ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
62

Hvad for det første angår børnetillæg og C.E. Franzens situation må det konstateres, dels at den i hovedsagen omhandlede nederlandske lovgivning, ligesom den tyske lovgivning, under omstændigheder som dem, der vedrørte Brigitte Bosmann, ikke betinger retten til et børnetillæg af beskæftigelse eller social sikring. Således er den blotte omstændighed at have bopæl i Nederlandene tilstrækkelig til at få tildelt børnetillæg, hvis der bortses fra den udelukkelsesbestemmelse, der er indeholdt i artikel 6a, litra b), i AKW og AOW, som tilsigter at gennemføre princippet om, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse, i den nationale lovgivning. Dels havde C.E. Franzen til trods for den formelle anvendelse af beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning ikke ret til de omhandlede sociale ydelser på grund af det begrænsede antal udførte arbejdstimer og den lave indkomst, der fulgte af den lønnede beskæftigelse, der blev udøvet på medlemsstatens område. I lighed med den sag, der gav anledning til dom Bosmann (C-352/06, EU:C:2008:290), giver omstændighederne i C.E. Franzens sag derfor ikke anledning til kumulation af børnetillæg af samme art, som vedrører samme forsikringsperiode.
80

I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at Sevda Aykul, som har været genstand for en foranstaltning om inddragelse af sit østrigske kørekort på det tyske område, har mulighed for i kraft af sit østrigske kørekort at anmode om på ny at få tilladelse til at føre et motorkøretøj i Tyskland. I bilaget til afgørelsen af 17. september 2012 oplyste Landratsamt Ravensburg således Sevda Aykul om, at hendes egnethed til at føre et motorkøretøj vil kunne anerkendes på grundlag af en medicinsk-psykologisk erklæring udarbejdet af et center for egnethedskontrol, der er officielt anerkendt i Tyskland, og præciserede, at udarbejdelsen af en sådan erklæring som hovedregel er underlagt et krav om bevis for, at den pågældende person i et år har afholdt sig fra ethvert forbrug af euforiserende stoffer.
7

Markengesetz (den tyske varemærkelov) af 25. oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082), som ændret ved lov af 19. oktober 2013 (BGBI. 1994 I, p. 3830, herefter »Markengesetz«), bestemmer i § 19 med overskriften »Oplysningspligt«: »1. Indehaveren af et varemærke eller et handelsnavn kan i de i §§ 14, 15 og 17 omhandlede tilfælde af den krænkende part kræve, at denne øjeblikkeligt giver oplysninger om distributionskanalerne for de varer eller tjenesteydelser, der viser tegn på at være ulovlige. 2. Når der foreligger en åbenbar overtrædelse eller en situation, hvor indehaveren af et varemærke eller et handelsnavn har anlagt sag mod den krænkende part, har indehaveren (uanset bestemmelserne i stk. 1) ligeledes krav på videregivelse af oplysninger over for tredjemand, der i kommerciel målestok 1) er i besiddelse af de ulovlige varer 2) har anvendt de ulovlige tjenesteydelser 3) har erlagt tjenesteydelser, der er anvendt i de omtvistede aktiviteter, eller 4) i henhold til de oplysninger, der er givet af en af de i nr. 1), 2) eller 3) nævnte personer, har deltaget i produktionen, fremstillingen eller distributionen af disse varer eller i erlæggelsen af disse tjenesteydelser, medmindre den pågældende person i medfør af §§ 383-385 i lov om civil retspleje [Zivilprocessordnung] er berettiget til at nægte at afgive vidneforklaring i sagen mod den krænkende part. I tilfælde af at retten til videregivelse af oplysninger påberåbes i forbindelse med et søgsmål i henhold til nr. 1), kan retten på anmodning suspendere den igangværende sag mod den krænkende part, indtil den tvist, der vedrører retten til videregivelse af oplysninger, er løst. Den person, der er forpligtet til at give oplysninger, kan af den krænkede person kræve, at denne yder ham kompensation for udgifterne i forbindelse med videregivelsen af de nævnte oplysninger. [...]«
65

I denne henseende, og således som Domstolen har fastslået i dom SICES m.fl. (C-155/13, EU:C:2014:145, præmis 37-39), er det, for at transaktioner som de i hovedsagen omhandlede kan anses for i det væsentlige at have haft til formål at give køberen i Unionen en uberettiget fordel, nødvendigt, at importørerne har haft til hensigt at give den nævnte køber en sådan fordel, og at transaktionerne savner enhver økonomisk og kommerciel berettigelse for disse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Selv om sådanne transaktioner er begrundet i køberens ønske om at opnå den særlige præferencetold, og selv om de pågældende importører er vidende herom, kan transaktionerne som udgangspunkt ikke anses for at savne enhver økonomisk og kommerciel berettigelse for disse importører. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at sådanne transaktioner under visse omstændigheder er blevet konstrueret kunstigt i det væsentlige med det formål at opnå præferencetolden.
Artikel 137 i forordning nr. 73/2009 skal fortolkes således, at en landbruger, der inden den 1. januar 2010 blev underrettet om, at tildelingen af betalingsrettigheder til vedkommende var uretmæssig, ikke med føje kan påberåbe sig denne artikel med henblik på at opnå en lovliggørelse af disse rettigheder.

Artikel 73, stk. 4, i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2184/2005 af 23. december 2005, skal fortolkes således, at en landbruger skal anses for med rimelighed at kunne opdage, at arealer, i forhold til hvilke vedkommende ikke har noget råderum i benyttelsen med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet, og/eller på hvilke vedkommende ikke er i stand til at udøve denne aktivitet på grund af de begrænsninger, der følger af udøvelsen af en ikke-landbrugsaktivitet på de samme arealer, ikke giver ret til den pågældende støtte. Med henblik på at vurdere, hvorvidt denne landbruger med rimelighed kunne opdage den begåede fejl, skal der tages udgangspunkt i tidspunktet for udbetalingen af støtten. Vurderingen i henhold til artikel 73, stk. 4, i forordning nr. 796/2004 skal foretages separat for hvert af de pågældende år.

Artikel 73, stk. 5, i forordning nr. 796/2004, som ændret ved forordning nr. 2184/2005, skal fortolkes således, at en landbruger under omstændigheder som dem, der foreligger i tvisten i hovedsagen, skal anses for at være i god tro, hvis vedkommende var oprigtigt overbevist om, at de pågældende arealer var støtteberettigede. Vurderingen i henhold til artikel 73, stk. 5, i forordning nr. 796/2004 af denne landbrugers gode tro skal foretages separat for hvert af de pågældende år, og denne gode tro skal vare ved indtil udgangen af det fjerde år, der følger efter datoen for udbetalingen af støtten.
43

Det tilkommer ligeledes den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt der er blevet udøvet en ikke-landbrugsaktivitet på de omtvistede arealer, og under hvilke betingelser denne i givet fald er blevet udøvet, idet den ved aftale eller lov fastsatte mulighed alene, at der udøves ikke-landbrugsaktiviteter på de pågældende arealer, ikke er tilstrækkelig til at lægge til grund, at disse arealer faktisk har været genstand for en anvendelse til sådanne aktiviteter. I forhold til den foreliggende sag følger det heraf, at den omstændighed, at bortforpagteren i henhold til forpagtningsaftalen til enhver tid har ret til at færdes på og undersøge de i hovedsagen omhandlede arealer, ikke bevirker, at arealernes reelle anvendelse på forhånd kan fastslås.
50

Heraf følger det, at enhver forringelse af tilstanden for et vandområde skal undgås, medmindre der indrømmes en fravigelse, uafhængigt af de mere langsigtede planer, der følger af forvaltningsplaner og indsatsprogrammer. Forpligtelsen til at forebygge forringelse af tilstanden for vandområder er bindende i hver fase af gennemførelsen af direktiv 2000/60 og gælder for alle typer overfladevandområder og alle tilstande, for hvilke der er vedtaget eller burde være vedtaget en forvaltningsplan. Den pågældende medlemsstat er følgelig forpligtet til at nægte at godkende et projekt, såfremt sidstnævnte kan medføre en forringelse af tilstanden for et berørt overfladevandområde eller indebærer risiko for, at der ikke opnås en god tilstand for overfladevand, medmindre det pågældende projekt anses for at være omfattet af en undtagelse i henhold til artikel 4, stk. 7, i dette direktiv.
25

Ved direktiv 2006/126 indføres regler for hele EU-medlemsstaternes område med henblik på at fastsætte en ensartet procedure samt ensartede kriterier for udstedelsen af kørekort og for at forhindre dels misbrug af muligheden for at erhverve et kørekort i en anden medlemsstat, hvis det, som følge af visse omstændigheder, ikke er muligt at erhverve dette i bopælsmedlemsstaten, dels at en persons bopæl kun udgør en af betingelserne for udstedelse af et kørekort. CSDD har tilføjet, at såfremt Kaspars Nīmanis ønsker at få fornyet sit kørekort i en anden medlemsstat end Republikken Letland, vil det i den pågældende medlemsstat ligeledes blive efterprøvet, om denne betingelse er opfyldt. På tilsvarende vis efterprøver CSDD i forbindelse med udstedelse af kørekort til statsborgere fra andre medlemsstater, at de betingelser, der er fastsat i færdselsloven og i de relevante bestemmelser i ministerrådets gennemførelsesbestemmelser, er opfyldt. For det tilfælde at den berørte ikke har anmeldt sin bopæl i Letland, og såfremt der ikke forefindes oplysninger herom i folkeregisteret, gives der afslag på udstedelsen af kørekortet.
8

I punkt 5 i De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1377 (2001) af 12. november 2001 vedrørende truslen mod den internationale fred og sikkerhed som følge af terrorhandlinger understreges, »that acts of international terrorism are contrary to the purposes and principles of the Charter of the United Nations, and that the financing, planning and preparation of as well as any other form of support for acts of international terrorism are similarly contrary to the purposes and principles [hereof] […]«.
4

Bilag X til tiltrædelsesakten af 2003 har overskriften »Liste omhandlet i artikel 24 i tiltrædelsesakten: Ungarn«. Bilagets kapitel 1, der har overskriften »Fri bevægelighed for personer«, bestemmer følgende i punkt 1, 2, 5 og 13: »1. [Artikel 45 TEUF og artikel 56, stk. 1, TEUF] finder kun fuld anvendelse for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed og fri udveksling af tjenesteydelser, der indebærer midlertidig udstationering af arbejdstagere i henhold til artikel 1 i direktiv [96/17], mellem Ungarn på den ene side og Belgien, Den Tjekkiske Republik, Danmark, Tyskland, Estland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Letland, Litauen, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Polen, Portugal, Slovenien, Slovakiet, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige på den anden side, i henhold til overgangsbestemmelserne i punkt 2-14. 2. Som en undtagelse fra artikel 1-6 i [Rådets] forordning (EØF) nr. 1612/68 [af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467)] anvender de nuværende medlemsstater indtil udløbet af en periode på to år efter tiltrædelsesdatoen nationale foranstaltninger eller foranstaltninger i henhold til bilaterale aftaler til at regulere ungarske statsborgeres adgang til deres arbejdsmarked. De nuværende medlemsstater kan fortsætte med at anvende sådanne foranstaltninger indtil udløbet af en periode på fem år efter tiltrædelsesdatoen. [...] 5. En medlemsstat, der opretholder nationale foranstaltninger eller foranstaltninger i henhold til bilaterale aftaler ved udgangen af den femårige periode i punkt 2, kan, hvis der forekommer eller er risiko for alvorlige forstyrrelser på arbejdsmarkedet, og efter at Kommissionen er blevet underrettet herom, fortsætte med at anvende disse foranstaltninger indtil udløbet af en periode på syv år efter tiltrædelsesdatoen. Hvis der ikke gives meddelelse herom, vil artikel 1-6 i forordning [nr. 1612/68] finde anvendelse. [...] 13. For at modvirke alvorlige forstyrrelser eller risiko herfor i specifikke følsomme tjenestesektorer på deres arbejdsmarked, som måtte opstå i visse regioner som følge af levering af tjenesteydelser over grænserne som defineret i artikel 1 i direktiv [96/71], og i medfør af ovenfor nævnte overgangsbestemmelser, nationale foranstaltninger eller foranstaltninger som følge af bilaterale aftaler om ungarske arbejdstageres frie bevægelighed, så længe disse finder anvendelse, kan Tyskland og Østrig, efter at have underrettet Kommissionen, fravige artikel [56, stk. 1, TEUF], når det sker i forbindelse med, at selskaber, der er etableret i Ungarn, leverer tjenesteydelser over grænserne, og med henblik på at begrænse midlertidig udstationering af arbejdstagere, hvis ret til at arbejde i Tyskland og Østrig er underlagt nationale foranstaltninger. Fravigelsen kan omfatte følgende tjenestesektorer: [...] — i Østrig: [Servicevirksomhed i forbindelse med gartneri, stenhuggeri, fremstilling af metalkonstruktioner og dele heraf, bygge- og anlægsvirksomhed samt beslægtede brancher, detektiv- og overvågningsvirksomhed, rengøringsvirksomhed, sundhedspleje i hjemmet, sociale foranstaltninger uden institutionsophold] [...]«
42

Parlamentet og Rådet har gjort følgende gældende: for det første, at EU-lovgiver foretog en tilstrækkelig behandling af direktivudkastet i forhold til nærhedsprincippet for at konkludere, at en handling på EU-niveau var nødvendig. For det andet, at situationen for en særlig medlemsstat – uanset hvor fremskreden dennes opfyldelse af et specifikt mål måtte være – ikke kan stå i vejen for nødvendigheden af en EU-handling til opfyldelse af forskellige mål i hele EU. For det tredje, at begrundelsespligten vedrørende lovgivningsmæssige retsakter i forhold til nærhedsprincippet ikke skal vurderes for hver enkelt bestemmelse for sig, men at der er tale om en overvejelse af generel karakter. For det fjerde, at der ikke af dette princip følger en forpligtelse til at tage hensyn til hver medlemsstats særinteresser bedømt individuelt, hvilket ville rejse tvivl om selve harmoniseringsteknikken.
Samme direktivs artikel 7 bestemmer:

»1. I en afgørelse om tilbagesendelse fastsættes en passende frist for frivillig udrejse på mellem syv og tredive dage, jf. dog de undtagelser, der er anført i stk. 2 og 4. Medlemsstaterne kan i deres nationale lovgivning fastsætte, at en sådan frist kun indrømmes efter begæring fra den pågældende tredjelandsstatsborger. I så fald underretter medlemsstaterne de pågældende tredjelandsstatsborgere om muligheden for at indgive en sådan begæring.

Den i første afsnit omhandlede frist udelukker ikke, at de pågældende tredjelandsstatsborgere kan udrejse tidligere.

2. Medlemsstaterne forlænger, hvor dette er nødvendigt, fristen for frivillig udrejse i en passende periode under hensyntagen til de særlige forhold i den enkelte sag såsom opholdets varighed, eventuelle skolesøgende børn og eventuelle andre familiemæssige og sociale tilknytninger.

3. I perioden for frivillig udrejse kan der pålægges visse forpligtelser med sigte på at undgå risikoen for, at den pågældende forsvinder, såsom en pligt til regelmæssigt at melde sig hos myndighederne, til at stille en passende økonomisk garanti, til at indlevere dokumenter eller til at opholde sig et bestemt sted.

4. Er der risiko for, at den pågældende vil forsvinde, eller er en ansøgning om lovligt ophold blevet afvist som åbenbart grundløs eller svigagtig, eller udgør den pågældende person en risiko for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed, kan medlemsstaterne undlade at indrømme en frist for frivillig udrejse eller de kan indrømme en frist på under syv dage.«
Forordningens artikel 3 med overskriften »International kompetence« har følgende ordlyd:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

[...]«
30

For så vidt som Kommissionen synes at anfægte, at der ikke er nogen tvist, der verserer for den nationale retsinstans, der træffer afgørelse under udøvelsen af sine domstolsfunktioner, skal det bemærkes, at begrebet »[afsige] sin dom« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 267, stk. 2, TEUF, skal undergives en vid fortolkning for at undgå, at en række processuelle spørgsmål må anses for ikke at kunne antages til realitetsbehandling og ikke kunne fortolkes af Domstolen. Dette begreb skal dermed forstås således, at det omfatter hele den proces, der leder frem til den forelæggende rets dom, for at Domstolen skal kunne tage stilling til fortolkningen af alle de EU-retlige processuelle bestemmelser, som den forelæggende ret har pligt til at anvende med henblik på at afsige sin dom (jf. analogt dom Weryński, C-283/09, EU:C:2011:85, præmis 41 og 42).
33

I denne forbindelse bemærkes, at selv hvis det antages, at en sådan manglende fradragsmulighed kan være mindre fordelagtig for et selskab, der har investeret i »erhvervsmæssige andele« i et selskab etableret på en anden medlemsstats område, som følge af den risiko, der – som det er tilfældet i hovedsagen – løbes, når denne investering foretages i andele i en anden valuta end værtsmedlemsstatens valuta, følger det af medlemsstaternes beskatningskompetence, at selskabers frihed til at vælge mellem forskellige etableringsmedlemsstater på ingen måde indebærer, at disse stater er forpligtede til at tilpasse deres eget skattesystem til de forskellige beskatningssystemer i de andre medlemsstater med henblik på at sikre, at et selskab, der har valgt at etablere sig i en medlemsstat, på nationalt plan bliver beskattet på samme måde som et selskab, der har valgt at etablere sig i en anden medlemsstat, eftersom dette valg alt efter omstændighederne kan være mere eller mindre fordelagtigt eller ufordelagtigt for dette selskab (jf. i denne retning domme Deutsche Shell, C-293/06, EU:C:2008:129, præmis 43, og Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, EU:C:2008:588, præmis 50).
59

Henset til alle de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 27 i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med forordningens bilag VI, afsnit R, punkt 1, litra a) og b), skal fortolkes således, at en person under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede skal anses for at have ret til pension fra begyndelsen af den periode, for hvilken denne pension rent faktisk er blevet udbetalt til denne person, uanset tidspunktet for, hvornår retten til denne pension formelt blev fastslået, og herunder, i givet fald, når denne begynder at løbe før datoen for afgørelsen om tildeling af samme pension. Artikel 27 og artikel 84a i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med forordningens bilag VI, afsnit R, punkt 1, litra a) og b), skal fortolkes således, at de under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter det ikke er muligt for en modtager af en pension, som ydes af denne medlemsstat med et års tilbagevirkende kraft, at tilslutte sig en obligatorisk sygeforsikring med samme tilbagevirkende kraft, og som bevirker, at denne modtager fratages enhver beskyttelse på det sociale område, uden at alle de relevante omstændigheder, bl.a. de omstændigheder, som vedrører dennes personlige situation, tages i betragtning.
36

Det er således anført i forelæggelsesafgørelsen, at selv om Froukje Faber til støtte for at påberåbe sig en garanti over for Hazet havde fremlagt et aftaledokument med titlen »købsaftale med en privat«, har hun ikke præciseret, om denne aftale blev indgået som led i hendes erhverv eller uden for dette, om end dette forhold ville have muliggjort det for den ret, for hvilken tvisten i hovedsagen er indbragt, at afgøre, hvorvidt hun kan anses for forbruger som omhandlet i gældende national ret og i artikel 1, stk. 2, litra a) i direktiv 1999/44. Froukje Fabers sag blev desuden forkastet i første instans for at være blevet indgivet for sent for så vidt angår de frister, som er fastsat i national ret, uden at det blev fastslået, i hvilken egenskab den berørte havde indgået den nævnte aftale. Endelig har Froukje Faber heller ikke i de anbringender, som hun har fremsat til støtte for sin appel, og som afgrænser omfanget af tvisten i forhold til appelretten, gjort gældende, at hun handlede i egenskab af forbruger.
3

Anden og sjette til tolvte betragtning til forordning nr. 1393/2007 angiver bl.a.: »(2) For at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, er det nødvendigt at forbedre og fremskynde fremsendelsen af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager til forkyndelse mellem medlemsstaterne. […] (6) En effektiv og hurtig afvikling af de civilretlige procedurer kræver, at retslige og udenretslige dokumenter fremsendes direkte og ved hjælp af hurtige midler mellem de af medlemsstaterne udpegede lokale instanser. […] (7) En hurtig fremsendelse forudsætter, at alle egnede midler anvendes, dog under overholdelse af visse krav vedrørende det modtagne dokuments læselighed og pålidelighed. En sikker fremsendelse kræver, at det fremsendte dokument ledsages af en formular, som skal udfyldes på det officielle sprog eller et af de officielle sprog på forkyndelsesstedet eller på et andet sprog, som accepteres af den modtagende medlemsstat. (8) Denne forordning bør ikke finde anvendelse på forkyndelse af et dokument over for en parts godkendte repræsentant i den medlemsstat, hvor retssagen finder sted, uanset partens bopæl. (9) Forkyndelse af dokumenter bør foretages hurtigst muligt og under alle omstændigheder senest en måned efter, at den modtagende instans har modtaget dokumentet. (10) For at denne forordning kan fungere efter hensigten, bør det kun i undtagelsestilfælde være muligt at nægte at forkynde dokumenter. (11) For at forenkle fremsendelse og forkyndelse af dokumenter mellem medlemsstaterne bør de formularer, der er fastlagt i bilagene til denne forordning, anvendes. (12) Den modtagende instans bør under anvendelse af formularen give adressaten skriftlig underretning om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet enten på et sprog, som han forstår, eller på det officielle sprog eller et af de officielle sprog på forkyndelsesstedet. Denne bestemmelse bør også finde anvendelse på den efterfølgende forkyndelse, hvis adressaten har gjort brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet. […] Det bør fastsættes, at forkyndelsen af det dokument, der nægtes modtaget, kan afhjælpes ved at forkynde en oversættelse af dokumentet for adressaten.«