Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 13. november 1997. - European Information Technology Observatory, Europäische Wirtschaftliche Interessenvereinigung. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Tyskland. - Europæisk økonomisk firmagruppe - Navn. - Sag C-402/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-07515



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Oberlandesgericht Frankfurt am Main har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Skal artikel 5, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2137/85 af 25. juli 1985 om indfoerelse af europaeiske oekonomiske firmagrupper (EOEFG) forstaas saaledes, at en EOEFG ud over tilfoejelsen 'europaeisk oekonomisk firmagruppe' eller 'EOEFG' kan have et navn eller et firma, der alene bestaar af en beskrivelse af virksomhedens art, selv om et saadant firmanavn efter national ret ikke maa benyttes ved stiftelse af en europaeisk oekonomisk firmagruppe?«

2 De faktiske omstaendigheder i hovedsagen kan sammenfattes saaledes: En virksomhed under stiftelse ansoegte om registrering i handelsregistret ved Amtsgericht Frankfurt am Main som europaeisk oekonomisk firmagruppe under navnet »European Information Technology Observatory, Europaeische Wirtschaftliche Interessenvereinigung« (herefter »EITO«). Amtsgericht naegtede at foretage registrering med den begrundelse, at det valgte navn ikke indeholdt navnene paa nogen af firmagruppens medlemmer. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den tyske lovgivning om gennemfoerelse af Raadets forordning (EOEF) nr. 2137/85 af 25. juli 1985 om indfoerelse af europaeiske oekonomiske firmagrupper (EOEFG) (1) (herefter »forordningen«) henviser til de nationale regler for interessentskaber (»offene Handelsgesellschaften«) (2). I henhold til disse bestemmelser skal der i et interessentskabs og dermed en EOEFG's navn vaere en angivelse af mindst én af deltagernes navne, eventuelt med tilfoejelse af en fantasibetegnelse eller en beskrivelse af virksomhedens formaal. Derimod er det ikke tilladt, at navnet alene bestaar af en beskrivelse af virksomhedens art (herefter »deskriptivt navn«), eller at det alene indeholder fantasibetegnelser (3). Det er med henvisning til disse bestemmelser, at EITO er blevet naegtet registrering i handelsregistret.

Sagsoegeren nedlagde paastand om ophaevelse af afgoerelsen, som imidlertid blev stadfaestet. Sagen blev herefter indbragt for Oberlandesgericht, der har forelagt Domstolen ovennaevnte praejudicielle spoergsmaal.

3 Det fortolkningsproblem, som Domstolen skal tage stilling til, gaar ud paa at vurdere, om nationale bestemmelser som de i forelaeggelseskendelsen beskrevne er i overensstemmelse med EF-forordningen om europaeiske oekonomiske firmagrupper. Det maa naermere bestemt afgoeres, hvilke krav der kan udledes af faellesskabsbestemmelserne med hensyn til firmagruppens navn, konkret om det er tilstraekkeligt, at navnet indeholder en angivelse af firmagruppens virksomhed, eller om der ogsaa skal vaere en angivelse af navnet paa gruppens medlemmer.

Kommissionen og den tyske regering har foreslaaet, at spoergsmaalet besvares med, at det i national ret kan kraeves, at der ved registrering af en EOEFG vaelges et navn indeholdende et personnavn, dog saaledes, at navnet ogsaa skal indeholde ordene »europaeisk oekonomisk firmagruppe« eller forkortelsen »EOEFG«.

EITO er derimod af den modsatte opfattelse og har anfoert, at bestemmelserne om firmagruppers navne ogsaa skal aabne mulighed for anvendelse af rent deskriptive navne, svarende til hvad der gaelder for kapitalselskaber.

4 Jeg vil gerne allerede nu understrege, at den argumentation, EITO har fremfoert i sit skriftlige indlaeg, ikke forekommer mig overbevisende. I denne forbindelse henviser jeg for det foerste til argumentet om, at det kan udledes af selve ordlyden af artikel 5, litra a), at der kan anvendes et rent deskriptivt navn. EITO har henvist til, at det heri er bestemt, at ordene »europaeisk oekonomisk firmagruppe« eller forkortelsen »EOEFG« skal staa enten foran eller efter firmagruppens navn, »medmindre disse ord eller denne forkortelse allerede forekommer i navnet«. Ifoelge EITO giver denne indskraenkning kun mening, hvis der ogsaa kan anvendes et rent deskriptivt navn. Et navn, der bestaar af deltagernes navne, kan saaledes efter EITO's opfattelse ikke indeholde denne forkortelse. Dette synspunkt forekommer mig imidlertid ikke begrundet. Den forelaeggende ret har selv i forelaeggelseskendelsen anfoert, at det efter de nationale regler for interessentskabers navne er tilladt, at tilfoejelsen »EOEFG« anfoeres foran (f.eks. »EOEFG Musterman & Co. oekonomisk raadgivning«) eller efter (f.eks. »Musterman & Co. oekonomisk raadgivning EOEFG«), men ogsaa at denne tilfoejelse anfoeres inden i selve firmagruppens navn (f.eks. »OEkonomisk raadgivning EOEFG Musterman & Co.« eller »Musterman & Co. EOEFG oekonomisk raadgivning«) (4).

Jeg kan heller ikke tiltraede EITO's opfattelse, hvorefter et navn indeholdende personnavne af hensyn til ligestillingen af alle firmagruppens medlemmer skal indeholde navnene paa alle deltagerne. Ifoelge EITO er dette imidlertid vanskeligt i firmagrupper med mange deltagere, og det vil medfoere, at virksomheder i saadanne tilfaelde afholder sig fra at benytte firmagrupper som organisationsform, saaledes at samarbejdet mellem virksomheder ikke fremmes, selv om dette er formaalet med forordningen. Efter min opfattelse er EITO's frygt ubegrundet. Kravet om et navn indeholdende personnavne stilles i tysk ret og i andre retsordener i forhold til forskellige selskabsformer. Og dette har ikke vaeret til hinder for, at disse organisationsformer har udviklet sig og er blevet vaesentlige instrumenter for samarbejdet i erhvervslivet.

EITO har endvidere henvist til et af Kommissionen udarbejdet dokument om europaeiske oekonomiske firmagrupper, hvori Kommissionen har udtalt sig til stoette for, at firmagrupper skal kunne have et deskriptivt navn (5). Dette dokument kan imidlertid ikke have nogen betydning for loesningen af det problem, der er forelagt Domstolen. For det foerste anfoeres det i indledningen til dokumentet, at det er udarbejdet til internt brug i Kommissionen, og at det ikke er udtryk for en officiel stillingtagen fra Kommissionens side. I oevrigt ville en saadan stillingtagen paa ingen maade kunne vaere afgoerende for fortolkningen af en bestemmelse i afledt ret. Under alle omstaendigheder anfoerer Kommissionen, der i dokumentet ganske vist synes at anerkende muligheden for fantasibetegnelser, generelt, at medlemmerne af en EOEFG skal »respektere de nationale retsbestemmelser, der begraenser det frie valg af navn« (6).

Endelig skal jeg komme med en sidste bemaerkning vedroerende EITO's oplysning om, at ca. 80% af firmagrupperne har et deskriptivt navn. Ifoelge EITO indebaerer det, at saafremt man stiller krav om et navn, der er sammensat paa en anden maade, ville der vaere tale om forskellige navneregler i medlemsstaterne, og det ville goere det mindre attraktivt at stifte firmagrupper i Tyskland. Jeg skal hertil blot bemaerke, at EITO's forudsigelser om konsekvenserne forekommer mig noget overdrevne. Det kan godt vaere, at de nationale navneregler spiller en rolle i valget af det land, hvor en firmagruppe skal have hjemsted. Jeg tror dog ikke, at dette forhold vil vaere afgoerende. Det problem, der foreligger i denne sag, bestaar under alle omstaendigheder i at fastslaa, om forordningen aabner mulighed for, at de nationale lovgivere kan fastsaette regler om navnet for firmagrupper, og i givet fald inden for hvilke rammer. Spoergsmaalet boer af de nedennaevnte grunde besvares bekraeftende.

5 Da faellesskabslovgiver indfoerte muligheden for at oprette EOEFG som en samarbejdsform for virksomheder i Faellesskabet, blev kun de overordnede retningslinjer for denne organisationsform fastlagt, mens det blev overladt til de nationale retsordener at fastsaette regler om de spoergsmaal, som ikke er reguleret i forordningen. Dette fremgaar tydeligt af syttende betragtning, hvorefter »medlemsstaterne ... frit [kan] traeffe enhver lovgivningsmaessig eller administrativ foranstaltning, som ikke er i modstrid med raekkevidden af og formaalet med denne forordning«. Endvidere bestemmes det udtrykkeligt i artikel 2, stk. 1, at »Medmindre andet er fastsat i denne forordning, finder den interne lovgivning i den stat, hvor hjemstedet ifoelge firmagruppens stiftelsesoverenskomst er beliggende, anvendelse dels paa stiftelsesoverenskomsten, undtagen med hensyn til spoergsmaal om fysiske personers retlige status samt rets- og handleevne og juridiske personers rets- og handleevne, dels paa gruppens interne organisation« (7). I det vaesentlige er firmagrupper saaledes reguleret af to forskellige normsaet: i foerste raekke forordningen og i anden raekke - og subsidiaert - de internretlige bestemmelser i den stat, hvor firmagruppen har hjemsted.

Med udgangspunkt i denne indledende bemaerkning skal jeg herefter vende mig til det problem, der foreligger i denne sag, nemlig spoergsmaalet om firmagruppens navn. Den eneste relevante bestemmelse i forordningen er artikel 5, litra a). Ifoelge denne bestemmelse skal der i stiftelsesoverenskomsten bl.a. angives »firmagruppens navn enten foran eller efter ordene 'europaeisk oekonomisk firmagruppe' eller forkortelsen 'EOEFG', medmindre disse ord eller denne forkortelse allerede forekommer i navnet«.

Der siges derimod intet om navnets indhold. Det forekommer mig imidlertid ikke tilfaeldigt, at forordningen ikke udtaler sig paa dette punkt. Der er derimod tale om lovgivers klare valg om at overlade denne del af reglerne om firmagrupper til afgoerelse i retsordenen i den stat, hvor firmagruppens hjemsted er beliggende. Dette skyldes navnlig de vanskelige retlige spoergsmaal, der kunne opstaa ved valget af en bestemt navneform, og at der ikke paa tidspunktet for vedtagelsen af forordningen kunne fastsaettes udtoemmende regler herfor. Spoergsmaalet om firmagruppens navn er derfor ikke reguleret i faellesskabsretten, men er overladt til national ret. Det eneste krav, der stilles i faellesskabsretten, navnlig i artikel 5, litra a), er, at det i forhold til omverdenen klart skal tilkendegives, at der er tale om en firmagruppe ved, at betegnelsen for den ved forordningen skabte organisationsform angives. Dette skal ske ved angivelse i navnet af ordene »europaeisk oekonomisk firmagruppe« eller forkortelsen »EOEFG«. Overholdes dette krav, er navnets indhold efter faellesskabsretten uden betydning. Da forordningen ikke indeholder regler herom, maa dette spoergsmaal vedroerende den omhandlede organisationsform afgoeres i henhold til national ret.

Der er derfor intet til hinder for, at den nationale lovgiver subsidiaert lader firmagrupperne vaere undergivet de nationale regler for interessentskaber, hvilket indebaerer, at firmagruppens navn - i lighed med, hvad der gaelder for interessentskaber - skal indeholde deltagernes navne.

6 Afsluttende bemaerkes, at jeg ikke finder af forordningen at kunne udlede noget til stoette for synspunktet om, at firmagruppens navn boer vaere reguleret af de samme regler som dem, der gaelder for kapitalselskaber, saaledes at der ogsaa kan anvendes fantasibetegnelser eller rent deskriptive navne. Faellesskabsbestemmelserne udtaler sig ikke om navnets indhold, og spoergsmaalet herom er overladt til afgoerelse i national ret med den ene begraensning, at den valgte organisationsform klart skal fremgaa ved tilfoejelse af ordene »europaeisk oekonomisk firmagruppe« eller forkortelsen »EOEFG«.

7 Jeg foreslaar herefter, at det af Oberlandesgericht Frankfurt am Main forelagte spoergsmaal besvares saaledes:

»Artikel 5, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2137/85 af 25. juli 1985 om indfoerelse af europaeiske oekonomiske firmagrupper (EOEFG) skal fortolkes saaledes, at der kun stilles krav om, at der foran eller efter firmagruppens navn skal angives ordene 'europaeisk oekonomisk firmagruppe' eller forkortelsen 'EOEFG', medmindre disse ord eller denne forkortelse allerede forekommer i navnet. Bestemmelsen indeholder derimod ingen regler om navnets indhold. Det tilkommer derfor den nationale lovgiver at fastlaegge, om navnet alene kan bestaa af en beskrivelse af virksomhedens art.«

(1) - EFT L 199, s. 1, berigtiget udgave offentliggjort i EFT 1985 L 247, s. 21.

(2) - Denne henvisning gaelder naturligvis kun i det omfang, der ikke findes udtrykkelige bestemmelser i faellesskabsreglerne eller den nationale gennemfoerelseslovgivning.

(3) - Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at de relevante nationale bestemmelser er § 18, stk. 2, og § 19 i Handelsgesetzbuch (lov om handelsvirksomhed). Den tyske regering har i sit skriftlige indlaeg henvist til, at der er en lovaendring under forberedelse, saaledes at der vil kunne anvendes rent deskriptive navne for europaeiske oekonomiske firmagrupper.

(4) - Eksemplerne er taget direkte fra forelaeggelseskendelsen.

(5) - Jf. »EOEFG - fremkomst af en ny form for europaeisk samarbejde, status over tre aars erfaring«, Bruxelles-Luxembourg, 1993, s. 51.

(6) - Det i fodnote 5 naevnte dokument, s. 51 f.

(7) - Det fremgaar endvidere udtrykkeligt af forordningen, at der i national ret fastsaettes regler om vigtige spoergsmaal saasom spoergsmaalet om, hvorvidt registrerede firmagrupper har status som juridisk person (artikel 1, stk 3), hvorvidt en firmagruppe kan have mere end tyve medlemmer (artikel 4, stk. 3), hvorvidt »deltagelse i en hvilken som helst firmagruppe [ud fra hensynet til medlemsstatens offentlige interesser] skal vaere udelukket eller begraenset for saa vidt angaar visse kategorier af fysiske personer, selskaber eller andre retlige enheder« (artikel 4, stk. 4), hvorvidt en juridisk person kan vaere forretningsfoerer (artikel 19, stk. 2), hvorledes firmagruppens likvidation og afslutning heraf skal gennemfoeres (artikel 35, stk. 2), hvilke regler der skal gaelde for insolvens og betalingsstandsning (artikel 36), samt spoergsmaalet om forbud mod udoevelse af virksomhed, hvorved hensynet til offentlige interesser tilsidesaettes (artikel 38). Paa den anden side har faellesskabslovgiver vaeret klar over, at firmagrupperne ikke er undergivet fuldstaendig ensartede regler paa hele Faellesskabets omraade. Det er tilstraekkeligt her at henvise til artikel 14, stk. 1, hvoraf fremgaar, at flytningen af hjemstedet netop kan medfoere, at »en anden lovgivning finder anvendelse«.