ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det fastslås, at Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 110 TEUF, ved at opkræve en højere årlig vægtafgift på motorkøretøjer, der er indregistreret i andre medlemsstater inden den 1. januar 2009 og bragt til Malta efter denne dato, end på tilsvarende indenlandske køretøjer, i henhold til fjerde tillæg til loven om registrering af motorkøretøjer (Motor Vehicles Registration and Licensing Act), som ændret ved lov VI af 2009, kapitel 368 i Maltas love.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Köln (Tyskland) den 4. oktober 2022 — AB mod Finanzamt Köln-Süd

(Sag C-627/22)

(2023/C 15/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AB

Sagsøgt: Finanzamt Köln-Süd

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer (1), som trådte i kraft den 1. juni 2002 (herefter »aftalen om fri bevægelighed«), navnlig artikel 7 og artikel 15, sammenholdt med artikel 9, stk. 2, i bilag I til aftalen (retten til ligebehandling), fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter arbejdstagere med statsborgerskab i en EU- eller EØS-medlemsstat (herunder Tyskland), som er bosiddende (med bopæl eller sædvanligt opholdssted) i Tyskland eller i EU/EØS-stater, frivilligt kan anmode om beregning af indkomstskatten på basis af den i Tyskland skattepligtige indkomst fra lønnet beskæftigelse (»skatteberegning efter anmodning«), navnlig for under hensyntagen til udgifter (erhvervsmæssige udgifter) samt modregning af indeholdt tysk kildeskat at opnå en refusion af indkomstskat, men tyske og schweiziske statsborgere med bopæl i Schweiz nægtes denne ret?

(1) EFT 2002, L 114, s. 6.
Appel iværksat den 11. november 2022 af Helsingin Bussiliikenne Oy til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Udvidede Afdeling) den 14. september 2022 i sag T-603/19, Helsingin Bussiliikenne Oy mod Europa-Kommissionen

(Sag C-697/22 P)

(2023/C 15/33)

Processprog: finsk

Parter

Appellant: Helsingin Bussiliikenne Oy (ved asianajajat O. Hyvönen og N. Rosenlund)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Republikken Finland, Nobina Oy og Nobina AB

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom af 14. septembre 2022, Helsingin Bussiliikenne mod Kommissionen, T-603/19, EU:T:2022:555 (1), ophæves i sin helhed.

— Der gives fuldt ud medhold i de påstande, som appellanten fremsatte for Retten, af de grunde, der er anført i appelskriftet.

— Kommissionen tilpligtes at betale samtlige de omkostninger, som Helsingin Bussiliikenne Oy har afholdt for Retten og Domstolen, med tillæg af lovbestemte renter.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten tilsidesatte i sag T-603/19 EU-retten og begik en retlig fejl ved at frifinde Kommissionen i det søgsmål, som Helsingin Bussiliikenne Oy havde anlagt.

I forbindelse med det første anbringende, der vedrørte en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, begik Retten en fejl, eftersom Kommissionens omtvistede afgørelse blev vedtaget under tilsidesættelse af appellantens processuelle rettigheder.

Retten begik ligeledes en fejl i forbindelse med det fjerde anbringende, for så vidt som dette anbringende vedrørte overholdelsen af proportionalitetsprincippet.

Rettens dom er i strid med artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EU) 2015/1589 (2) og tilsidesætter EU-rettens grundlæggende principper, nemlig retten for en person til at blive hørt i en sag, der vedrører den pågældende, og proportionalitetsprincippet.

Appellanten har i appelskriftet gjort gældende, at retten til at blive hørt i en administrativ procedure udgør en grundlæggende rettighed. Det forhold, at den berørte part ikke gives mulighed for at blive hørt, før der træffes en afgørelse, der strider imod dennes interesser, udgør en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter.

Appellanten har ligeledes gjort gældende, at en uforholdsmæssigt stor tilbagesøgning udgør en foranstaltning, der er i strid med proportionalitetsprincippet og formålet med en tilbagesøgning. Når en tilbagesøgning er rettet mod den person, som en virksomhedsoverdragelse er kommet til gode, skal det altid afgøres, i hvilket omfang denne person yderligere eventuelt kan modtage den forbudte statsstøtte. Der skal med andre ord tages stilling til størrelsen af den overførte fordel.

(1) EU:T:2022:555.

(2) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (kodifikation) (EUT 2015, L 248, s. 9).
2)

Er disse bestemmelser, såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, til hinder for, at en medlemsstat med henblik på fastsættelse af den mængde HVO, der skal tages i betragtning ved indførelsen i de lagerregnskaber, som operatørerne skal føre med henblik på fastsættelse af en afgift, der tilskynder til indarbejdning af biobrændstoffer, der betales i denne medlemsstat, når andelen af vedvarende energi i de brændstoffer, der bringes i omsætning i et kalenderår, er lavere end en national målprocentsats for indarbejdelse af vedvarende energi i transportsektoren, ved modtagelsen i det første nationale afgiftsoplag af brændstoffer indeholdende HVO produceret i en anden medlemsstat i en samforarbejdningsproces kræver, at der gennemføres en fysisk analyse af indholdet af HVO i disse brændstoffer, herunder når den fabrik, hvor disse brændstoffer er fremstillet, har benyttet et massebalancesystem, der er godkendt under en frivillig ordning, som af Kommissionen er anerkendt som en fuldstændig ordning.
1.

Skal en anvendelse af flere foranstaltninger, som i en stat fastsættes, fremmes eller tåles af en aktør, som er indehaver af den faktiske regeringsmagt, og som navnlig består i, at kvinder — nægtes deltagelse i politiske embeder og politiske beslutningsprocesser — ikke får stillet retlige midler til rådighed til at kunne opnå beskyttelse mod kønsspecifik vold og vold i hjemmet — generelt er udsat for risiko for tvangsægteskaber, selv om disse ganske vist er forbudt af den aktør, som er indehaver af den faktiske regeringsmagt, men kvinder ikke ydes effektiv beskyttelse mod tvangsægteskaber, og sådanne vielser undertiden også foretages med deltagelse af personer, der er udstyret med faktisk statsmagt, og som er vidende om, at der er tale om et tvangsægteskab — ikke må udøve erhvervsaktivitet eller kun i begrænset omfang, overvejende kun i hjemmet — har vanskeligt ved at få adgang til sundhedsfaciliteter — nægtes adgang til uddannelse, helt eller i vidt omfang (f.eks. ved at piger kun får adgang til grundskoleuddannelse) — ikke må opholde eller bevæge sig uden ledsagelse af en mand (i en bestemt slægtsrelation) i offentligheden, eventuelt i tilfælde af overskridelse af en vis afstand fra bopælen — i offentligheden skal tildække deres krop fuldstændigt og tilsløre deres ansigt — ikke må udøve sport som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU (1) af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (omarbejdning) anses for tilstrækkelig alvorlige til at berøre en kvinde på en tilsvarende måde som omhandlet i dette direktivs artikel 9, stk. 1, litra a)?
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU (1) af 24. november 2010 om industrielle emissioner (integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening), navnlig 4., 18., 34., 28. og 29. betragtning samt artikel 3, nr. 2, artikel 11, 12 og 23, samt forsigtighedsprincippet og princippet om beskyttelse af menneskers sundhed i artikel 191 TEUF og 174 [TEF] fortolkes således, at en medlemsstat, ved anvendelse af en national lov, kan fastsætte, at vurderingen af sundhedsmæssige skader udgør en retsakt, som ikke er en del af proceduren for udstedelse og revurdering af en integreret miljøgodkendelse — i den foreliggende sag [premierministerens dekret] fra 2017 — og hvis udarbejdelse ikke nødvendigvis har automatiske virkninger i form af, at den kompetente myndighed tidligt og på en effektiv måde tager hensyn til denne vurdering som led i en procedure for revurdering af den integrerede miljøgodkendelse/premierministerens dekret, især når resultaterne af vurderingen viser en uacceptabel sundhedsrisiko for en betydelig befolkningsgruppe, som er ramt af forurenende emissioner, eller skal direktivet derimod fortolkes således, at (i) den acceptable risiko for menneskers sundhed kan fastlægges på baggrund af videnskabelige epidemiologiske analyser, og (ii) vurderingen af sundhedsmæssige skader skal udgøre en retsakt, som indgår i proceduren for udstedelse og revurdering af den integrerede miljøgodkendelse/premierministerens dekret, og endog udgøre en nødvendig forudsætning herfor, og i særdeleshed tages i betragtning på nødvendig, faktisk og tidlig vis af den kompetente myndighed i forbindelse med udstedelse og revurdering af den integrerede miljøgodkendelse?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er den kompetente myndighed i et tilfælde som det foreliggende (afgifter opkrævet i strid med EU-retten, men fastsat retskraftigt, for hvilke der først blev ansøgt om tilbagebetaling et år efter fastsættelsen med tilbagevirkende kraft af en lavere koefficient ved forordning nr. 1360/2013) berettiget til at afvise tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævede produktionsafgifter under henvisning til de nationale bestemmelser om retskraft og til fristen for fastsættelse af afgifter i henhold til de nationale bestemmelser samt det EU-retlige retssikkerhedsprincip?
1)

Skal artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006 (1) fortolkes således, at en national lovbestemmelse som § 371, stk. 1, nr. 4, i den estiske retsplejelov (i henhold til hvilken en ret bl.a. ikke antager en sag til realitetsbehandling, når en kendelse truffet af en estisk ret, som afslutter en sag, der er afsagt i en tvist mellem de samme parter om den samme genstand og på det samme grundlag, og som udelukker et fornyet søgsmål i den samme sag, har fået retskraft) er til hinder for behandlingen af en sag om et krav, som er omfattet af et europæisk betalingspåkrav, der er udstedt og erklæret eksigibelt af en domstol i en medlemsstat?
3)

Kan enhver interesse være en legitim interesse, forudsat at interessen ikke er i strid med loven? Udtrykt mere specifikt: Må en rent kommerciel interesse og den interesse, som er omhandlet her, nemlig levering af personoplysninger mod betaling uden samtykke fra den pågældende person, efter omstændighederne betragtes som en legitim interesse? I bekræftende fald, hvilke omstændigheder er afgørende for, om en rent kommerciel interesse er en legitim interesse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 20. september 2022 — Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Bydgoszczy mod B. sp.j.

(Sag C-606/22)

(2023/C 7/17)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Bydgoszczy

Sagsøgt: B. sp.j.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 2, og artikel 73 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) og princippet om neutralitet, proportionalitetsprincippet og princippet om ligebehandling fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en praksis, anlagt af de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder, for så vidt som denne praksis ikke — med henvisning til et manglende nationalt retsgrundlag og forbuddet mod ugrundet berigelse — tillader en berigtigelse af momsgrundlaget og den skyldige afgift, hvis salget af varer og tjenesteydelser til forbrugere med en for høj momssats blev registreret med et kasseapparat og bekræftet af kasseboner, men ikke ved udstedelse af momsfakturaer, når prisen som følge af denne prisjustering (bruttosalgsværdi) er uændret?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1, som ændret.
Et anbringende om, at vedtagelsen af forordningen hviler på et forkert retsgrundlag, og i denne sammenhæng en tilsidesættelse af artikel 192, stk. 2, litra c), TEUF, sammenholdt med artikel 194, stk. 2, andet afsnit, TEUF, for så vidt som den anfægtede forordning ikke blev vedtaget på grundlag af artikel 192, stk. 2, litra c), TEUF, der kræver enstemmighed i Rådet, eftersom forordningen i væsentlig grad berører en medlemsstats valg mellem forskellige energikilder og den generelle sammensætning af dens energiforsyning.

Polen har over for den anfægtede forordning for det første gjort gældende, at retsgrundlaget, dvs. artikel 122, stk. 1, TEUF, er forkert. Polen har anført, at hovedformålet med den anfægtede forordning er at udøve en betydelig indflydelse på betingelserne for udnyttelse af energiressourcer, valget mellem forskellige energikilder og den generelle sammensætning af energiforsyningen. Henset til, at forordningen i væsentlig grad berører friheden til at udforme energimikset, skulle denne have været vedtaget på grundlag af artikel 192, stk. 2, litra c), TEUF, hvortil der henvises i artikel 194, stk. 2, andet afsnit, TEUF, dvs. i henhold til den særlige lovgivningsprocedure, hvorefter Rådet træffer afgørelse ved enstemmighed.
1.

Hvorledes skal artikel 2, stk. 2, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 (1) om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008, hvorefter navnlig ekspropriation af hele eller en væsentlig del af bedriften anerkendes som »force majeure« og »ekstraordinære omstændigheder« med henblik på finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik, hvis ekspropriationen ikke kunne forudses på dagen for indgivelse af ansøgningen, fortolkes, og foreligger der navnlig et sådant tilfælde af force majeure eller ekstraordinære omstændigheder, henholdsvis ekspropriation af hele eller en væsentlig del af bedriften, hvis der meddeles opsigelse af en aftale mellem en kommunal forvaltning og en støttemodtager om anvendelse af kommunale landbrugsarealer (græsarealer, græsningsarealer og enge), som blev indgået inden for rammerne af foranstaltning 211 »betalinger til landbrugere i bjergområder med naturbetingede begrænsninger« under programmet for udvikling af landdistrikter for perioden 2007-2013, idet opsigelsen skete med henblik på at gennemføre en ændring af bulgarske retsforskrifter, som ikke kunne have været forudset af støttemodtageren på tidspunktet for indgåelsen af forpligtelsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Gelderland (Nederlandene) den 12. oktober 2022 — X mod Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht

(Sag C-639/22)

(2023/C 35/28)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Gelderland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht

Præjudicielle spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra g), fortolkes således, at deltagere i en pensionsfond som den i hovedsagen omhandlede kan anses for at løbe en investeringsrisiko, og medfører denne omstændighed, at pensionsfonden bliver en »investeringsforening« i denne bestemmelses forstand? Har følgende herved betydning

— Om deltagerne løber en individuel investeringsrisiko, eller er det tilstrækkeligt, at deltagerne i fællesskab — og ikke andre — bærer konsekvenserne af investeringsresultaterne?

— Hvad omfanget af den kollektive eller den individuelle risiko er?

— Hvorvidt størrelsen af pensionsudbetalingerne også afhænger af andre faktorer såsom antal år af pensionsoptjening, lønnens størrelse og tekniske rentesats?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
4)

Tilsidesætter artikel 1, nr. 2), i direktiv 2018/822 retten til respekt for privatlivet, som er sikret ved artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og ved artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention, for så vidt som det i den nye artikel 8ab, stk. 5, som herved blev indføjet i direktiv 2011/16, bestemmes, at såfremt en medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at give mellemmænd ret til en fritagelse for at skulle indgive oplysninger om en indberetningspligtig grænseoverskridende ordning, hvis indberetningspligten krænker en lovbaseret tavshedspligt i henhold til medlemsstatens nationale lovgivning, skal denne medlemsstat kræve, at mellemmændene straks underretter enhver anden mellemmand eller, hvis der ikke findes nogen mellemmand, den relevante skatteyder, om deres indberetningsforpligtelse, for så vidt som denne forpligtelse har til følge, at en mellemmand, der er underlagt tavshedspligt og strafferetlige sanktioner i henhold til lovgivningen i den nævnte medlemsstat, bliver forpligtet til at dele oplysninger, som vedkommende erfarer under udøvelsen af sit erhverv, med en anden mellemmand, der ikke er dennes klient?
C 35/23

Appel iværksat den 14. september 2022 af Gugler France til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 13. juli 2022 i sag T-147/21 — Gugler France mod EUIPO — Gugler (GUGLER)

(Sag C-594/22 P)

(2023/C 35/26)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Gugler France (ved avocat S. Guerlain)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Alexander Gugler

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. december 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Gugler France bærer sine egne omkostninger.
2)

Er det […] med henblik på at undgå et krav om beviser, som det er umuligt at tilvejebringe, og tillade den konkrete gennemførelse af de omstændigheder, som fraviger forpligtelsen til præjudiciel forelæggelse, og som Domstolen selv har fastlagt, tilstrækkeligt at fastslå, at det præjudicielle spørgsmål (om fortolkning og korrekt anvendelse af en EU-retlig bestemmelse, der er relevant i det pågældende tilfælde), som den nationale retsinstans har rejst på området, er åbenbart ugrundet, hvorved det udelukkes, at der foreligger rimelig tvivl i denne henseende — henset til den EU-retlige terminologi og den EU-retlige betydning af ordene i den pågældende bestemmelse, den EU-retlige sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og de beskyttelsesformål, der forfølges med den, samt under hensyntagen til EU-rettens udviklingstrin på det tidspunkt, hvor den relevante bestemmelse skal anvendes i den nationale sag — uden en undersøgelse af den fortolkningsmæssige tilgang, som forskellige retsinstanser kunne have?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Timişoara (Rumænien) den 11. oktober 2022 — SC Assofrutti Rom S.R.L. mod Agenţia pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale og Centrul Regional pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale 5 Vest Timişoara

(Sag C-635/22)

(2023/C 24/36)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Timişoara

Parter i hovedsagen

Sagsøger, nu appellant: SC Assofrutti Rom S.R.L.

Sagsøgte, nu indstævnte: Agenţia pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale og Centrul Regional pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale 5 Vest Timişoara

Præjudicielle spørgsmål

1. Skal bestemmelserne i artikel 17 i Rådets direktiv 2008/90/EF af 29. september 2008 om afsætning af frugtplanteformeringsmateriale og frugtplanter bestemt til frugtproduktion (1) fortolkes således, at de forbyder medlemsstaterne at fastsætte kravet om, at der skal gennemføres en offentlig udbudsprocedure inden afsætning af [Conformitas Agraria Communitatis (CAC)]-materiale?

2. Skal artikel 4, stk. 10, i forordning nr. 1303/2013 (2), sammenholdt med artikel 39, stk. 1, litra a) og b), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i en situation som den foreliggende fortolkes således, at den er til hinder for kravet om gennemførelse af den offentlige udbudsprocedure, som er fastsat i det nationale program for landdistriktudvikling 2014-2020 (femte udgave)?

(1) EUT 2008, L 267, s. 8.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17.12.2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (EUT 2013, L 347, s. 320).
1.

Er artikel 20 TEUF til hinder for en bestemmelse, som fastsætter, at medlemsstatens statsborgerskab og dermed unionsborgerskabet fortabes ex lege i tilfælde af en frivillig erhvervelse af et (ikke privilegeret) statsborgerskab i et tredjeland, hvis der kun sker en konkret prøvelse af følgerne af fortabelsen, såfremt den pågældende udlænding forudgående har indgivet en ansøgning om tildeling af en tilladelse til at bevare statsborgerskabet, og denne ansøgning er blevet imødekommet før erhvervelsen af det udenlandske statsborgerskab?
1.–

Kan artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 101 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, under de foreliggende omstændigheder i forbindelse med den i denne afgørelse beskrevne sag om et lastbilkartel fortolkes således, at tilsigelse af et moderselskab, mod hvilket der er anlagt en sag om erstatning for konkurrencebegrænsende adfærd, anses for at være korrekt foretaget, når tilsigelsen er foretaget (eller forsøgt foretaget) på hjemstedet for datterselskabet, der er hjemmehørende i den medlemsstat, hvor sagen verserer, og moderselskabet, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, ikke har givet møde i sagen og er udeblevet?
1.

Er artikel 20 TEUF til hinder for en bestemmelse, som fastsætter, at medlemsstatens statsborgerskab og dermed unionsborgerskabet fortabes ex lege i tilfælde af en frivillig erhvervelse af et (ikke privilegeret) statsborgerskab i et tredjeland, hvis der kun sker en konkret prøvelse af følgerne af fortabelsen, såfremt den pågældende udlænding forudgående har indgivet en ansøgning om tildeling af en tilladelse til at bibeholde statsborgerskabet, og denne ansøgning er blevet imødekommet før erhvervelsen af det udenlandske statsborgerskab?
2)

Skal artikel 10, 12, 13, 14, 15, 126 og 127 i aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (udtrædelsesaftalen) (1) og artikel 21 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at retspraksis i Domstolens dom i sag C-182/15 (Petruhhin) (2) , Pisciotti (C-191/16) (3) og C-897/19 PPU (I.N.) (4) kan anvendes ved en anmodning om udlevering fra et tredjeland vedrørende en britisk statsborger, der var unionsborger på tidspunktet for de handlinger, der ligger til grund for udleveringsanmodningen, og som uafbrudt har haft bopæl på en anden medlemsstats område før og i udtrædelsesaftalens løbetid? I benægtende fald:
5)

Kan den omstændighed, at alene salget af et finansielt produkt sammen med et forsikringsprodukt betragtes som en aggressiv handelspraksis, resultere i en ikke tilladt tilsynsretsakt og desuden ende med, at den erhvervsdrivende (og ikke den nationale konkurrencemyndighed, sådan som det ellers burde være) pålægges byrden (som er vanskelig at løfte) til at bevise, at der ikke er tale om en aggressiv handelspraksis, der er i strid med direktiv 2005/29/EF (så meget desto mere fordi medlemsstaterne ifølge det nævnte direktiv ikke kan fastsætte strengere bestemmelser, end hvad der er fastsat i direktivet, heller ikke med henblik på at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau), eller foreligger denne omvendte bevisbyrde ikke, forudsat at det ud fra objektive faktorer fastlægges, at en forbruger, som har behov for et lån, løber en konkret risiko for påvirkning ved et komplekst kombineret tilbud?