Sag T-198/01

Technische Glaswerke Ilmenau GmbH

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte – annullationssøgsmål – princippet om den private kreditor – støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder – kontradiktionsprincippet – begrundelse«

Rettens dom (Femte Udvidede Afdeling) af 8. juli 2004

Sammendrag af dom

1. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – Kommissionens beslutning om statsstøtte

(Art. 87, stk. 1, EF, art. 88, stk. 2, EF og art. 253 EF)

2. Statsstøtte – administrativ procedure – støttemodtagerens ret til at blive hørt – grænser

(Art. 88, stk. 2, EF)

3. Statsstøtte – begreb – kriterium for bedømmelsen – kriteriet om den private investor – Kommissionens skønsbeføjelse – retlig prøvelse – grænser

(Art. 87, stk. 1, EF)

4. Statsstøtte – begreb – eftergivelse af gæld for støtte, som et offentligt organ har ydet en virksomhed i vanskeligheder – bedømmelseskriterium – kriteriet om den private kreditor

(Art. 87, stk. 1, EF)

5. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – genoprettelse af den tidligere situation – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet – ingen sådan tilsidesættelse – den støttemodtagende virksomheds konkurs – forpligtelse for den medlemsstat, der yder støtten, til at påse, at støtten tilbagesøges

(Art. 88,stk. 2, EF)

6. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet – Kommissionens skønsbeføjelse – retlig prøvelse – grænser

(Art. 87, stk. 3, EF)

7. Statsstøtte – administrativ procedure – forpligtelse til at høre modtageren af statsstøtte vedrørende Kommissionens juridiske opfattelse – ingen sådan forpligtelse

(Art. 88 EF)

8. Fællesskabsret – principper – retten til forsvar – anvendelse på de administrative procedurer, der iværksættes af Kommissionen – undersøgelse af påtænkt støtte – rækkevidde

(Art. 88, stk. 2, EF)

9. Statsstøtte – Kommissionens beslutning, hvorved fastslås, at en støtte, som ikke er anmeldt, er uforenelig med fællesmarkedet – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 88, stk. 3, EF og art. 253 EF)

1. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente retsinstans kan udøve sin prøvelsesret. Kravet om begrundelse skal bedømmes i forhold til omstændighederne i sagen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Navnlig er Kommissionen ikke forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som er fremført af de interesserede parter i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, men behøver kun redegøre for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende for beslutningen.

(jf. præmis 59 og 60)

2. Proceduren for kontrol med statsstøtte er en procedure, der indledes mod den medlemsstat, som er ansvarlig for ydelse af støtten. De interesserede parter i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, herunder støttemodtageren, kan ikke gøre krav på, at Kommissionen følger en kontradiktorisk procedure over for dem i lighed med den, der er iværksat over for den pågældende medlemsstat, men deres rolle er i det væsentlige at tjene som oplysningskilde for Kommissionen.

Der findes ikke nogen bestemmelser vedrørende proceduren for kontrol med statsstøtte, der giver støttemodtageren en særlig stilling blandt de interesserede parter, idet proceduren ikke er en procedure, der indledes »mod« støttemodtageren, da denne i så fald ville have krav på kontradiktion.

(jf. præmis 61 og 191-193)

3. Kommissionens vurdering af, om en statslig foranstaltning er i overensstemmelse med det markedsøkonomiske investorprincip, indebærer en kompliceret økonomisk bedømmelse. Når Kommissionen vedtager en retsakt, der indebærer en sådan bedømmelse, råder den over en vidt skøn, og domstolsprøvelsen – selv om der gælder en fuld prøvelsesret hvad angår spørgsmålet, om en foranstaltning er omfattet af artikel 87, stk. 1. EF – må begrænses til en kontrol af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om der foreligger en retsvildfarelse, om de faktiske omstændigheder, der er lagt til grund, er materielt rigtige, om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, og om der er begået magtfordrejning. Navnlig kan retten ikke sætte sit økonomiske skøn i stedet for det, der er anlagt i den anfægtede beslutning.

(jf. præmis 97)

4. Ved afgørelsen af, om den delvise eftergivelse af den gæld, som en virksomhed i vanskeligheder har over for et offentligretligt organ, udgør en statsstøtte, skal dette organ sammenlignes med en privat kreditor, der søger at få inddækket de beløb, som en debitor i økonomiske vanskeligheder skylder ham.

(jf. præmis 98 og 99)

5. Det formål, som Kommissionen forfølger, når den kræver en ulovlig støtte tilbagebetalt, er at fratage støttemodtageren den fordel, denne har opnået på markedet i forhold til sine konkurrenter og at genoprette situationen inden støttens udbetaling. Dette formål kan ikke være afhængig af, under hvilken form støtten er ydet.

Da ophævelsen af en ulovlig støtte ved tilbagebetaling endvidere er den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, kan tilbagebetaling af en ulovlig udbetalt støtte for herved at genoprette den oprindelige situation principielt ikke betragtes som en foranstaltning, der står i misforhold til formålene i traktatens bestemmelser om statsstøtte.

Endelig påhviler det, såfremt den støttemodtagende virksomhed går konkurs, den medlemsstat, som yder støtten, i overensstemmelse med de herfor i national ret gældende regler at påse, at den pågældende støtte tilbagesøges, idet en sådan konkurs ikke er til hinder for at gennemføre Kommissionens beslutning om tilbagesøgning af støtten.

(jf. præmis 132, 133 og 139)

6. Kommissionen råder over et vidt skøn ved anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF. Den kontrol, Fællesskabets retsinstanser udøver, må derfor begrænses til en efterprøvelse af, om procedureregler og begrundelsespligten er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, og om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. Fællesskabets retsinstanser kan ikke sætte deres økonomiske skøn i stedet for Kommissionens.

Kommissionen er dog for det første bundet af de af den vedtagne rammebestemmelser eller meddelelser vedrørende kontrol med statsstøtte, såfremt disse ikke fraviger traktatens bestemmelser, og de accepteres af medlemsstaterne. For det andet er Kommissionen ifølge artikel 253 EF forpligtet til at begrunde sine beslutninger, herunder beslutninger om afslag på at erklære støtte forenelig med fællesmarkedet, som er truffet i medfør af artikel 87, stk. 3, litra c), EF.

(jf. præmis 148 og 149)

7. Det fremgår ikke af nogen bestemmelser om statsstøtte eller af retspraksis, at Kommissionen er forpligtet til at høre modtageren af statsstøtte vedrørende dennes vurdering af den pågældende foranstaltning, eller at Kommissionen er forpligtet til at informere den pågældende medlemsstat – og dermed heller ikke støttemodtageren – om sin stilling, før den vedtager sin beslutning, når de berørte parter og medlemsstaten har haft mulighed for at tage stilling.

(jf. præmis 198)

8. Princippet om retten til forsvar kræver, at den pågældende medlemsstat får mulighed for i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, EF at gøre sine synspunkter gældende vedrørende de bemærkninger, der er fremsat af de berørte tredjemænd, og som Kommissionen agter at støtte sin beslutning på, og Kommissionen kan ikke lægge disse bemærkninger til grund i sin beslutning vedrørende medlemsstaten, såfremt denne ikke har haft mulighed for at kommentere dem. En tilsidesættelse af retten til forsvar kan dog medføre annullation, såfremt proceduren kunne have ført til et andet resultat, hvis ikke retten til forsvar var blevet tilsidesat.

(jf. præmis 201)

9. Kommissionen er ganske vist forpligtet til i begrundelsen for sin beslutning i det mindste at anføre de omstændigheder, hvorunder en støtte er blevet ydet, når omstændighederne godtgør, at støtten kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, men ikke forpligtet til at føre bevis for, at en allerede ydet støtte faktisk har haft en sådan virkning. Et sådant krav ville nemlig føre til en begunstigelse af de medlemsstater, der yder ulovlig støtte på bekostning af dem, der anmelder en påtænkt støtte.

(jf. præmis 215)