ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den forpligter den medlemsstat, hvori en unionsborger er statsborger, til at lette meddelelsen af en opholdstilladelse for en ikke-registreret partner, der er tredjelandsstatsborger, og med hvem unionsborgeren har en behørigt dokumenteret varig tilknytning, når den nævnte unionsborger efter at have udøvet sin ret til fri bevægelighed til at arbejde i en anden medlemsstat i overensstemmelse med betingelserne fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF med sin partner vender tilbage til den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger, for at tage ophold dér.

I denne forbindelse skal det præciseres, at det nævnte direktivs artikel 3, stk. 2, første afsnit, litra b), specifikt tager sigte på den partner, med hvem unionsborgeren har en behørigt dokumenteret og varig tilknytning. Denne sidste bestemmelse fastsætter, at værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med dens nationale lovgivning skal lette denne partners indrejse og ophold.

Ifølge Domstolens praksis forpligter direktivets artikel 3, stk. 2, ikke medlemsstaterne til at anerkende en ret til indrejse og ophold for tredjelandsstatsborgere omhandlet i denne bestemmelse, men forpligter medlemsstaterne til at give ansøgninger indgivet af tredjelandsstatsborgere omhandlet i den nævnte artikel en vis fortrinsret i forhold til ansøgninger om indrejse og ophold fra andre tredjelandsstatsborgere (jf. i denne retning dom af 5.9.2012, Rahman m.fl.,C-83/11, EU:C:2012:519, præmis 21).

(jf. præmis 30, 31 og 35 samt domskonkl. 1)
2)

I det tilfælde, hvor den i punkt 1 fastslåede tilsidesættelse består på dagen for afsigelsen af denne dom, betaler Kongeriget Spanien en tvangsbøde til Europa-Kommissionen på 10950000 EUR pr. semesters forsinkelse med gennemførelsen af de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af dom af 14. april 2011, Kommissionen mod Spanien (C-343/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:260), at regne fra datoen for afsigelsen af denne dom og indtil fuldstændig opfyldelse af dom af 14. april 2011, Kommissionen mod Spanien (C-343/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:260), hvis effektive beløb skal beregnes ved udgangen af hver periode på seks måneder ved at nedsætte det samlede beløb vedrørende hver af disse perioder med en procentdel svarende til den andel, der repræsenterer antallet af personækvivalenter i de byområder, hvis kloaknet og/eller rensning af byspildevand er bragt i overensstemmelse med dom af 14. april 2011, Kommissionen mod Spanien (C-343/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:260), ved udgangen af den pågældende periode, i forhold til antallet af personækvivalenter i de byområder, som ikke råder over sådanne kloakker på dagen for afsigelsen af denne dom.
Artikel 4, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/47/EF af 6. juni 2002 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/44/EU af 6. maj 2009, skal fortolkes således, at bestemmelsen pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at vedtage lovgivning, der gør det muligt for en sikkerhedshaver i henhold til en aftale om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning at inddrive sin fordring, som er opstået ved manglende opfyldelse af de relevante finansielle forpligtelser, i denne sikkerhed, når fyldestgørelsesgrunden er indtrådt, efter at sikkerhedshaveren er taget under insolvensbehandling.

En fortolkning af direktivets artikel 4, stk. 5, hvorefter finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning mister sin virkning grundet den omstændighed, at sikkerhedshaveren tages under insolvensbehandling, hvilket forhindrer sidstnævnte i faktisk at inddrive sin fordring i henhold til denne sikkerhed og i praksis forpligter sikkerhedsstilleren til at betale sikkerhedshaveren beløbet for sikkerheden to gange, strider mod såvel denne artikels ordlyd som formålene med direktiv 2002/47. En sådan fortolkning ville således føre til, at en sådan aftale i vidt omfang ville miste sin virkning, og ville efter omstændighederne kunne forårsage finansielle vanskeligheder for sikkerhedsstilleren, hvilket er i strid med formålet om at begrænse afsmittende virkninger i tilfælde af, at en part misligholder aftalen.

Det bemærkes endvidere, at da artikel 4, stk. 5, i direktiv 2002/47, som generaladvokaten har anført i punkt 59 og 60 i sit forslag til afgørelse, ikke præciserer, hvorledes en finansiel sikkerheds effektive virkning skal sikres, uafhængigt af indledningen af en insolvensbehandling, påhviler det medlemsstaterne at foreskrive passende foranstaltninger til at sikre en sådan effektiv virkning, idet en passende foranstaltning kunne være at foreskrive, at den finansielle sikkerhed ikke indgår i sikkerhedshaverens konkursbo.

(jf. præmis 28-30 og domskonkl. 1)
Artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en investor har anlagt et søgsmål om erstatningsansvar uden for kontrakt mod en bank, der har udstedt et certifikat, som den pågældende har investeret i, på grund af prospektet vedrørende dette certifikat, er retterne på det sted, hvor investoren har sin bopæl, i deres egenskab af retter på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, i denne bestemmelses forstand kompetente til at påkende søgsmålet, når den hævdede skade består i et økonomisk tab, der er lidt direkte på investorens bankkonto i en bank etableret inden for disse retters jurisdiktion, og når andre særlige omstændigheder knyttet til denne situation ligeledes taler for, at de nævnte retter tillægges kompetence.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
artikel 34 TEUF ikke er til hinder for en national lovgivning såsom den i hovedsagen omhandlede, der foreskriver, at varebetegnelsen »ibérico de cebo« kun kan tildeles produkter, der opfylder visse betingelser, som er fastsat i denne nationale lovgivning, eftersom denne lovgivning tillader import og markedsføring af produkter fra andre medlemsstater end den, der har vedtaget den pågældende nationale lovgivning, under de betegnelser, de bærer i henhold til lovgivningen i deres oprindelsesmedlemsstat, selv såfremt de er tilsvarende, lignende eller identiske i forhold til de betegnelser, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning

Artikel 3, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2008/120 af 18. december 2008 om fastsættelse af mindstekrav med hensyn til beskyttelse af svin, sammenholdt med direktivets artikel 12, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning såsom den i hovedsagen omhandlede, som undergiver anvendelsen af visse varebetegnelser for produkter af iberiske svin, som forarbejdes eller markedsføres i Spanien, et krav om, at producenterne skal overholde betingelser for opdræt af iberiske svin, der er strengere end dem, der er fastsat i denne artikel 3, stk. 1, litra a), og en minimumsalder for slagtning på ti måneder.

Det bemærkes imidlertid, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ikke har til formål at beskytte svin, men at forbedre kvaliteten af produkterne, således at den ikke falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2008/120.

Denne lovgivning kan imidlertid ved at forøge minimumsstandarderne for såvel det gulvareal, som svinene har til rådighed, som for slagtealderen ikke skade dyrevelfærden og er således ikke uforenelig med det pågældende direktiv.

(jf. præmis 34, 35 og 36 samt domskonkl. 2)
Artikel 8, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den – på et ikke-eksklusivt grundlag – finder anvendelse i en situation, hvor den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om en påstand om krænkelse af sagsøgerens personlige rettigheder i form af fotos og videooptagelser, der er taget uden den pågældendes viden, får forelagt et modkrav fra den sagsøgte om erstatning i henhold til sagsøgerens ansvar uden for kontrakt, bl.a. for den begrænsning af hans intellektuelle frembringelse, som er genstand for hovedkravet, når undersøgelsen af dette modkrav kræver, at denne ret vurderer, hvorvidt de faktiske forhold, hvorpå sagsøgeren støtter sine egne krav, er lovlige.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
Sag C-90/17

Turbogás – Produtora Energética SA

mod

Autoridade Tributária e Aduaneira

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2003/96/EF – beskatning af energiprodukter og elektricitet – artikel 21, stk. 5, tredje afsnit – enhed, der fremstiller elektricitet til eget forbrug – mindre elektricitetsproducenter – artikel 14, stk. 1, litra a) – energiprodukter, der anvendes til produktion af elektricitet – bindende fritagelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 27. juni 2018

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – beskatning af energiprodukter og elektricitet – direktiv 2003/96 – fritagelse for energiprodukter, der anvendes til produktion af elektricitet eller til at opretholde muligheden for produktion af elektricitet – bindende fritagelse – rækkevidde – energiprodukter, der fremstilles af en enhed, der fremstiller elektricitet til eget forbrug – omfattet – bevisbyrde for anvendelsen

[Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra a) og art. 21, stk. 5, andet afsnit]

Artikel 21, stk. 5, tredje afsnit, og artikel 14, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at en enhed som den i hovedsagen omhandlede, der fremstiller elektricitet til eget forbrug, uanset dens størrelse, og uanset hvilken virksomhed den hovedsageligt udøver, skal betragtes som en »distributør« som omhandlet i den førstnævnte af disse bestemmelser, hvis forbrug af elektricitet med henblik på produktion af elektricitet imidlertid er omfattet af den bindende fritagelse, der er fastsat i nævnte artikel 14, stk. 1, litra a).

Det bemærkes imidlertid, at direktiv 2003/96 ikke regulerer spørgsmålet om, hvordan beviset for anvendelsen af energiprodukterne til formål, der giver ret til fritagelse, skal føres. Som det fremgår af direktivets artikel 14, stk. 1, lader direktivet det tværtimod være op til medlemsstaterne at fastlægge vilkårene for de i denne bestemmelse omhandlede fritagelser for at sikre en korrekt og ligefrem anvendelse af disse fritagelser og for at forhindre enhver form for svig, unddragelse eller misbrug. Ikke desto mindre skal medlemsstaterne ved udøvelsen af deres beføjelse til at fastsætte vilkårene for fritagelserne i nævnte direktivs artikel 14, stk. 1, overholde de generelle retsprincipper, der er en del af Unionens retsorden, herunder bl.a. proportionalitetsprincippet (dom af 2.6.2016, Polihim-SS,C-355/14, EU:C:2016:403, præmis 57 og 59). Selv om medlemsstaterne i denne forbindelse kan fastsætte pålæggelsen af en bøde for tilsidesættelse af formelle krav (jf. i denne retning dom af 2.6.2016, ROZ-ŚWIT,C-418/14, EU:C:2016:400, præmis 40), kan en sådan tilsidesættelse ikke rejse tvivl om retten til den i artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96 fastsatte bindende fritagelse, hvis de materielle betingelser for anvendelsen overholdes (jf. i denne retning dom af 13.7.2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,C-151/16, EU:C:2017:537, præmis 51).

(jf. præmis 43-45 samt domskonkl.)
–

en tilsidesættelse af denne forpligtelse til at offentliggøre en forhåndsmeddelelse, ikke medfører en annullation af det pågældende udbud, forudsat at ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet er overholdt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
Sag C-555/17

2M-Locatel A/S

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 2658/87 – toldunion og fælles toldtarif – tarifering – kombineret nomenklatur – underposition 85287113 og 85287190 – apparat, som har kapacitet til at modtage, indstille og behandle live tv-signaler transmitteret via internetteknologi«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 20. september 2018

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – apparat, som har kapacitet til at modtage, indstille og behandle live tv-signaler transmitteret via internetteknologi – tarifering i underposition 85287190 i den kombinerede nomenklatur – betingelse – manglende videotuner

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 1549/2006, bilag I)

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1549/2006 af 17. oktober 2006, skal fortolkes således, at apparater, som har kapacitet til at modtage, indstille og behandle live tv-signaler transmitteret via internetteknologi, såsom de i hovedsagen omhandlede, skal tariferes i underposition 85287190 heri, forudsat at de ikke har en videotuner eller en tv-tuner, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 52 og domskonkl.)
EU-retten, særligt artikel 288 TEUF, skal fortolkes således, at en national ret, for hvilken der er indbragt en tvist mellem private, og for hvilken det ikke er muligt at fortolke bestemmelser i dens nationale lovgivning, der er i strid med bestemmelserne i et direktiv, som opfylder alle de nødvendige betingelser for at have direkte virkning i overensstemmelse med denne sidstnævnte bestemmelse, ikke alene på grundlag af EU-retten har pligt til at undlade at anvende disse nationale bestemmelser eller en klausul, der er i overensstemmelse med disse bestemmelser, i en forsikringspolice. I en situation som den i hovedsagen omhandlede vil den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, eller den person, der er indtrådt i denne parts rettigheder, ikke desto mindre kunne påberåbe sig den retspraksis, der blev fastslået i dom af 19. november 1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428), med henblik på i givet fald at opnå erstatning for den lidte skade.

Domstolen har udtrykkeligt fastslået, at et direktiv ikke kan påberåbes i en tvist mellem private med henblik på at undgå anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, som strider mod dette direktiv (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, OSA, C-351/12, EU:C:2014:110, præmis 48). Den nationale ret skal nemlig kun afvise enhver national bestemmelse, som er i strid med et direktiv, over for en medlemsstat, alle dens administrative organer, herunder de decentraliserede myndigheder, eller over for organer eller enheder, som er undergivet statens myndighed eller kontrol, eller som af en medlemsstat er blevet tildelt en opgave af almen interesse, og som med henblik herpå har særlige beføjelser i forhold til dem, der følger af bestemmelser, som gælder i forholdet til private (jf. i denne retning dom 24.1.2012, Dominguez, C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 40 og 41, af 25.6.2015, Indėlių ir investicijų draudimas og Nemaniūnas, C-671/13, EU:C:2015:418, præmis 59 og 60, og af 10.10.2017, Farrell, C-413/15, EU:C:2017:745, præmis 32-42).

(jf. præmis 44, 45 og 57 samt domskonkl.)
2.

Tjenestemænd – pensioner – pensionsrettigheder optjent inden indtræden i Unionens tjeneste – overførsel til Unionens ordning – medlemsstaternes og den pågældende institutions forpligtelser – rækkevidde – det nationale pensionsinstituts for sene fremsendelse af de nødvendige oplysninger – pligt for den pågældende institution til at anvende de gældende bestemmelser i tilfælde af rettidig fremsendelse af oplysningerne – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 77, og bilag VIII, art. 11, stk. 2) (jf. præmis 58 og 59)
Begrebet »overføring til almenheden« i henhold til artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at det omfatter tilrådighedsstillelse online på en internetside af et fotografi, der tidligere har været tilgængeligt på en anden internetside med tilladelse fra indehaveren af ophavsretten og uden nogen begrænsning, der forhindrer download.

Under hensyn til disse elementer skal det på baggrund af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 24, lægges til grund, at tilrådighedsstillelse online af et værk, der er beskyttet af ophavsret, på en anden internetside end den, hvortil den første overføring blev foretaget med tilladelse fra indehaveren af ophavsretten, under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder skal kvalificeres som tilrådighedsstillelse af værket for et nyt publikum. Under sådanne omstændigheder udgøres det publikum, som indehaveren af ophavsretten tog i betragtning, da han gav tilladelse til overføring af sit værk til den internetside, hvor værket først blev gjort tilgængeligt, nemlig alene af brugerne af den nævnte internetside, og ikke brugerne af den internetside, hvor værket efterfølgende er gjort tilgængeligt online uden tilladelse fra den nævnte ophavsmand, eller andre internetbrugere. Den omstændighed, at indehaveren af ophavsretten som omhandlet i hovedsagen ikke har begrænset internetbrugernes mulighed for at anvende fotografiet, har ingen betydning for de objektive betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 29-35. Domstolen har således allerede påpeget, at nydelse og udøvelse af den ret, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, ikke kan undergives nogen som helst formalitet (jf. i denne retning dom af 16.11.2016, Soulier og Doke, C-301/15, EU:C:2016:878, præmis 50).

(jf. præmis 35, 36 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-548/17

Finanzamt Goslar

mod

baumgarten sports & more GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – afgiftsansættelse for agenter for professionelle fodboldspillere – betaling i rater og underlagt en betingelse – afgiftspligtens indtræden, forfald og opkrævning«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 29. november 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald – levering af varer og tjenesteydelser – tjenesteydelse som spillerformidler inden for professionel fodbold – datoen for leveringen af den pågældende tjenesteydelse – betalinger i rater og betinget i flere år efter spillerformidlingen – levering anset for at have fundet sted på tidspunktet for den nævnte spillerformidling – ikke tilladt

(Rådets direktiv 2006/112, art. 63 og 64)

Artikel 63 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med dette direktivs artikel 64, stk. 1, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at afgiftspligtens indtræden og forfaldet af afgiften med hensyn til en agents levering af tjenesteydelser som spillerformidler inden for professionel fodbold som den i hovedsagen omhandlede, som er genstand for betalinger i rater og er betinget i flere år efter spillerformidlingen, skal betragtes som indtrådt på tidspunktet for spillerformidlingen.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Artikel 4, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtet til at anerkende, at en organisation til kollektiv repræsentation af varemærkeindehavere, såsom den i hovedsagen omhandlede, er berettiget til med henblik på at forsvare disse varemærkeindehaveres rettigheder i eget navn at iværksætte de i dette direktiv fastsatte retsmidler, og med henblik på at håndhæve de nævnte rettigheder i eget navn at indbringe sager for domstolene, forudsat at den nævnte organisation i henhold til national lovgivning betragtes som havende en direkte interesse i at forsvare disse rettigheder, og denne lovgivning gør det muligt for organisationen at optræde som part i retssager, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

(jf. præmis 39 og domskonkl. 1)
Artikel 10-12 i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger skal fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaterne inden for rammerne af gennemførelsen af disse artikler vedtager foranstaltninger, der muliggør overdragelse ved arv af støtte til førtidspensionering som den i hovedsagen omhandlede.

For det første angiver denne forordnings artikel 11 i stk. 1 således betingelser, som alle vedrører overdrageren af en landbrugsbedrift personligt.

For det andet gælder det, at selv om artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1257/1999 bestemmer, at støtte til førtidspensionering højst må udbetales i 15 år, fastsætter artikel 12, stk. 2, ligeledes en anden tidsmæssig grænse, nemlig at støtten ikke må udbetales, efter at overdrageren er fyldt 75 år. Herved kan denne bestemmelse ikke fortolkes således, at den giver en ubetinget ret til udbetaling af støtten i en periode på 15 år. Denne bestemmelse fremhæver således ikke blot den midlertidige karakter af denne støtte, men indebærer a fortiori, at overdrageren af en landbrugsbedrifts død bringer støttens udbetaling til ophør.

For det tredje taler formålene med forordning nr. 1257/1999 også for at fastslå, at støtten til førtidspensionering ikke kan være genstand for en overdragelse ved arv.

Først og fremmest fastsætter den nævnte forordnings artikel 10, stk. 1, flere formål med foranstaltningen om støtte til førtidspensionering, nemlig at sikre ældre landbrugere, der beslutter at ophøre med landbrugsvirksomhed, en indkomst, at give landbrugere, der kan forbedre de resterende landbrugsbedrifters økonomiske levedygtighed, større mulighed for at overtage sådanne ældre landbrugeres bedrifter, hvor dette er nødvendigt, og at foranstalte, at landbrugsjord anvendes til andre formål, når den ikke kan udnyttes rentabelt til landbrugsformål.

Dernæst har Domstolen af disse forskellige formål udledt, at EU-lovgiver har ønsket at tilskynde til tidlig pensionering i landbrugssektoren med henblik på at forbedre landbrugsbedrifters levedygtighed og give ældre landbrugere et økonomisk incitament til, at de ophører med deres virksomhed før tid og under omstændigheder, hvor de normalt ikke ville gøre dette, idet supplementet til førtidspensionen eller den yderligere indkomst kun er en af konsekvenserne af anvendelsen af forordning nr. 1257/1999 (jf. i denne retning dom af 7.7.2016, Polen mod Kommissionen, C-210/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:529, præmis 39).

Heraf følger dels, at støtten til førtidspensionering tildeles overdrageren af en landbrugsbedrift, henset til betingelser, som alene gælder for denne personligt, dels at det afgørende formål med denne støtte ikke består i at supplere denne overdragers indkomst. Den nævnte støtte kan derfor, henset til dens personlige karakter, ikke overdrages til arvingerne til overdrageren af en landbrugsbedrift ved dennes død.

(jf. præmis 40-46 og domskonkl. 1)