I mit forslag til afgørelse af 29. maj 1980 i sag 788/79, Gilli (endnu utrykt) havde jeg lejlighed til at minde om, at medlemsstaterne trods forbudene i EØF-traktatens artikler 30 og 34 ikke helt er frataget muligheden for under nærmere bestemte forudsætninger at vedtage bestemmelser, som direkte eller indirekte indebærer hindringer for samhandelen inden for EF. Jeg henviste i denne forbindelse dels til traktatens artikel 36, dels til Domstolens praksis, hvorefter restriktive nationale foranstaltninger er forenelige med fællesskabsretten, hvis de er »nødvendige af hensyn til især en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse« (citat fra dom af 20. februar 1979 i sag 120/78, Rewe mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, Sml. 1979, s. 649; dommen af 26. juni 1980 i nævnte Gilli-sag er i overensstemmelse hermed). Domstolen har således anerkendt, at der ud over de i EØF-traktatens artikel 36 nævnte tilfælde lovligt kan fastsættes nationale bestemmelser i strid med forbudene i artiklerne 30 og 34 på den betingelse, at sådanne bestemmelser forfølger »et mål i almenhedens interesse, som går forud for hensynet til frie varebevægelser, som er et af Fællesskabets grundlæggende principper« (præmis 14 i ovennævnte dom af 20. februar 1979 i Rewe-sagen).

På denne baggrund kan det ikke bebrejdes den irske regering, at den ikke har søgt at begrunde de påtalte bestemmelser ved at henvise til artikel 36, når regeringen gør gældende, at de blev udstedt af hensyn til forbrugerbeskyttelse og god handelsskik. Domstolen har imidlertid både ret og pligt til at efterprøve, om denne opfattelse har objektivt grundlag, nærmere bestemt, om de foranstaltninger, som den irske regering har truffet — og som stadig gælder — i virkeligheden er nødvendige for at beskytte forbrugeren og sikre et vist redelighedsniveau i handelen med de i sagen omhandlede produkter.

Den irske regering har til støtte for sin opfattelse anført, at smykker, som har karakter af »souvenirs« fra et bestemt land, over for forbrugeren fremtræder som fremstillet i dette land. Hvis det omvendt drejer sig om genstande, som er fremstillet i udlandet, og derefter indført, skal de potentielle købere underrettes om deres oprindelse; hvis sådanne oplysninger mangler, bliver forbrugere vildledt, for så vidt de risikerer at købe udenlandske varer i den overbevisning, at det er varer, som er fremstillet på stedet. Det er derfor — for på den ene side at beskytte forbrugeren og på den anden side de indenlandske producenter — nødvendigt at kræve, at samtlige smykker, der er fremstillet i udlandet, og som fremtræder som »souvenirs fra Irland«, skal være forsynet med et mærke, hvoraf det fremgår, at disse er af udenlandsk oprindelse.

Jeg kan af forskellige grunde ikke tilslutte mig dette synspunkt. Først og fremmest er det ikke korrekt, at det væsentligste kendetegn — eller i det mindste den vigtigste egenskab — ved »souvenirs« er, at de er fremstillet på stedet. Ved »souvenir« forstår man sprogligt en genstand, der tjener til erindring om en ting, et sted eller en begivenhed, enten på grund af selve genstandens motiv (jeg tænker på skildringen af monumenter eller smukke ting i naturen) eller på grund af varens købssted eller på grund af begge disse forhold. I nærværende sag omhandler de omtvistede bestemmelser en særlig form for »souvenirs«, nemlig genstande, der normalt sælges til turister, og som tjener til erindring om et bestemt sted, de har besøgt. Det er ikke min opfattelse, at turister tilskyndes til at købe en af disse genstande ud fra den overbevisning, at disse er fremstillet på stedet. Det er således almindelig kendt, at de pågældende artikler ofte er fremstillet andetsteds (jeg tænker her på de talrige gengivelser af Eiffeltårnet eller Frihedsgudinden — eller også de talrige venezianske gondoler en miniature). Det væsentligste kendetegn ved »souvenirs«, som indebærer, at de tjener til erindring om steder, man har besøgt, består især i deres motiver og i den omstændighed, at de købes på stedet. Bestemmelsen om, at indførte produkter skal være forsynet med en oprindelsesbetegnelse, udgør derfor en foranstaltning, som ikke er nødvendig af hensynet til hverken forbrugerbeskyttelse eller god handelsskik, og som udelukkende indebærer en uberettiget begrænsning i de frie varebevægelser.

Det forholder sig anderledes med typiske produkter henhørende til lokalt håndværk. For disse genstande er det korrekt, at køberen går ud fra, at de er fremstillet på stedet, og det er klart, at den, som køber disse genstande uden at vide, at de i virkeligheden har oprindelse i udlandet, er offer for en handelsmæssig uredelighed. I dette tilfælde er det derfor utvivlsomt nødvendigt — og således i overensstemmelse med fællesskabsretten — med en passende forbrugerbeskyttelse. De omstridte irske bestemmelser omhandler imidlertid som bekendt smykker af ædelt eller uædelt metal, som udgør »souvenirs fra Irland«, og ikke karakteristisk, lokalt fremstillet kunsthåndværk. Det er således uberettiget at kræve, at indførte produkter med de nævnte kendetegn skal forsynes med en oprindelsesbetegnelse eller med en oplysning om, at de har oprindelse i udlandet.

Under alle omstændigheder tvivler jeg på, at forbrugerbeskyttelse og god handelsskik — også for så vidt angår karakteristisk, lokalt fremstillet kunsthåndværk — ikke kan opnås ved hjælp af andre midler end en oplysning om, at varen er af udenlandsk oprindelse. De samme mål kan og bør fremmes ved et krav om, at indenlandske fabrikanter forsyner deres produkter med en oprindelsesbetegnelse. Den eventuelle omkostningsforøgelse udlignes i dette tilfælde ved den fortrinsstilling, som åbenbart vil komme de indenlandske producenter til gode på markedet, og som resulterer i en forventet bedre omsætning.

Dette punkt må behandles mere indgående. Også med hensyn til de her omhandlede »souvenirs«, som er omfattet af de irske bestemmelser, er det muligt — og tilmed let — at oplyse forbrugeren om deres oprindelse ved at kræve, at indenlandske produkter skal forsynes med en oprindelsesbetegnelse. Den omstændighed, at man ikke har benyttet sig af denne mulighed, bekræfter, at den irske stat har valgt en ordning, som snarere er til fordel for indenlandske produkter — også omkostningsmæssigt; det kan derfor ikke benægtes, at der har fundet en forskelsbehandling sted mellem indenlandske produkter og indførte produkter, som har medført en begrænsning af samhandelen inden for Fællesskabet. Selv om man således antager, at det er nødvendigt at beskytte forbrugeren mod risikoen for køb af udenlandsk fremstillede »souvenirs«, er den omstændighed, at der er blevet pålagt en i forhold til målsætningen uforholdsmæssig stor byrde — idet man har foretrukket at pålægge de udenlandske produkter byrder i stedet for at kræve, at indenlandske produkter skal forsynes med en oprindelsesbetegnelse — ensbetydende med en krænkelse af EØF-traktatens artikel 36 in fine.