ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Hvad angår de oplysninger, der skal afgives til Domstolen inden for rammerne af en forelæggelsesafgørelse, bemærkes, at disse oplysninger ikke blot tjener til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også skal give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen. Det fremgår af fast retspraksis, at det med henblik herpå er nødvendigt, at den nationale ret for det første afgrænser den faktiske og retlige baggrund, som spørgsmålene er omfattet af, eller i det mindste forklarer de faktiske situationer, som de nævnte spørgsmål har grundlag i. Forelæggelsesafgørelsen skal dernæst angive de nøjagtige grunde til, at den nationale ret har rejst spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten og har fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. Det er herved nødvendigt, at den nationale ret i det mindste i et vist omfang angiver begrundelsen for udvælgelsen af de fællesskabsbestemmelser, som den ønsker fortolket, og angiver den forbindelse, som efter rettens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen (jf. bl.a. dom af 6.3.2007, forenede sager C-338/04, C-359/04 og C-360/04, Placanica m.fl., Sml. I, s. 1891, præmis 34).
6

Artikel 22 i nævnte direktiv har følgende ordlyd: »1. Ved begrænsede udbud og ved udbud efter forhandling udvælger de ordregivende myndigheder på grundlag af oplysningerne om ansøgernes forhold samt de oplysninger og formaliteter, der er nødvendige for at kunne vurdere de økonomiske og tekniske mindstekrav, som disse skal opfylde, blandt de ansøgere, der har de kvalifikationer, der kræves i henhold til artikel 24 til 29, de ansøgere, som de vil opfordre til at afgive bud eller til at forhandle. 2. Når de ordregivende myndigheder indgår en kontrakt ved begrænset udbud, kan de fastsætte en margen for det mindste og største antal virksomheder, de vil opfordre til at afgive bud. I så fald angives denne margen i bekendtgørelsen. Margenen fastlægges efter beskaffenheden af det arbejde, der skal udføres. Det mindste antal må ikke være under fem. Det største antal kan fastsættes til tyve. Under alle omstændigheder skal antallet af ansøgere, der opfordres til at afgive bud, være tilstrækkelig stort til at sikre reel konkurrence. 3. Når de ordregivende myndigheder indgår en kontrakt ved udbud efter forhandling i de i artikel 7, stk. 2, omhandlede tilfælde, må antallet af ansøgere, der har adgang til at forhandle, ikke være mindre end tre, forudsat at der er et tilstrækkeligt antal kvalificerede ansøgere. 4. Medlemsstaterne sørger for, at de ordregivende myndigheder uden forskelsbehandling retter henvendelse til entreprenører i andre medlemsstater, der opfylder de stillede krav, og at dette sker på samme betingelser som dem, der gælder for de nationale entreprenører.«
3

Artikel 5, stk. 1-3, i direktiv 89/104 bestemte: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemærket. 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed.«
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 6, sammenholdt med artikel 9, i Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb (EFT L 199, s. 1) – aftale om indkøb af et softwareprogram til brug for indregistreringen af køretøjer indgået uden udbudsprocedure mellem to offentligretlige juridiske personer med ansvar for tjenester vedrørende databehandling for kommunerne.
58

På baggrund af det ovenstående skal artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 85/337 fortolkes således, at de kompetente myndigheder i en medlemsstat skal underkaste et projekt som omhandlet i punkt 20 i bilag I til dette direktiv — såsom anlæg af stærkstrømsluftledninger med en spænding på mindst 220 kV og en længde på over 15 km — proceduren for vurdering af indvirkningen på miljøet, uanset at dette projekt er grænseoverskridende, og alene en del på under 15 km befinder sig på denne medlemsstats område.
36

Det følger heraf, at ved fortolkningen af begrebet »væsentlig bearbejdning eller forarbejdning« som omhandlet i toldkodeksens artikel 24 for varer, som henhører under pos. 7312 i KN, vil den omstændighed, at der kun anvendes kriteriet om toldpositionsskifte, uden nogen form for angivelse af de særlige bearbejdninger eller forarbejdninger, som disse varer har undergået, kunne begrænse rækkevidden af toldkodeksens artikel 24.
28

Det skal desuden præciseres, at selv om ottende direktiv — i modsætning til Rådets trettende direktiv 86/560/EØF af 17. november 1986 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret på Fællesskabets område (EFT L 326, s. 40) — ikke udtrykkeligt fastsætter muligheden for at udpege en befuldmægtiget person, forholder det sig ikke desto mindre således, at dette direktiv dog heller ikke udelukker dette, hvilket indebærer, at en ansøgning om tilbagebetaling af moms, som svarer til modellen i samme direktivs bilag A, kan underskrives af en befuldmægtiget person.
30

Herved skal det fremhæves, at den omstændighed, at Romana Slanina er skilt fra sin tidligere mand, er uden betydning. Domstolen har nemlig allerede fastslået, at selv om forordning nr. 1408/71 ikke udtrykkeligt omfatter de situationer, der opstår i familien som følge af en skilsmisse, er der intet, der kan begrunde, at disse situationer ikke skulle være omfattet af forordningens anvendelsesområde. En af de sædvanlige følger af en skilsmisse er nemlig, at forældremyndigheden over børnene bliver tillagt en af forældrene, som barnet så skal bo hos. Der kan imidlertid være forskellige grunde — som her en skilsmisse — til, at forældremyndighedsindehaveren forlader sin oprindelsesmedlemsstat og bosætter sig i en anden medlemsstat med henblik på som i den sag, der gav anledning til Humer-dommen, at arbejde dér, eller som i det foreliggende tilfælde i hovedsagen for først at udøve lønnet beskæftigelse dér nogle år efter bosættelsen. I et sådant tilfælde får barnet også bopæl i den anden medlemsstat (jf. Humer-dommen, præmis 42 og 43).
7

Nævnte direktivs artikel 8 med overskriften »Beskyttelsesklausul« tillader medlemsstaterne at træffe følgende foranstaltninger: »1. Hvis en medlemsstat konstaterer, at de i artikel 4, stk. 1 og stk. 2, andet led, omhandlede anordninger, som er korrekt anbragt, vedligeholdt og anvendt i overensstemmelse med deres formål, vil kunne bringe patienternes, brugernes eller en eventuel tredjemands sundhed og/eller sikkerhed i fare, træffer den alle nødvendige foreløbige foranstaltninger til at trække de pågældende anordninger tilbage fra markedet eller til at forbyde eller begrænse markedsføringen eller ibrugtagningen heraf. Den pågældende medlemsstat underretter straks Kommissionen om sådanne foranstaltninger og anfører grundene til beslutningen, herunder navnlig, om den manglende overensstemmelse med dette direktiv skyldes: a) manglende opfyldelse af de i artikel 3 omhandlede væsentlige krav b) ukorrekt anvendelse af de i artikel 5 omhandlede standarder, for så vidt disse standarder hævdes at være anvendt, eller c) en mangel ved selve disse standarder. 2. Kommissionen indleder snarest muligt samråd med de berørte parter. Hvis Kommissionen efter dette samråd konstaterer: — at foranstaltningerne er berettigede, giver den straks den medlemsstat, som har taget initiativet til disse, og de øvrige medlemsstater underretning herom. Hvis den i stk. 1 omhandlede beslutning begrundes i en mangel ved selve standarderne, forelægger Kommissionen efter samråd med de berørte parter sagen for det i artikel 6 omhandlede udvalg inden to måneder, dersom den medlemsstat, der har truffet beslutningen, har til hensigt at fastholde den, og indleder den procedure, der er omhandlet i artikel 6 — at foranstaltningerne er uberettigede, giver den straks den medlemsstat, der har taget initiativet til disse, samt fabrikanten eller hans repræsentant i Fællesskabet underretning herom. 3. Hvis en anordning, som ikke er i overensstemmelse med sikkerhedskravene, er forsynet med EF-mærkning, træffer den kompetente medlemsstat de fornødne foranstaltninger over for den, der har anbragt mærkningen, og underretter Kommissionen og de øvrige medlemsstater herom. 4. Kommissionen sørger for, at medlemsstaterne holdes underrettet om procedurens forløb og resultater.«
59

Ifølge fast retspraksis omfatter etableringsfriheden for medlemsstaternes statsborgere, som indebærer adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder på de vilkår, som i etableringsmedlemsstatens lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere, i henhold til artikel 48 EF en ret for selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet, til at udøve virksomhed i den pågældende medlemsstat via et datterselskab, en filial eller et agentur (jf. dom af 17.1.2008, sag C-105/07, Lammers & Van Cleeff, Sml. I, s. 173, præmis 18, og af 23.4.2009, sag C-406/07, Kommissionen mod Grækenland, præmis 36).
18

Under disse omstændigheder har Corte costituzionale besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 49 EF fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse som artikel 4 i [regionallov nr. 4/2006], hvorefter den regionalskat, der skal betales for luftfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for Regione Sardegnas område, og som selv anvender luftfartøjerne til persontransport i forbindelse med almindelig forretningsflyvning? 2) Udgør nævnte artikel 4 i [regionallov nr. 4/2006] — hvorefter den regionalskat, der skal betales for luftfartøjers mellemlandinger i turistmæssigt øjemed, og som udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for Regione Sardegnas område, der selv anvender luftfartøjerne til persontransport i forbindelse med almindelig forretningsflyvning — statsstøtte til selskaber, der udøver samme form for virksomhed, og som har skattemæssigt hjemsted på Regione Sardegnas område, jf. artikel 87 EF? 3) Skal artikel 49 EF fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse som artikel 4 i [regionallov nr. 4/2006], hvorefter den regionalskat, der skal betales for fritidsfartøjers anløbning i turistmæssigt øjemed, udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for Regione Sardegnas område, hvis erhvervsvirksomhed består i at stille fritidsfartøjer til rådighed for tredjemand? 4) Udgør nævnte artikel 4 i [regionallov nr. 4/2006] — hvorefter den regionalskat, der skal betales for fritidsfartøjers anløbning i turistmæssigt øjemed, og som udelukkende pålægges selskaber med skattemæssigt hjemsted uden for Regione Sardegnas område, hvis erhvervsvirksomhed består i at stille fritidsfartøjer til rådighed for tredjemand — statsstøtte til selskaber, der udøver samme form for virksomhed, og som har skattemæssigt hjemsted på Regione Sardegnas område, jf. artikel 87 EF?«
39

Hvad angår en situation som den i hovedsagen omhandlede, skal det fastslås, at de af sælgeren udførte handlinger i momsmæssig henseende er nært forbundne. Nedrivningen og selve leveringen af grunden har endog overlappet hinanden. Det økonomiske formål med disse handlinger var at tilvejebringe en grund, som var klar til at blive bebygget. I denne henseende kan det ikke — uden at der derved skabes en kunstig opdeling — lægges til grund, at Don Bosco fra den samme person først har erhvervet gamle bygninger med tilhørende jord, som i deres daværende tilstand ikke havde nogen nytteværdi i relation til dette selskabs økonomiske virksomhed, og først herefter ydelserne vedrørende nedrivningen af bygningerne, som alene var egnet til at give grunden en sådan nytteværdi (jf. analogt Aktiebolaget NN-dommen, præmis 25).
Appel af dom afsagt den 8. oktober 2008 af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-68/04, SGL Carbon mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2004/420/EF af 3. december 2003 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 vedrørende et kartel på markedet for elektriske og mekaniske kulstof- og grafitprodukter, og subsidiært om nedsættelse af den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt – manglende hensyntagen til sagsøgerens anbringende vedrørende medregningen af værdien af det bundne forbrug i de berørte virksomheders omsætning og markedsandele, idet Retten anså dette for et nyt anbringende, som ikke kunne antages til realitetsbehandling. Tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
Direktivets artikel 5, som har overskriften »De nationale tilsynsmyndigheders beføjelser og ansvar i forbindelse med netadgang og samtrafik«, bestemmer:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder skal med henblik på at virkeliggøre målsætningerne i artikel 8 [i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33)] tilskynde til og, når det er hensigtsmæssigt, sørge for, at der i henhold til bestemmelserne i dette direktiv etableres den fornødne adgang og samtrafik og sikres interoperabilitet mellem tjenesterne, samt varetage deres ansvar med henblik på at fremme effektiviteten og holdbar konkurrence samt skabe flest mulige fordele for slutbrugerne.

Med forbehold af de foranstaltninger, der kan træffes vedrørende virksomheder med stærk markedsposition i henhold til artikel 8, skal de nationale tilsynsmyndigheder navnlig:

a) i det omfang, det er nødvendigt for at sikre end-to-end-forbindelse, kunne indføre forpligtelser for virksomheder, der kontrollerer adgangen til slutbrugere, herunder i begrundede tilfælde pligt til at sammenkoble deres net, hvis det ikke allerede er sket

[…]

2. Når det pålægges en udbyder at tilbyde adgang i medfør af artikel 12, kan de nationale tilsynsmyndigheder i overensstemmelse med fællesskabsretten fastsætte tekniske eller driftsmæssige betingelser, som skal opfyldes af den, der udbyder og/eller er berettiget til sådan adgang, når det er nødvendigt for at sikre normal drift af nettet. Betingelser, der henviser til gennemførelsen af særlige tekniske standarder eller specifikationer, skal overholde bestemmelserne i artikel 17 i direktiv 2002/21/EF (»rammedirektivet«).

3. Forpligtelser og betingelser, der indføres i overensstemmelse med stk. 1 og 2, skal være objektive, transparente, forholdsmæssige og ikke-diskriminerende og skal gennemføres efter procedurerne i artikel 6 og 7 i direktiv 2002/21/EF (»rammedirektivet«).

4. Hvad angår adgang og samtrafik sørger medlemsstaterne for, at den nationale tilsynsmyndighed kan gribe ind på eget initiativ, når det er begrundet, eller, såfremt virksomhederne ikke er nået frem til en aftale, på foranledning af en af de implicerede parter for at sikre de politiske målsætninger i artikel 8 i direktiv 2002/21/EF (»rammedirektivet«), jf. bestemmelserne i nærværende direktiv og procedurerne i artikel 6 og 7, 20 og 21 i direktiv 2002/21/EF (»rammedirektivet«).«
32

Det følger desuden af fast retspraksis, at en ny regel finder øjeblikkelig anvendelse på endnu ikke indtrådte virkninger af en situation, der er opstået, mens den gamle regel var gældende (jf. bl.a. dom af 10.7.1986, sag 270/84, Licata mod ØSU, Sml. s. 2305, præmis 31). Domstolen har således under anvendelse af dette princip fastslået, at i fraværet af en konkret bestemmelse i en medlemsstats tiltrædelsesakt om særlige betingelser for anvendelsen af en bestemmelse i EF-traktaten skal denne bestemmelse anses for at gælde umiddelbart og for at være bindende for denne medlemsstat fra tiltrædelsesdatoen, således at den finder anvendelse på de fremtidige virkninger af forhold, der er opstået før denne nye medlemsstats tiltrædelse af Fællesskaberne (jf. i denne retning dom af 2.10.1997, sag C-122/96, Saldanha og MTS, Sml. I, s. 5325, præmis 14, og af 29.1.2002, sag C-162/00, Pokrzeptowicz-Meyer, Sml. I, s. 1049, præmis 50).
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. november 2009 –

Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-495/08)

»Traktatbrud – direktiv 85/337/EØF – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt«

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40) – forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt.

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, da det ikke har underlagt ansøgninger om ændring af tilladelser til at genoptage mineraludvinding (»Review of Mineral Planning«), indgivet i Wales før den 15. november 2000, kravene i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 12. november 2009 –

Kommissionen mod Spanien

(Sag C-154/08)

»Traktatbrud – sjette momsdirektiv – artikel 2 og artikel 4, stk. 1, 2 og 5 – harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag – afgiftspligtige – virksomhed eller transaktioner udført af »registradores de la propiedad« i deres funktioner vedrørende afgiftsberegning og som ejere af et kontor for opgørelser på realkreditområdet – økonomisk virksomhed – selvstændig virksomhed – offentligretlige organer, der udøver virksomhed inden for rammerne af varetagelsen af offentlige opgaver – tilsidesættelse af fællesskabsretten, som kan tilskrives en national ret«

1. Traktatbrudssøgsmål – stævning – angivelse af klagepunkter og anbringender – formkrav – påstande affattet utvetydigt [art. 226 EF; statutten for Domstolen, art. 21; Domstolens procesreglement, art. 38, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 60, 63 og 67)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed, der udøves selvstændigt, som omhandlet i sjette direktivs artikel 4 (Rådets direktiv 77/388, art. 2 og art. 4, stk. 1 og 2) (jf. præmis 90, 93, 97, 103, 107, 109, 118 og 127 samt domskonkl.)

3. Medlemsstater – forpligtelser – undladelse – ansvar (art. 226 EF) (jf. præmis 125 og 126)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 2 og artikel 4, stk. 1 og 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) – afgiftspligtige – virksomhed eller transaktioner udført af »registradores de la propiedad«.

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og artikel 4, stk. 1 og 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, idet det anser de ydelser, som »registradores de la propiedad« i deres funktioner vedrørende afgiftsberegning og som ejere af et »oficina liquidadora de distrito hipotecario« (kontor for opgørelser på realkreditområdet) leverer til et »Comunidad Autónoma« (spansk selvstyrende region), for ikke at være undergivet merværdiafgift.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
25

Idet en fortolkning af aftalens bestemmelser anses for nødvendig for at kunne træffe afgørelse, har Bundessozialgericht besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal bestemmelserne i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, navnlig artikel 1, 5, 7 og 16 og artikel 12 og 17-19 i bilag I, fortolkes således, at de er til hinder for, at en person, der er beskæftiget i Tyskland og er bestyrelsesmedlem i et aktieselskab efter schweizisk ret, har pligt til at lade sig forsikre i den tyske pensionsforsikringsordning, når et medlem af direktionen beskæftiget i Tyskland i et aktieselskab efter tysk ret er fritaget herfor?«
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 8. oktober 2008 i sag T-73/04, Carbone-Lorraine mod Kommissionen, hvorved Retten forkastede appellantens søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2004/420/EF af 3. december 2003 – om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 vedrørende et kartel på markedet for elektriske og mekaniske kulstof- og grafitprodukter – eller subsidiært annullation eller nedsættelse af den bøde, der blev pålagt appellanten – tilsidesættelse af princippet om straffens personalitet – beregning af den pålagte bødes størrelse – tæt og vedholdende samarbejde under den administrative procedure – proportionalitets- og ligebehandlingsprincipperne.
61

Anvendelsen af en koefficient på 1,2 på overførselslagret synes umiddelbart at være fordelagtig for de erhvervsdrivende, idet den nedbringer overskudslageret. Det fremgår af den estiske regerings forklaringer, at koefficienten er beregnet ud fra væksten i landbrugsproduktionen i Estland i perioden mellem 2000 og 2004. Denne koefficient giver således mulighed for at ajourføre det gennemsnitlige lager pr. 1. maj i årene 2000-2003 på grundlag af nævnte sats og beregne et overførselslager — og følgelig også et overskudslager — som på proportional vis afspejler udviklingen i den estiske landbrugssektors samlede vækst i perioden mellem den 1. maj 2000 og den . Den tjener således til at skabe et sammenligningsgrundlag mellem lageret pr. og det gennemsnitlige lager pr. 1. maj i de fire forudgående år (jf. i denne retning Balbiino-dommen, præmis 48).