Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 5. februar 1987. - TERESA BANNER MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAND - ANNULATION AF EN UDNAEVNELSE. - SAG 52/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 00979



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

A - Sagens omstaendigheder

1 . Sagsoegeren i den foreliggende sag indtraadte i Europa-Parlamentets tjeneste i 1973 som midlertidigt ansat og blev indplaceret i loenklasse B 4 . Fra 1977 arbejdede hun fem aar ved informationskontoret i London, og siden marts 1982 har hun vaeret beskaeftiget under Generaldirektoratet for Forskning og Dokumentation ved bibliotekstjenesten . Hun er p.t . indplaceret i loenklasse B 1 .

2 . Hun rejser indsigelse mod, at en anden er blevet udnaevnt i en B 1-stilling ved samme generaldirektoratet i afdelingen for menneskerettigheder, som hun selv havde indgivet ansoegning til .

3 . Alberto Fumagalli blev forfremmet, og udnaevnt i denne stilling . Han har vaeret ansat i Europa-Parlamentets tjeneste siden oktober 1971, hvor han foerst var beskaeftiget som hjaelpeansat, dernaest blev udnaevnt til tjenestemand i maj 1973 og senere forfremmet til loenklasse B 2 . Fra oktober 1980 gjorde han midlertidigt tjeneste ved en af de politiske grupper ( som medgeneralsekretaer ), jfr . vedtaegtens artikel 37 . Efter den midlertidige tjenestes ophoer ( oktober 1984 ) genindtraadte han, stadig som B 2, i tjenesten ved Parlamentets generalsekretariat og blev placeret i ovennaevnte B 1-stilling .

4 . I juni 1985 bekendtgjorde Parlamentet ved meddelelse om ledig stilling nr . 4615, at ovennaevnte stilling ville blive besat ved forfremmelse eller forflyttelse . Der indkom elleve ansoegninger, herunder en ansoegning fra sagsoegeren . Otte af dem hidroerte fra ansoegere, som kunne forfremmes, og blandt dem Fumagalli, som siden 1984 havde vaeret optaget paa listen over de tjenestemaend, der kunne forfremmes . Den 20 . juni 1985 blev listen over ansoegerne forelagt til udtalelse for generaldirektoeren for forskning og dokumentation ( efter den 1 . januar 1985 hr . Palmer ) med en udtrykkelig bemaerkning om, at "ansoegernes personlige akter kan gennemses i personaleafdelingen, kontoret for personlige akter ". Den 4 . juli 1985 indstillede generaldirektoer Palmer Fumagalli til at blive forfremmet og udnaevnt i stillingen, hvilken indstilling Europa-Parlamentets generaldirektoer for administration og personale fulgte i sin beslutning af 17 . juli 1985, der blev truffet med virkning fra den 1 . juli 1985 . Den 23 . august 1985 blev sagsoegeren underrettet om, at hendes ansoegning ikke var blevet imoedekommet .

5 . Allerede foer dette tidspunkt kendte sagsoegeren imidlertid resultatet af ansaettelsesproceduren og indgav klage herover til ansaettelsesmyndigheden den 14 . august 1985 . Hun anfaegtede beslutningen under henvisning til, at hun selv opfyldte betingelserne i stillingsopslaget, og at det ikke var godtgjort, at den forfremmede tjenestemand klart var bedre kvalificeret end hende . Desuden havde hun hoert, at stillingen reelt var reserveret med henblik paa at regularisere (" régulariser ") Fumagalli' s tjenesteforhold .

6 . Da klagen imidlertid ikke blev taget til foelge, men afslaaet ved beslutning af 4 . december 1985 truffet af generaldirektoeren for Administration, Personale og OEkonomi, har sagsoegeren anlagt sag ved Domstolen den 21 . februar 1986 . Hun har herunder nedlagt foelgende paastande :

- annullation, subsidiaert aendring af :

1 ) den af generaldirektoeren for Administration, Personale og OEkonomi trufne beslutning af 17 . juli 1985, hvorved Alberto Fumagalli blev udnaevnt til den i meddelelse om ledig stilling nr . 4615 omhandlede stilling,

2 ) afslaget paa sagsoegerens ansoegning om naevnte stilling,

- stillingen tildeles sagsoegeren, saafremt hun faar medhold i sagen .

7 . Europa-Parlamentet har i foerste raekke paastaaet sagen afvist, subsidiaert frifindelse .

B - I denne sag skal jeg fremsaette nedenstaaende bemaerkninger .

I - Formaliteten

8 . Herom har Parlamentet anfoert, at udnaevnelsen af en anden tjenestemand i den ledige B 1-stilling ( der indebaerer et afslag paa sagsoegerens ansoegning ) ikke kan anses for en foranstaltning, der indeholder et klagepunkt i forhold til sagsoegeren, da hun i forvejen er indplaceret i loenklasse B 1 . Desuden anfoerer Parlamentet, at sagsoegeren mangler retlig interesse . Hun har nemlig hverken nogen oekonomisk interesse i stillingen paa grund af sin nuvaerende indplacering ( heller ikke de evt . karriereudsigter, stillingen indebaerer ), eller nogen ikke-oekonomisk interesse ( dvs . hendes personlige grunde til at oenske at blive forflyttet, som fremgaar af bilagene til replikken ). Det fremgaar klart af tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, at der ikke kan tages hensyn til saadanne personlige grunde .

9 . Sagsoegeren afviser Parlamentets formalitetsindsigelse . For det foerste kan man nemlig ikke udelukke, at den anfaegtede beslutning udgoer en akt, som indeholder et klagepunkt, idet den ifoelge hende er truffet i strid med den foreskrevne ansaettelsesprocedure og altsaa er behaeftet med magtfordrejning . For det andet henviser sagsoegeren til, at hun efter vedtaegtens artikel 7 har ret til at indgive ansoegning om forflyttelse ( og at det i denne forbindelse boer vaere tilstraekkeligt, at hun finder sine nuvaerende arbejdsvilkaar ubehagelige og arbejdet i den omhandlede stilling mere tilfredsstillende paa grund af dets specielle karakter ). Hun henviser her yderligere til, at der i Domstolens praksis findes flere eksempler paa, at en beslutning om forflyttelse er blevet anerkendt som en akt, der indeholder et klagepunkt .

10 . Vedroerende formaliteten skal jeg uden videre fastslaa, at sagsoegerens foerste indsigelse maa forkastes . Man kan nemlig ikke vurdere, om en retsakt indeholder et klagepunkt paa grundlag af de anbringender, der fremfoeres mod retsaktens lovlighed . Under alle omstaendigheder er det aabenbart, at man ikke kan antage, at akten indeholder et klagepunkt mod den paagaeldende person, jfr . vedtaegtens artikel 91, blot fordi det goeres gaeldende, at den er behaeftet med magtfordrejning .

11 . Det maa endvidere erkendes, at de af Domstolens afgoerelser, sagsoegeren paaberaaber sig, ikke kan anfoeres direkte til stoette for sagsoegerens synspunkt, da de alle vedroerte anerkendelsen af en soegsmaalsret i tilfaelde, hvor en person var blevet forflyttet mod sin egen vilje ( jfr . domme i sagerne 18 og 35/65 ( 1 ), 35/72 ( 2 ) og 33/79 ( 3 )).

Det er utvivlsomt ogsaa af betydning, at det efter dommen i sag 35/72 ikke blot er afgoerende, om der staar oekonomiske interesser paa spil, men ogsaa om beslutningen, afhaengig af arbejdets karakter og de naermere omstaendigheder, kan beroere den paagaeldendes ikke-oekonomiske interesser og fremtidsudsigter ( jfr . naevnte doms praemisser 4-6 ). Efter dommen i sag 33/79 ( se praemis 13 ) er det endvidere af betydning, om aendringen af de opgaver, som er tillagt tjenestemanden, kan paavirke vedkommendes fremtidsudsigter . Desuden kan det fremhaeves, at Domstolen i dommen i sag 46/69 ( 4 ) fastslog, at den ansatte kan have en berettiget interesse i at foretraekke en bestemt stilling frem for en anden, og at vedtaegten derfor indeholder en mulighed for at forflytte en tjenestemand paa dennes egen begaering .

12 . Der findes dog efter min opfattelse mindst to grunde til stoette for, at en sag som den foreliggende boer antages til realitetsbehandling .

13 . For det foerste gaelder der et princip om, at enhver, som ansoeger om en stilling, men ikke efter afholdelse af en procedure til besaettelse af stillingen, faar tildelt den, har ret til at anfaegte afgoerelsen, uden at det er noedvendigt at bedoemme den paagaeldendes konkrete interesse . Jeg skal herved henvise til dommen i sag 257/83 ( 5 ), hvor Domstolen uden videre tog en sag under realitetsbehandling, hvor en deltager i en udvaelgelsesproeve havde anfaegtet udnaevnelsen af en anden ansoeger, og hvor Domstolen altsaa anerkendte, at sagsoegeren havde den fornoedne retlige interesse .

14 . For det andet er der grund til at laegge afgoerende vaegt paa, at vedtaegtens artikel 7 indeholder hjemmel til forflyttelse efter begaering, hvoraf maa kunne konkluderes, at den paagaeldende har en berettiget interesse . I denne forbindelse boer man imidlertid naeppe udelukkende tage hensyn til oekonomiske interesser ( interesse i en stilling, som giver direkte adgang til en bestemt karriere ). En person kan nemlig ogsaa have oenske om at blive forflyttet, fordi de betingelser, hvorunder den paagaeldende udfoerer sit arbejde, er ufordelagtige ( f.eks . fordi en spaendt atmosfaere inden for en afdeling besvaerliggoerer avancementet ) eller fordi nye opgaver kan forbedre muligheden for at blive indplaceret i en hoejere kategori . Herved kan den paagaeldende altsaa meget vel taenkes at have den fornoedne retlige interesse, hvorfor det er et velbegrundet synspunkt, at der i de tilfaelde, hvor en begaering om forflyttelse afslaas, i princippet skal vaere mulighed for at anlaegge sag til proevelse af den beslutning, hvorved en anden ansoeger udnaevnes i stillingen .

15 . Sammenfattende kan jeg derfor ikke tilslutte mig Europa-Parlamentets paastand om sagens afvisning . Under alle omstaendigheder skal jeg ogsaa undersoege sagens realitet .

II - Realiteten

16 . Under henvisningen til paastandene i staevningen - og med direkte citat herfra - har sagsoegeren gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning om forfremmelse ikke, som det kraeves efter vedtaegtens artikel 7, "udelukkende" er truffet under "hensyn til tjenstlige synspunkter", og altsaa ikke alene med henblik paa at besaette stillingen med den tjenestemand, der opfylder de hoejeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet ( saaledes som det er foreskrevet i vedtaegtens artikel 27 ). Ifoelge sagsoegeren var formaalet derimod i virkeligheden at regularisere den paagaeldendes tjenesteforhold . Den, der fik stillingen, gjorde nemlig midlertidig tjeneste i en politisk gruppe, og kunne ikke i overensstemmelse med Vedtaegtens artikel 38, litra g ), efter den midlertidige tjenestes ophoer genindtraede i sin tidligere stilling ved Generaldirektoratet for Administration, Personale og OEkonomi ( da denne stilling i mellemtiden var blevet overfoert til afdelingen for "menneskerettigheder ").

17 . Sagsoegeren goer saaledes gaeldende, at saafremt ansaettelsesproceduren var forloebet korrekt, dvs . paa grundlag af en sammenligning af ansoegernes fortjenester - hvilket overhovedet ikke var tilfaeldet - burde hun selv have faaet tildelt stillingen, da hun er den bedst kvalificerede i henseende til erfaring, kundskaber og faglig dygtighed i oevrigt .

18 . Heroverfor har Parlamentet dels indvendt, at ansaettelsesproceduren foregik korrekt, fordi samtlige ansoegeres personlige akter og bedoemmelsesrapporter blev omhyggeligt gennemgaaet, foer generaldirektoeren for Forskning og Dokumentation indstillede Fumagalli til forfremmelse . Endvidere henviser Parlamentet til, at ansoegere, der oensker forflyttelse, ikke efter tjenestemandsvedtaegten har nogen forret frem for de ansoegere, som kan forfremmes . Desuden raader ansaettelsesmyndigheden ved sammenligningen af ansoegernes fortjenester over et vidt skoen, som Domstolen kun kan tilsidesaette, saafremt det er behaeftet med en aabenbar fejl . Vedroerende sagsoegerens anbringende om, at der foreligger procedure - eller magtfordrejning, anfoerer Parlamentet, at det maa tillaegges afgoerende vaegt, at sagsoegeren ikke har fremlagt noget som helst bevis til stoette herfor, og at de omstaendigheder, sagsoegeren paaberaaber sig, ikke udgoer tilstraekkelige holdepunkter .

19 . Vedroerende dette punkt er det mit indtryk, at det klart er Parlamentet, som har fremfoert de mest overbevisende argumenter, hvorfor sagsoegerens paastande ikke kan tages til foelge .

20 . a)*Jeg skal foerst behandle det vigtige anbringende om magtfordrejning .

Herom har Parlamentet med rette fremhaevet, at bevisbyrden for det anfoerte paahviler sagsoegeren . Med lige saa stor sikkerhed kan man fastslaa, at der ikke er fremfoert "objektive, relevante og indbyrdes samstemmende holdepunkter" til stoette for den antagelse, at Parlamentet har anvendt sine befoejelser til et uvedkommende formaal ( jfr . dommen i de forenede sager 18 og 35/65, Sml . 1966, s.*175 ). Det er saaledes ikke nok at anfoere, at meddelelsen om den ledige stilling foerst blev bekendtgjort otte maaneder efter, at Fumagalli havde besat stillingen . Det behoever nemlig ikke noedvendigvis at betyde, at man oenskede, Fumagalli foerst skulle erhverve de til stillingen noedvendige erfaringer ( der er omtalt i selve beslutningen om udnaevnelse ). Grunden kan meget vel taenkes blot at vaere en vis "administrativ langsommelighed", som anfoert af Parlamentets befuldmaegtigede under den mundtlige forhandling . Fra flere sager ved Domstolen nemlig efterhaanden, at dette er et velkendt faenomen i institutionernes forvaltningspraksis .

21 . Heller ikke den erklaering, som blev fremsat af den forhenvaerende generaldirektoer for forskning og dokumentation, og som navnlig paaberaabes af sagsoegeren er der grund til at tillaegge afgoerende vaegt . Ifoelge denne erklaering havde besaettelsen af stillingen i Generaldirektoratet for Forskning og Dokumentation alene til formaal at regularisere Fumagalli' s tjenesteforhold . Erklaeringens betydning er imidlertid ikke blot blevet vaesentligt svaekket ved en skrivelse af 8 . april 1985 ( som blev fremlagt under den mundtlige forhandling ), hvori der blev afgivet en forsikring om, at "the Appointing Authority will consider carefully all the applications for the post and decide in accordance with the normal rules how the post should be filled" ( at ansaettelsesmyndigheden omhyggeligt vil gennemgaa alle ansoegninger til stillingen og foelge de normale regler ved beslutningen om, hvorledes stillingen skulle besaettes ). Det er tillige vigtigt at maerke sig, at forfatteren af skrivelsen og af den af sagsoegeren paaberaabte erklaering ikke laengere er chef for Generaldirektoratet for Forskning og Dokumentation, men fratraadte den 1 . januar 1985 og ikke paa nogen maade var indblandet i proceduren til besaettelse af stillingen ( hverken ved indstillingen eller udnaevnelsen ).

22 . b)*Endvidere har Parlamentet med rette henvist til, at ansoegere, som kan forfremmes, efter vedtaegtens artikel 29 skal ligestilles med ansoegere, der oensker forflyttelse . Ved besaettelse af stillinger har sidstnaevnte altsaa ingen forret . Af den naevnte kreds af personer kan man altsaa vaelge en ansoeger, der kan forfremmes, naar denne anses for den bedst kvalificerede, jfr . dommen i sag 21/70 ( 6 ).

23 . Parlamentet har desuden udtrykkeligt fremhaevet, at det, for at finde den bedst kvalificerede ansoeger, har foretaget en behoerig sammenligning af alle ansoegere paa grundlag af disses personlige akter og de om dem afgivne udtalelser . Denne officielle garantierklaering kan naturligvis ikke afkraeftes blot ved en simpel erklaering fra sagsoegeren om, at den anfaegtede beslutning ikke indeholdt nogen angivelse paa dette punkt ( beslutningen behoever jo ikke vaere begrundet efter Domstolens praksis, naar den er til gunst for den paagaeldende ).

24 . Hvad endelig angaar sagsoegerens argument om, at hun var den bedst kvalificerede, og at det under alle omstaendigheder paahviler ansaettelsesmyndigheden at bevise det modsatte ( altsaa bevise, at den ansoeger, der fik tildelt stillingen, var den bedst kvalificerede ), bemaerkes for det foerste, at ansaettelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at foere et saadant bevis, blot fordi modparten goer indsigelse, men at det paahviler den person, der anfaegter afgoerelsen, at godtgoere, at den er behaeftet med en mangel . For det andet kan Domstolen principielt ikke efterproeve bedoemmelsen af ansoegernes kvalifikationer, medmindre der er paavist at vaere begaaet en aabenbar fejl . Det fremgaar imidlertid klart, at dette ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag .

C - Konklusion

25 . Sammenfattende kan jeg saaledes kun foreslaa Domstolen - uden at det er noedvendigt at antage sagsoegerens tilbud om at foere bevis ( ved vidneafhoering ) - at fremme sagen til realitetsbehandling ud fra de af mig angivne grunde .

Vedroerende realiteten skal jeg derimod foreslaa Domstolen at frifinde sagsoegte og at traeffe afgoerelsen vedroerende sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70 .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Dom af 5 . maj 1966 i de forenede sager 18 og 35/65, Max Gutmann mod Kommissionen for EKSF, Sml . 1965-68, s.*175 .

( 2 ) Dom af 27 . juni 1973 i sag 35/72, Walter Kley mod Kommissionen, Sml . s.*679 .

( 3 ) Dom af 28 . maj 1980 i sag 33/79, Richard Kuhner mod Kommissionen, Sml . s.*1677 .

( 4 ) Dom af 13 . maj 1970 i sag 46/69, Andreas Reinarz mod Kommissionen, Sml . s.*53; org . ref . Recueil 1970, s.*275, navnlig s.*281, praemisserne 5 og 6 .

( 5 ) Dom af 16 . oktober 1984 i sag 257/83, Williams mod Revisionsretten, Sml . s.*3537 .

( 6 ) Dom af 3 . februar 1971 i sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml . s.*7 .