ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – afgrænsning af sagsgenstanden – begrundet udtalelse – detaljeret angivelse af klagepunkterne – de i stævningen fremførte klagepunkter ikke gentaget i den begrundede udtalelse, selv om de var anført i åbningsskrivelsen – ulovlig

(Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens realitetsprøvelse – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226 EF)

Sammendrag

1. I traktatbrudssøgsmål gælder, at selv om åbningsskrivelsen, som indeholder en kortfattet første sammenfatning af det påståede traktatbrud, kan være et nyttigt redskab til forståelse af den begrundede udtalelse, skal Kommissionen dog alligevel i den begrundede udtalelse nøjagtigt angive de klagepunkter, den allerede mere bredt har gjort gældende i åbningsskrivelsen, og som den fastholder over for den pågældende medlemsstat efter at have fået kendskab til dennes eventuelle bemærkninger, jf. artikel 226, stk. 1, EF. Dette er en nødvendig betingelse for en klar afgrænsning af sagens genstand, inden sagen eventuelt indbringes for Domstolen i medfør af artikel 226, stk. 2, EF, og for at sikre, at den omhandlede medlemsstat får et nøjagtigt kendskab til de klagepunkter, Kommissionen har rejst over for den, og dermed kan bringe det påståede traktatbrud til ophør eller fremsætte sine modargumenter, inden Kommissionen eventuelt indbringer sagen for Domstolen.

Således må Kommissionens medtagelse i stævningen af et klagepunkt, der var anført i åbningsskrivelsen, men ikke gentaget i den begrundede udtalelse, betragtes som værende i strid med forskrifterne.

(jf. præmis 21 og 28)

2. I forbindelse med et søgsmål i henhold til artikel 226 EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.

(jf. præmis 31)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fællesskabsret – direkte virkning – nationale afgifter i strid med fællesskabsretten – tilbagebetaling – nærmere regler – anvendelse af national ret – betingelser – overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet – præklusiv frist på 90 dage – lovlig

Sammendrag

I mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om tilbagebetaling af nationale afgifter, der er opkrævet med urette, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).

For så vidt angår effektivitetsprincippet er det foreneligt med fællesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den afgiftspligtige og den pågældende myndighed. En national, præklusiv frist på 90 dage, som beregnes fra dagen for udløbet af fristen for frivillig betaling af afgiften, findes herved ikke at være urimelig, for så vidt som den udgør en tilstrækkelig lang periode til, at den afgiftspligtige har mulighed for at træffe beslutning om at anlægge annullationssøgsmål med fuldt kendskab til sagen og for i denne hensigt at samle alle nødvendige faktiske og retlige oplysninger.

Heraf følger, at fællesskabsrettens effektivitetsprincip ikke er til hinder for, at der for tilbagesøgning af en afgift, som er opkrævet i strid med fællesskabsretten, fastsættes en forældelsesfrist på 90 dage, som beregnes fra dagen for udløbet af fristen for frivillig betaling af afgiften.

(jf. præmis 17, 18, 21, 22 og 26 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – speciel kompetence – kompetence »i sager om erstatning uden for kontrakt«– det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået – begreb – det sted, hvor sagsøgeren, som har lidt økonomisk skade i forbindelse med kapitalinvesteringer i en anden kontraherende stat, har bopæl – ikke omfattet

(Konventionen af 27. september 1968, art. 5, nr. 3)

Sammendrag

Artikel 5, nr. 3, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, ikke kan være sagsøgerens bopæl, hvor »midtpunktet for hans formue« befinder sig, alene af den grund, at han har lidt økonomisk skade som følge af et tab af en del af sin formue, som er indtrådt og lidt i en anden kontraherende stat.

Begrebet »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, kan nemlig ikke fortolkes udvidende, således at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstå skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtrådt et andet sted. For det første ville en sådan fortolkning lade spørgsmålet om kompetence afhænge af usikre omstændigheder og ville dermed være i strid med et af konventionens formål, som er at styrke retsbeskyttelsen for de personer, der er bosiddende i Fællesskabet, ved at gøre det muligt, at sagsøgeren let kan afgøre, ved hvilken ret han kan anlægge sag, og ved, at sagsøgte med rimelighed kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsøgt. For det andet ville en sådan fortolkning i de fleste tilfælde medføre, at retterne ved sagsøgerens hjemsted ville have kompetence, hvilket konventionen alene anerkender i udtrykkelige tilfælde.

(jf. præmis 19-21 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn – begrebet løn – fordel bestående i medregning af varigheden af militærtjeneste eller obligatorisk civil arbejdstjeneste ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse – omfattet

(Art. 141 EF)

2. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn – artikel 141 EF og direktiv 75/117 – medregning af varigheden af militærtjeneste eller tilsvarende civil arbejdstjeneste, der hovedsagligt aftjenes af mænd, men ikke varigheden af forældreorlov, der sædvanligvis tages af kvinder, ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse – lovlig

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 75/117)

Sammendrag

1. Den fordel, som ydes personer, der aftjener militærtjeneste eller i stedet herfor obligatorisk civil arbejdstjeneste, der frivilligt kan forlænges, idet der tages hensyn til varigheden af disse former for tjeneste ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse, som disse personer på et senere tidspunkt efter omstændighederne kan gøre krav på, skal betragtes som en del af deres løn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 141 EF.

(jf. præmis 39 og domskonkl. 1)

2. Artikel 141 EF og direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder er ikke til hinder for, at der ved beregningen af fratrædelsesgodtgørelse med henblik på fastsættelsen af ansættelsesforholdets varighed tages hensyn til varigheden af militærtjeneste eller tilsvarende civil arbejdstjeneste, der hovedsagligt aftjenes af mænd, men ikke til varigheden af forældreorlov, der som oftest tages af kvinder.

(jf. præmis 65 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Internationale aftaler — associeringsaftalen EØF-Tyrkiet — social sikring af vandrende arbejdstagere — førtidig alderspension ved arbejdsløshed — national lovgivning, hvorefter retten til førtidig alderspension er betinget af, at arbejdstageren i en bestemt periode forud for indgivelse af ansøgningen har oppebåret ydelser fra arbejdsløshedsforsikringen i den pågældende medlemsstat — ulovlig — (Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 3/80, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 3, stk. 1, i associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 3/80 om anvendelsen af medlemsstaternes sociale sikringsordninger på tyrkiske arbejdstagere og deres familiemedlemmer skal fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, hvorefter erhvervelse af ret til førtidig alderspension ved arbejdsløshed er betinget af, at den pågældende i en vis periode forud for pensionsansøgningen kun har oppebåret ydelser fra denne medlemsstats arbejdsløshedsforsikring.

(jf. præmis 68 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – grunde til fortabelse af varemærket – varemærket er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen – rækkevidde af udtrykket »inden for handelen«– relevant kundekreds

[Rådets direktiv 89/104, art. 12, stk.2, litra a)]

Sammendrag

Artikel 12, stk. 2, litra a), i første direktiv 89/104 om varemærker, der bestemmer, at indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når varemærket er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken mærket er registreret, skal i de tilfælde, hvor en vare, der er omfattet af et registreret varemærke, distribueres gennem flere led til forbrugeren eller den endelige bruger, fortolkes således, at den relevante kundekreds ved vurderingen af, om et varemærke er blevet en almindelig betegnelse inden for handelen for den omhandlede vare, udgøres af samtlige forbrugere eller endelige brugere og – alt efter de omstændigheder, der kendetegner markedet for den omhandlede vare – af samtlige erhvervsdrivende, der forhandler den.

(jf. præmis 26 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte — forbud — undtagelser — støtte til skibsbygningsindustrien — direktiv 90/684 — støtte til østtyske skibsværfter — kriterier for undtagelse — formål vedrørende nedskæring af overflødig kapacitet — formål vedrørende produktionsmidlerne og ikke selve produktionen — Kommissionens skøn — [Rådets direktiv 90/684, art. 10a, stk. 2, litra a), og Rådets direktiv 92/68]

2. Appel — anbringender — anbringende mod en doms præmis, der ikke er nødvendig som begrundelse for domskonklusionen — uvirksomt

Sammendrag

1. Ved anvendelsen af direktiv 90/684 vedrørende statsstøtte til skibsbygning og direktiv 92/68, der ændrer direktiv 90/684, kan det ikke af formålet om reduktion af overskudskapaciteten, der sigter til de produktionsmidler, som skibsværfterne formodes at anvende, og ikke til deres produktion som sådan, udledes, at en kapacitetsbegrænsning, der fastsættes i beslutninger, der træffes med hjemmel i disse direktiver, i sig selv indebærer en begrænsning af produktionen.

Da fællesskabslovgiver i direktivet 90/684 således har afholdt sig fra at fastsætte, hvilke elementer der er afgørende for fastlæggelsen af, hvad begrebet kapacitet for skibsværfterne dækker over, og fra at fastsætte nærmere bestemmelser for at nå formålet om at reducere deres overskudskapacitet, havde Kommissionen således et vist skøn med hensyn til at fastsætte, hvilke betingelser den påtænkte støtte skulle være undergivet for at være forenelig med fællesmarkedet som led i den undtagelsesordning for skibsværfter, der var indført ved dette direktiv, og med hensyn til, at støtten ikke bragte det formål om nedskæring af den overflødige kapacitet, som omhandles i direktivets artikel 10a, i fare.

Det påhvilede imidlertid Kommissionen at præcisere disse betingelser klart og utvetydigt.

(jf. præmis 38, 40 og 41)

2. Et anbringende, som under en appel fremføres mod en præmis, der er anført som en yderligere begrundelse i en af Retten afsagt dom, hvis konklusion i tilstrækkeligt omfang er begrundet i andre præmisser, må forkastes.

(jf. præmis 49)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag af indgående afgift – udøvelse af fradragsretten – den relevante afgiftsperiode – periode, hvori betingelserne om, at der er sket levering af goder eller tjenesteydelser, og at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura, er opfyldt

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra a), og art. 18, stk. 2, første afsnit]

Sammendrag

Med henblik på det fradrag, som er omhandlet i artikel 17, stk. 2, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, skal samme direktivs artikel 18, stk. 2, første afsnit, fortolkes således, at fradragsretten skal udøves for den afgiftsperiode, hvori de to betingelser, der er fastsat i bestemmelsen, er opfyldt, dvs. at der er sket levering af goder eller tjenesteydelser, og at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura eller et dokument, der ifølge kriterier fastsat af den pågældende medlemsstat kan anses for et tilsvarende dokument.

(jf. præmis 38 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – særlige ikke-bidragspligtige ydelser – koordineringssystem fastsat i artikel 10a i forordning nr. 1408/71– anvendelsesområde – kompenserende tillægsydelse til alders- eller invalidepension, der tildeles i henhold til objektive kriterier, og som ikke er finansieret ved den sikredes bidrag – ydelse anført i bilag IIa til nævnte forordning – omfattet

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 4, stk. 2a, og art. 10a og bilag IIa)

Sammendrag

Artikel 10a i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, sammenholdt med bilag IIa til forordningen, skal fortolkes således, at en kompenserende tillægsydelse, som den østrigske kompenserende tillægsydelse, anført i bilag IIa, der supplerer en alders- eller invalidepension, som skal sikre den berettigede en nødvendig minimumslevestandard, såfremt pensionen er utilstrækkelig, hvis bevilling er afhængig af de i loven definerede objektive kriterier, og hvis finansiering på intet tidspunkt hidrører fra de sikredes bidrag, er omfattet af forordningens anvendelsesområde, og udgør dermed en særlig ikke-bidragspligtig ydelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i forordningens artikel 4, stk. 2a, således at situationen for en person, som efter den 1. juni 1992 – ikrafttrædelsestidspunktet for forordning nr. 1247/92, hvorved artikel 4, stk. 2a, og artikel 10a blev indsat i forordning nr. 1408/71 – opfylder betingelserne for at få tilkendt denne ydelse, udelukkende er omfattet af det koordinationssystem, der er indført ved artikel 10a, med virkning fra den 1. januar 1995, datoen for Republikken Østrigs indtræden i Den Europæiske Union.

(jf. præmis 26, 29 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål — administrativ procedure — genstand — (Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål — bevis for traktatbruddet — bevisbyrde, der påhviler Kommissionen — formodninger — ulovlig — (Art. 226 EF; Rådets direktiv 85/337, art. 2, stk. 1, og art. 4, stk. 2)

Sammendrag

1. Under et traktatbrudssøgsmål har den administrative procedure til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine fællesskabsretlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter.

(jf. præmis 53)

2. Under et traktatbrudssøgsmål anlagt i medfør af artikel 226 EF påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Kommissionen skal for Domstolen fremlægge alle de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke herved påberåbe sig nogen formodning.

Kommissionen kan således ikke for så vidt angår en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet basere sin sag på en formodning om, at et projekt, som er beliggende på en naturparks område, kan få væsentlig indvirkning på miljøet.

(jf. præmis 80 og 88)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – forbud nedlagt af en ret i en kontraherende stat, hvorved det forbydes en part i en for denne ret verserende sag at anlægge eller gennemføre et søgsmål ved en ret i en anden kontraherende stat – ulovligt – uforeneligt med princippet om gensidig tillid, som konventionens ordning er baseret på

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968)

Sammendrag

Konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således, at den er til hinder for nedlæggelse af et forbud, hvorved en ret i en kontraherende stat forbyder en part i en for denne ret verserende sag at anlægge eller gennemføre et søgsmål ved en ret i en anden kontraherende stat, selv i tilfælde, hvor parten handler i skadehensigt med det formål at lægge hindringer i vejen for den allerede verserende sag.

Et sådant forbud udgør således et indgreb i den udenlandske rets kompetence, der som sådant er uforeneligt med konventionens ordning. Dette indgreb kan ikke begrundes med, at det kun er indirekte og har til formål at forhindre, at den nævnte part gør sig skyld i misbrug af processuelle beføjelser, for bedømmelsen af denne adfærds karakter af et misbrug indebærer en bedømmelse af, hvorvidt det er relevant at anlægge sag ved en ret i en anden medlemsstat, hvilket er i strid med det princip om gensidig tillid, der ligger til grund for konventionen, og hvorefter det – bortset fra specielle tilfælde, som er begrænset til at angå anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske afgørelser – ikke er tilladt for en ret at efterprøve, om en ret i en anden kontraherende stat er kompetent.

(jf. præmis 26-28 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Unionsborgerskab – ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – national lovgivning, hvorefter den andel af en pension, hvori der kan foretages udlæg, beregnes ved, at pensionen fratrækkes den nationale skat heraf, der bliver indeholdt som kildeskat – manglende hensyntagen til den skat, der skal betales af pensionen i den medlemsstat, hvor modtageren er bosiddende – ulovlig – national lovgivning, hvorefter en sådan hensyntagen er betinget af, at debitor dokumenterer sin faktiske skattebyrde i den anden medlemsstat – lovlig – betingelser

(Art. 18 EF)

Sammendrag

Fællesskabsretten er principielt til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter den andel af en pension – der i denne medlemsstat regelmæssigt udbetales til en debitor – hvori der kan foretages udlæg, beregnes ved, at den indkomstskat, der bliver indeholdt som kildeskat i denne stat, fratrækkes pensionen, mens der ved beregningen af den andel af pensionen, hvori der kan gøres udlæg, overhovedet ikke tages hensyn til den skat, som modtageren af en sådan pension efterfølgende skal betale af pensionen i den medlemsstat, hvor han bor.

Derimod er fællesskabsretten ikke til hinder for en sådan national lovgivning, hvis den foreskriver, at der tages et sådant hensyn, men stiller som betingelse herfor, at debitor dokumenterer, at han faktisk har betalt eller inden for en fastsat frist skal betale et bestemt beløb i indkomstskat i den medlemsstat, hvor han bor. Dette gælder imidlertid kun for så vidt som, for det første, den berørte debitors ret til at opnå, at der tages et sådant hensyn, fremgår tydeligt af den nævnte lovgivning, og, for det andet, betingelserne for, at der tages et sådant hensyn, sikrer den pågældende ret til på årsbasis at opnå en justering af den andel af hans pension, hvori der kan gøres udlæg, i samme omfang, som hvis skatten var blevet indeholdt som kildeskat i den medlemsstat, der har udstedt lovgivningen, og, for det tredje, de nævnte betingelser ikke bevirker, at udøvelsen af denne ret bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.

(jf. præmis 35 og 48 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tjenestemænd – midlertidig tjeneste i tjenestens interesse – midlertidig tjeneste ved en politisk gruppe i Parlamentet – beslutning om at bringe den midlertidige tjeneste til ophør – den politiske gruppes skøn og ansættelsesmyndighedens bundne kompetence – ikke tvingende nødvendigt at høre den pågældende inden beslutningens vedtagelse

[Tjenestemandsvedtægten, art. 37, stk. 1, litra a), andet led, og art. 90]

Sammendrag

Ifølge artikel 37, stk. 1, litra a), andet led, kan en tjenestemand i tjenestens interesse pålægges at gøre midlertidig tjeneste hos en af Parlamentets politiske grupper. Selv om det tilkommer ansættelsesmyndigheden at træffe afgørelse såvel om at pålægge en tjenestemand at gøre midlertidig tjeneste hos en politisk gruppe som at bringe hans tjeneste til ophør, er den forpligtet til at respektere det valg, som foretages af den politiske gruppe, der ytrer ønske om en sådan foranstaltning. De politiske grupper råder nemlig over et skøn ved valget af de medarbejdere, som de ønsker at ansætte til at udføre midlertidige funktioner i gruppen, og ved en beslutning om at bringe disses ansættelser til ophør. Dette skøn er navnlig begrundet i den særlige karakter af de funktioner, som skal udføres hos en politisk gruppe, og i, at det i et sådant politisk miljø er nødvendigt at bevare et gensidigt tillidsforhold mellem gruppen og de tjenestemænd, som udfører midlertidig tjeneste i gruppen. Når de pågældende tjenestemænd accepterer at udføre sådanne midlertidige funktioner hos en politisk gruppe, må de være klar over, at gruppen kan tænkes at ville afbryde ansættelsesforholdet inden udløbet af den periode, der oprindeligt er fastsat for den midlertidige tjeneste.

Hvis der ikke længere består et gensidigt tillidsforhold, hvad grunden hertil end er, er den pågældende tjenestemand ikke længere i stand til at udføre sin opgave. I en sådan situation er det derfor i overensstemmelse med god forvaltning, at den pågældende institution snarest muligt træffer en afgørelse i forhold til tjenestemanden, hvorved den bringer den midlertidig tjeneste til ophør. En sådan afgørelse er i proceduremæssig henseende bebyrdende for tjenestemanden, hvorfor han har en personlig interesse i at få den annulleret. Heraf kan man imidlertid ikke uden videre drage den slutning – uden at tage hensyn til karakteren af den procedure, der er anvendt over for den pågældende – at ansættelsesmyndigheden var forpligtet til at høre den pågældende tjenestemand, inden den vedtog en sådan afgørelse.

Når ansættelsesmyndigheden modtager en anmodning om, at en tjenestemands midlertidige tjeneste i en politisk gruppe bringes til ophør, er den principielt forpligtet til at efterkomme denne anmodning snarest muligt efter at have efterprøvet, at anmodningen faktisk hidrører fra den person eller tjenestegren, som er kompetent til at indgive den.

(jf. præmis 48-52, 56, 57, 59 og 60)