som ogsaa visse af de paaberaabte juridiske argumenter blevet fremfoert saavel i klagen som i soegsmaalet. Det forhold, at der i forbindelse med soegsmaalet er fremfoert supplerende argumenter eller at de tidligere fremfoerte argumenter er blevet udtrykt i en juridisk terminologi, kan efter min mening ikke foere til afvisning af sagen.

13 Det foelger endelig af Domstolens praksis, at en proevelse af anbringender, der skal tages under paakendelse ex officio, og som stoettes paa, at den anfaegtede retsakt er behaeftet med en mangel (navnlig manglende begrundelse og tilsidesaettelse af retten til kontradiktion), kan finde sted paa et hvilket som helst stadium af sagen, da sagsoegeren ikke kan fortabe retten til at goere dem gaeldende, blot fordi han ikke har gjort dem gaeldende i klagen (4).

Det andet anbringende

14 Det spoergsmaal, som det andet anbringende rejser, vedroerer kravet om begrundelse af de anfaegtede afgoerelser. Som jeg allerede har naevnt, indeholdt disse blot en henvisning til den kontrollerende laeges udtalelse, men gengav ikke dennes indhold.

15 Ved undersoegelsen af dette anbringende maa der tages udgangspunkt i et principielt spoergsmaal: Skal en EF-institution i begrundelsen for afgoerelser som dem, der omhandles i naervaerende sag, indsaette ordlyden af den erklaering, som den kontrollerende laege har udarbejdet efter besoeget paa tjenestemandens bopael? I benaegtende fald, kan disse afgoerelser antages at savne den begrundelse, der kraeves for saadanne forvaltningsakter?

16 Efter min mening skal en afgoerelse, hvorefter en tjenestemands udeblivelse er ubefoejet, uden enhver tvivl anfoere den paagaeldende institutions begrundelse for at vedtage denne retsakt. Saafremt der er tale om udeblivelse efter et laegeligt kontrolbesoeg, og det staar fast - hvilket tjenestemanden bekraefter - at laegen under besoeget personligt paalagde tjenestemanden at genoptage arbejdet, hvilket denne ikke har gjort, er en beslutning, som beskriver disse faktiske omstaendigheder og herved henviser til, at vedtaegtens artikel 59 og 60 finder anvendelse, tilstraekkeligt begrundet.

17 Jeg anser det ikke for noedvendigt, at saadanne afgoerelser derudover indeholder den fulde ordlyd af erklaeringen, som den kontrollerende laege har afgivet til vedkommende institution, eller de laegelige vurderinger, som findes heri, eller som i givet fald vil kunne faas fra denne laege.

18 Der kan endog forekomme tilfaelde, hvor den laegelige tavshedspligt er til hinder for, at den kontrollerende laege meddeler vedkommende institution sin faglige bedoemmelse af den syge (5). Det er i disse tilfaelde tilstraekkeligt, at hans erklaering indeholder en endelig bedoemmelse af, om det er forsvarligt for tjenestemanden at genoptage arbejde. Det er netop denne endelige konklusion (og ikke de laegelige overvejelser, som den hviler paa), som igen udgoer begrundelsen for forvaltningsakten. Faktisk er det heller ikke - ogsaa for at bevare den fornoedne overensstemmelse med den modsatte situation - noedvendigt, at den behandlende laege i den laegeattest, hvorved tjenestemanden bevilges sygeorlov, redegoer for sine detaljerede faglige vurderinger med hensyn til tjenestemandens sundhedstilstand.

19 Selv om det antages, at den laegelige tavshedspligt ikke har denne raekkevidde, og at den kontrollerende laege kan fremsende alle sine vurderinger til vedkommende institution, er denne ikke dermed forpligtet til at gengive dem i den afgoerelse, hvori tjenestemandens udeblivelse betegnes som ubefoejet, idet en henvisning til laegens udtalelse er tilstraekkelig i saa henseende. Med de nuancer, som jeg skal naevne nedenfor, kan denne kortfattede begrundelse vaere gyldig i den forstand, at den er tilstraekkelig til at begrunde forvaltningsakten, med forbehold for muligheden af senere at udbygge den, hvis der opstaar en tvist.

20 Dette sidste punkt er efter min mening noeglen til sagens loesning. Den institution, som tjenestemanden er ansat i, kan i sin foerste afgoerelse undlade at gengive indholdet af den kontrollerende laeges erklaering, men den kan ikke afslaa at tilvejebringe denne erklaering og overgive den til vedkommende tjenestemand (6), saafremt denne med foeje anmoder herom, enten for at kende dens indhold eller for at anfaegte den forvaltningsakt, som er blevet vedtaget paa grundlag af laegens udtalelse.

21 Denne del af spoergsmaalet vedroerer imidlertid ikke kravet om begrundelse af forvaltningsakten, men en senere fase i dennes eksistens, nemlig den eventuelle anfaegtelse af den ved en administrativ klage eller en retssag. I betragtning af den overordentligt tekniske karakter af den kontrollerende laeges vurderinger udgoer hans erklaering et bevismiddel, over for hvilket der i givet fald kan fremfoeres andre lignende bevismidler eller en kontradiktorisk sagkyndig udtalelse under sagen om efterproevelse og kontrol af forvaltningsakten.

22 Jeg finder det noedvendigt at understrege dette punkt. Med henblik paa at begrunde den retsakt, hvori institutionen betegnede den paagaeldende tjenestemands udeblivelse som ubefoejet, var det tilstraekkeligt, at den angav de beviste faktiske omstaendigheder (laegens besoeg, det paalaeg, som han udtrykkeligt gav tjenestemanden om at genoptage arbejdet, tjenestemandens senere adfaerd) og de bestemmelser i vedtaegten, som finder anvendelse paa en saadan adfaerd, og som afgoerelsen er baseret paa. Eftersom Gaspari var uenig i denne afgoerelse, hvilket skyldtes hendes afvisning af laegens konklusioner, var det et krav, at hun i forbindelse med den administrative klage (og saa meget desto mere i forbindelse med den judicielle proevelse) kunne faa kendskab til laegeerklaeringen om hende, saafremt hun anmodede herom. Men der er tale om to forskellige tidspunkter, som ikke maa sammenblandes.

23 Saafremt institutionen afslaar en saadan anmodning, ville dette ikke vaere en tilsidesaettelse af begrundelsespligten, men muligvis af tjenestemandens ret til med fuldt kendskab til omstaendighederne og med lige vaaben at reagere over for en forvaltningsakt, der indeholder et klagepunkt mod ham. Der maa med henblik herpaa foretages en undersoegelse af Rettens bemaerkninger i den anfaegtede dom vedroerende retten til kontradiktion, som det tredje og det fjerde anbringende vedroerer.

24 Dette appelanbringende maa foelgelig tiltraedes, for Retten har begaaet en retlig fejl ved at anse de anfaegtede administrative afgoerelser for utilstraekkeligt begrundede.

Det tredje anbringende

25 Med det tredje anbringende (7) kritiserer Parlamentet Rettens dom for ikke at have taget hensyn til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, hvorefter nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige og faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

26 Parlamentets repraesentanter har gjort gaeldende, at anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion foerst blev fremfoert af sagsoegeren i replikken, uden at sagsoegeren havde henvist hertil i den forudgaaende administrative klage. Retten burde foelgelig have afvist at behandle det. Den burde saa meget mere heller ikke have undersoegt det af egen drift.

27 For saa vidt angaar de eventuelle forskelle mellem indholdet af klagen og af soegsmaalet for Retten henviser jeg til mine bemaerkninger vedroerende det foerste anbringende. Jeg skal understrege, at jeg ikke finder det kritisabelt, at der i retssagen fremfoeres yderligere juridiske argumenter i forhold til dem, der blev gjort gaeldende under den administrative procedure, naar dette hverken aendrer paastandene eller begrundelsen for disse. Hertil kommer, at da der under alle omstaendigheder er tale om anbringender, som skal proeves ex officio, er det altid muligt at goere dem gaeldende paa et senere tidspunkt.

28 For saa vidt angaar den paastaaede uoverensstemmelse, som skal vaere opstaaet under sagens behandling, mener jeg heller ikke, at den har tilsidesat artikel 48 i Rettens procesreglement, og det af to grunde:

a) for det foerste er det ikke noedvendigt at undersoege, i hvilket omfang Retten ex officio kan undersoege visse mangler, som en faellesskabsretsakt er behaeftet med, og som kraenker grundlaeggende rettigheder; i naervaerende sag er anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion saaledes blevet fremfoert af sagsoegeren, hvilket Parlamentet udtrykkeligt erkender i svarskriftet (8)

b) for det andet bemaerkes, at selv om det er rigtigt, at overskriften til det foerste anbringende i staevningen henviste til retsaktens begrundelse, er det ogsaa rigtigt, at det i anbringendets indhold blev fremhaevet, at det for tjenestemanden er umuligt at efterproeve og bestride indholdet af den anfaegtede afgoerelse; her er der imidlertid tale om et argument, som vedroerer retten til kontradiktion.

29 Foelgelig har Retten ikke tilsidesat nogen retsregel ved i dommen at tage stilling til et retligt argument, som sagsoegeren har fremfoert under retsforhandlingerne for Retten.

Det fjerde anbringende

30 Efter at have gjort gaeldende, at anbringendet vedroerende tilsidesaettelse af retten til kontradiktion skulle vaere afvist ved den anfaegtede dom, har Parlamentets repraesentanter anfoert, at en saadan tilsidesaettelse aldrig har foreligget.

31 Ved gennemgangen af dette anbringende maa det foerst goeres klart, om Parlamentet faktisk afslog at give sagsoegeren den laegelige udtalelse. Dette er et faktisk spoergsmaal, som den anfaegtede dom intet indeholder om i afsnittet »Sagens faktiske omstaendigheder«, og som den heller ikke henviser til i afsnittene »Administrativ Procedure« eller »Retsforhandlinger for Retten«. Senere bemaerker Retten imidlertid i forbindelse med sine retlige bemaerkninger to gange, at sagsoegeren i sin administrative klage anmodede om at faa tilsendt laegeerklaeringen (praemis 30 og 31).

32 Indholdet af denne klage var meget kortfattet og var begraenset til to argumenter: »1) jeg har blot noeje rettet mig efter det, som min laege mente var noedvendigt, nemlig en arbejdsafbrydelse paa tre dage; 2) den kontrollerende laeges iagttagelser (som min laege meget gerne vil goere sig bekendt med) var noedvendigvis uden ethvert grundlag, for det var den foerste gang han saa mig, og disse partiske metoder var ikke noget nyt for ham, saaledes som det fremgaar af vedlagte notat fra personaleudvalget af 30. maj 1995«.

33 Parlamentet har paa sin side fastholdt, at sagsoegeren under retsmoedet for Retten erkendte, at hun aldrig havde anmodet om adgang til at undersoege den kontrollerende laeges erklaering.

34 Eftersom Retten tager stilling til de faktiske omstaendigheder, og da appellen ikke er det rette forum for at efterproeve dem, og naar endvidere henses til, at Parlamentets repraesentanter ikke har gjort gaeldende, at noget bevis er urigtigt gengivet paa en maade, som direkte og uden videre kan henfoeres til Retten, maa det laegges til grund, at Gaspari i klagen anmodede om at faa adgang til laegens erklaering. Kan den omstaendighed, at den sagsoegte institution ikke besvarede denne anmodning, med tilbagevirkende gyldighed paavirke gyldigheden af afgoerelserne, der blev truffet foer klagen?

35 Efter min mening maa svaret vaere benaegtende. Som allerede naevnt var de paaklagede afgoerelser fyldestgoerende med henblik paa at forklare adressaten grundene til, at administrationen mente, at hendes udeblivelse var ubefoejet. Endvidere har Gaspari indroemmet, at hun fra den kontrollerende laege fik paalaeg om at genoptage arbejdet naeste dag, og at dette paalaeg klart var begrundet med, at den kontrollerende laege skoennede, at hun var i stand til det. Hvis tjenestemanden havde brug for den detaljerede laegeerklaering (f.eks. for at goere hendes behandlende laege bekendt med den), kunne hun have anmodet herom naar som helst foer indgivelsen af klagen med henblik paa at underbygge denne klarere.

36 Parlamentets (stiltiende) afslag paa at forelaegge tjenestemanden laegeerklaeringen, som hun havde anmodet om paa den maade, jeg har naevnt ovenfor, kunne i hvert fald efter omstaendighederne vaere grundlag for at annullere afgoerelsen om afvisning af klagen paa grund af formodet tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, som er begaaet under klageproceduren, men er ikke grundlag for at annullere de oprindelige afgoerelser.

37 Jeg finder det noedvendigt at understrege denne forskel. For det foerste var de afgoerelser, som sagen drejer sig om, oprindeligt tilstraekkeligt begrundet, for de oplyste adressaten om grundene til, at administrationen fandt, at hendes udeblivelse havde vaeret ubefoejet. For det andet bemaerkes, at selv om det antages, at Parlamentet paa tjenestemandens anmodning burde have tilstillet hende en kopi af laegeerklaeringen (som til sidst blev fremlagt under sagen for Retten), vedroerer dette ikke begrundelseskravet, men et bevis, som vil kunne bestrides under den forudgaaende administrative klage og saa meget mere under retssagen.

38 Hvis der har foreligget en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, er denne foelgelig blevet begaaet efter vedtagelsen af de anfaegtede afgoerelser. Der ville i saa fald vaere tale om en mangel, som ikke paavirker disse, men en senere forvaltningsakt, saasom den hvorved klagen afvises. Ejendommeligt nok er denne sidstnaevnte retsakt ikke blevet annulleret ved den anfaegtede dom, som alene kendte afgoerelserne af 22. maj og 9. august 1995 for ugyldige.

39 Konklusionen er, at ogsaa med det fjerde anbringende maa der gives medhold, eftersom Retten har begaaet en retlig fejl ved at annullere de to anfaegtede afgoerelser paa grund af et forhold (manglende besvarelse af den senere anmodning om meddelelse af laegeerklaeringen), som er efterfoelgende i forhold til disse, og som ikke kan paavirke deres gyldighed.

40 Endelig bemaerkes, at eftersom Retten ikke har taget stilling til de to andre annullationsanbringender, som sagsoegeren fremfoerte i foerste instans, og med hensyn til hvilke der stadig er problemer vedroerende bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder og bevisbedoemmelsen, skal sagen i medfoer af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen hjemvises til Retten til afgoerelse.

41 Efter min mening foreligger der ikke her den situation, der omhandles i artikel 122 i Domstolens procesreglement; der skal foelgelig ikke traeffes afgoerelse om sagens omkostninger.

Forslag til afgoerelse

42 Jeg foreslaar foelgelig Domstolen at give Europa-Parlamentet medhold i den indgivne appel og at kende for ret:

1) Den af Retten i Foerste Instans den 10. juli 1997 afsagte dom i sag T-36/96, Gaspari mod Parlamentet, ophaeves.

2) Sagen hjemvises til Retten til paakendelse af de andre annullationsanbringender, som sagsoegeren har gjort gaeldende.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

(1) - Sag T-36/96, Gaspari mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 595.

(2) - I virkeligheden indeholder appelskriftets rubrikker kun tre anbringender, nemlig vedroerende afvisning af soegsmaalet, begrundelsespligten og Rettens indfoerelse af et nyt anbringende ex officio. I forbindelse med dette sidste anbringende fremfoerer Parlamentet imidlertid en dobbelt - processuel og materiel - argumentation, som jeg mener boer opdeles ved behandlingen. Selv om jeg kunne have henvist til den foerste og den andel del af det tredje anbringende, har jeg i klarhedens interesse foretrukket at tale om to selvstaendige anbringender.

(3) - Jf. henvisningerne til denne retspraksis i praemis 9 i Rettens dom af 29.3.1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143.

(4) - Dom af 20.2.1997, sag C-166/95 P, Kommissionen mod Daffix, Sml. I, s. 983, praemis 24 og 25.

(5) - Ifoelge artikel 86 i de fagetiske regler for den luxembourgske laegestand, der er vedlagt som bilag III til appelskriftet, skal den laege, som foretager kontrollen, overholde den faglige tavshedspligt over for den myndighed eller institution, som beskaeftiger ham, og han hverken kan eller skal meddele disse andet end sine konklusioner af administrativ relevans uden at anfoere de laegelige grunde, de hviler paa.

(6) - Med henvisningen til den forpligtelse, der paahviler institutionen som saadan, tager jeg ikke stilling til spoergsmaalet om, hvilken af dens interne tjenestegrene det paahviler at overgive erklaeringen til tjenestemanden. Dette spoergsmaal (som efter min mening er af helt sekundaer betydning) blev behandlet af Parlamentet i retsmoedet for Domstolen.

(7) - Jf. fodnote 2 vedroerende den systematiske opbygning af Parlamentets appelskrift.

(8) - Punkt 50 i appelskriftet: »... Retten i Foerste Instans' optagelse til behandling af dette nye argument ... som sagsoegeren foerst fremfoerte i replikken ...«.