ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/29

Sag anlagt den 12. november 2015 — Europa-Kommissionen mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-583/15)

(2016/C 038/42)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Guerra e Andrade og J. Hottiaux, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik, idet den ikke har oprettet sit nationale elektroniske register over vejtransportvirksomheder ved at sammenkoble det med de andre medlemsstaters nationale elektroniske registre, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 16, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 (1) af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1071/2009 fører hver medlemsstat et nationalt elektronisk register over vejtransportvirksomheder, der har fået vejtransporttilladelse af en kompetent national myndighed.

I dette stk. 1 bestemmes endvidere, at behandlingen af de data, registret indeholder, og navnlig af de grundlæggende data fastsat i artikel 16, stk. 2, sker under kontrol af den myndighed, som er udpeget hertil. Alle den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder har adgang til disse data.

Det fremgår imidlertid af den portugisiske stats besvarelse af den supplerende begrundede udtalelse, at de portugisiske myndigheder endnu ikke engang er nået til forståelse mellem de tre nationale myndigheder, der benytter systemet, Autoridade Nacional de Segurança Rodoviária, Autoridade para as Condições do Trabalho og Direção-Geral da Administração da Justiça.

Under disse omstændigheder står det ikke blot klart, at der ikke findes et nationalt register, idet de tre nationale myndigheders særlige registre fortsat eksisterer, men ligeledes at de pågældende data ikke er tilgængelige for den portugisiske stats kompetente myndigheder.

Den portugisiske stat har herved ikke opfyldt artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1071/2009.

I henhold til artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 1071/2009 skal medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de nationale elektroniske registre er sammenkoblede og tilgængelige i hele Unionen.

Henset til, at den ikke engang havde et nationalt register, er der ingen tvivl om, at de portugisiske myndigheder ikke traf de nødvendige foranstaltninger til at sammenkoble sit nationale register med de andre nationale registre.

Den portugisiske stat har herved ikke opfyldt artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 1071/2009.

(1) EUT L 300, s. 51.
1.

Første anbringende — proceduren for Den Europæiske Unions Ret har været behæftet med processuelle mangler, der skader den rumænske stats interesser Rumænien har gjort gældende, at kendelsen blev afsagt i strid med artikel 130, stk. 7, sammenholdt med artikel 130, stk. 8, i Rettens procesreglement. Retten undersøgte ikke og begrundede ikke i tilstrækkelig grad spørgsmålet om, hvorvidt det var nødvendigt at behandle formalitetsindsigelsen i forbindelse med efterprøvelsen af sagens realitet. Idet Retten fastslog, at der ikke forelå noget grundlag for at foretage en samlet efterprøvelse af formalitetsindsigelsen og sagens realitet, fastsatte den en retlig betalingsforpligtelse for Rumænien inden for rammerne af afgørelse 2007/436/EF, Euratom (1) og forordning nr. 1150/2000 (2), idet den anførte, at den rumænske stat i henhold til disse bestemmelser er forpligtet til at acceptere og betale et beløb på 14 883,79 EUR i traditionelle egne indtægter. Retten traf på grundlag af en analyse af betalingsforpligtelsens karakter og grundlaget herfor afgørelsen om sagens realitet, og handlede dermed i strid med dens beslutning om udelukkende at træffe afgørelse vedrørende formalitetsindsigelsen.
2)

Er artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/83/EU til hinder for en national bestemmelse, hvorefter forbrugeren i tilfælde, hvor den erhvervsdrivende med henblik på at kunne blive kontaktet telefonisk i forbindelse med den indgåede aftale har oprettet en servicetjeneste på et 0180-nummer, skal bære de udgifter, som teleudbyderen beregner for benyttelsen af denne tjeneste, også i tilfælde, hvor disse udgifter er højere end de udgifter, der ville være opstået for forbrugeren for et opkald til et almindeligt (geografisk) fastnet- eller mobiltelefonnummer? Er direktivets artikel 21, stk. 1, i det mindste ikke til hinder for en sådan national bestemmelse i tilfælde, hvor teleudbyderen ikke videregiver nogen del af den betaling, som han afkræver forbrugeren for kontakten på 0180-nummeret, til den erhvervsdrivende?
3)

Skal de nævnte bestemmelser i direktivet, dettes formål og forpligtelsen for de nationale retter til ex officio at undersøge urimeligheden af urimelige vilkår i forbrugerkontrakter, uden at forbrugeren behøver at anmode herom, fortolkes således, at de gør det muligt for den nationale ret i sager som den, der er fastsat i civilproceslovens artikel 250, stk. 1, nr. 7), eller i den procedure for »udenretsligt salg«, der er reguleret i artikel 129 i lov om pant, at undlade at anvende national ret, når denne ikke tillader en ex officio retlig efterprøvelse, henset til, at direktivets bestemmelser er klare, og at det i EUF-traktaten anføres, at de nationale domstole i verserende tvister om forbrugeraftaler er forpligtet til ex officio at efterprøve, om der foreligger urimelige kontraktvilkår?
1)

Er artikel 34 og 35 i lov nr. 1/2000 i strid med artikel 6, stk. 1, og 7, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF (1) og med artikel 6, stk. 1, litra d), artikel 11 og 12 i direktiv 2005/29/EF (2), for så vidt som de forbyder enhver undersøgelse ex officio af om de aftaler, der er indgået mellem advokater og fysiske personer, der handler uden for deres profession, indeholder urimelige kontraktvilkår eller er udtryk for en illoyal handelspraksis?
3)

Er EU-retten, og navnlig artikel 56 TEUF, artikel 9 i direktiv 2002/21/EF (rammedirektivet), artikel 3, 5 og 7 i direktiv 2002/20/EF (tilladelsesdirektivet), artikel 2 og 4 i direktiv 2002/77/EF (4)(konkurrencedirektivet), princippet om forbud mod forskelsbehandling, gennemsigtighedsprincippet, princippet om fri konkurrence, proportionalitetsprincippet, effektivitetsprincippet og princippet om alsidig information, til hinder for annullation af en såkaldt beauty contest-procedure — der blev afholdt med henblik på inden for ordningen om tildeling af digitale tv-frekvenser at afhjælpe ulovlig udelukkelse af operatører på markedet og muliggøre adgang for mindre operatører — og erstatning heraf med en anden udbudsprocedure mod vederlag, hvori deltagerne skulle opfylde krav og forpligtelser, som tidligere ikke var blevet pålagt de veletablerede operatører (incumbents), hvilket gjorde konkurrencen byrdefuld og økonomisk inattraktiv?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/45

Sag anlagt den 3. december 2015 — Republikken Østrig mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-648/15)

(2016/C 038/57)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Republikken Østrig (ved C. Pesendorfer, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

Søgsmålet er anlagt i henhold til artikel 25, stk. 5, i overenskomsten mellem Republikken Østrig og Forbundsrepublikken Tyskland til undgåelse af dobbeltbeskatning for så vidt angår indkomst- og formueskatter (henholdsvis öBGBl III 182/2002 og dBGBl II 2002, 735, dBStBl I 2002, 584, herefter »DBA-D/Ö«), sammenholdt med artikel 273 TEUF, som følge af divergerende opfattelser mellem Republikken Østrig og Forbundsrepublikken Tyskland for så vidt angår fortolkningen og anvendelsen af artikel 11 i DBA-D/Ö.

Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår følgende:

1. De i sagen omhandlede udbytter fra udbyttebeviser skal ikke kvalificeres som »fordringer på andel i overskud« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 11, stk. 2, i DBA-D/Ö. I henhold til artikel 11, stk. 1, i DBA-D/Ö er det derfor Østrig, der som hjemjurisdiktion for Bank Austria har eneretten til at beskatte udbyttet fra udbyttebeviserne.

2. Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes følgelig at undlade at beskatte de af Bank Austria oppebårne udbytter fra udbyttebeviser, som er omtvistet i sagen, og at tilbagebetale den skat, der allerede er blevet indeholdt heri.

3. Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Republikken Østrig har gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland kvalificerer de i sagen omtvistede godtgørelser for renter »med andel i overskud« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 11, stk. 2, i DBA-D/Ö. Som følge heraf bliver selve godtgørelserne ganske vist beregnet i henhold til en grundlæggende fast procentsats. Da de imidlertid forudsætter et tilstrækkeligt balanceoverskud, er de overskudsafhængige.

Republikken Østrig er derimod af den opfattelse, at de omhandlede udbyttebeviser alene giver ret til en forrentning baseret på en fast procentsats af den pålydende værdi. Denne fortolkning følger allerede af det almindelige sprogbrug; den bliver bekræftet ved en sammenligning med de finansieringsformer, der er anført som eksempler i artikel 11, stk. 2, i DBA-D/Ö.

I det foreliggende tilfælde er der således alene tale om en henstand fra kreditors side, idet udbyttebeviset navnlig under sin løbetid grundlæggende giver ret til at udsætte efterbetalingen til senere år. Udbyttebeviserne svarer dermed i sidste ende til fastforrentede værdipapirer, hvortil der er knyttet en vis risiko for tab.
1)

Skal artikel 107 TEUF fortolkes således, at deltagelsen af selskabet Complexul Energetic Oltenia SA i selskabskapitalen i projektselskabet Hidro Tarnița SA, hvis formål er opførelsen og driften af vandkraftanlægget Tarnița-Lăpuștești, udgør statsstøtte til producenter af vind- og solkraft henset til, at projektets erklærede formål er at sikre optimale betingelser for installation af en højere effekt i kraftværk, som producerer disse energiformer? Med andre ord: (i) Er der tale om en foranstaltning, som er finansieret af staten eller ved hjælp af statsmidler, (ii) har selektiv karakter og (iii) kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/29

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Belgien) den 9. november 2015 — Johannes Van der Weegen og Anna Pot mod Belgische Staat

(Sag C-580/15)

(2016/C 038/41)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Johannes Van der Weegen og Anna Pot

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 21, nr. 5), i WIB 1992, som affattet ved artikel 170 i lov af 25. april 2014 om forskellige bestemmelser, i strid med artikel 56 og 63 TEUF samt artikel 36 og 40 i EØS-aftalen, idet de omhandlede bestemmelser, selv om de gælder uden forskel for inden- og udenlandske tjenesteydere, kræver, at der skal opfyldes betingelser, der svarer til betingelserne i artikel 2 i KB/WIB 1992, som de facto er en særbestemmelse for det belgiske marked og udgør en alvorlig hindring for, at udenlandske tjenesteydere kan tilbyde deres tjenester i Belgien?
4

Gør det nogen forskel for Domstolens svar på ovenstående spørgsmål, at: (a) aktionæren ikke er indkomstskattepligtig i medlemsstaten af noget modtaget udbytte med den følge, at i tilfælde af udlodning foretaget af et hjemmehørende selskab uden for ovennævnte ordning kan den skattegodtgørelse, som aktionæren har ret til i henhold til national lovgivning, medføre, at medlemsstaten udbetaler skattegodtgørelsen til aktionæren (b) den nationale ret har besluttet, at den pågældende nationale lovgivnings tilsidesættelse af EU-retten ikke var tilstrækkeligt alvorlig til at gøre medlemsstaten erstatningsansvarlig over for det selskab, der udloddede udbyttet, i henhold til de principper, der blev opstillet i dom af 5. marts 1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93 Brasserie du Pêcheur SA mod Forbundsrepublikken Tyskland og The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Limited m.fl., Sml. I, s. 1029, eller at (c) det selskab, der udlodder udbyttet i henhold til ovennævnte ordning, i nogle tilfælde, men ikke i alle, kan have øget det udbytte, der blev udloddet til alle aktionærer, for at yde et kontantbeløb, som svarede til det, som en fritaget aktionær ville have modtaget fra udlodning af udbytte uden for ordningen?
4)

Må det antages, at enhver handling, hvorved forældelsesfristen afbrydes for så vidt angår hovedfordringen i relation til anvendelsen af forældelsesreglerne i forordning nr. 2988/95, ligeledes afbryder forældelsesfristen for så vidt angår renterne, selv om disse ikke er nævnt i de handlinger, der afbrød forældelsesfristen for hovedfordringen?
1)

Skal artikel 33, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2038/1999 af 13. september 1999 om den fælles markedsordning for sukker (1), navnlig i lyset af dom af 27. september 2012, Zuckerfabrick Jülich (C-113/10, C-147/10 og C-234/10, [EU:C:2012:591]), fortolkes således, at det med henblik på beregning af det gennemsnitlige tab for alle kategorier eksporteret sukker er nødvendigt at dele summen af de faktiske udgifter med summen af de eksporterede mængder, uanset om der reelt er betalt restitution for disse mængder eller ej?
1.

Den Europæiske Unions Domstol har inden for rammerne af levering af oversættelsestjenester fastslået, at sagsøgeren ikke kunne accepteres som underleverandør for et selskab, der blev opfordret til at afgive tilbud, med den begrundelse, at »[…] det eksamensbevis [sagsøgeren havde] opnået ved universitetet i Poitiers (en erhvervsfaglig mastergrad inden for privatret, økonomi og forvaltning med speciale som juristlingvist), selv om det udg[jorde] et eksamensbevis på master 2-niveau, ikke påviste, at der var tale om en fuld juridisk uddannelse«, og at »denne bedømmelse [var] i overensstemmelse med fast praksis ved den franske oversættelsestjeneste, som finder, at den »jurist-lingvist-uddannelse«, der udbydes af universitetet i Poitiers (master 2), ikke er en juridisk uddannelse, der opfylder de krav, der er omhandlet i punkt III.2.1 i udbudsbekendtgørelsen«, idet det præciseres, at »måden, hvorpå eksamensbeviset (VAE«; gyldighed af indhentet erfaring) blev opnået, ikke ha[vde] indvirkning på bedømmelsen […].«
1)

Foretager en administrator af et websted en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i ophavsretsdirektivet (1), såfremt der ikke findes beskyttede værker på administratorens websted, men et system [som beskrevet nedenfor i punkt 1-13 og 30], hvorved meta-information om beskyttede værker, der befinder sig på brugernes computere, indekseres og kategoriseres, således at brugerne ved hjælp heraf kan spore og up- og downloade de beskyttede værker?
1.

Retten har begået en retlig fejl, idet den anlagde en urigtig fortolkning af REACH-forordningen for så vidt angår fortolkningen af definitionen af »mellemprodukt« i REACH-forordningens artikel 3, stk. 15 a) ved at fortolke de endelige anvendelser af syntetisk stof som et udelukkelseskriterium i strid med den klare ordlyd af artikel 3, stk. 15 b) ved at fortolke definitionen af »mellemprodukt« på en måde, der er i strid med formålet med REACH-forordningens bestemmelser, og c) ved at undlade at foretage en uafhængig vurdering af Tillæg 4 til Echos »Guidance on Intermediets« og ved at lægge irrelevante afsnit deri til grund.
3.

TV2 gør endelig gældende, at den del af den appellerede dom, der realitetsbehandler og forkaster anden del af TV2’s subsidiære påstand (præmis 165-174), er behæftet med en retlig fejl, idet den er baseret på en åbenbart urigtig udlægning af dansk ret, og idet den er i strid med statsstøttebegrebet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Det baserer TV2 på følgende overordnede argumenter: — Retten antager og lægger afgørende vægt på, at TV2 som et led i opfyldelsen af sin forpligtigelse til at sprede regionernes programmer modtog ydelser fra regionerne i form af levering af regionale programmer, og at videreførelsen af licensmidler udgjorde et vederlag for disse programmer. Dette kan ikke udledes af akterne i sagen for Retten og er i åbenbar modstrid med dansk ret. Den retlige test, der kan udledes af den appellerede doms præmis 166, 167 og 171, er dermed reelt opfyldt. — Retten inddrager i den appellerede doms præmis 166, 167 og 173, første punktum, et hypotetisk scenarie som et led i statsstøttevurderingen. Dette scenarie var både utænkeligt i praksis og er uden relevans for statsstøttevurderingen. Det afgørende er realiteten i TV2’s sag, dvs. at TV2 ikke havde nogen økonomisk fordel af de videreførte licensmidler. TV2 var offentligretligt forpligtet til at overføre licensmidlerne til regionerne og opfyldte også denne pligt i praksis. Rettens afgørelse er dermed i strid med statsstøttebegrebet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
1)

Er artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 1, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 (1) til hinder for en national bestemmelse som artikel 114 i Ley Hipotecaria (lov om pant i fast ejendom), der alene giver den nationale ret mulighed for ved vurderingen af, om et kontraktvilkår om morarenter er urimeligt, at efterprøve, om den aftalte rentesats er tre gange højere end den lovbestemte rentesats, og hvorefter det ikke er muligt at tage hensyn til andre omstændigheder?
2)

Kan EU-retten, og navnlig artikel 4, stk. 3, TEU sammenholdt med artikel 325 TEUF og direktiv 2006/112, som forpligter medlemsstaterne til at fastsætte sanktioner, der er effektive, har en afskrækkende virkning og står i et rimeligt forhold til overtrædelsen med henblik på at beskytte Unionens finansielle interesser, fortolkes således, at den er til hinder for vedtagelse af en national bestemmelse, som indrømmer straffrihed for den tiltalte (uanset om der er tale om direktøren, den juridiske repræsentant, den befuldmægtigede til skattemæssige funktioner eller den medvirkende til overtrædelsen), såfremt den juridiske person, hvortil den pågældende er tilknyttet, har foretaget forsinket indbetaling af moms og administrative sanktioner, på trods af at den afgiftsmæssige undersøgelse allerede er gennemført, straffesagen er anlagt, tiltale er rejst, det er konstateret, at den kontradiktoriske procedure er indledt, og så længe der ikke er indgivet erklæring om indledning af domsforhandlinger, i en ordning, som ikke fastsætter nogen anden sanktion, end ikke af administrativ karakter, for den førnævnte direktør, den juridiske repræsentant, den befuldmægtigede og den medvirkende til overtrædelsen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Wuppertal (Tyskland) den 16. oktober 2015 — Mircea Florian Freitag

(Sag C-541/15)

(2016/C 048/15)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Wuppertal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mircea Florian Freitag

Øvrige procesdeltagere: Angela Freitag, Vica Pavel, Stadt Wuppertal og Oberbürgermeister der Stadt Wuppertal

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18 og 21 TEUF fortolkes således, at myndighederne i en medlemsstat er forpligtet til at anerkende en navneændring for en statsborger i den pågældende medlemsstat, hvis denne samtidig er statsborger i en anden medlemsstat, og i denne medlemsstat gennem en navneændring, som ikke er knyttet til en familieretlig statusændring, har fået sit oprindelige, ved fødslen givne efternavn (tilbage), selv om generhvervelsen af navnet ikke er sket under familiemedlemmets sædvanlige ophold i den anden medlemsstat og efter hans ansøgning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/27

Appel iværksat den 7. december 2015 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt den 24. september 2015 af Retten (Ottende Afdeling) i sag T-674/11, TV2/Danmark A/S mod Europa-Kommissionen

(Sag C-656/15 P)

(2016/C 048/32)

Processprog: dansk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Stromsky, T. Maxian Rusche og L. Grønfeldt, befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: TV2/Danmark A/S, Kongeriget Danmark, Viasat Broadcasting UK Ltd

Påstande

Dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) af 24. september 2015 i sag T-674/11 TV2/Danmark A/S mod Europa-Kommissionen, ophæves, for så vidt denne dom annullerer Kommissions afgørelse 2011/839/EU (1) af 20. april 2011 om Danmarks foranstaltninger (C 2/03) for TV2 Danmark for så vidt som denne afgørelse fastslår, at reklameindtægter fra 1995 og 1996 over til TV2/Danmark via TV2-Fonden udgør statsstøtte.

Sagsøgeren i første instans' tredje subsidiære påstand afvises for så vidt angår substansen.

Sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at anlægge en fejlagtig fortolkning af begrebet »statsmidler« i artikel 107, stk.1, TEUF, herunder af begrebet »kontrol«, og appellanten gør i denne sammenhæng endvidere en begrundelsesmangel gældende.

Appellantens argumenter til støtte for appelanbringendet er i det væsentlige, at:

— Retten begik en retlig fejl ved i præmis 210 og 211 ikke at anerkende, at TV2 Reklames midler er statsmidler allerede fordi TV2 Reklame er et statsejet selskab, idet Retten anlægger en for snæver fortolkning af retspraksis vedrørende begrebet statsmidler fra statsejede virksomheder.

— Retten begik en retlig fejl ved at anlægge en for snæver fortolkning af begrebet »kontrol« i forbindelse med vurderingen af statens kontrol over TV2 Reklames midler og Retten begik ligeledes en retlig fejl i præmis 215 ved også i forbindelse med vurdering af statens kontrol af midlerne i TV2-fonden at anlægge en for snæver fortolkning af begrebet »kontrol«.

— Retten begik en retlig fejl ved at foretage en fejlagtig fortolkning af dommen i PreussenElektra, EU:C:2001:160; Denne fejlagtige fortolkning spiller en central rolle i Rettens begrundelse for annulationen af den anfægtede afgørelse.

(1) EUT L 340, s. 1.
1.

Har det nogen betydning for varemærkeindehaverens eneret, at han under perioden på fem år regnet fra registreringen, ikke har gjort reel brug af EF-varemærket i Unionen for varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af registreringen?
1)

Er artikel 4 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (1) på området for lægemiddellaboratoriers ansvar for de vacciner, som de fremstiller, til hinder for en bevismåde, hvorefter den ret, der behandler sagens realitet, i forbindelse med udøvelsen af sin eneret til at bedømme denne, kan fastslå, at de faktiske forhold, som sagsøgeren har gjort gældende, udgør bestyrkede, præcise og samstemmende formodninger, som kan bevise vaccinens defekt og tilstedeværelsen af en årsagsforbindelse mellem defekten og sygdommen, uanset at det er konstateret, at den medicinske forskning ikke har fastslået en forbindelse mellem vaccinen og sygdommens indtræden?
1)

Er nationale bestemmelser og/eller national praksis på grundlag af artikel 314, litra a), og artikel 226, stk. 11, i direktiv 2006/112 (1) samt artikel 314, litra d), og artikel 226, stk. 1, i samme direktiv til hinder for, at en afgiftspligtig person anvender fortjenstmargenordningen, fordi det i forbindelse med en skatteundersøgelse udført af skatteinspektoratet konstateres, at der er anført ukorrekte oplysninger/data om anvendelsen af fortjenstmargenordningen og/eller om fritagelse for moms i fakturaerne vedrørende de leverede varer, men at den afgiftspligtige person ikke havde og ikke kunne have kendskab dertil?