ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For så vidt som den del af bingopladernes pris, der uddeles som gevinster til spillerne, er fastsat på forhånd og er bindende, kan den ikke betragtes som en del af den modydelse, som spilarrangøren modtager for den tjenesteydelse, han leverer – en modydelse, der udgør momsgrundlaget.

Artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 98/80, skal fortolkes således, at afgiftsgrundlaget for merværdiafgiften i tilfælde af salg af bingoplader ikke omfatter den del af disse pladers pris, som er fastsat på forhånd i lovgivningen, og som er bestemt til udbetaling af gevinster til spillerne.

Artikel 17, stk. 5, og artikel 19, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 98/80, skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke kan fastsætte, at den – på forhånd i lovgivningen fastsatte – del af bingopladernes pris, som skal udbetales til spillerne som gevinster, med henblik på beregningen af pro rata-satsen for momsfradraget indgår i den omsætning, der skal fremgå af nævneren i den brøk, som er omhandlet i artikel 19, stk. 1.

En medlemsstat kan for det første i princippet ikke for bestemte transaktioner anvende en anden regel for fastlæggelse af beskatningsgrundlag end hovedreglen i direktivets artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a). For det andet skal denne del ikke medregnes i momsgrundlaget og kan følgelig ikke betragtes som værende en del af spilarrangørens omsætning.

(jf. præmis 37-39 og domskonkl. 2)
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif i de versioner, der successivt følger af forordningerne om ændring af bilag I til forordning nr. 2658/87, nemlig forordning nr. 1789/2003, nr. 1810/2004, nr. 1719/2005 og nr. 1549/2006, skal fortolkes således, at polerplader, der er bestemt til anvendelse i en poleringsmaskine, der anvendes til at polere halvlederskiver – der som sådan henhører under pos. 8464 (eller pos. 8486 fra ikrafttrædelsen af forordning nr. 1549/2006) – der er importeret særskilt fra maskinen, og som fremtræder i form af skiver med et hul i midten, der består af et hårdt lag polyurethan, et lag polyurethan-skum, et limlag og en beskyttelsesfilm i plast, der hverken indeholder metaldele eller slibende materiale, og som anvendes til at slibe »wafers« sammen med en slibende væske, og som skal udskiftes med en bestemt hyppighed i takt med nedslidningen af materialet, henhører under underposition 3919 90 10 som flade, selvklæbende former af plast i andet end kvadratisk eller rektangulær form.

Sådanne polerplader kan ikke kvalificeres som »dele« eller »tilbehør« til en poleringsmaskine, der anvendes til at polere halvlederskiver, og henhører således ikke under pos. 8466 i den kombinerede nomenklatur (eller pos. 8486 i den kombinerede nomenklatur efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 1549/2006), for så vidt som polerpladerne for det første ikke er nødvendige for sådanne poleringsmaskiners funktion, og for det andet gør polerpladerne det ikke muligt at tilpasse de nævnte maskiner således, at de bliver egnet til at udføre et bestemt arbejde eller øger deres anvendelsesmuligheder eller videre sætter dem i stand til at udføre et særligt arbejde i forbindelse med deres hovedfunktion. Hverken den omstændighed, at en vare er bestemt udelukkende til en given maskintype, eller den omstændighed, at en maskine eventuelt allerede kan være udstyret med den pågældende vare ved leveringen, er i øvrigt relevante forhold med henblik på kvalificeringen af den pågældende vare som »del« eller »tilbehør«.

(jf. præmis 35 og 37-40 samt domskonkl.)
Artikel 112, stk. 1, litra a), i forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, som ændret ved forordning nr. 1315/88, artikel 107, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1186/2009 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, artikel 82, stk. 1, litra a), i direktiv 83/181 om fastlæggelse af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, litra d), i direktiv 77/388 for så vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder, som ændret ved direktiv 88/331, og artikel 84, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/132 om fastlæggelse af anvendelsesområdet for artikel 143, litra b) og c), i direktiv 2006/112 for så vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på lokomotiver.

For så vidt angår en eventuel forskelsbehandling mellem jernbanetransport og vejtransport er de forskellige transportmidler i almindelighed ikke substituerbare, og situationen for de virksomheder, der opererer inden for hvert af disse transportområder, kan således ikke sammenlignes. Henset til det formål, som EU-lovgiver har tilstræbt ved vedtagelsen af nævnte bestemmelser – og som består i dels at gøre det lettere for privatpersoner at krydse Unionens ydre grænser, dels at lette de told- og afgiftskontroller, som de kompetente myndigheder skal foretage – befinder lokomotiver sig desuden ikke i en situation, der kan sammenlignes med den, som vejkøretøjer befinder sig i. Følgelig kræver ligebehandlingsprincippet ikke, at de omhandlede bestemmelser fortolkes således, at de også finder anvendelse på lokomotiver.

(jf. præmis 36, 37 og 46-49 samt domskonkl.)
Begrebet stedet for udøvelsen af en beskæftigelse som omhandlet i artikel 13 ff. i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1606/98, skal anses for at henhøre ikke under medlemsstaternes lovgivning, men under EU-retten, og er følgelig underlagt Domstolens fortolkning heraf. Med hensyn til fortolkningen af dette begreb skal fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af udtryk, som ikke er defineret i EU-retten, ske efter deres normale mening i sædvanlig sprogbrug, idet der tages hensyn til den generelle sammenhæng, hvori de anvendes, og de mål, der forfølges med den lovgivning, som de udgør en del af. I denne forbindelse skal begrebet stedet for udøvelsen af en beskæftigelse i overensstemmelse med ordenes naturlige betydning forstås som en fastlæggelse af det sted, hvor den pågældende person konkret udfører de handlinger, som er forbundet med denne beskæftigelse.

EU-retten, navnlig artikel 13, stk. 2, litra b), og artikel 14c, litra b), i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1606/98, samt bilag VII til nævnte forordning, er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter ikke-hjemmehørende personer, der er befuldmægtigede for selskaber, er underlagt den sociale vedtægt for selvstændige i den medlemsstat, hvor selskabet har sit hjemsted, for så vidt som nævnte bestemmelser gør det muligt for medlemsstaten på uafviselig måde at anse en ledelsesvirksomhed, som har fundet sted fra en anden medlemsstat, af et selskab, som er skattepligtigt i denne første medlemsstat, for at være udøvet på medlemsstatens område.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Direktiv 2003/9 om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne skal fortolkes således, at en medlemsstat, som har modtaget en asylansøgning, også er forpligtet til at tildele de minimumsmodtagelsesforhold til asylansøgere, der er fastsat i direktivet, til en asylansøger, som medlemsstaten i henhold til forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, har besluttet at anmode en anden medlemsstat om at overtage eller tilbagetage, idet den anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen.

Det fremgår således af direktiv 2003/9’s artikel 3, som definerer dets anvendelsesområde, at direktivet finder anvendelse på alle tredjelandsstatsborgere og statsløse, der indgiver en asylansøgning ved en medlemsstats grænse eller på dennes område, og som har tilladelse til at opholde sig på dette område som asylansøgere.

Hvad angår den første betingelse for anvendelse af direktivet begynder den periode, hvor ansøgerne skal tildeles de materielle modtagelsesforhold, når asylansøgerne indgiver deres asylansøgning. Direktivet indeholder ingen bestemmelse, som antyder, at en asylansøgning kun skal anses for indgivet, såfremt den er indgivet til myndighederne i den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen.

Hvad angår den anden betingelse for anvendelse af direktiv 2003/9 har asylansøgere – i medfør af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne – ret til at forblive i medlemsstaten under sagsbehandlingen. Ifølge dette direktivs artikel 2, litra k), skal begrebet »forblive i medlemsstaten« nemlig forstås som en forbliven på området, og ikke kun i den medlemsstat, hvor asylansøgningen behandles, men også i den medlemsstat, hvor asylansøgningen er indgivet. Asylansøgere har derfor ret til at opholde sig i ikke blot den medlemsstat, hvor asylansøgningen behandles, men også i den medlemsstat, hvor asylansøgningen er indgivet, således som det kræves i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/9.

En sådan fortolkning berøres ikke af 29. betragtning til direktiv 2005/85, som udelukkende henviser til den omstændighed, at de procedurer, som direktivet fastsætter for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne, adskiller sig fra de procedurer, der er indført ved forordning nr. 343/2003 med henblik på at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for at behandle en asylansøgning.

(Jf. præmis 37, 39, 40 og 46-50 samt domskonkl. 1)
Direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at udlejning af fast ejendom og levering af tjenesteydelser, der er knyttet til denne udlejning – såsom bl.a. vandforsyning, opvarmning af hele bygningen, reparation af bygningens konstruktion og maskinel, rengøring af fællesarealer og opsyn med bygningen – i merværdiafgiftsmæssig henseende kan udgøre en enkelt ydelse. I denne forbindelse udgør den til udlejeren i lejeaftalen indrømmede mulighed for at opsige denne, såfremt lejeren ikke betaler tjenesteydelsesafgifterne, et indicium, som taler for, at der foreligger en enkelt ydelse, selv om denne mulighed ikke nødvendigvis udgør det afgørende forhold med henblik på vurderingen af, om en sådan ydelse foreligger. Derimod er det ud fra det forhold, at disse tjenesteydelser i princippet kan leveres af tredjemand, ikke muligt at konkludere, at disse ikke kan udgøre en enkelt ydelse. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om de pågældende transaktioner, i lyset af de fortolkningselementer, som Domstolen er fremkommet med, og henset til de særlige omstændigheder i sagen, er indbyrdes forbundet med hinanden i en sådan grad, at de skal anses for at udgøre en enkelt ydelse bestående i udlejning af fast ejendom.

(jf. præmis 8 og 28 samt domskonkl.)
Under omstændigheder, hvor dels retten til som ejer at råde over en vare overgår på en medlemsstats område til en erhverver, der har hjemsted i en anden medlemsstat, som på tidspunktet for transaktionen er i besiddelse af et merværdiafgiftsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, og som påtager sig ansvaret for transporten af den nævnte vare til bestemmelsesstedet, dels sælgeren sikrer, at de i udlandet indregistrerede køretøjer afhenter varen fra sælgerens oplag, og er i besiddelse af CMR-fragtbreve (fragtbreve i henhold til konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej), som er fremsendt af erhververen fra bestemmelsesmedlemsstaten, som bevis for, at varen er transporteret uden for sælgerens medlemsstat, skal artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2010/88, fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retten til merværdiafgiftsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet kan nægtes sælgeren, under forudsætning af at det på baggrund af objektive forhold er fastslået, at sælgeren ikke har opfyldt de forpligtelser, der påhvilede den pågældende for så vidt angår bevis, eller at sælgeren vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som den pågældende gennemførte, var led i svig fra erhververens side, og sælgeren ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå sin egen deltagelse i denne svig.

(jf. præmis 28 og 55 samt domskonkl. 1)
Opfattelsen af advokatens rolle i Unionens retsorden, som udspringer af medlemsstaternes fælles retstraditioner, og som ligger til grund for artikel 19 i statutten for Domstolen, er, at denne betragtes som medvirkende i retsplejen, hvorved han i fuld uafhængighed og under varetagelse af det overordnede hensyn til retsplejen skal yde den juridiske bistand, som klienten har behov for. Kravet til advokatens uafhængighed forudsætter således, at advokaten ikke er knyttet til klienten gennem et ansættelsesforhold. Begrebet advokatens uafhængighed defineres nemlig ikke kun positivt ved henvisning til de fagetiske forpligtelser, men også negativt, dvs. ved henvisning til et manglende ansættelsesforhold.

Denne argumentation finder i lige så høj grad anvendelse på en situation, hvor juridiske rådgivere er ansat af en enhed, der er tilknyttet den part, som de repræsenterer. De juridiske rådgiveres ansættelsesforhold til en sådan enhed kan nemlig – selv om det formelt er adskilt fra den repræsenterede part – have indflydelse på rådgivernes uafhængighed, eftersom denne enheds interesser stort set er sammenfaldende med den repræsenterede parts. Der foreligger derfor en risiko for, at disse rådgiveres faglige mening i det mindste delvist er påvirket af deres arbejdsmiljø.

(jf. præmis 23-25)
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den under omstændigheder, hvor et selskab flytter sit vedtægtsmæssige hjemsted til en anden medlemsstat, er til hinder for en national lovgivning, hvorefter indrømmelse af en formueskattenedsættelse er betinget af, at selskabet forbliver formueskattepligtig i de fem efterfølgende skatteår.

En sådan hindring for etableringsfriheden kan ikke begrundes i kravet om en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne. Den omstændighed, at et selskab fratages en indrømmet formueskattenedsættelse, og den omstændighed, at der kræves øjeblikkelig betaling på det tidspunkt, hvor dette selskab flytter sit hjemsted til en anden medlemsstat, sikrer nemlig hverken sidstnævnte medlemsstats beskatningskompetence eller en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem de pågældende medlemsstater, idet selve karakteren af den mekanisme, hvorefter en fordel fratages, forudsætter, at medlemsstaten på forhånd havde accepteret at indrømme denne fordel og følgelig at nedsætte de hjemmehørende skattepligtiges formueskat, såfremt de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser var opfyldt.

Denne hindring kan heller ikke anses for begrundet i hensynet til at sikre sammenhængen i den nationale beskatningsordning, såfremt der ikke foreligger en direkte sammenhæng mellem på den ene side indrømmelsen af formueskattenedsættelse til et selskab, der opfylder de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, og på den anden side de formål, der tilstræbes med denne lovgivning, bl.a. det forhold at udligne nævnte skattemæssige fordel med yderligere indtægter på selskabsskatteområdet og på området for erhvervsskat af driftsoverskuddet i fem år.

(jf. præmis 44-46, 48 og 52 samt domskonkl.)
Artikel 2 og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter skal fortolkes således, at et motorkøretøj til privat brug, som er indført i Unionens toldområde fra en tredjestat, kan indføres under fritagelse for importafgifter, under forudsætning af at importøren reelt har flyttet sit sædvanlige opholdssted til Unionens toldområde, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. Den omstændighed, at motorkøretøjet anvendes gratis af et familiemedlem til denne importør, dvs. en person, der bor hos importøren eller i overvejende grad forsørges af denne, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve, anses for en anvendelse til brug i importørens husholdning, og denne anvendelse giver ikke anledning til, at muligheden for at blive omfattet af den nævnte fritagelse fortabes.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Forordning nr. 1206/2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område finder i princippet kun anvendelse, hvis en ret i en medlemsstat beslutter at optage bevis i overensstemmelse med en af de to metoder, der er fastsat i forordningen, nemlig dels udførelsen af bevisoptagelse ved den anmodede ret i henhold til forordningens artikel 10-16 som følge af en anmodning indgivet af den anmodende ret i en anden medlemsstat, dels udførelsen af direkte bevisoptagelse ved den anmodende ret i en anden medlemsstat, hvis fremgangsmåde er fastsat i forordningens artikel 17. I disse tilfælde er sidstnævnte ret forpligtet til at følge de procedurer, der knytter sig til disse metoder. Derimod indeholder forordningen ingen bestemmelser, der regulerer eller udelukker muligheden for, at en ret i en medlemsstat indkalder en part, der har bopæl i en anden medlemsstat, til at give møde og anmoder parten om at afgive vidneforklaring direkte for denne ret.

Forordningens bestemmelser, bl.a. artikel 1, stk. 1, skal derfor fortolkes således, at den kompetente ret i en medlemsstat, som ønsker at foretage vidneafhøring af en part, der har bopæl i en anden medlemsstat, med henblik på en sådan afhøring har mulighed for at indkalde denne part og at foretage denne afhøring i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvor denne ret er beliggende. Såfremt en part uden begrundelse eller gyldig grund ikke giver møde som vidne, kan den kompetente ret desuden frit drage de eventuelle konsekvenser, der følger af lovgivningen i den medlemsstat, hvor den er beliggende, forudsat at disse konsekvenser anvendes i overensstemmelse med EU-retten.

(jf. præmis 26-28, 38 og 39 samt domskonkl.)
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – opholdsret for familiemedlemmer – forælder, som er den primære omsorgsperson for et barn, der er under uddannelse i værtsmedlemsstaten – krav om, at en af forældrene skal opfylde betingelsen om at være eller have været arbejdstager – opholdsret foreligger ikke i tilfælde af manglende opfyldelse af denne betingelse

(Rådets forordning nr. 1612/68, art. 12)
Artikel 43 EF skal fortolkes således, at det udgør en begrænsning af et ikke-hjemmehørende selskabs ret til frit at etablere sig i en anden medlemsstat, hvis muligheden for til et hjemmehørende selskab gennem koncernlempelse at overføre tab, som er lidt af det ikke-hjemmehørende selskabs faste driftssted i denne medlemsstat, i henhold til en national lovgivning underlægges en betingelse om, at disse tab ikke kan anvendes ved beregningen af en udenlandsk skat, hvorimod overførslen af tab, som et hjemmehørende selskab har lidt i denne medlemsstat, ikke er underlagt nogen tilsvarende betingelse.

En sådan forskelsbehandling gør det nemlig mindre attraktivt for selskaber, der har deres hjemsted i andre medlemsstater, at udøve etableringsfriheden gennem et fast driftssted. Den situation, som et ikke-hjemmehørende selskab, der kun råder over et fast driftssted på nationalt område, befinder sig i, og den, som et hjemmehørende selskab befinder sig i, er desuden med hensyn til målet med en beskatningsordning for overførsel af tab objektivt sammenlignelige, for så vidt som det drejer sig om muligheden for til et andet af denne koncerns selskaber gennem koncernlempelse at overføre tab, der er lidt i denne medlemsstat.

En sådan begrænsning kan ikke begrundes i tvingende almene hensyn, der er udledt af målet om at forhindre dobbelt anvendelse af underskud, målet om at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne eller af en kombination af begge disse begrundelser.

Hvad i denne henseende for det første angår opretholdelsen af fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne påvirkes beskatningskompetencen hos den værtsmedlemsstat, på hvis område den til grund for driftsstedets tab liggende virksomhed udøves, på ingen måde af det forhold, at det er muligt til et hjemmehørende selskab gennem koncernlempelse at overføre de tab, som et på denne værtsmedlemsstats område beliggende driftssted har lidt, idet denne medlemsstats beskatningskompetence for så vidt angår eventuelt overskud af driftsstedets virksomhed på dens område forbliver uberørt.

Hvad for det angår risikoen for dobbelt anvendelse af underskud er denne uden betydning for beskatningskompetencen hos den medlemsstat, hvor det faste driftssted er beliggende. De tab, som et fast driftssted for et selskab, der ikke er hjemmehørende i denne medlemsstat, overfører til et hjemmehørende selskab, kan under alle omstændigheder knyttes til denne medlemsstats beskatningskompetence. Denne beskatningskompetence kan på ingen måde berøres af det forhold, at de overførte tab i påkommende fald også kan medtages i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 16, 19, 20, 25, 26, 30, 31 og 35 samt domskonkl. 1 og 2)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 34 TEUF, når den på generel og systematisk måde underkaster de køretøjer, der tidligere er blevet registreret i en anden medlemsstat, en teknisk kontrol forud for deres registrering i en anden ejers navn uden at tage hensyn til resultatet af den tekniske kontrol, som er gennemført i en anden medlemsstat. En sådan kontrol, der kan afskrække visse personer fra at købe sådanne køretøjer hidrørende fra andre medlemsstater, kan nemlig ikke begrundes under påberåbelse af hensynet til forbruger- og miljøbeskyttelse eller færdselssikkerheden, hvis den pågældende medlemsstat ikke konkret påviser, at denne foranstaltning er egnet og nødvendig i forhold til det forfulgte mål.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 4 i direktiv 1999/37 om registreringsdokumenter for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2006/103, når den på systematisk vis kræver, at der – med henblik på den tekniske kontrol forud for registrering af et køretøj, som tidligere er blevet registreret i en anden medlemsstat – foruden fremvisning af registreringsattesten også skal fremvises køretøjets overensstemmelsesattest. Bortset fra i tilfælde af midlertidig registrering tillader nævnte direktiv nemlig ikke medlemsstaterne at kræve et andet dokument end registreringsattesten for et køretøj, der tidligere er blevet registreret i en anden medlemsstat. Et sådant krav svarer til at tømme det i direktivets artikel 4 fastsatte princip om anerkendelse af registreringsattester udstedt af andre medlemsstater for ethvert indhold.

(jf. præmis 77, 79 og 80 samt domskonkl.)