FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 4. JUNI 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

I den sag, som jeg skal tage stilling til i dag, drejer det sig endnu en gang om spørgsmålet om, hvilken position i den fælles toldtarif kirsebær nedlagt i en blanding af vand og alkohol henhører under. Spørgsmålet har allerede været behandlet i sag 37/75 (Bagusat KG mod Hauptzollamt Berlin-Packhof, dom af 11. november 1975, Sml. 1975, s. 1339) og i de forenede sager 87/79 (Gebrüder Bagusat KG mod Hauptzollamt Berlin-Packhof), 112 og 113/79 (Einkaufsgesellschaft der Deutschen Konservenindustrie GmbH mod Hauptzollamt Hamburg-Waltershof og Hauptzollamt Bad Reichenhall, dom af 20. marts 1980, Sml. 1980, s. 1159).

Ganske vist fandt indførslen i de sidstnævnte sager sted efter Kommissionens udstedelse af en tariferingsforordning (forordning nr. 1709/74, EFT L 180 af 3. juli 1974, s. 15), mens det i nærværende sag drejer sig om indførsel inden dette tidspunkt.

Sagsøgeren i hovedsagen (herefter benævnt sagsøgeren) modtog fra Oberfinanzdirektion München en bindende tariferingsudtalelse af 16. august 1968 udstedt i medfør af Zollgesetz § 23. I henhold hertil skulle morelkirsebær nedlagt i en væske indeholdende 13,4 % alkohol og 9,3 % sukker, der var indført fra Jugoslavien, henføres under position 20.06 BI e) 1 (»frugter tilberedt eller konserveret på anden måde, også tilsat sukker eller alkohol:... B. Andre varer: I. Tilsat alkohol:... e) Andre frugter: 1. Med indhold af sukker på over 9 vægtprocent...«).

Sagsøgeren indbragte denne udtalelse for Bundesfinanzhof, der ved dom af 16. januar 1973 ophævede tariferingsudtalelsen. Den 9. maj 1973 modtog sagsøgeren herefter meddelelse om en ny tariferingsudtalelse, hvorefter den pågældende vare, som præciseret i Bundesfinanzhofs dom, henhørte under position 08.11 D (»Frugter foreløbigt konserverede (f.eks. med svovldioxidgas eller i saltlage, svovlsyrevand eller andre konserverende opløsninger), men i den foreliggende stand uegnede til umiddelbar fortæring... D. Andre varer«).

Under den første tariferingsudtalelses gyldighedsperiode, nemlig fra den 16. august 1968 til den 24. april 1973, havde sagsøgeren ved forskellige toldsteder til fri omsætning ladet klarere 111 partier morelkirsebær og søde kirsebær med eller uden sten nedlagt i en blanding af vand og alkohol, alle importeret fra Jugoslavien. Sagsøgeren havde oplyst, at alkoholindholdet udgjorde mellem 14 og 16 volumenprocent, undtagelsesvis op til 23 volumenprocent. På grundlag af en række prøver fastslog toldmyndighederne, at alkoholindholdet svingede mellem 10,8 og 15 vægtprocent og i enkelte tilfælde kom helt op på 18,1 vægtprocent. Sukkerindholdet udgjorde efter det oplyste undertiden mindre, undertiden mere end 9 vægtprocent. Alle disse varer blev af toldstederne i overensstemmelse med den dengang gældende tariferingsudtalelse henført under position 20.06. Sagsøgeren har klaget over 23 af disse udtalelser; for de øvrige udtalelsers vedkommende er klagefristen udløbet.

Efter udstedelse af den nye tariferingsudtalelse krævede sagsøgeren under henvisning til Reichsabgabenordnung § 94, at samtlige toldafgørelser udstedt mellem den 16. august 1968 og den 24. april 1973 berigtigedes diskretionært, hvilket der er hjemmel for i den pågældende bestemmelse. Toldstederne ændrede imidlertid kun de afgørelser, der var påklaget inden den af Bundesfinanzhof den 16. janaur 1973 afsagte dom. For restens vedkommende afviste de at ændre standpunkt; de fastholdt deres opfattelse, også efter klage over afvisningen.

Sagen blev derpå indbragt for Finanzgericht München, der ved dom af 26. februar 1975 ophævede afvisningsafgørelserne, for så vidt forældelsesfristen for de i medfør af disse toldafgørelser fastsatte afgifter endnu ikke var udløbet. Bundesfinanzhof, som Finanzgerichts dom blev appelleret til, gik endnu videre i kritikken af toldstedernes synspunkt. Ved dom af 26. april 1979 fastslog den, at en ændring af de afgiftsafgørelser, der foretages efter en heldig gennemført klage over den tariferingsudtalelse, der lå til grund for afgiftsafgørelserne, ikke er betinget af, om afgørelserne blev påklaget, men også kan gennemføres, når afgørelserne er blevet retskraftige. I dommen siges det videre, at dette også gælder for berigtigelse af afgørelser, som der først fremsættes krav om efter udløbet af den for afgiftskravene gældende forældelsesfrist. Som følge heraf omstødte Bundesfinanzhof den af Finanzgericht afsagte dom og hjemviste sagen til fornyet behandling for denne ret. Herved fremhævede Bundesfinanzhof tillige, at det er vigtigt at fastslå, om tariferingsudtalelser har bindende virkning, altså at det må afgøres, om tariferingsudtalelsen har dannet grundlag for tariferingen. Ifølge Bundesfinanzhof er der formodning herfor, såfremt de importerede varer var omfattet af tariferingsudtalelsen, og de pågældende toldmyndigheder var bundet af udtalelsen.

Under den videre behandling af sagen har Finanzgericht München understreget, at da der gælder strenge retsforskrifter for den materielle afgiftsfastsættelse, er det ved anvendelsen af Reichsabgabenordnung § 94, vigtigt, om de oprindelige afgørelser må anses for mangelfulde, om toldmyndighederne altså har tariferet de pågældende varer forkert. Endvidere udtaler Finanzgericht, at retten ved afgørelsen heraf er bundet af Bundesfinanzhofs domme af 16. januar 1973 og 26. april 1979 eller af tariferingsudtalelsen af 9. maj 1973. Dette spørgsmål kan ifølge retten heller ikke besvares ved henvisning til forordning nr. 1709/74, da denne først trådte i kraft, efter at indførslerne havde fundet sted. Endelig bemærker Finanzgericht, at det på den anden side også, når henses til den forordnings tariferingsvejledning, som Bundesfinanzhofs dom af 16. januar 1973 er i strid med, må erkendes, at afgrænsningen mellem position 08.11 og position 20.06 ikke var entydig, da forordning nr. 1709/74 blev udstedt.

Som følge heraf udsatte Finanzgericht sagen ved kendelse af 4. juli 1980 og forelagde i medfør af EØF-traktatens artikel 177 følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

»Hvorledes skulle begreberne ’foreløbigt konserverede’ og ’uegnede til umiddelbar fortæring’ i den fælles toldtarifs position 08.11 fortolkes og afgrænses i forhold til position 20.06 inden ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1709/74 af 2. juli 1974?«

Dette spørgsmål vil jeg besvare som følger:

1. Ved skrivelse af 13. oktober 1980 meddelte det i hovedsagen sagsøgende selskab Domstolen, at det havde kæret Finanzgerichts forelæggelseskendelse til Bundesfinanzhof. I indledningen af sit skriftlige indlæg har sagsøgeren derfor anmodet om, at sagen udsættes på Bundesfinanzhofs afgørelse. Efter min opfattelse er det nu ikke længere nødvendigt at behandle denne anmodning. Den blev tilsyneladende ikke opretholdt, da Bundesfinanzhof i mellemtiden har truffet en afgørelse, der ganske vist var i sagsøgerens favør. Så vidt jeg kan se, fasthold Bundesfinanzhof den praksis, der allerede fandt udtryk i en kendelse af 27. januar 1981 (Außenwirtschaftsdienst des Betriebsberaters 1981, s. 971), hvorefter kæremål mod en anmodning om præjudiciel afgørelse, der indgives af en Finanzgericht i medfør af EØF-traktatens artikel 177, må afvises.

2. Sagsøgeren har åbenbart heller ikke opretholdt det ligeledes i det skriftlige indlæg fremførte synspunkt, at anmodningen om præjudiciel afgørelse må afvises for tiden, nemlig indtil der er truffet en afgørelse af det i forhold til tariferingsspørgsmålet præliminære spørgsmål, om den anden tariferingsudtalelse gælder med tilbagevirkende kraft fra 16. august 1968 og finder anvendelse på de indførsler, der er omfattet af nærværende sag. Dette kan kun forstås således, at sagsøgeren tog sigte på en afgørelse af dette spørgsmål truffet af den overordnede Bundesfinanzhof, da den forelæggende Finanzgericht åbenbart havde dannet sig sin mening derom, og da der givetvis ikke kunne være tale om, at Domstolen pålægger den forelæggende ret at ændre sit standpunkt, der støtter sig på national ret. Sagsøgeren har taget afstand fra denne opfattelse, fordi der i mellemtiden er truffet afgørelse af Bundesfinanzhof, der ganske vist ikke løste det af sagsøgeren for Bundesfinanzhof forelagte problem, fordi kæremålet blev afvist. I givet fald kunne man altså — ved forskriftsmæssig appel — først nå frem til en sådan løsning, når Finanzgericht på grundlag af Domstolens præjudicielle afgørelse eventuelt har truffet endelig afgørelse i sagen og underkendt sagsøgerens retsopfattelse.

3. Under den mundtlige forhandling er sagsøgeren i en anden form vendt tilbage til det netop nævnte standpunkt. Sagsøgeren har henvist til, at ifølge retspraksis (dom af 15. december 1971 i sag 77/71, Gervais-Danone AG mod Hauptzollamt München-Schwanthalerstraße, Sml. 1971, s. 343; org.ref. Recueil 1971, s. 1127, særlig s. 1139), berøres bindende tariferingsudtalelser efter Zollgesetz § 23 ikke af fællesskabsretten; sagsøgeren mener hermed, at disse udtalelser i alle tilfælde må anses for gyldige, for så vidt de — når der ikke er udstedt fællesskabsretlige tariferingsforskrifter — er i overensstemmelse med de velkendte Forklarende Bemærkninger til Bruxellesnomenklaturen. Således forholder det sig ifølge sagsøgeren sig med den i nærværende sag omhandlede tariferingsudtalelse af 9. maj 1973, hvorefter de pågældende varer — som indledningsvist nævnt — henhører under position 08.11 D. Sagsøgeren anfører videre, at udtalelsen nemlig blev udstedt på grundlag af Bundesfinanzhofs dom af 16. januar 1973, hvori retten med udtrykkelig henvisning til de Forklarende Bemærkninger afviste tarifering under 20.06 og fastslog, at varen henhører under position 08.11. Endelig er det sagsøgerens opfattelse, at den nævnte tariferingsudtalelse altså er bestemmende for tariferingen; da den har tilbagevirkende kraft fra 16. august 1968, har fortolkningen af de i forelæggelseskendelsen nævnte positioner og deres indbyrdes afgrænsning ingen betydning for den nationale rets bedømmelse af afgiftsafgørelser, der vedrører indførsler efter dette tidspunkt. Hermed rejses åbenbart det spørgsmål, om Finanzgerichts spørgsmål er relevant for afgørelsen. Efter min opfattelse kan sagsøgerens overvejelser imidlertid ikke være nogen afgørende grund til at undlade at besvare det forelagte spørgsmål. Domstolen har i sin praksis allerede flere gange understreget, at den i sager efter EØF-traktatens artikel 177 principielt skal afholde sig fra at blande sig i, om det er nødvendigt, at Domstolen afklarer spørgsmål, for at de nationale retter kan afgøre de sager, der er indbragt for dem. Dette gælder så meget desto mere, når sådanne overvejelser desangående ikke er af ren fællesskabsretlig art, men også vedrører national ret. Således forholder det sig klart i nærværende sag. Det kan nemlig udledes af sagsøgerens skriftlige indlæg, at spørgsmålet om, hvorvidt den anden tariferingsudtalelses tilbagevirkende kraft også gælder for indførsler, for hvilke Bundesfinanzhof har fastslået muligheden for at berigtige afgiftsafgørelser efter Reichsabgabenordnung § 94, uanset udløb af klage- og forældelsesfristerne, hører under national ret. Der kan heller ikke være tale om, at dette spørgsmål blev entydigt afklaret i Bundesfinanzhofs dom af 26. april 1979. Den forelæggende ret har efter Bundesfinanzhofs hjemvisning af sagen i hvert fald ikke anlagt en sådan vurdering af Bundesfinanzhofs udtalelse. Den gik derimod ind for det standpunkt, at den ved bedømmelsen af nærværende sag ikke var bundet af tariferingsudtalelsen, hvilket især er klart i medfør af tysk ret. Det hedder jo på side 14 i forelæggelseskendelsen, at den bindende tariferingsudtalelse af 9. maj 1973 ikke kunne stifte ret for sagsøgeren til at kræve, at de allerede tidligere indførte og til fri omsætning klarerede varer skulle henføres under position 08.11 D. Da man for så vidt — hvad angår bedømmelsen af relevansen af afgørelsen — heller ikke kan tale om en åbenbar fejl (i den i dom af 19. december 1968 i sagen Salgoil mod Den italienske Republiks ministerium for udenrigshandel, Sml. 1965-1966, s. 553; org.ref. Recueil 1968, s. 661, anførte betydning), kan det faktisk ikke forsvares at erklære undersøgelsen af det rejste tariferings-spørgsmål i forbindelse med den nævnte tariferingsudtalelse for betydningsløs.

4. Det, der skal afgøres — og dermed skal jeg gå over til at behandle Finanzgerichts spørgsmål — er derfor, hvorledes begreberne »foreløbigt konserverede« og »uegnede til umiddelbar fortæring« i position 08.11 i den fælles toldtarif skulle fortolkes og afgrænses i forhold til position 20.06 inden ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning 1709/74. Sagsøgeren har her givet udtryk for den opfattelse, at før udstedelsen af nævnte forordning — der ifølge retspraksis ikke har tilbagevirkende kraft, da dens retsvirkninger er konstitutive — var muligt at anlægge forskellige fortolkninger af position 08.11 — sagsøgeren taler også om flere rigtige fortolkninger. Ellers ville forordningen nemlig ikke have været nødvendig, og det blev heller ikke bestemt, at den først skulle træde i kraft 21 dage efter offentliggørelsen. Holder man sig imidlertid for denne periode til de Forklarende Bemærkninger til Bruxelles-nomenklaturen, forekommer det absolut muligt at henføre den omhandlede vare under position 08.11 — således som det også antages af Bundesfinanzhof i dom af 16. januar 1973. Dette kan udledes af den del af de Forklarende Bemærkninger til Bruxellesnomenklaturen, hvorefter det afgørende for anvendelsen af position 08.11 er, at frugterne er behandlet udelukkende med henblik på deres foreløbige konservering under transport, at de hovedsagelig skal anvendes i næringsmiddelindustrien, og at de som regel er pakket i fade, på bakker eller åbne containere. Jeg mener ligesom Kommissionen, at der er gode grunde til ikke at afvise denne opfattelse. Til støtte herfor kan anføres den allerede indledningsvist nævnte retspraksis, især dommen i de forenede sager 87, 112 og 113/79 (Sml. 1980, s. 1159). Som allerede i sag 37/75 er det væsentlige i disse sager ganske vist en prøvelse af gyldigheden af forordning nr. 1709/74. I forbindelse med prøvelsen af forordningens forenelighed med den fælles toldtarif blev der imidlertid også foretaget en direkte fortolkning af position 08.11, som der nu uden videre kan henvises til. Heraf følger, at den afgørende forudsætning for at anvende position 08.11 er, at varerne er »uegnede til umiddelbar fortæring«, mens det spørgsmål, om de omtvistede varer er bestemt til en senere forarbejdning, er uden betydning for afgrænsningen af anvenddelsesområdet for hhv. position 08.11 og position 20.06. I mit forslag til afgørelse i de forenede sager 87, 112 og 113/79 foretog jeg indgående undersøgelser vedrørende denne forudsætning ud fra forordningens forskellige sproglige versioner og under hensyn til den større sammenhæng, som positionen optræder i. Jeg blev herved overbevist om, at »genießbar« betyder »eßbar« og »Genuß« i virkeligheden blot betyder »Verzehr«. Derfor kan position 08.11 efter min opfattelse kun komme på tale, når en vare kan fortæres umiddelbart uden sundhedsfare. Domstolen tilsluttede sig min opfattelse, idet den påpegede, at den omstændighed, at en vare efter forbrugernes gængse opfattelse ikke anses for appetitvækkende og ikke sædvanligvis fortæres umiddelbart, ikke betyder, at disse varer alene af denne grund er uegnede til »Genuß«, »sålænge de kan fortæres umiddelbart uden fare for sundheden«. Man kan også i nærværende sag lade sig nøje med denne konstatering. Da det — som allerede anført i mine forslag til afgørelse — ikke ud fra hidtil fremsatte sagkyndige erklæringer kan påvises, at de importerede varer er uegnede til fortæring i den anførte betydning, fører den åbenbart til det resultat, at varerne ikke kan tariferes under position 08.11, men udelukkende under position 20.06, og at forordning nr. 1709/74 — som anført af Kommissionen — rent faktisk udgør et vigtigt hjælpemiddel til fortolkning af den fælles toldtarif også for tiden inden forordningens udstedelse. I den mundtlige forhandling har sagsøgeren yderligere henvist til dommene i sag 4/79 (Sciété Cooperative »Providence agricole de la Champagne« mod Office National Interprofessionnel des Céréales, dom af 15. oktober 1980) og sag 109/79 (Maïseries de Beauce mod Office National Interprofessionnel des Céréales, dom af 15. oktober 1980). Efter at ugyldigheden af de for majsgryn fastsatte monetære udligningsbeløb var fastslået, blev det i dommene præciseret, at dette ikke berettigede til at rejse tvivl om de i medfør af den ugyldige forordning gennemførte forhøjelser eller betalinger af monetære udligningsbeløb i perioden inden domsafsigelsen. Under henvisning til det på denne måde udtrykte princip om den berettigede forventning har sagsøgeren endvidere anbefalet, at det fastslås, at en bindende tariferingsudtalelse bevarer sin gyldighed indtil en ændring gennemføres, med den virkning, at også domstolene er bundet af den. Hertil skal jeg kun anføre, at dette vel ikke kan give anledning til supplerende bemærkninger ud over rammerne af det forelagte spørgsmål. For det første er det nemlig helt klart, at de to sager ikke kan sammenlignes. For det andet er det vel et spørgsmål, der skal løses efter national ret, om tariferingsudtalelser, der, som allerede præciseret, er i overensstemmelse med fællesskabsretten, også er bindende under omstændigheder som i nærværende sag, nemlig hvor der foretages en prøvelse af retskraftige afgiftsafgørelser i henhold til skønsreglen i Reichsabgabenordnung § 94. Først når dette spørgsmål er afklaret, kan det spørgsmål tillige opstå, om en tariferingsudtalelse, der ikke er i overensstemmelse med den fælles toldtarif, alligevel stadig har retsvirkning, så længe den ikke er annulleret i medfør af den nationale rets forskrifter.

5. Jeg foreslår derfor, at det af Finanzgericht München forelagte spørgsmål besvares således: Det afgørende for anvendelsen af position 08.11 før ikrafttrædelsen af forordning nr. 1709/74 var, om det drejede sig om foreløbigt konserverede frugter, der var uegnede til umiddelbar fortæring. Dette kunne ikke antages at være tilfældet, hvis frugterne kunne fortæres i den foreliggende stand uden fare for sundheden.

( 1 ) – Oversat fra tysk.