ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
81

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 89, stk. 4, i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med samme forordnings artikel 64, stk. 2, litra d), og artikel 80, stk. 2, i forordning nr. 1308/2013, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der bestemmer, at når en person i denne medlemsstat markedsfører et parti vin importeret fra et tredjeland, der ikke er i overensstemmelse med de ønologiske fremgangsmåder, der er omhandlet i artikel 80, stk. 2, litra a) eller c), i forordning nr. 1308/2013, fremlægger et V I 1-dokument, der er udarbejdet for dette parti, og attesterer, at det pågældende parti er blevet fremstillet i overensstemmelse med de ønologiske fremgangsmåder, der er anbefalet og offentliggjort af OIV eller godkendt af EU, påhviler bevisbyrden for, at denne vinhandler er skyld i en tilsidesættelse af forbuddet mod markedsføring i artikel 80, stk. 2, i forordning nr. 1308/2013, de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat.
15

§ 97a i Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (lov om ophavsret og beslægtede rettigheder) af 9. september 1965 (BGBl. 1965 I, s. 1273) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »UrhG«), med overskriften »Advarselsskrivelse« har følgende ordlyd: »1) Inden der anlægges søgsmål, skal den krænkede part fremsende en advarselsskrivelse til den krænkende part med krav om at bringe forholdet til ophør og give den pågældende mulighed for at bilægge tvisten ved at afgive erklæring om en undladelsesforpligtelse, der udløser en passende konventionalbod i tilfælde af overtrædelse. 2) Advarselsskrivelsen skal på en klar og forståelig måde indeholde: 1. en angivelse af navnet eller selskabsnavnet på den forurettede, såfremt det ikke er den forurettede selv, men en repræsentant herfor, som er afsender af advarselsskrivelsen 2. en nøjagtig beskrivelse af den begåede krænkelse af en rettighed 3. en detaljeret beregning af betalingskravene, alt afhængig af, om der er tale om en erstatning eller en godtgørelse af udgifter, og 4. i tilfælde af, at der kræves en erklæring om forpligtelse til at undlade at udøve en bestemt adfærd, en angivelse af, i hvilken grad den foreslåede forpligtelse rækker videre end den krænkelse, der er genstand for advarselsskrivelsen. En advarselsskrivelse, der ikke opfylder første punktum, har ingen retsvirkning. 3) Såfremt advarselsskrivelsen er berettiget og i overensstemmelse med stk. 2, første punktum, punkt 1-4, kan der kræves godtgørelse af de nødvendige udgifter. Med hensyn til anvendelsen af en advokats tjenester er godtgørelsen af nødvendige udgifter – for så vidt angår advokatsalærer – begrænset til et beløb svarende til en sagsværdi på 1000 EUR i forbindelse med et søgsmål vedrørende forbud og ophør, såfremt den person, mod hvem kravet rejses: 1. er en fysisk person, som ikke anvender værker, der er beskyttede i henhold til nærværende lov, eller andre ved nærværende lov beskyttede genstande i forbindelse med sin erhvervsmæssige eller selvstændige erhvervsmæssige virksomhed, og 2. ikke allerede er forpligtet til at undlade at udøve bestemte former for adfærd som følge af en kontraktmæssig rettighed hos den person, der er afsender af advarselsskrivelsen, eller på grundlag af en endelig retsafgørelse eller et fogedforbud. Den i andet punktum angivne værdi finder ligeledes anvendelse, såfremt der på samme tid påberåbes en ret til at nedlægge forbud og en ret til at kræve undladelse. Andet punktum finder ikke anvendelse, såfremt den pågældende værdi er urimelig under det konkrete tilfældes særlige omstændigheder. […]«
43

Hvad for det andet angår Republikken Bulgariens argumentation om, at det var umuligt for den inden for den frist, der er fastsat i direktiv 2008/56, at opfylde sine forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 17, stk. 2 og 3, bl.a. på grund af dels de vanskeligheder, der opstod i forbindelse med forsøget på tildeling af den omhandlede offentlige kontrakt, dels nødvendigheden af at overholde kravene i EU-retten, den relevante nationale lovgivning og proceduren for godkendelse af projektet Scirena Black Sea, bemærkes, at Republikken Bulgarien ikke har forklaret, hvordan nødvendigheden af at overholde EU-rettens krav var til hinder for, at medlemsstaten kunne opfylde sine forpligtelser i henhold til den ovenfor nævnte bestemmelse i direktiv 2008/56. I øvrigt er det tilstrækkeligt at henvise til, at det følger af fast retspraksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister, der følger af et direktiv, ikke overholdes (dom af 2.4.2020, Kommissionen mod Spanien, (Risiko for oversvømmelse – De Kanariske Øers forvaltningsplaner), C-384/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:271, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis).
Hotărârea Guvernului nr. 1/2016 pentru aprobarea normelor metodologice de aplicare a Legii nr. 227/2015 privind Codul fiscal (regeringsbeslutning nr. 1/2016 om godkendelse af de nærmere regler for anvendelsen af lov nr. 227/2015 om skatter og afgifter) af 6. januar 2016 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 22 af 13.1.2016) fastsætter i kapitel IX med overskriften »Afgiftsfritagne transaktioner« i afdeling 1, nr. 42:

»1. Den mulighed for afgiftsfritagelse for erhvervsuddannelse for voksne, som er fastsat i artikel 292, stk. 1, litra f), i lov om skatter og afgifter, kan anvendes af afgiftspligtige personer, der er godkendt til dette formål i henhold til regeringsdekret nr. 129/2000 om erhvervsuddannelse for voksne, som bekendtgjort på ny og med senere ændringer og tilføjelser, af afgiftspligtige personer, som har ret til at udbyde erhvervsuddannelse til ansatte i den civile luftfart i henhold til Legea nr. 223/2007 privind Statutul personalului aeronautic civil navigant profesionist din aviația civilă din România [(lov nr. 223/2007 om personalevedtægten for ansatte inden for den civile luftfart i Rumænien)] med senere ændringer og tilføjelser, samt af det nationale agentur for offentligt ansatte og disses efter- og videreuddannelse. Erhvervsuddannelsesydelser, som professionelle undervisere præsterer på grundlag af partnerskabsaftaler, der er indgået med det nationale agentur for offentligt ansatte i henhold til artikel 23 i Hotărâreă Guvernului nr. 1066/2008 pentru aprobarea normelor privind formarea profesională a funcționarilor publici [(regeringsbeslutning nr. 1066/2008 om godkendelse af reglerne om erhvervsuddannelse til offentligt ansatte)], er ligeledes afgiftsfritaget.

[…]

3. Den mulighed for afgiftsfritagelse, som er fastsat i artikel 292, stk. 1, litra f), i lov om skatter og afgifter, finder også anvendelse på levering af varer og ydelser med nær tilknytning til undervisningsydelser, såsom salg af lærebøger, tilrettelæggelse af konferencer, der er forbundet med undervisning, og som er tilrettelagt af offentlige institutioner eller andre organer, som udøver undervisningsvirksomhed eller forestår erhvervsuddannelse for voksne, afholdelse af eksaminer med henblik på adgang til uddannelse eller af erhvervsuddannelse for voksne.

[…]«
32

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 30a skal fortolkes således, at et instrument, der giver indehaveren ret til i en begrænset periode på et bestemt sted at benytte ydelser op til en vis værdi, kan udgøre en »voucher« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 30a, nr. 1), selv om en gennemsnitsforbruger på grund af dette instruments begrænsede gyldighedsperiode ikke kan benytte samtlige ydelser, som kortet giver mulighed for. Dette instrument udgør en »voucher til flere formål« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 30a, nr. 3), eftersom den moms, der skal betales af disse ydelser, ikke kendes på tidspunktet for udstedelsen af instrumentet.
33

I denne henseende skal det fremhæves, at selv om det er korrekt, at artikel 12 i bekendtgørelsen af 23. december 2016 ikke i sig selv er rettet mod de personer, der skal betale den faste turistskat, men til personer, der har spillet en rolle som formidler i forbindelse med driften af et turistindkvarteringssted mod vederlag, og at formålet med denne bestemmelse er, at der under administrativt bødeansvar stilles oplysninger til rådighed for forvaltningen i hovedstadsregionen Bruxelles, forholder det sig ikke desto mindre for det første således, at den forvaltning, som er adressat for disse oplysninger, er skatteforvaltningen, for det andet at artikel 12, således som den forelæggende ret selv har fremhævet, er en del af en skattelovgivning, nemlig bekendtgørelsen af 23. december 2016, og for det tredje at de oplysninger, som denne bestemmelse kræver videregivet, efter deres art er uløseligt forbundet med nævnte lovgivning, fordi det alene er disse oplysninger, der kan identificere den person, der reelt skal betale skatten, skattens beregningsgrundlag, dvs. indkvarteringssted i hjemmet, antallet af indkvarteringsenheder og antallet af overnatninger, og dermed skattens størrelse.
12

Fjerde, sjette og ottende afsnit i præamblen til denne aftale har følgende ordlyd: »Som minder om, at EU-retten og Euratomretten i sin helhed i overensstemmelse med artikel 50 [TEU] sammenholdt med […] artikel 106a [EA] og med forbehold af denne aftales bestemmelser ophører med at finde anvendelse på Det Forenede Kongerige på datoen for denne aftales ikrafttræden, […] Som erkender, at det er nødvendigt at sikre en gensidig beskyttelse af unionsborgere og statsborgere i Det Forenede Kongerige samt af deres respektive familiemedlemmer, hvis disse har udøvet retten til fri bevægelighed inden en i denne aftale fastsat dato, og at sikre, at de rettigheder, de har i medfør af denne aftale, kan håndhæves og er baseret på princippet om ikkeforskelsbehandling; og som også erkender, at rettigheder, der følger af perioder med social sikring, bør beskyttes, […] Som tager i betragtning, at det er i både Unionens og Det Forenede Kongeriges interesse at fastlægge en overgangsperiode eller gennemførelsesperiode, i hvilken EU-retten, herunder internationale aftaler – uanset alle de konsekvenser Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen får for så vidt angår Det Forenede Kongeriges deltagelse i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, navnlig udløbet på datoen for denne aftales ikrafttræden af de mandater, som varetages af alle de medlemmer af Unionens institutioner, organer og agenturer, der er nomineret, udnævnt eller valgt i forbindelse med Det Forenede Kongeriges medlemsskab af Unionen – bør finde anvendelse for og i Det Forenede Kongerige og som hovedregel med samme virkning for så vidt angår medlemsstaterne for at undgå forstyrrelser i den periode, hvor der føres forhandlinger om aftalen/aftalerne om de fremtidige forbindelser«.
52

Det bemærkes endvidere, at EU-lovgiver i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed, der er sikret ved artikel 45 TEUF, har fundet, at denne grundlæggende frihed omfatter disse arbejdstageres ret til at blive valgt som repræsentanter for fagforeningerne i deres beskæftigelsesstat. Som generaladvokaten har anført i punkt 53 i forslaget til afgørelse, er anvendelsesområdet for direktiv 2000/78, der er omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra d), således taget fra Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968, L 257, s. 2), som i artikel 8, stk. 1, fastsatte, at en arbejdstager har ret til at være valgbar til organer, der repræsenterer arbejdstagerne i de pågældende virksomheder, mens artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1), som erstattede forordning nr. 1612/68, fastsætter, at den ret til ligebehandling, som en arbejdstager har med hensyn til medlemskab af fagforeninger og udøvelse af fagforeningsrettigheder, omfatter adgang til administrative eller ledende stillinger i en fagforening.
13

Ved dom af 15. marts 2020 konstaterede Bezirksgericht Schwechat (distriktsdomstolen i Schwechat), at en del af flyets passagerer inden JR var gået ned af samme mobile trappe som hende, og at ingen af dem havde klaget over et glat sted på denne trappe eller var faldet. Denne retsinstans anførte navnlig, at den nævnte trappe var af metal og ikke var overdækket, idet Wien-Schwechat lufthavn ikke har overdækkede trapper, at dens trin var tilstrækkeligt brede til, at to personer kunne gå ned ad den ved siden af hinanden, at overfladen på disse trin, der var af riflet blik, gjorde dem særligt skridsikre, og at dette udstyr var godkendt og kontrolleret af Technischer Überwachungsverein (teknisk tilsyn, Østrig). Nævnte retsinstans fastslog, at den pågældende trappe ikke var mangelfuld eller beskadiget, og at trinene, selv om de måtte have været fugtige, hverken var glatte, olierede, fedtede eller generelt beskidte, idet der kun på de sidste tre trin var enkelte beskidte, punktformede steder af ubestemt konsistens. Denne retsinstans udledte heraf, at den ikke kunne fastslå, hvorfor JR faldt.
9

Artikel 8 i denne forordning med overskriften »Udpegelse af lufttrafiktjenesteudøvere« bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer for så vidt angår luftrummet under deres ansvarsområde, at der udøves lufttrafiktjenester med eneret inden for specifikke luftrumsblokke. Med henblik herpå udpeger medlemsstaterne en lufttrafiktjenesteudøver, som er indehaver af et certifikat, der er gyldigt i [Unionen]. 2. I forbindelse med levering af grænseoverskridende tjenester skal medlemsstaterne sikre, at overholdelse af denne artikel og artikel 10, stk. 3, ikke hindres af deres nationale retsregler, der kræver, at lufttrafiktjenesteudøvere, som udøver tjenester i et luftrum, der hører ind under denne medlemsstats ansvarsområde: a) skal ejes, enten direkte eller i kraft af en ejermajoritet, af denne medlemsstat eller dennes statsborgere, eller b) skal have deres hovedaktivitetssted eller vedtægtsmæssige hjemsted på denne medlemsstats område, eller c) alene må benytte faciliteter i denne medlemsstat. 3. Medlemsstaterne definerer, hvilke rettigheder og forpligtelser de udpegede lufttrafiktjenesteudøvere har. Forpligtelserne kan omfatte vilkår for rettidig levering af relevante oplysninger, der gør det muligt at identificere al flyvning med luftfartøjer i det luftrum, som hører ind under medlemsstaternes ansvarsområde. 4. Medlemsstaterne skal kunne udøve et skøn ved valget af lufttrafiktjenesteudøver, forudsat at denne opfylder de krav og betingelser, der er omhandlet i artikel 6 og 7. 5. For så vidt angår de funktionelle luftrumsblokke, som er oprettet i medfør af artikel 9a, og som strækker sig over luftrum, der hører ind under mere end én medlemsstats ansvarsområde, udpeger de berørte medlemsstater sammen, jf. stk. 1, én eller flere lufttrafiktjenesteudøvere mindst en måned før iværksættelsen af den funktionelle luftrumsblok. 6. Medlemsstaterne underretter omgående Kommissionen og de andre medlemsstater om enhver beslutning truffet i medfør af denne artikel vedrørende udpegelse af lufttrafiktjenesteudøvere inden for de specifikke luftrumsblokke i det luftrum, der hører ind under deres ansvarsområde.«
30

På denne baggrund har Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (den regionale appeldomstol i Bremen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Erstatter en arvings erklæring om afkald på arv, som denne afgiver til den kompetente ret i en medlemsstat, der tjener som den pågældendes sædvanlige opholdssted, under opfyldelse af de dér gældende formelle krav, den erklæring om afkald på arv, som skal afgives over for den ret i en anden medlemsstat, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, således at den anses for gyldigt afgivet på tidspunktet for afgivelsen af erklæringen (substitution)? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er det foruden den formelt gyldige erklæring over for den kompetente ret på det sædvanlige opholdssted for den, der giver afkald, en betingelse for, at hans erklæring om afkald på arv opnår gyldighed, at han orienterer den ret i en anden medlemsstat, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, om, at han har afgivet erklæringen? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, og det andet spørgsmål besvares bekræftende: a) Er det en betingelse for, at erklæringen om afkald på arv opnår gyldighed, navnlig med hensyn til overholdelsen af de frister for at give afkald, der gælder på rettens hjemsted, at den ret, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, kontaktes på det sprog, der gælder på rettens hjemsted? b) Er det en betingelse for, at erklæringen om afkald på arv opnår gyldighed, navnlig med hensyn til overholdelsen af de frister for at afgive denne erklæring, der gælder på rettens hjemsted, at den ret, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, får tilsendt de dokumenter vedrørende afkaldet, der er udstedt af den kompetente ret på det sædvanlige opholdssted for den, der giver afkald, i original og oversættelse?«
Forordningens artikel 54 med overskriften »Rettighedsfortabelse på grund af passivitet« bestemte:

»1. Har indehaveren af et [EU-varemærke] i fem på hinanden følgende år tålt brugen af et yngre [EU-varemærke] inden for [Unionen] med kendskab til denne brug, kan han ikke under henvisning til det ældre varemærke kræve det yngre varemærke erklæret ugyldigt eller modsætte sig brugen af det for varer eller tjenesteydelser, for hvilke det yngre varemærke er blevet anvendt, medmindre ansøgningen om registrering af det yngre [EU-varemærke] er indgivet i ond tro.

2. Hvis indehaveren af et af de i artikel 8, stk. 2, omhandlede ældre nationale varemærker eller af et andet ældre tegn omhandlet i artikel 8, stk. 4, i fem på hinanden følgende år har tålt og været bekendt med brugen af et yngre [EU-varemærke] i den medlemsstat, hvor det ældre varemærke eller det ældre tegn er beskyttet, kan den pågældende indehaver ikke under henvisning til det ældre varemærke eller det ældre tegn kræve det yngre varemærke erklæret ugyldigt for varer eller tjenesteydelser, for hvilke det yngre varemærke er blevet anvendt, medmindre ansøgningen om registrering af det yngre [EU-varemærke] er indgivet i ond tro.

[…]«
66

Det er derfor begrundet at antage, at den bidragsberettigedes sædvanlige opholdssted, henset til dette formål, er det sted, hvor det sædvanlige midtpunkt for den bidragsberettigedes livsinteresser faktisk befinder sig, under hensyntagen til den bidragsberettigedes familiemæssige og sociale omgivelser. Dette gælder så meget desto mere, når den bidragsberettigede er et lille barn, henset til behovet for i overensstemmelse med artikel 24, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder at tage behørigt hensyn til dette barns tarv, hvilket bl.a. kræver, at det, således som den polske regering i det væsentlige har fremhævet, sikres, at barnet råder over tilstrækkelige midler, henset til de familiemæssige og sociale omgivelser, som det skal leve i.
68

Den franske regering har i denne henseende gjort gældende, at det fremgår af forarbejderne til direktiv 90/435, at bestemmelserne i direktivets artikel 7, som ikke var indeholdt i det af Kommissionen fremsatte oprindelige direktivforslag, på Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands initiativ blev tilføjet i dette udkast under forhandlingerne herom mellem medlemsstaterne med henblik på at dække forskudsselskabsskat (advance corporation tax) og hermed forbundne aftalebestemmelser. Dette forslag til artikel 7 blev støttet af den franske delegation, og affattelsen af denne artikel blev præciseret, således at artiklen udtrykkeligt omhandler forskudsskat. Det fremgår af det efterfølgende i forarbejderne, at EU-lovgiver med vedtagelsen af artikel 7 i direktiv 90/435 klart havde til hensigt at udelukke bl.a. de franske ordninger for forskudsskat og skattegodtgørelse fra direktivets anvendelsesområde.
Artikel 8 i direktiv 2014/42 med overskriften »Sikkerhedsforanstaltninger« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de personer, der er berørt af foranstaltningerne i dette direktiv, har adgang til effektive retsmidler og en retfærdig rettergang med henblik på at gøre deres rettigheder gældende.

2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at enhver afgørelse om indefrysning meddeles den berørte person så hurtigt som muligt, efter [at] afgørelsen er fuldbyrdet. Meddelelsen herom skal, i det mindste kortfattet, angive grunden eller grundene til den pågældende afgørelse. Hvis det er nødvendigt for at undgå, at en strafferetlig efterforskning bringes i fare, kan de kompetente myndigheder vente med at meddele den berørte person afgørelsen om indefrysning.

3. Afgørelsen om indefrysning forbliver kun i kraft, så længe det er nødvendigt for at sikre formuegodet med henblik på en eventuel senere konfiskation.

4. Medlemsstaterne giver mulighed for, at personer, hvis formuegoder er berørt, kan gøre indsigelse mod afgørelsen om indefrysning ved domstolene i overensstemmelse med procedurerne foreskrevet i national ret. Disse procedurer kan bestemme, at afgørelsen, såfremt den oprindelige afgørelse om indefrysning er truffet af en anden kompetent myndighed end en retslig myndighed, først skal forelægges for en retslig myndighed med henblik på godkendelse eller fornyet prøvelse, før der kan gøres indsigelse mod den ved domstolene.

5. Indefrosne formuegoder, som ikke efterfølgende konfiskeres, tilbageleveres straks. Betingelserne eller procedurereglerne for tilbagelevering af sådanne formuegoder fastsættes i henhold til national lovgivning.

6. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle afgørelser om konfiskation begrundes, og at afgørelsen meddeles den berørte person. Medlemsstaterne giver mulighed for, at en person, som en afgørelse om konfiskation er rettet mod, kan gøre indsigelse mod afgørelsen om konfiskation ved domstolene.

[…]

9. Tredjemænd skal kunne gøre krav på ejerskab eller andre former for ejendomsrettigheder, herunder i de i artikel 6 omhandlede tilfælde.

[…]«
7

Direktivets artikel 2 med overskriften »Formål« fastsætter: »Dette direktiv har til formål at beskytte vikaransatte og forbedre kvaliteten af vikararbejde ved at sikre, at princippet om ligebehandling, som fastsat i artikel 5, gælder for vikaransatte, og ved at anerkende vikarbureauer som arbejdsgivere samtidig med, at der tages hensyn til behovet for at etablere passende rammer for anvendelsen af vikararbejde med henblik på at bidrage effektivt til at skabe arbejdspladser og til at udvikle fleksible former for arbejde.«
Antidumpingaftalens artikel 2, der har overskriften »Konstatering af dumping«, bestemmer følgende:

»2.1 I denne aftale anses en vare for at være en dumpingvare, dvs. bragt i handelen i et andet land til en pris, der er lavere end varens normale pris, hvis eksportprisen på den vare, der udføres fra et land til et andet, er lavere end den tilsvarende pris for samme vare i normal handel, når den er bestemt til forbrug i eksportlandet.

2.2 Sælges samme vare ikke i normal handel på eksportlandets hjemmemarked, eller muliggør et sådant salg ikke en behørig sammenligning på grund af den særlige markedssituation eller det pågældende salgs ringe omfang på eksportlandets hjemmemarked, fastlægges dumpingmargenen ved en sammenligning med den tilsvarende pris for samme vare ved udførsel til et velvalgt tredjeland, forudsat at denne pris er repræsentativ, eller med produktionsomkostningerne i oprindelseslandet med et rimeligt tillæg til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.

[…]«