Domstolen har allerede i løbet af indeværende års første måneder flere gange haft lejlighed til at undersøge spørgsmål i forbindelse med tilbagesøgning af beløb, som myndighederne i medlemsstaterne uretmæssigt har opkrævet eller udbetalt. For to dage siden fremlagde jeg forslag til afgørelse i sag 130/79, Express Dairy Foods; denne sag drejede sig om et selskabs tilbagesøgning af monetære udligningsbeløb, som det havde måttet betale i henhold til kommissionsforordninger, der må anses for ugyldige. I den tvist, jeg i dag skal beskæftige mig med, er der tale om en national forvaltnings tilbagesøgning af beløb, der for nogle år siden blev udbetalt til to virksomheder som denatureringspræmier vedrørende blød hvede, efter en konstatering af, at disse virksomheder ikke havde opfyldt betingelserne for at modtage præmierne. Den nyeste praksis på dette område er Domstolens dom af 5. marts 1980 i sag 265/78, Ferwerda; også herunder var der spørgsmål om tilbagesøgning af beløb, der uretmæssigt (som eksportrestitution) var blevet udbetalt en privat virksomhed af et nationalt organ, der var kompetent på landbrugsområdet. Det principielt væsentlige spørgsmål er her fremdeles, om tilbagesøgningen skal være et fællesskabsretligt eller internretligt reguleret anliggende, og det vanskeligste problem i den forbindelse vedrører forældelsesfristerne.

Først i al korthed de faktiske omstændigheder i sagen; Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM), der i Forbundsrepublikken Tyskland administrerer den fælles landbrugspolitik, fremsatte ved afgørelser af 30. juli 1976 og 20. januar 1977 krav over for to andelsforeninger (Lippische Hauptgenossenschaft og Westfälische Central-Genossenschaft) om tilbagebetaling af de beløb, de havde modtaget som denatureringspræmier for denatureringer gennemført henholdsvis i tiden november 1968 til februar 1974 og november 1968 til juli 1970. Det var nemlig ved en kontrol blevet fastslået, at de to virksomheder ikke havde overholdt de fællesskabsretlige regler om de farvestofmængder, der skal anvendes til denaturering af hveden. Der skal herved også henvises til, at medlemsstaterne i medfør af artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 729/79 af 21. april 1970 er forpligtet til »i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser« at træffe de fornødne foranstaltninger for »at forhindre og forfølge uregelmæssigheder« samt for »at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder« dvs. beløb, der som følge af overtrædelser af de regler, der skal anvendes i den fælles landbrugspolitik, uretmæssigt er udbetalt til virksomhederne.

De to nævnte andelsforeninger anlagde sag til efterprøvelse af disse tilbagebetalingspålæg ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main og gjorde herved bla. gældende, at den forældelsesfrist på fem år, der efter deres opfattelse kan udledes af EØF-traktatens system, var udløbet. Andelsforeningerne har herved forudsat, at når udbetalingen af denatureringspræmierne sker i henhold til fællesskabsbestemmelser, skal spørgsmål vedrørende ophør og forældelse af retten til at kræve uretmæssigt udbetalt præmier tilbagebetalt også afgøres efter fællesskabsretten. Sagsøgerne mener, at den når spørgsmålet ikke er afgjort ved en udtrykkelig bestemmelse i fællesskabsretten, må kunne benyttes en analogi og henviser herved til artikel 43 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen, hvorefter krav mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktsforhold, forældes fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er-indfrådt. Fra denne regel, der gælder for privates søgsmål mod Fællesskabet, slutter sagsøgerne, at også Fællesskabets krav mod private skal rejses inden for samme frist. BALM har heroverfor gjort gældende, at forældelsesspørgsmål skal afgøres ikke efter fællesskabsret, men efter national ret.

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main har ved to kendelser af 12. juli 1979 forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål med henblik på at få afgjort,

a) om fællesskabsretten er afgørende for, in den for hvilken frist der kan rejses krav om tilbagebetaling af denatureringspræmier, og i bekræftende fald,

b) om sådanne tilbagebetalingskrav forældes og om, hvilken forældelsesfrist der i bekræftende fald kommer til anvendelse, samt

c) om fællesskabsretten indeholder et princip, hvorefter den, der efter udløbet af den opbevaringstid, der i national ret gælder for optegnelser vedrørende denatureringerne, rejser krav om tilbagebetaling af præmier, ikke mere kan påberåbe sig endnu eksisterende optegnelser eller bilag for at bevise, at denatureringerne ikke er blevet gennemført forskriftsmæssigt.

Den nationale domstol har i begrundelsen til forelæggelseskendelserne udtrykt med hensyn til anvendeligheden af nationale forældelsesregler navnlig ud fra den betragtning, at forskellene mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning kunne føre til ulige behandling af Fællesskabets borgere. Endvidere har den nationale domstol til tydeliggørelse af det tredje spørgsmål fremhævet, at virksomhederne ifølge de tyske regler til gennemførelse af fællesskabsforordningerne vedrørende denatureringspræmierne har pligt til at opbevare optegnelser vedrørende denatureringerne i 7 år. Den nationale domstol har overvejet, hvorvidt den hermed fastsatte frist og fristen for krav om tilbagebetaling af uretmæssigt udbetalte præmier kan sættes i forbindelse med hinanden og herved henvist til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og om proportionalitetsprincippet, der begge anerkendes i fællesskabsretten.