4.

Jeg vil nu gå over til at undersøge den anden af de tre ovenfor angivne muligheder. Spørgsmålet er, om der kan foretages analog anvendelse på monetære udligningsbeløb af den bestemmelse, som med hensyn til eksportrestitutioner for landbrugsprodukter fastsætter, at eksportøren kan få udbetalt disse uden at tilvejebringe bevis for indførslen i bestemmelsestredjelandet, når varen er gået til grunde under transporten som følge af force majeure (artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 192/75, jf. ovenfor). Domstolen har i forskellige tilfælde undersøgt muligheden for en analog anvendelse af fællesskabsbestemmelser, som udelukker, at manglende opfyldelse på grund af force majeure af visse forpligtelser over for offentlige myndigheder kan skade vedkommende erhvervsdrivende. Navnlig er denne mulighed principielt blevet anerkendt i dommen af 20. juni 1970 i sag 73/69, Oehlmanrv mod Hauptzollamt Münster (Sml. 1970, s. 71), skønt dommen derefter udelukkende denne mulighed in concreto på grund af den store forskel mellem de to foreliggende situationer. Endvidere er bestemmelsen om force majeure i artikel 8, stk. 3, i Kommissionens forordning nr. 87/62 af 25. juli 1962 i dom af 20. februar 1975 i sag 64/74, Reich mod Hauptzollamt Landau (Sml. 1975, s. 261) blevet anvendt analogt på importafgiftsreglerne; Domstolen har udtalt, at »den afgift, der er i henhold til artikel 2, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 31/63 forudfastsættes ved import af majs fra en medlemsstat, skal fortsat anvendes på denne import, selv om den ikke gennemføres i den måned, der er angivet i licensbegæringen, såfremt den således indtrufne forsinkelse ikke kan henføres til importørens adfærd eller til normalt forudseelige omstændigheder, men skyldes sådanne force majeure-tilfælde, som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 87/62«. Endelig har Domstolen for nylig haft lejlighed til at anvende artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 192/75 eksportrestitutioner analogt på tiltrædelsesudligningsbeløb. I dom af 11. juli 1978 i sag 6/78, Union française des Céréales mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Sml. 1978, s. 1675) har Domstolen udtalt, at artikel 5, stk. 2, i Kommissionens forordning nr. 269/73, hvorefter betalingen af tiltrædelsesudligningsbeløb er betinget af fremlæggelse af bevis for opfyldelsen af indførselsformaliteterne, i analogi med artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 192/75 skal fortolkes således, at når en vare, som udføres fra en oprindelig medlemsstat til en ny medlemsstat, er blevet ødelagt under transporten på grund af force majeure, har eksportøren ret til de samme udligningsbeløb, som han ville have haft ret til, hvis varen var nået frem til bestemmelsesstedet, og hvis indførselsformaliteterne således var blevet opfyldt dér. Domstolen er især nået frem til denne afgørelse på grundlag af princippet om fællesskabspræferencen, som bør sikres i handelen mellem Fællesskabet i dets oprindelige sammensætning og de nye medlemsstater, allerede før disse blev fuldstændig integreret i den fælles markedsordning for landbrugsvarer. Domstolen anførte, at eksportøren i tilfælde af varens ødelæggelse under transporten som følge af force majeure lider et reelt tab, hvis han ikke får udbetalt tiltrædelsesudligningsbeløb, eftersom den tegnede forsikring til fordel for køberen i henhold til cif-klausulen kun dækker varens værdi på grundlag af dagpriserne i indførselslandet og ikke på grundlag af de højere fælles priser i udførselslandet. For at fastslå, at det er berettiget endnu engang at støtte sig på artikel 6 i forordning nr. 192/75 og udstrække force majeure-undtagelsen ved analogi til monetære udligningsbeløb, forekommer det mig hensigtsmæssigt at begynde med en sammenligning af formålene med eksportrestitutioner, tiltrædelsesudligningsbeløb og monetære udligningsbeløb. Som jeg har anført i mit forslag til afgørelse i sag. 6/78, Union française des Céréales (Sml. 1978, s. 1686), skal restitutionerne »udligne forskellen mellem noteringerne og priserne for produkterne inden for Fællesskabet og på verdensmarkedet« (jf. første betragtning i Rådets forordning 139/67 af 21. 6. 1967); for at opnå dette findes det nødvendigt »at fastlægge en differentiering af restitutionsbeløbet alt efter produkternes bestemmelsessted i betragtning dels af afstanden mellem Fællesskabet og bestemmelseslandenes markeder, dels af de særlige importbetingelser i disse bestemmelseslande« (jf. femte betragtning i nævnte forordning). Sluttelig, som Rådets forordning nr. 87/75 af 13. januar 1975 præciserer i begrundelsen, »er restitutionen et middel til at opretholde udførslen af kornprodukter til tredjelande«. Hvad angår tiltrædelsesudligingsbeløbene blev disse indført ved Akten vedrørende tiltrædelsesvilkårene og tilpasningerne af traktaten. Artiklerne 51 og 52 i Akten gør det muligt for de nye medlemsstater i overgangsperioden at opnå et prisniveau for landbrugsprodukter, der afviger fra det fælles prisniveau; denne afvigelse i prisniveau bliver korrigeret gennem et system med monetær udligning, som finder anvendelse i handelen mellem de nye medlemsstater og Fællesskabet i dets oprindelige sammensætning. Som præciseret i begrundelsen til forordning nr. 229/73 har denne ordning til formål at sikre, at vareudvekslingen finder sted under tilfredsstillende vilkår trods forskellige prisniveauer. Endelig er de monetære udligningsbeløb blevet indført for at råde bod på den uligevægt mellem medlemsstaternes valutaer, som har vist sig i løbet af det sidste tiår. Det er velkendt, at efter nedskrivningen af den franske franc i 1969, svarer de omregningskurser, som anvendes inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik for de fælles priser, der er fastsat i national valuta, ikke længere til de kurser, som gælder for de nationale valutaer på valutamarkedet. Det ved forordning nr. 974/71 indførte system med monetære udligningsbeløb har til formål at neutralisere de virkninger, som de ydre valutafaktorer kan have på landbrugspolitikken, og som fører til, at de inden for landbrugspolitikken anvendte omregningskurser, og de på valutamarkedet gældende kurser ikke længere stemmer overens. Med henblik herpå bliver der fastsat et monetært udligningsbeløb for hver medlemsstats valuta således, at forskellen mellem de enkelte vekselkurser bliver udlignet. De tre systemer, som jeg kort har beskrevet, forfølger altså forskellige tekniske mål, og alligevel har de, udover denne forskel — som genspejler hver enkelts særlige funktion — et fælles og afgørende kendetegn; alle tre har til formål at tillade omsætningen af landbrugsprodukter (hhv. mellem Fællesskabet og tredjelande, mellem de oprindelige medlemsstater og de nye medlemsstater samt i forholdet mellem medlemsstaterne) ved at fjerne de forhindringer, som er knyttet til forskellene mellem de i national valuta gældende priser på de enkelte markeder; disse forhindringer er til skade for handelen med disse produkter og bringer dermed den fælles landbrugspolitiks effektivitet i fare. Dette fælles grundlæggende kendetegn er en første faktor, som muligt kan medføre, at en analog anvendelse kan foretages, ikke blot (som - Domstolen allerede har gjort det) i forholdet mellem restitutionsordningen og ordningen ved tiltrædelsesudligningsbeløb, men ligeledes i forholdet mellem restitutionsordningen og ordningen vedrørende monetære udligningsbeløb. Men dette er ikke alt. Hvis man ser på de monetære udligningsbeløbs specielle funktion, kan der udledes endnu en grund til at anvende force majeure-undtagelsen. Vi har nemlig set, at de monetære udligningsbeløb tjener til at beskytte handelen med landbrugsprodukter inden for Fællesskabet over for kursudsving. Hvis sælgeren i tilfælde som det foreliggende ikke kan oppebære monetær udligning ved indførslen, vil han, uden at det kan tilregnes ham, lide et tab, som netop hænger sammen med kursudsvingene. I dette tilfælde ville systemet med monetære udligningsbeløb ikke opfylde de mål, for hvilke de er indført.