IV —

Insurance Officer holder sig tæt til ordlyden i bilaget og er af den opfattelse, at sagsøger i hovedsagen, som ud fra et arbejdsretligt synspunkt var selvstændig erhvervsdrivende på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder, ikke var »pligtig at svare bidrag som arbejdstager« og derfor ikke faldt inden for rammerne af definition i artikel 1, litra a), ii). A — Der synes ved første øjekast at være uoverensstemmelse mellem Domstolens retspraksis, ifølge hvilken begrebet »arbejdstager« har fællesskabsretlig betydning, og det omtalte bilag V, og navnlig med afsnitet om Det forenede Kongerige, som definerer dette begreb ved at henvise til national ret. Så længe det fællesskabsretlige arbejdstagerbegreb også dækkede personer, »der er pligtige at svare bidrag som arbejdstagere«, var der ingen problemer. Men vi har det, hvor langt dette begreb i Domstolens retspraksis er fra nævnte kriterium. Domstolens retspraksis er baseret på to betragtninger: For det første, at forordningens anvendelsesområde ikke kan være afhængigt af en definition eller en ændring i national ret. For det andet, at Domstolens undertiden indtagne standpunkt, at forordningen ikke kan anses som en foranstaltning til harmonisering eller tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning, men blot som en koordinationsforanstaltning, udelukkende har sigtet på at bevare eller forstærke de rettigheder, som arbejdstagerne har i medfør af medlemsstaternes lovgivning. Det er derfor, at Domstolen har erklæret, at forordningen under ingen omstændigheder kan fortolkes eller anvendes på en sådan måde, at den kommer til at indskrænke disse rettigheder. Dette princip har Domstolen yderligere stadfæstet efter de ny medlemsstaters tiltrædelse (dom af 21. oktober 1975, Petroni, Sml. s. 1149). For så vidt angår den mere direkte behandling af det første spørgsmål, som er stillet Domstolen, mener jeg, at der skal svares, at begrebet »arbejdstager« udtømmende er defineret i artiklerne 1 og 2 i forordningen, sådan som disse artikler i henhold til Domstolens praksis skal fortolkes. Det eneste formål med bilag V er, i overensstemmelse med forordningens artikel 89, at fastlægge særreglerne for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning i henhold til denne definition og ikke at fastlægge særreglerne for anvendelsen af forordningen på grundlag af variationerne i de nationale lovgivninger. Jeg vil endda gå et stykke videre: i det omfang »begrænsningerne« (artikel 1, litra a), i)) eller de i nævnte bilag »opregnede risici« (artikel 1, litra a), ii), 2. led) udelukker eller har tendens til at udelukke visse personer fra forordningen, som er arbejdstagere i henhold til artikel 51, således som Domstolen har fortolket denne, er bilaget ulovligt. Det forhold, at bestemmelserne om Det forenede Kongerige — i den form de havde på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder — blev vedtaget ved en almindelig aftale mellem medlemsstaterne, ændrer intet heri. Hvis definitionen i bilag V, som vedrører Det forenede Kongerige, havde indebåret en ændring, skulle hele forordning nr. 1408/71, herunder præamblen, i henhold til artikel 30 i akten vedrørende tiltrædelsesvilkårne og tilpasningen af traktaterne have været ændret i overensstemmelse hermed. Dette afsnit bidrager til forordningskarakteren af en bestemmelse, som Domstolen har enebeføjelse til at fortolke og vurdere gyldigheden af i henhold til traktaten som helhed og Domstolens egen retspraksis. Men jeg tror ikke, at det er nødvendigt at foretage dette heroiske skridt. Udtrykket, »som er pligtig at svare bidrag som arbejdstager«, er ikke uforeneligt med en af Domstolens tidligere praksis nødvendiggjort videre fortolkning. Bilaget klargør blot, omend ikke udtømmende, hvad der, i tilfælde af ændringer i den nationale lovgivning, er underforstået i forordningen, sådan som denne skal fortolkes og anvendes i lyset af nævnte retspraksis. Det er blevet ændret og udvidet flere gange efter den fremgangsmåde, der er foreskrevet i forordningens artikel 95. Således blev der ved Rådets forordning nr. 1392/74 af 4. juni 1974 (EFT L 152 af 8. 6. 1974, s. 1) i artikel 1, stk. 5 tilføjet seks nye afsnit om Det forenede Kongerige med tilbagevirkende kraft fra 1. april 1973. Det samme skete ved Rådets forordning nr. 1209/76 af 30. april 1976 (EFT L 138 af 26. 5. 1976, s. 1), hvori der, »under hensyn til ændringer i lovgivningen i Det forenede Kongerige«, navnlig i artikel 1, stk. 4, med tilbagevirkende kraft fra 1. april 1973 blev foretaget en ændring af bilaget vedrørende dette land under tilføjelse af et stk. 16, hvori det hedder: »Ved anvendelse af forordningens artikel 10, stk. 1, (det drejer sig om »ophævelse af bopælsklausulerne«) skal modtageren af en ydelse, der tilkommer ham i henhold til Det forenede Kongeriges lovgivning, under ophold på en anden medlemsstats område betragtes, som om han under dette ophold var bosat på denne anden medlemsstats område«. Med andre ord kan ydelser til invalider, gamle og efterladte ikke nedsættes, ændres, suspenderes eller ophæves, fordi modtageren bor på en anden medlemsstats område end den, hvor den institution, som skal udbetale ydelsen, befinder sig. Der blev med virkning fra 6. april 1975 også tilføjet et stk. 17, hvori det hedder, at »for hver forsikrings-, beskæftigelses-, eller bopælsuge som arbejdstager, anses den pågældende for at have betalt bidrag som arbejdstager (employed earner) på grundlag af løn svarende til to tredjedele af den for det pågældende skatteår fastsatte højeste løngrænse«. Jeg mener, at en sådan fortolkning er forenelig med ånden i bilaget, der, som jeg har sagt, kun er deklaratorisk, og som ikke en gang, i hvert fald ikke formelt, behøver at blive bragt up to date. Selv om det er god lovgivningsteknik at fællesskabsteksterne i god tid bliver tilpasset af hensyn til at vejlede de kompetente myndigheder, som skal anvende fællesskabsreglerne og de nationale relger, kan det forhold, at de ikke er blevet ændret i overensstemmelse med Domstolens retspraksis og udviklingen i den engelske lovgivning, ikke gøres gældende over for de involverede personer. B — Efter at have vist at punkt 1 i bestemmelserne i bilag V vedrørende Det forenede Kongerige ikke på forhånd kan udelukke, at sagsøger omfattes af forordningens personkreds, vil jeg nu forsøge at gøre rede for grunden til, at en person som sagsøger efter min opfattelse normalt bør falde ind under afsnittet i artikel 1, litra a) underafsnit ii) i forordning nr. 1408/71. Af bestemmelserne i denne artikel i forbindelse med bilag V synes det at fremgå, at begrebet »arbejdstager« betegner enhver person, der, efter at have været forpligtet til at forsikre sig som arbejdstager mod en i forordningen nr. 1408/71 omhandlet risiko inden for rammerne af en socialsikringsordning for navnlig lønmodtagere, fortsat er forpligtet til, uanset hvilken erhvervsmæssig beskæftigelse han udøver, at fortsætte med at betale bidrag inden for rammerne af en generel ordning især for arbejdstagere, og hvis bidrag som arbejdstager skal tages i betragtning for at gøre ham berettiget til den fulde ydelse ved indtrædelse af en risiko, som arbejdstagerne ydes den samme beskyttelse imod, endog selv om denne risiko ikke er udtrykkeligt omhandlet i bilag V. Den retspraksis, som Domstolen har udviklet inden for rammerne af forordning nr. 3, mener jeg udmærket kan overføres til forordning nr. 1408/71. Forudsættes det, at udtrykket »arbejdstagere« i sidstnævnte forordning først og fremmest tager sigte på lønmodtagere, dækker det, efter den udtrykkelige formulering i artikel 2, stk. 1, ikke blot de arbejdstagere, der som lønmodtagere er omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, men også dem, som i denne egenskab »har varet omfattet af en sådan lovgivning«. Dette følger af præmis nr. 12 i Janssen-dommen, som blev afsagt den 27. oktober 1971. Nævnte udtryk tager især sigte på enhver, der i henhold til en tvungen fortsat forsikring er forsikret mod en risiko, der svarer til de sikringsgrene, på hvilke forordningen finder anvendelse, inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere. I forordning nr. 1408/71 er der endnu plads til ligestillingsbegrebet, selv om fællesskabslovgiver har gjort alt for at fordrive dette udtryk, og det er ikke rigtigt at sige, i hvert fald ikke så kategorisk som den danske regering, at »det… derfor på forhånd må udelukkes, at f.eks. selvstændige er omfattet af forordningen, selv om forordningen angiver at omfatte også personer, der har været arbejdstagere«. Hvor langt denne ligestilling rækker kan kun afgøres efter den nationale lovgivning, og det bliver derfor nødvendigt at henvise til sagsøgers ret. Men Domstolen har her opstillet et vigtigt kriterium. I retspraksis hedder det, at »der sker en sådan ligestilling, hver gang bestemmelserne i en generel socialsikringsordning i medfør af national lovgivning udstrækkes til en anden gruppe personer end de arbejdstagere, som er omhandlet i forordning nr. 3, uanset de af den nationale lovgiver anvendte former eller retningslinjer«. (Janssen-dommen, præmis 8). Det tilkommer yderligere den nationale dommer at afgøre, om en udstrækning af bestemmelserne i den generelle ordning til personer, som er i sagsøgers situation, berettiger disse til en beskyttelse mod den pågældende risiko, som kan sammenlignes med den beskyttelse, der efter selve den generelle ordning ydes mod den samme risiko (præmis 9 i Janssen-dommen). Lige som den engelske regering tvivler jeg ej heller på den komplette karakter af denne ligestilling. Det fremgår af de akter, som den nationale dommer har fremsendt, at sagsøger havde varet arbejdstager, og som sådan havde været forpligtet til at betale bidrag. Når han strengt taget ikke længere var forpligtet til at betale bidrag for at erhverve ret til kontantydelser fra sygeforsikringen som arbejdstager, skyldtes dette, at han under normale omstændigheder ville have haft ret til en alderspension, som ville være trådt i stedet for disse ydelser. Da han midlertidigt havde givet afkaldt på at oppebære alderspension og var fortsat med at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, var han forpligtet til at betale bidrag for at erhverve ret til kontantydelser fra sygeforsikringen som selvstændig erhvervsdrivende. Desuden kunne han ikke gøre krav på tilbagebetaling af disse bidrag, eftersom han ikke var ophørt med at være underkastet den tvungne forsikring (artikel 10, stk. 1 og 2 i forordning nr. 1408/71). Da hans tilstand — efter hvad Kommissionen er nået frem til — under hans midlertidige ophold på en anden medlemsstats territorium krævede øjeblikkelig udbetaling af ydelserne, skal han behandles, som om han havde bopæl på territoriet for denne stat, og den ydelse, som han har ret til i medfør af den engelske lovgivning, kan ikke »nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges« som følge af nævnte bopæl (artikel 10, stk. 1). I bilag V nævnes der endvidere flere tilfælde, hvor et krav om bopæl på det nationale territorium ikke kan gøres gældende over for den pågældende: Således anses efter stk. 4 enhver forsikret, som ansøger om arbejdsløshedsydelse i Det forenede Kongerige, for at have været bosat på Det forenede Kongeriges territorium i enhver periode forud for tidspunktet for begræringen om ydelser, i hvilken den pågældende måtte have været bosat eller have tilbagelagt forsikrings- eller beskæftigelsesperioder på en anden medlemsstats territorium. Endvidere gælder der efter stk. 7 den regel (det drejer sig utvivlsomt om søfolk), at dersom en arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i Det forenede Kongerige, under sin beskæftigelse bliver offer for et ulykkestilfælde, efter at han har forladt en medlemsstats territorium for at begive sig til en anden medlemsstats territorium, men inden han er ankommet dertil, kan det forhold, at han befinder sig uden for Det forenede Kongeriges territorium, ikke gøres gældende over for ham ved afgørelsen af, om han i kraft af sin beskæftigelse var forsikret efter den engelske lovgivning. Lad mig endelig nævne stk. 16, som blev indført ved forordning nr. 1209/76. Følgelig bør bopælsklausulen ikke gælde i et tilfælde som sagsøgers, og det ville være godt, om bilag V blev ændret i overensstemmelse hermed. C — Gennem det andet spørgsmål vil den nationale dommer gerne vide, om en selvstændig erhvervsdrivende — i modsætning til en lønmodtager — som er forsikret i henhold til en ordning som den engelske, enten generelt eller i forhold til de risici, som han er forsikret imod, skal betragtes som »arbejdstager« i henhold til artikel 1, litra a). Eor løsningen af tvisten i denne sag er det formålsløst og overilet at svare bekræftende og slutte, at fællesskabsreglerne vedrørende social sikring bygger på den opfattelse, at selvstændige erhvervsdrivende i alle henseender er i samme situation som arbejdstagere, såfremt de er underkastet de samme risici og livsvilkår og er dækket af en tvungen forsikringsordning for arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt at konstatere — men det tilkommer den nationale dommer at afgøre, om det konkret er tilfældet, og definitivt at fastslå sagsøgers status — at lovgiver i Det forenede Kongerige har koordineret ordningerne for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende på en sådan måde, at en selvstændig erhvervsdrivende, der tidligere har været arbejdstager, såsom sagsøger, sidestilles med en arbejdstager. Der opstår i denne forbindelse et nyt spørgsmål: medfører sidestillingen af en gruppe personer for så vidt angår alle sider af en risiko, f.eks. sygdom, at der også sker en sidestilling, og dermed at forordning nr. 1408/71 bringes i anvendelse, for så vidt angår beskyttelsen mod alle de andre risici, som alle arbejdstagere er forsikret imod? Problemet for Insurance Officer og Commissioner er, og på det punkt deler jeg helt deres opfattelse, at finde en række sikre kriterier, som kan anvendes i andre tilfælde end den foreliggende sag. Jeg for min del hælder til den opfattelse, at der bør vælges den samme løsning for alle de tilfælde, som forordningen gælder for. Det samme bør være tilfældet, når ligestillingen udstrækkes til alle de muligheder, som er dækket efter den generelle ordning, og når ligestillingen ikke har haft til følge at skabe en selvstændig ordning specielt for denne gruppe personer. Men også her tilkommer det den engelske dommer at afgøre, om dette er tilfældet, og det generelle svar, som han håber at få, forekommer ikke nødvendigt for en afgørelse af den foreliggende sag. D — Ved besvarelsen af det tredje spørgsmål, som den engelske dommer stiller, skal det undersøges, om de engelske »administrations- eller finansieringsmetoder«, inden for hvis rammer sagsøgeren er forsikret, gør det »muligt at identificere den pågældende som arbejdstager« på grund af den omstændighed, at hans ret til ydelser »i det væsentlige« erhverves ved, at han har svaret eller er blevet krediteret bidrag som arbejdstager. I lyset af det svar, som jeg har foreslået Domstolen, skal jeg afholde mig fra yderligere at undersøge de administrations- og finansieringsmetoder, som jeg tidligere har omtalt. Jeg mener, at væsentlighedskriteriet, for så vidt angår de bidrag, som den pågældende har indtbetalt som arbejdsstager i forhold til de bidrag, som han har indbetalt som selvstændig erhvervsdrivende, er for vagt og upræcist. Den pragmatiske løsning. hvorefter dommeren i hvert enkelt tilfælde træffer en afgørelse på grundlag af betydningen af de af den pågældende som arbejdstager indbetalte bidrag, bør afvises, fordi den fører til retlig usikkerhed inden for et område, hvor det netop er målet at garantere den sociale sikring. Personligt er jeg nærmest af den opfattelse, at en forsikret, når han efter den britiske ordning gennem de bidrag, som han har betalt eller er blevet krediteret som lønnet arbejdstager, har ret til en bestemt ydelse, må anses for »arbejdstager« efter forordningen. E — Der er kun grund til at undersøge det sidste spørgsmål, som den engelske dommer stiller, såfremt det forudsættes, enten at sagsøger frivilligt fortsatte med at betale bidrag til sygeforsikringsordningen under sit korte ophold i Frankrig, selv om han i Det forenede Kongerige ikke længere havde været forpligtet hertil, såfremt begivenheden var indtrådt i dette land, eller at man kan sidestille hans beslutning om ikke at gå på pension med en forlængelse af hans forsikring på frivillig basis. Hvis en person, der, i overensstemmelse med den engelske lovgivers ønske, fortsætter frivilligt med at betale bidrag for at forsikre sig mod én eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, på hvilke forordningen finder anvendelse inden for rammerne af en nationale socialforsikringsordning for alle indbyggere, er arbejdstager efter forordningen (artikel 1, litra a), iii)), må dette så meget desto mere gælde for en person, som er forpligtet til at fortsætte med at være forsikret mod en risiko, som han tidligere har været tvungent forsikret imod inden for rammerne af en lønmodtagerordning for arbejdstagere. Men det tjener ikke noget formål at uddybe dette punkt nærmere, da jeg, som nævnt, mener, at en arbejdstager som sagsøger normalt bør henhøre under gruppen i artikel 1, litra a), underafsnit i).