Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 30. juni 1987. - MARIA FRASCOGNA MOD CAISSE DES DEPOTS ET CONSIGNATIONS. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF TRIBUNAL DES AFFAIRES DE SECURITE SOCIALE, NANTERRE. - SOCIAL SIKRING - UDBETALING AF SAERLIG ALDERSPENSION. - SAG 256/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 03431



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

A - Faktiske omstaendigheder

1 . Den retssag, som siden 1982 har verseret mellem Maria Frascogna og Caisse des dépôts et consignations ( Bordeaux ) har paa ny givet anledning til, at Domstolen har faaet forelagt en anmodning om praejudiciel afgoerelse .

2 . Som vi allerede ved fra sag 157/84 ( 1 ), har sagsoegeren, der er enke, siden september 1976 boet hos sin soen, der udoever en loennet beskaeftigelse i Frankrig, og som forsoerger sin mor .

3 . Selv har hun fra en italiensk social sikringsinstitution oppebaaret en efterladtepension, der i 1981 kun beloeb sig til 1*000 FF om maaneden . Hun ansoegte om "saerlig alderspension" ( allocation spéciale de vieillesse ) hos sagsoegte i hovedsagen, Caisse des dépôts et consignations, der i 1982 afslog ansoegningen med den begrundelse, at sagsoegeren ikke opfyldte det krav om, at hun skulle have haft bopael i Frankrig i 15 aar, som fremgaar af den midlertidige europaeiske overenskomst af 11 . december 1953 om social tryghed .

4 . Efter at sagsoegeren havde anlagt sag til proevelse af denne afgoerelse ved Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale des Hauts-de-Seine ( ret i foerste instans i sager vedroerende social sikring ), forelagde denne ret Domstolen et praejudicielt spoergsmaal, som gik ud paa, om bestemmelserne i den midlertidige europaeiske overenskomst af 11 . december 1953 paa nuvaerende tidspunkt er forenelige med Raadets forordning nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet ( 2 ).

5 . I sin dom af 6 . juni 1985 fastslog Domstolen indledningsvis, at en vandrende arbejdstagers slaegtninge i opstigende linje ikke kan goere krav paa ydelser af den paagaeldende art med hjemmel i forordning nr . 1408/71 . Med henblik paa alligevel at give den forelaeggende ret alle de relevante faellesskabsretlige fortolkningselementer, der ville kunne saette den i stand til at afgoere hovedsagen, udtalte Domstolen under henvisning til sine tidligere afgoerelser endvidere, at den i sagen omhandlede ydelse maatte falde ind under begrebet social fordel i artikel 7, stk . 2, i Raadets forordning nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ( 3 ). Det hed saaledes i domskonklusionen :

"a ) Ydelsen af en saerlig alderspension, der sikrer aeldre en mindsteindtaegt paa betingelser, som er fastsat i den i hovedsagen gaeldende nationale lovgivning, udgoer en social fordel som omhandlet i Raadets forordning nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 .

b ) Artikel 7, stk . 2, i naevnte forordning skal fortolkes saaledes, at ydelsen af en saadan social fordel ikke kan betinges af et faktisk ophold paa en medlemsstats omraade i et vist antal aar, naar en saadan betingelse ikke gaelder for statsborgere i denne medlemsstat ."

6 . Under hovedsagens videre behandling ved tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - som er den forelaeggende retsinstans' nye betegnelse - paastod sagsoegte sig fortsat frifundet for sagsoegerens krav . Sagsoegte gjorde gaeldende, at den saerlige alderspension ikke kunne vaere omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr . 1612/68 . Ganske vist skal en arbejdstager, der er statsborger i én medlemsstat og beskaeftiget i en anden, i henhold til forordningens artikel 7, stk . 2, nyde de samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere, men det er kun arbejdstageren selv, der har krav paa ligebehandling . I oevrigt kunne sagsoegeren, der ville have krav paa en social forsorgsydelse i henhold til loven herom, ikke anses som en slaegtning i opstigende linje til en arbejdstager fra en anden medlemsstat, som forsoerges af denne . Sagsoegerens tilfaelde kunne derfor ikke vaere omfattet af forordning nr . 1612/68 .

7 . Sagsoegeren gjorde heroverfor gaeldende, at anvendelsesomraadet for forordning nr . 1612/68 ikke alene udstraekker sig til arbejdstageren selv, men ogsaa til dennes familiemedlemmer, som i kraft af reglerne herom har taget ophold hos arbejdstageren i den paagaeldende medlemsstat .

8 . Herefter forelagde tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :

"Er den saerlige alderspension omfattet af det saglige og personelle anvendelsesomraade for forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet?"

B - Droeftelse

9 . Naar man laeser Domstolens dom af 6 . juni 1985 i sag 157/84 korrekt, dvs . naar man sammenholder domskonlusionen med praemisserne, navnlig praemis 21, fremgaar det, at spoergsmaalet fra den forelaeggende retsinstans egentlig allerede er blevet besvaret . Jeg behoever derfor blot at fremsaette foelgende supplerende bemaerkninger :

10 . Domstolen fastslog allerede i sin dom af 12 . juni 1984 i sag 261/83 ( 4 ), at begrebet social fordel i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 ogsaa omfatter ydelser til en arbejdstagers slaegtninge i opstigende linje, som forsoerges af denne, i form af ydelser ifoelge en medlemsstats lovgivning om garanteret indkomst til aeldre . Ligebehandlingsprincippet i forordningens artikel 7 indebaerer altsaa ogsaa et forbud mod forskelsbehandling af slaegtninge i opstigende linje, som forsoerges af arbejdstageren .

11 . Som Domstolen imidlertid har fastslaaet i sin dom af 18 . juni 1987 i sag 316/85 ( 5 ), kan en arbejdstagers familiemedlemmer som omhandlet i artikel 10 i forordning nr . 1612/68 kun indirekte stoette ret paa ligebehandlingsprincippet . Familiemedlemmer har saaledes kun krav paa de paagaeldende ydelser, saafremt disse maa anses som en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 for den vandrende arbejdstager selv, og ikke f.eks . for vedkommende slaegtning i opstigende linje, som arbejdstageren forsoerger . For familiemedlemmer er der saaledes tale om en ret, som udspringer af arbejdstagerens retsstilling, og ikke om nogen selvstaendig ret .

12 . Som Domstolen endvidere har fastslaaet i dommen af 18 . juni 1987, falder ydelser som de her omhandlede til en arbejdstagers familiemedlemmer kun ind under reglerne om sociale fordele i forordningens artikel 7, stk . 2, for saa vidt der er tale om slaegtninge, som arbejdstageren forsoerger .

13 . At der foreligger et forsoergerforhold udelukkes imidlertid ikke af, at det paagaeldende familiemedlem til en vandrende arbejdstager ansoeger om eller opnaar ydelser fra staten i form af en garanteret mindsteindkomst, idet ogsaa dette blev fastslaaet af Domstolen i dommen af 18 . juni 1987 . Ogsaa i saadanne tilfaelde skal vedkommende anses for at blive forsoerget af den vandrende arbejdstager . Alle andre loesninger ville stride mod princippet om ligebehandling af vandrende arbejdstagere ( 6 ). Jeg udtrykte det dengang i mit forslag til afgoerelse i sag 316/85 paa foelgende maade : "...(( det bliver indlysende, at den modsatte opfattelse er uholdbar )), naar man goer sig klart, at den, naar der er tale om traengende familiemedlemmer til vandrende arbejdstagere, ville foere til, at de mistede retten til ophold, naar de gjorde krav paa sociale ydelser ( fordi de ikke laengere blev forsoerget af arbejdstageren ), eller - sagt paa en anden maade - at en ret til ophold i saadanne situationer kun ville vaere mulig, hvis de gav afkald paa vaesentlige ydelser, som indlaendinge kan faa, og altsaa affandt sig med en alvorlig forskelsbehandling ." ( 7 )

C - Sammenfatning

Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen besvarer det forelagte spoergsmaal saaledes :

"Naar en slaegtning i opstigende linje til en arbejdstager, der er statsborger i én medlemsstat og beskaeftiget i en anden, tager ophold hos denne, og arbejdstageren forsoerger vedkommende, udgoer ydelse til slaegtningen af en saerlig alderspension, der sikrer aeldre en mindsteindtaegt paa betingelser, som er fastsat i den for hovedsagen gaeldende nationale lovgivning, en social fordel for den vandrende arbejdstager som omhandlet i Raadets forordning nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 ."

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Dom af 6 . juni 1985 i sag 157/84, Maria Frascogna mod Caisse des dépôts et consignations, Sml . s.*1739 .

( 2 ) EFT 1971 II, s.*366 .

( 3 ) EFT 1968 II, s.*467 .

( 4 ) Carmella Castelli mod ONPTS, Sml . 1984, s.*3199 .

( 5 ) Dom af 18 . juni 1987, Centre public d' Aide sociale de Courcelles mod Marie-Christine Lebon, Sml . s.*0000 .

( 6 ) Jfr . praemis 20 .

( 7 ) Jfr . punkt 35 .