ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 13. februar 2020 –

Solak

(Sag C-258/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – artikel 59 i tillægsprotokollen – afgørelse nr. 3/80 – social sikring for tyrkiske vandrende arbejdstagere – ophævelse af bopælsklausuler – artikel 6 – tillægsydelse – inddragelse – afkald på statsborgerskab i værtsmedlemsstaten – forordning (EF) nr. 883/2004 – særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser – bopælskrav«

Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – social sikring af vandrende arbejdstagere – afgørelse nr. 3/80 vedtaget af Associeringsrådet – ophævelse af bopælsklausuler – supplerende ydelser tildelt i henhold til national ret – national lovgivning, der suspenderer udbetalingen af en ydelse til modtagere, der ikke længere har bopæl på det nationale område – familiemedlemmer til en tyrkisk arbejdstager, der har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat – tyrkiske statsborgere, der har givet afkald på statsborgerskab i nævnte medlemsstat og er vendt tilbage til deres oprindelsesland – lovlighed

(Afgørelse nr. 3/80 vedtaget af Associeringsrådet EF-Tyrkiet, art. 6, stk. 1, første afsnit; tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, art. 59)

(jf. præmis 51-53, 55, 57 og 59 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, første afsnit, i Associeringsrådets afgørelse nr. 3/80 af 19. september1980 om anvendelsen af De Europæiske Fællesskabers medlemsstaters sociale sikringsordninger på tyrkiske arbejdstagere og på deres familiemedlemmer, sammenholdt med artikel 59 i tillægsprotokollen, undertegnet den 23. november 1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72 af 19. december 1972, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udbetalingen af en ydelse som supplement til en invalidepension med henblik på at sikre en minimumsindkomst, der er bevilget i medfør af denne lovgivning, inddrages med hensyn til en tyrkisk statsborger, der tilhører en medlemsstats lovlige arbejdsmarked, og som, efter at have givet afkald på det statsborgerskab i denne medlemsstat, som han havde erhvervet under sit ophold dér, vender tilbage til sit hjemland.

( 1 ) – EUT C 276 af 6.8.2018.
34

I den appellerede kendelse bemærkede Rettens præsident navnlig i præmis 28, dels at Unionens retsinstanser i sager om foreløbige forholdsregler kan udsætte gennemførelsen og foreskrive foreløbige forholdsregler, såfremt det er godtgjort, at de umiddelbart er berettigede af faktiske og retlige grunde (fumus boni juris), og såfremt der foreligger uopsættelighed, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der har anmodet herom, er nødvendigt at anordne dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen, dels at disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt. Desuden fremhævede Rettens præsident i den appellerede kendelses præmis 38, at dommeren i sager om foreløbige forholdsregler skal råde over konkrete og præcise beviser, understøttet af detaljerede og bekræftede dokumenter, som godtgør situationen hos den part, der har anmodet om foreløbige forholdsregler, og som gør det muligt at vurdere, hvilke præcise virkninger det formodes at ville have, såfremt de ønskede forholdsregler ikke anordnes, hvilket i princippet indebærer, at den nævnte part, navnlig når den pågældende har påberåbt sig, at der er indtrådt et økonomisk tab, med støtte i beviser skal give et retvisende og fuldstændigt billede af sin økonomiske situation.
35

For det andet lagde Rettens præsident hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt appellanten var i stand til at påvise, at det påberåbte tab var alvorligt og uopretteligt, det reviderede regnskab for regnskabsåret 2016/2017, afsluttet den 30. juni 2017, som appellanten havde fremlagt, til grund for, i den appellerede kendelses præmis 50, at fastslå, at det for det første fremgik af dette regnskab, at appellanten havde foretaget en hensættelse på beløb svarende til det samlede beløb, der var genstand for pålægget om tilbagesøgning, og at appellanten for det andet på det pågældende tidspunkt rådede over to kreditlinjer fra indehaveren af aktiemajoriteten i klubben, som stadig var til rådighed, den første på 12000000 EUR og den anden på 42000000 EUR, og for det tredje, at indehaveren af aktiemajoriteten på det pågældende tidspunkt havde indvilget i at yde økonomisk støtte, for at appellanten kunne fortsætte sin virksomhed. Rettens præsident tilføjede for det fjerde, at appellanten ikke havde gjort gældende, at disse kreditlinjer ikke længere var gyldige, eller at indehaveren af aktiemajoriteten havde trukket sit løfte om at yde den økonomiske støtte, der var nødvendig, for at klubben kunne fortsætte sin virksomhed, tilbage.
24

Det bemærkes i denne forbindelse, at selv hvis det antages, at Domstolens præsident ikke giver tilladelse til indgivelse af en replik, hvilken afgørelse endnu ikke er truffet, fremgår det imidlertid ikke, hvorledes den sagsøgte part i fraværet af en sådan replik og således i fraværet af argumenter og forklaringer, som supplerer dem, der er fremført ved stævningen, og som sagsøgte har haft enhver mulighed for at besvare i sit svarskrift, kan gøre gældende, at denne medlemsstats ret til forsvar tilsidesættes, hvis den ikke kan indgive en duplik. Det bemærkes derudover, at proceduren for traktatbrudssøgsmål ved Domstolen følger efter en administrativ procedure, hvorunder parterne har haft mulighed for at fremlægge og udvikle de argumenter, som de efterfølgende vil skulle fremlægge for Domstolen i tilfælde af, at der efter den administrative procedure anlægges søgsmål.
10

Ministeren har derimod for det første gjort gældende, at sagsbehandlingstiden for de nævnte visumansøgninger ikke er urimelig, for så vidt som den er begrundet i behovet for at foretage undersøgelser og kontroller for at afsløre svig, misbrug af rettigheder eller proformaægteskaber. Ministeren har i denne forbindelse understreget, at der i Irland og Det Forenede Kongerige findes kriminelle netværk, som beskæftiger sig med at lette indgåelsen af proformaægteskaber, og virksomheder, som for vindings skyld hjælper unionsborgere med at komme til Irland med det kunstige formål at skabe en EU-retlig forpligtelse.
26

Henset til de særlige omstændigheder i hovedsagen skal det tilføjes, at den omstændighed, at artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med samme forordnings artikel 2, litra a), er til hinder for, at de berørte passagerer kan få kompensation på grundlag af den nævnte forordning, ikke udelukker, at de pågældende passagerer kan opnå godtgørelse på andet grundlag, herunder således som det fremgår af artikel 3, stk. 6, i den nævnte forordning navnlig på grundlag af direktiv 90/314, som i artikel 5, stk. 1, fastsætter, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at den rejsearrangør og/eller formidler, der er part i kontrakten, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes, uanset om disse forpligtelser påhviler rejsearrangøren/formidleren selv eller andre tjenesteydere, og uden at indskrænke rejsearrangørens og/eller formidlerens ret til at søge sig fyldestgjort hos sådanne andre tjenesteydere.
3

Court of Session, Inner House, First Division (Scotland) (Skotlands øverste domstol i civile sager, appelkammer, første afdeling, Det Forenede Kongerige), ønsker nærmere bestemt oplyst, om en medlemsstat, der i overensstemmelse med artikel 50 TEU har meddelt Det Europæiske Råd, at den har besluttet at udtræde af Unionen, i henhold til EU-retten ensidigt kan tilbagekalde denne meddelelse inden udløbet af den i denne artikel omhandlede frist på to år. I bekræftende fald nærer den forelæggende ret tvivl med hensyn til betingelserne for en sådan tilbagekaldelse og med hensyn til dens virkninger for så vidt angår den nævnte medlemsstats forbliven i Unionen.
Artikel 1, stk. 1, fjerde afsnit, og artikel 1, stk. 3, i direktiv 89/665 bestemmer:

»1. […]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2014/24/EU [af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65)] eller direktiv [2014/23], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2 til 2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med EU-retten vedrørende offentlige udbud eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
31

Som det fremgår af præmis 39 i dom af 19. januar 2017, Schaefer Kalk (C-460/15, EU:C:2017:29), forekommer det i en situation, hvor den CO2, som produceres af et kalkfremstillingsanlæg, overføres til et anlæg, der fremstiller PCC, at den samlede mængde af overført CO2 – uanset om en del af denne CO2 udledes i atmosfæren som følge af tab under transport, udslip eller selve produktionsprocessen – i henhold til artikel 49, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 601/2012 og punkt 10, underafsnit B, i bilag IV hertil skal anses for at være udledt af det kalkfremstilllingsanlæg, der producerede denne CO2, selv om denne overførsel ikke kunne medføre noget udslip af CO2 i atmosfæren. Disse bestemmelser skaber således en uafkræftelig formodning for, at hele den overførte CO2 udledes i atmosfæren.
12

I den omtvistede afgørelse er det ligeledes anført, at AGCOM’s afgørelse allerede var blevet stadfæstet ved en retskraftig dom. Den omtvistede afgørelse støtter sig desuden på to domme af 29. marts og 3. april 2017, hvorved den forelæggende ret udtalte, at en konkurrencebegrænsende aftale indgået af den omhandlede aktør i en anden udbudsprocedure og konstateret i en administrativ procedure udgør en alvorlig fejl i forbindelse med udøvelsen af aktørens erhverv som omhandlet i artikel 38, stk. 1, litra f), i lov om offentlige kontrakter og artikel 45, stk. 2, første afsnit, litra d), i direktiv 2004/18. CNS foreholdes ligeledes dels at have undladt i sin budafgivelse i den pågældende udbudsprocedure at have gjort opmærksom på, at konsortiet var part i en verserende sag hos AGCOM, dels, at det først under udbudsproceduren traf foranstaltninger til overholdelse af udbudsreglerne, således at udelukkelsesgrunden stadig forelå, da udbudsproceduren startede.
46

I lyset af den retspraksis, som er nævnt i præmis 38-42 i nærværende kendelse, fremgår det ikke, at forpligtelsen for Storhertugdømmet Luxembourg til at udstrække de rettigheder, som dets egne statsborgere udleder af denne overenskomst, til i en situation som den, der er omhandlet i hovedsagen, at omfatte en vandrende arbejdstager, er af en sådan karakter, at overenskomstens ligevægt og gensidighed forrykkes, i det omfang udvidelsen ikke forringer Storhertugdømmet Luxembourgs muligheder for at opfylde de forpligtelser, det har påtaget sig over for Brasiliens Forenede Stater (nu Den Føderative Republik Brasilien). En ensidig udvidelse fra Storhertugdømmet Luxembourgs side til at lade statsborgere fra andre medlemsstater, som arbejder på luxembourgsk område, være omfattet af retten til familieydelser til deres børn, som ikke er bosiddende på dette område, er ikke af en sådan karakter, at den forringer Den Føderative Republik Brasiliens rettigheder efter overenskomsten om social sikring af 1965, ligesom den ikke pålægger tredjelandet nye forpligtelser.
18

Til gengæld er arbejdssituationen for FO, der erklærer at have gjort Frankrig, Rumænien og Rusland til sine vigtigste opholdssteder, for tiden usikker, og hans aktiviteter giver ham ikke mulighed for at tilbringe tilstrækkelig tid med sit barn. FO’s forsikring om, at han vil være parat til at opgive sin karriere for at slå sig ned i Rumænien og leve sammen med sit barn, vil ikke være tilstrækkeligt grundlag for en anmodning om, at barnet skal have opholdssted hos ham. Derudover har barnet forklaret, at barnet nærer følelser for begge forældre, at barnet lider under deres vedvarende skænderier, og at barnet, uden at ville skuffe sin far, ønsker at bo hos sin mor.
28

Det fremgår af ovenstående betragtninger, at hverken de ambulancetjenester, for hvilke den i hovedsagen omhandlede lovgivning stiller krav om tilstedeværelsen om bord af en ambulancefører og mindst en redder med beføjelser og kompetencer dokumenteret ved gennemførelse af en uddannelse, eller de transporttjenester, som er fastsat i forbindelse med de centrale niveauer for dækning, og som leveres via udrykningskøretøjer, automatisk er omfattet af artikel 10, litra h), i direktiv 2014/24. For at kunne blive omfattet af denne undtagelse kræves det nemlig, ud over tilstedeværelsen af kvalificeret personale, som er uddannet i førstehjælp, at ambulancetjenesten ydes af nonprofitorganisationer eller ‑sammenslutninger i denne bestemmelses forstand, og at der er tale om en nødsituation.
32

De passagerer, som er udsat for en lang flyforsinkelse, har således mulighed for at gøre brug af deres ret til kompensation uden at være underlagt et krav, som ikke er tilpasset deres situation, og som består i efterfølgende i forbindelse med deres anmodning om kompensation at bevise, at de var til stede ved indcheckning ved den forsinkede flyafgang, som de under alle omstændigheder var om bord på.
2)

Artikel 3, stk. 1, og artikel 17 i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at i en situation som den, der er omhandlet i hovedsagen, er den omstændighed, at det par, for hvilket der er indgivet en begæring om opløsning af ægteskab, har et mindreårigt barn, ikke relevant for fastlæggelsen af, hvilken ret der er kompetent til at træffe afgørelse om begæringen om skilsmisse. Eftersom retten i den medlemsstat, hvori begge ægtefæller er statsborgere, og ved hvilken sagsøgeren har anlagt sag, i medfør af forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), er kompetent til at træffe afgørelse om begæringen, kan denne ret ikke afslå at have kompetence med henvisning til manglende international kompetence, selv i tilfælde, hvor parterne ikke har indgået en værnetingsaftale.
13

Under disse omstændigheder har Najvyšší súd Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 4, stk. 1, litra a), [i] rammeafgørelse [2008/909] fortolkes således, at de heri indeholdte kriterier kun er opfyldt, såfremt den domfældte har familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre bånd i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i den pågældende medlemsstat kan lette vedkommendes sociale rehabilitering, og således at den omhandlede EU-bestemmelse er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning såsom § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011, som i disse tilfælde tillader at anerkende og fuldbyrde en dom udelukkende på grundlag af det kun formelt registrerede sædvanlige opholdssted i fuldbyrdelsesstaten uden at tage højde for, hvorvidt den domfældte har konkret tilknytning til denne stat, som kan lette vedkommendes sociale rehabilitering? 2) Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 4, stk. 2, [i] rammeafgørelse [2008/909] da fortolkes således, at den kompetente myndighed i udstedelsesstaten også i tilfældet i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), har pligt til inden fremsendelse af dommen og attesten at forsikre sig om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering, og i denne sammenhæng også til at afgive de oplysninger, der er blevet opnået i attestens del d), punkt 4, og særligt hvis den domfældte i den i henhold til rammeafgørelsens artikel 6, stk. 3, afgivne mening hævder at have konkrete familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd i udstedelsesstaten? 3) Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 9, stk. 1, litra b), [i] rammeafgørelse [2008/909] da fortolkes således, at der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom også i tilfældet i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), såfremt der ikke – på trods af høringen ifølge bestemmelsens stk. 3 og de eventuelle meddelte supplerende oplysninger – er godtgjort dokumenterede familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre bånd, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i fuldbyrdelsesstaten kan lette vedkommendes sociale rehabilitering?«
Artikel 37 i den nye lov om den øverste domstol har følgende ordlyd:

»1. Pensionsalderen for dommere ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] indtræder den dag, hvor de fylder 65 år, medmindre de tidligst 12 måneder og senest 6 måneder før denne alder [på 65 år] indgiver en erklæring om, at de ønsker at fortsætte med at udøve deres embede, og et certifikat, der er udarbejdet i henhold til de gældende betingelser for ansøgere til dommerembeder, og som dokumenterer, at deres sundhedsmæssige tilstand gør det muligt for dem at opfylde de forpligtelser, som stillingen indebærer, og såfremt [republikkens præsident] giver sin tilladelse til, at de beholder deres stilling som dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].

1a. Før [republikkens præsident] giver en sådan tilladelse, indhenter denne en udtalelse fra domstolsrådet. Domstolsrådet fremsender sin udtalelse til [republikkens præsident] inden for en frist på 30 dage fra den dag at regne, hvor det blev anmodet om udtalelsen. Hvis domstolsrådet ikke har fremsendt sin udtalelse inden for den i andet punktum fastsatte frist, anses udtalelsen for at være positiv.

[…]

3. [Republikkens præsident] kan inden for 3 måneder fra modtagelsen af den i stk. 1a omhandlede udtalelse fra domstolsrådet eller fra udløbet af fristen for afgivelse af denne udtalelse give sin tilladelse til, at en dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] forbliver i sin stilling. Såfremt der ikke foreligger en tilladelse inden for den i første punktum omhandlede frist, anses dommeren for at være gået på pension fra den dag, denne fylder 65 år. […]

4. Den i stk. 1 omhandlede tilladelse indrømmes for en periode på 3 år og kan fornyes én gang. […]«
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 5. juni 2019 –

Wilo Salmson France

Sag C-10/19

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og manglende begrundelse for nødvendigheden af at besvare de præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng og om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig – åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 12-25)

Konklusion

Det er åbenbart, at den anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Tribunalul Bucureşti (tribunal de grande instance de Bucarest, Rumænien) ved afgørelse af 2. februar 2018, skal afvises.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 23. maj 2019 –

Trapeza Peiraios

(Sag C-105/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement – forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13/EØF – forpligtelser og beføjelser for den nationale ret – betalingspåkravsprocedure – indsigelse mod dette betalingspåkrav taget til følge – ikke tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og om begrundelserne for nødvendigheden af en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 9 og 10)

2. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – oplysning om de forhold, der begrunder behovet for en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål (Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94) (jf. præmis 11-15)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Monomeles Protodikeio Serron (enedommer i første instans i Serres, Grækenland) ved afgørelse af 11. januar 2019, afvises.

( 1 ) – EUT C 148 af 29.4.2019.
1.

Konkurrence – administrativ procedure – beskyttelse af tjenestehemmeligheder – en virksomheds interesse i, at visse oplysninger om dens adfærd ikke afsløres – interesse, der ikke fortjener nogen særlig beskyttelse for så vidt angår virksomheder, der i den dispositive del af en beslutning, der er rettet til dem, er genstand for en konstatering af, at der foreligger en overtrædelse (jf. præmis 23-25)
Kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 10. september 2019 –

Lantmännen og Lantmännen Agroetanol mod Kommissionen

(Sag C-318/19 P(R))

»Appel – kendelse om foreløbige forholdsregler – konkurrence – karteller – markedet for biobrændstoffer – manipulation af benchmarks for ethanol – forligsprocedure – aktindsigt i de dokumenter, der hævdes at være fortrolige – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – fumus boni juris«

1. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – bedømmelse i tvister vedrørende beskyttelse af fortrolige oplysninger – bevisbyrden for, at de pågældende oplysninger er fortrolige (Art. 278 TEUF og 279 TEUF) (jf. præmis 48 og 49)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – nationale lovbestemmelser med hjemmel til at videregive fortrolige oplysninger – bevisbyrde for skadens uoprettelige karakter på trods af den uigenkaldelige karakter af oplysningernes udbredelse (Art. 278 TEUF og 279 TEUF) (jf. præmis 55-58 og 66-68)

3. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – fumus boni juris – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – kumulativ karakter – afvejning af samtlige interesser i sagen – bedømmelse i tvister vedrørende beskyttelse af fortrolige oplysninger – betingelsen om uopsættelighed ikke opfyldt (Art. 278 TEUF og 279 TEUF) (jf. præmis 73-77)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 8. maj 2019 –

Mitliv Exim

(Sag C-9/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og manglende begrundelse for nødvendigheden af at besvare de præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – rækkevidde – anmodning, som ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige sammenhæng – umuligt for Domstolen at give den forelæggende ret et brugbart svar – åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 15-18 og 23-26 samt konkl.)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) ved afgørelse af 8. juni 2018, afvises.

( 1 ) – EUT C 131 af 8.4.2019.