ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, idet det ikke i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2-4, har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at projekter, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, og som henhører under de i bilag II, punkt 1, litra a)-c) og f), til dette direktiv omhandlede projektkategorier, undergives en forudgående godkendelsesprocedure og en vurdering af denne indvirkning, inden der gives tilladelse i overensstemmelse med dette direktivs artikel 5-10.
68

Kongeriget Spanien finder desuden, at en anvendelse af direktiv 89/48 vil få den konsekvens, at det bliver muligt at omgå sondringen mellem officielle eksamensbeviser og specifikke eksamensbeviser i organisk lov 6/2001 blot ved en simpel privat aftale mellem to universiteter, om at et universitet i en anden medlemsstat automatisk anerkender specifikke eksamensbeviser, der udstedes af et spansk universitet. Kongeriget Spanien har henvist til, at det eksamensbevis som »civilingeniør«, som klagerne har påberåbt sig, ikke er et officielt eksamensbevis, men kun et eksamensbevis, der er specifikt for Alicante universitet, og som i overensstemmelse med organisk lov nr. 6/2001 ikke har den virkning, som loven giver officielle eksamensbeviser, hvorfor det er uden akademisk eller erhvervsmæssig gyldighed i Spanien. De studiebeviser, som klagerne har opnået i Spanien, gør det derfor ikke muligt at udøve erhvervet som vejbygningsingeniør i denne medlemsstat. Når klagerne, der har gennemført hele deres studieforløb i Spanien, påberåber sig bestemmelserne i direktiv 89/48 for alligevel at få adgang til dette erhverv, må det følgelig kvalificeres som misbrug eller svigagtig adfærd.
74

Nævnte regering har anført, at det ikke er anvendelsen af det nederlandske system selv, der har negative skattemæssige konsekvenser for R.H.H. Renneberg, men den omstændighed, at det belgiske skattesystem i mindre vid udstrækning end det nederlandske system tillader fradrag for hypotekrenter. Den omstændighed, at R.H.H. Renneberg ikke i Belgien kan opnå, at der tages hensyn til hans negative indtægter, er konsekvensen af, at han har flyttet sin bolig til denne medlemsstat, og ikke af anvendelsen af den nederlandske skattelovgivning. Når en restriktion for de friheder, der er sikret ved traktaten, blot følger af den omstændighed, at de nationale skattesystemer er forskellige, er restriktionen ikke forbudt i fællesskabsretten.
9

Standesamt Niebüll indbragte sagen for Amtsgericht Niebüll med henblik på afgørelse om overførsel af retten til at fastsætte den unge Leonhard Matthias’ efternavn til en af forældrene i overensstemmelse med BGB’s § 1617, stk. 2 og 3. Amtsgericht Niebüll besluttede at udsætte sagen og at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 234 EF. I sin dom af 27. april 2006, Standesamt Stadt Niebüll (sag C-96/04, Sml. I, s. 3561), fastslog Domstolen, at Amtsgericht Niebüll, som sagen var blevet indbragt for inden for rammerne af den frivillige retspleje, optrådte som forvaltningsmyndighed, uden at den samtidig skulle afgøre en retstvist, således at den ikke kunne anses for at udøve en dømmende funktion. Domstolen erklærede sig derfor inkompetent til at besvare det forelagte spørgsmål.
Artikel 29 i direktiv 2001/83, der i det væsentlige gengiver artikel 10 i direktiv 75/319, har følgende ordlyd:

»1. Hvis en medlemsstat mener, at der er grund til at formode, at markedsføringstilladelsen for det pågældende lægemiddel kan indebære sundhedsfare, underretter den straks ansøgeren, referencemedlemsstaten, de andre af ansøgningen berørte medlemsstater og [Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering] herom. Medlemsstaten anfører en detaljeret begrundelse og angiver, hvilke foranstaltninger der måtte kræves for at udbedre eventuelle mangler ved ansøgningen.

2. Alle de berørte medlemsstater skal gøre deres yderste for at nå til enighed om, hvilke foranstaltninger der skal træffes med hensyn til ansøgningen. De giver ansøgeren mulighed for at fremsætte sine synspunkter mundtligt eller skriftligt. Hvis medlemsstaterne imidlertid ikke er nået til enighed inden udløbet af den i artikel 28, stk. 4, omhandlede frist, underretter de straks agenturet herom med henblik på forelæggelse af sagen for udvalget for at få den behandlet efter proceduren i artikel 32.

3. Inden for den i artikel 28, stk. 4, omhandlede frist forelægger de berørte medlemsstater udvalget en detaljeret redegørelse for de spørgsmål, der ikke er opnået enighed om, og grundene til denne uenighed. Ansøgeren får udleveret en kopi af disse oplysninger.

4. Så snart ansøgeren har fået meddelelse om, at sagen er forelagt udvalget, sender han straks dette en kopi af de i artikel 28, stk. 2, omhandlede oplysninger og dokumenter.«
98

Kommissionen har navnlig understreget, at såfremt fænomenet, som Retten har anført i den appellerede doms præmis 284, kun er strukturelt, fordi priserne på det samme lægemiddel er forskellig i de forskellige medlemsstater, er alle fænomener således strukturelle, for så vidt som man meget sjældent finder et forbrugsgode, hvis pris er den samme i hele Fællesskabet. Det er Kommissionens opfattelse, at problemerne i lægemiddelsektoren ikke er mere strukturelle end i andre sektorer, og den har aldrig anset pengebevægelserne for udelukkende at være et væsentligt forhold, der forværrer et andet strukturelt problem. Endelig kan omfanget af Kommissionens forpligtelser hvad angår vurderingen af beviserne i modsætning til, hvad Retten har fundet, ikke afhænge af den lovgivningsmæssige sammenhæng. Der foreligger således en selvmodsigelse i den appellerede doms begrundelse, for så vidt som Retten i dennes præmis 192 endvidere har fastslået, at »[d]en omstændighed, at den retlige og økonomiske sammenhæng, som virksomhederne arbejder inden for, bidrager til at begrænse konkurrencen, kan ikke bevirke, at det billiges, at disse virksomheder gennem en hindring eller en begrænsning af den konkurrence, som findes eller opstår på trods af denne sammenhæng, selv handler i strid med konkurrencereglerne«.
73

I denne henseende har den nederlandske regering hverken i sine skriftlige indlæg for Domstolen eller som svar på de spørgsmål, der er stillet den under retsmødet, påberåbt sig noget relevant argument, der kan begrunde en så betydelig forskel i størrelsen på de gebyrer, der er pålagt de tyrkiske statsborgere, i forhold til dem, der er fastsat for fællesskabsborgere. Det må i denne forbindelse understreges, at den nederlandske regerings påstand, ifølge hvilken undersøgelserne og kontrollerne, der går forud for udstedelsen af en opholdstilladelse til en tyrkisk statsborger, er mere komplicerede og mere bekostelige end dem, der er nødvendige for en fællesskabsborger, ikke kan tiltrædes, henset til, at betalingen af et gebyr i henhold til de nederlandske retsforskrifter udgør en forudsætning for selve behandlingen af ansøgningen om opholdstilladelsen eller forlængelsen af dennes gyldighed, og at intet i øvrigt forhindrer en medlemsstat i at kræve, at ansøgeren selv forelægger en sagsmappe, der indeholder al den dokumentation, der er påkrævet til støtte for en sådan ansøgning, for de kompetente myndigheder.
75

Domstolen har i dom af 10. januar 2006, Kommissionen mod Rådet (sag C-94/03, Sml. I, s. 1, præmis 43), af en grundig analyse af Rotterdamkonventionen udledt, at denne også havde til formål at fremme ansvarsdeling og samarbejde i den internationale handel med visse farlige kemikalier, og at det kunne lægges til grund, at det var gennem vedtagelse af handelsmæssige foranstaltninger for samhandelen med visse farlige kemikalier eller pesticider, at parterne i konventionen havde til hensigt at nå målet om beskyttelse af menneskers sundhed og miljøet. Domstolen konkluderede, at det handelspolitiske led i den nævnte konvention ikke kunne anses for alene at være sekundært i forhold til det hensyn til miljøbeskyttelsen, som konventionen varetog (jf. i denne retning dommen af 10.1.2006 i sagen Kommissionen mod Rådet, præmis 37 og 42), og at denne konvention bestod af to led, hvoraf det ene henhørte under den fælles handelspolitik, mens det andet faldt ind under sundheds- og miljøbeskyttelsespolitikken, der på uadskillelig måde var indbyrdes forbundne, uden at et af disse led var sekundært eller indirekte i forhold til det andet. Afgørelsen om godkendelse af denne konvention på Fællesskabets vegne skulle derfor have hjemmel i artikel 133 EF og artikel 175, stk. 1, EF, sammenholdt med de relevante bestemmelser i artikel 300 EF (jf. i denne retning dommen af 10.1.2006 i sagen Kommissionen mod Rådet, præmis 51). Tilsvarende har Domstolen fastslået, at forordning nr. 304/2003, som gennemfører Rotterdamkonventionen, skulle have hjemmel i artikel 133 EF og artikel 175, stk. 1, EF (dommen i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet).
150

Indledningsvis skal det i lighed med generaladvokaten i punkt 221 og 222 til forslaget til afgørelse fremhæves, at det fremgår af selve ordlyden af samarbejdsmeddelelsens punkt B, litra b), at den »første« virksomhed ikke behøver at have fremlagt hele det bevismateriale, som godtgør alle detaljerne i forbindelse med kartellets virksomhed, men at det er tilstrækkeligt, at den forelægger »afgørende elementer« som bevis for kartellets eksistens. Disse bestemmelser kræver heller ikke, at de fremlagte elementer i sig selv er tilstrækkelige til at kunne udarbejde en klagepunktsmeddelelse, endsige til at træffe endelig beslutning, hvori der fastslås at foreligge en overtrædelse. De i meddelelsens afsnit B, litra b), omhandlede elementer skal imidlertid, selv om de ikke nødvendigvis i sig selv skal være tilstrækkelige til at bevise kartellets eksistens, være af afgørende betydning i dette øjemed. De skal således ikke kun være retningsgivende for de undersøgelser, Kommissionen skal foretage, men skal kunne anvendes direkte som det primære bevisgrundlag for en beslutning, hvori en overtrædelse fastslås at have fundet sted.
38

Desuden er det ubestridt, at den aftale, der er indgået mellem Hamburg kommunes gaderengøringstjeneste og de omhandlede Landkreise, skal vurderes som et resultat af iværksættelsen af et interkommunalt samarbejde mellem parterne i samarbejdet, og at den indeholder krav, der kan sikre opgaven med bortskaffelse af affald. Den har nemlig til formål at gøre det muligt for Hamburg at opføre og drive et affaldsbehandlingsanlæg under de mest gunstige økonomiske forudsætninger takket være tilførslen af affald fra de tilstødende Landkreise, hvilket gør det muligt at opnå en kapacitet på 320000 tons. Opførelsen af anlægget blev af denne årsag først besluttet og gennemført efter indgåelsen af aftalen med de fire omhandlede Landkreise om at anvende anlægget og om deres dertil svarende forpligtelser.
7

Artikel 7 i lov nr. 362/1991 bestemmer: »1. Driften af et privat apotek er forbeholdt fysiske personer i henhold til de gældende bestemmelser samt personselskaber og kooperative selskaber med begrænset ansvar. 2. De i stk. 1 omhandlede selskaber har som eneste formål at drive et apotek. Deres selskabsdeltagere er farmaceuter, der er optaget i farmaceuternes [erhvervsfaglige] forening og har de kvalifikationer, der er fastsat i artikel 12 i lov nr. 475 af 2. april 1968 [om regler for farmaceutiske tjenester (herefter »lov nr. 475/1968«)], med senere ændringer. 3. Ledelsen af det af selskabet drevne apotek overdrages til en af deltagerne, som er ansvarlig for det. […] 5. Hvert af de i stk. 1 nævnte selskaber kan kun drive et enkelt apotek og opnå den hertil svarende tilladelse, forudsat at apoteket er beliggende i den provins, hvor selskabet har sit hovedsæde. 6. Hver farmaceut kan eje en andel i et af de i stk. 1 omhandlede selskaber. 7. Driften af private apoteker er forbeholdt farmaceuter, der er optaget i farmaceuternes [erhvervsfaglige] forening i den provins, hvor apoteket har sit hovedsæde. […] 9. Hvis betingelserne i stk. 2, andet punktum, ikke længere er opfyldt efter erhvervelse af en andel i et af de i stk. 1, omhandlede selskaber ved arv, skal arvingen afhænde sin andel inden for en frist på tre år efter erhvervelsen. I tilfælde af, at arvingen er en ægtefælle eller direkte efterkommer indtil anden arveklasse, udløber fristen, når arvingen fylder 30 år, og i tilfælde af, at arven falder på et senere tidspunkt, udløber fristen ti år efter datoen for erhvervelsen af den omhandlede andel. Denne tiårsfrist finder udelukkende anvendelse, såfremt arvingen senest et år efter erhvervelsen af andelen tilmelder sig som studerende på farmaceutstudiet ved en statslig højere læreanstalt eller en læreanstalt, som har beføjelse til at udstede eksamensbeviser. […] 10. Stk. 9 finder ligeledes anvendelse, såfremt det private apotek drives af en arving i den forstand, som er omhandlet i artikel 12, stk. 12, i lov [nr. 475/1968], som ændret. […]«
27

Det fremgår af de sagsakter, som den forelæggende ret har fremsendt til Domstolen, at det med nævnte § 5j forfulgte formål er at give forbrugeren en ret til at anlægge sag med henblik på at håndhæve et sådant »gevinsttilsagn«, når den pågældende er blevet kontaktet personligt af en erhvervsdrivende, som derved har vildledt forbrugeren ved at give denne indtryk af at have vundet en gevinst, mens det egentlige formål med transaktionen er at tilskynde til bestilling af varer eller tjenesteydelser, der udbydes af den erhvervsdrivende. For at yde en effektiv beskyttelse mod en sådan fremgangsmåde har forbrugeren således ret til at søge dette løfte fuldbyrdet i civilretlig henseende på samme måde, som hvis den erhvervsdrivende havde givet forbrugeren et retligt bindende tilsagn om den nævnte gevinst. Med henblik herpå anses der at bestå et retsforhold mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 13. september 2009 i sag T-226/01, CAS Succhi di Frutta mod Kommissionen, hvorved Retten har frifundet Kommissionen for en påstand om erstatning for det tab, sagsøgeren hævder at have lidt som følge af Kommissionens beslutning K(96) 1916 af 22. juli 1996 og K(96) 2208 af 6. september 1996, vedtaget inden for rammerne af Kommissionens forordning (EF) nr. 228/96 af 7. februar 1996 om levering af frugtsaft og marmelade til befolkningerne i Armenien og Aserbajdsjan (EFT L 30, s. 18).
62

I denne forbindelse skal det navnlig bemærkes, at det følger af den i denne doms præmis 50-53 nævnte retspraksis, at en sådan påvirkning generelt kan skyldes den omstændighed, at støttemodtageren driver virksomhed på et europæisk marked, der er liberaliseret, men i modsætning til de omstændigheder, der forelå i de nævnte sager, forholder det sig dog i det foreliggende tilfælde således, at støttetildelingerne ikke har direkte forbindelse til støttemodtagerens virksomhed på dette marked, men omfatter finansiering af omkostninger vedrørende markedsindtrængen i tredjelande. Under disse omstændigheder — og så meget desto mere som det drejer sig om støtte, hvor subventionsækvivalenten udgør et forholdsvis lavt beløb — er de nævnte støttetildelingers påvirkning af handelen og konkurrencen inden for Fællesskabet mindre umiddelbar og vanskeligere at gennemskue, hvorfor Kommissionen burde have givet en mere detaljeret begrundelse for sin beslutning.
Direktivets artikel 40 bestemmer:

»[…]

3. Hvis de kompetente myndigheder i en medlemsstat konstaterer, at et selskab, der på denne medlemsstats område har en filial eller driver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, overtræder de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det, henstiller de til det pågældende selskab at bringe disse ulovlige forhold til ophør.

4. Foretager vedkommende selskab sig ikke det nødvendige, giver de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom. Disse træffer snarest muligt alle nødvendige foranstaltninger med henblik på, at det pågældende selskab bringer de ulovlige forhold til ophør. De kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat underrettes om arten af disse foranstaltninger.

5. Hvis selskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige, eller den pågældende medlemsstat ikke træffer nogen foranstaltninger, fortsat overtræder de retsregler, der gælder i den pågældende medlemsstat, kan denne, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom, træffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller standse yderligere overtrædelser og, såfremt det er strengt nødvendigt, forbyde selskabet at indgå flere forsikringsaftaler på dens område. Medlemsstaterne drager omsorg for, at det på deres område er muligt at give forsikringsselskaberne de nødvendige meddelelser.

6. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til i nødstilfælde at træffe egnede forholdsregler for at forhindre lovovertrædelser på deres område. Dette indebærer også mulighed for at forhindre et forsikringsselskab i at fortsætte med at indgå nye forsikringsaftaler på deres område.

7. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner ved overtrædelser på deres område.

[…]«
Direktivets artikel 6 lyder således:

»[…]

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de — hvis det anses for nødvendigt — har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
17

På denne baggrund har Bundesgerichtshof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Giver bestemmelserne i artikel 5, stk. 1, litra o), og artikel 6, stk. 1, litra b), nr. iii), i […] direktiv [64/433], sammenholdt med artikel 5, stk. 1, artikel 7 og 8 i […] direktiv 89/662, svinekødsproducenter og -forhandlere en retlig position, som i tilfælde af fejl ved direktivets gennemførelse og anvendelse kan udløse et fællesskabsretligt erstatningsansvar for staten? 2) Kan svinekødsproducenter og -forhandlere — uanset besvarelsen af det første spørgsmål — som grundlag for et fællesskabsretligt erstatningsansvar for staten påberåbe sig, at EF-traktatens artikel 30 [nu artikel 28 EF] er blevet tilsidesat, såfremt de ovennævnte direktivers gennemførelse og anvendelse er i strid med fællesskabsretten? 3) Kræver fællesskabsretten, at forældelsesfristen for et fællesskabsretligt erstatningsansvar for staten afbrydes, hvis der verserer en traktatbrudssag i medfør af artikel 226 EF, eller at fristen suspenderes indtil sagens afslutning, såfremt der ikke i national ret findes et effektivt retsmiddel, hvorved medlemsstaten kan tvinges til at gennemføre et direktiv? 4) Begynder forældelsesfristen for et fællesskabsretligt erstatningsansvar for staten, der er baseret på en utilstrækkelig gennemførelse af et direktiv og et dertilhørende (de facto) importforbud, uafhængigt af den anvendelige nationale ret, først at løbe, når direktivet er fuldstændig gennemført, eller kan forældelsesfristen i overensstemmelse med national ret allerede begynde at løbe, når de første skadevirkninger er indtrådt, og yderligere skadevirkninger kan forudses? Såfremt direktivets fuldstændige gennemførelse har betydning for, hvornår forældelsesfristen begynder at løbe, gælder dette da generelt eller kun, når direktivet indrømmer enkeltpersoner rettigheder? 5) Henset til, at medlemsstaterne ikke må udforme betingelser for skadeserstatning i medfør af det fællesskabsretlige erstatningsansvar for staten, der er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål efter national ret, og til, at det ikke i praksis må gøres umuligt eller urimeligt vanskeligt at opnå erstatning, er der da generelle betænkeligheder ved en national lovgivning, hvorefter der ikke indtræder erstatningspligt, hvis skadelidte forsætligt eller uagtsomt har undladt at afværge skaden ved hjælp af et retsmiddel? Foreligger der også betænkeligheder ved denne »forrang for den primærretlige beskyttelse«, når den kun gælder med det forbehold, at den med rimelighed kan kræves anvendt af den berørte part? Er den allerede urimelig i fællesskabsretlig forstand, hvis den pågældende ret ikke kan forventes at kunne besvare de omhandlede fællesskabsretlige spørgsmål uden forelæggelse for […] Domstol[en], eller når der allerede verserer en traktatbrudsprocedure i medfør af artikel 226 EF?«
109

ADM har nærmere bestemt anfægtet Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 247 af ADM’s intentioner på mødet den 4. oktober 1994. Retten antog nemlig, at ADM’s adfærd på dette møde ikke sigtede mod at annoncere virksomhedens udtræden af kartellet, men mere var et udtryk for forhandlingsstrategi og havde til formål at fremme appellantens ønsker inden for kartellet, og Retten konkluderede heraf, at ADM ønskede at fortsætte i kartellet. ADM kan imidlertid ikke kritiseres for kun at have haft til hensigt at fortsætte i kartellet, for så vidt som ADM offentligt gav udtryk for sit ønske om at indstille sin deltagelse i kartellet, og artikel 81 EF er til hinder for, at subjektive faktorer inddrages til støtte for, at der foreligger en tilsidesættelse af artiklens bestemmelser, da forskriften begrænser sig til at forbyde godtgjorte handlinger.