ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
93.

I denne sammenhæng skal det indledningsvis påpeges, at i den ved forordning (EU) nr. 734/2013 ( 25 ) ændrede udgave af forordning nr. 659/1999 ( 26 ), som finder anvendelse i den foreliggende sag, fastsatte artikel 20, stk. 2, i første afsnit, at »[a]lle interesserede parter kan indgive en klage for at underrette Kommissionen om påstået ulovlig støtte eller om påstået misbrug af støtte. Den interesserede part skal i den forbindelse behørigt udfylde en formular, som er fastlagt […], og skal angive obligatoriske oplysninger, der anmodes om deri«, og i andet afsnit, at »[h]vis Kommissionen vurderer, at den interesserede part ikke har overholdt den obligatoriske klageformular, eller at de faktiske og retlige omstændigheder, som den interesserede part beskriver, ikke giver et tilstrækkeligt grundlag til efter en indledende undersøgelse at kunne påvise, at der foreligger ulovlig støtte eller misbrug af støtte, underretter Kommissionen den interesserede part herom og opfordrer den til at fremsætte bemærkninger inden for en fastsat frist, der normalt ikke må overstige en måned. Hvis den interesserede part ikke har fremsat sine bemærkninger inden for den fastsatte frist, anses klagen for at være trukket tilbage. Kommissionen underretter den pågældende medlemsstat, når en klage anses for at være trukket tilbage«. Samme bestemmelses tredje afsnit foreskriver, at »Kommissionen sender klageren en kopi af enhver afgørelse i en sag, der vedrører klagens indhold«.
74.

For det andet er det nødvendigt at undersøge, om en sådan restriktion, der hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser, kan begrundes. Domstolen har fundet, at selv om en forhåndstilladelse både for patienterne og for tjenesteyderen udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, er artikel 56 TEUF i princippet ikke til hinder for, at en patients krav på at modtage hospitalsbehandling i en anden medlemsstat på bekostning af den ordning, patienten er omfattet af, er betinget af en forhåndstilladelse ( 34 ). Formålene med et sådant krav om forhåndstilladelse kan anses for begrundet i: i) en risiko for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, ii) opretholdelse af en stabil læge- og hospitalstjeneste, som alle har adgang til, iii) opretholdelse af behandlingsmuligheder eller en lægelig kompetence på det nationale territorium og iv) at gøre en planlægning mulig, der forfølger formålet om at sikre, at der på den pågældende medlemsstats område er en tilstrækkelig og vedvarende adgang til et afbalanceret udbud af gode hospitalsydelser ( 35 ).
Af de grunde, der er redegjort for ovenfor, foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Sąd Najwyższy (den øverste domstol, Polen) stillede præjudicielle spørgsmål som følger:

»Retten til en domstol oprettet ved lov, som bekræftes i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at under omstændigheder som i de hovedsagen omhandlede overholder en person, der er udnævnt til dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), disciplinærafdelingen, ikke de krav, der udspringer af denne ret, hvis den retsakt, hvorved den pågældende blev udnævnt, blev udstedt under åbenlys tilsidesættelse af nationale regler, som regulerer udnævnelsesproceduren for dommere ved den øverste domstol, hvilket er et anliggende for den forelæggende ret at fastslå. I forbindelse med denne bedømmelse skal den forelæggende ret vurdere den åbenbare og forsætlige karakter af denne tilsidesættelse samt alvoren af heraf.

Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at en afdeling ved en domstol ikke udgør en uafhængig og upartisk domstol i disse bestemmelsers forstand, når de objektive betingelser, hvorunder den er blevet oprettet, dens kendetegn og den måde, hvorpå dens medlemmer er blevet udnævnt, kan rejse rimelig tvivl i offentligheden om, hvorvidt afdelingen er uimodtagelig for påvirkninger udefra, og navnlig i forhold til direkte eller indirekte påvirkninger fra den lovgivende og den udøvende magt, og om den er neutral i forhold til de interesser, som står over for hinanden, og disse forhold således kan føre til, at afdelingen ikke fremstår som uafhængig og upartisk, hvilket kan skade den tillid, som domstolene skal indgyde borgerne i et demokratisk samfund. Det tilkommer den forelæggende ret under hensyntagen til alle de relevante oplysninger, den råder over, at afgøre, om dette er tilfældet for så vidt angår en ret som disciplinærafdelingen ved Sąd Najwyższy (øverste domstol).

I sådan en situation skal princippet om EU-rettens forrang fortolkes således, at den forelæggende ret skal undlade at anvende nationale retsbestemmelser, som forbeholder en sådan afdeling kompetencen til at træffe afgørelse i sager, såsom den i hovedsagen omhandlede, således at disse sager skal blive undersøgt af en domstol, som opfylder de krav om uafhængighed og upartiskhed, der er henvist til ovenfor, og som ville have kompetence, hvis disse bestemmelser ikke fandtes.«
Artikel 1 (»klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer«) har følgende ordlyd ( 5 ):

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU, medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel [7-12, 15-17 og 37] i nævnte direktiv.

[…]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2014/24/EU eller direktiv 2014/23/EU, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2 til 2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med EU-retten vedrørende offentlige udbud eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

4. Medlemsstaterne kan kræve, at en person, der ønsker at gøre brug af en klageprocedure, underretter den ordregivende myndighed om den påståede overtrædelse og om, at vedkommende agter at indgive klage under forudsætning af, at dette ikke berører standstill-perioden i overensstemmelse med artikel 2a, stk. 2, eller enhver anden tidsfrist for indgivelse af klage i overensstemmelse med artikel 2c.

5. Medlemsstaterne kan kræve, at den pågældende person først indgiver klage til den ordregivende myndighed. I så fald påser medlemsstaterne, at indgivelsen af denne klage fører til øjeblikkelig suspension af muligheden for at indgå kontrakten.

[…]«
109.

For det første er vurderingen i den appellerede doms præmis 121 af det forhold, at OLAF angiveligt foretog høring af appellanten, ikke relevant for undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt appellantens ret til at blive hørt blev tilsidesat af Generaldirektoratet for udvidelsesforhandlinger. For det andet gengav Retten de faktiske omstændigheder forkert, idet den i den appellerede doms præmis 94 og 122 fastslog, at den vurdering, der blev anlagt af Generaldirektoratet for udvidelsesforhandlinger, ikke var bindende for CFCU. Som Retten tilkendegav i den appellerede doms præmis 93, fremgår det af akterne, at Generaldirektoratet havde anmodet CFCU om at iværksætte de fornødne foranstaltninger over for Vialto i forbindelse med dennes misligholdelse af sine kontraktmæssige forpligtelser. En sådan anmodning er bindende for CFCU. En sådan urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder medfører en uretmæssig anvendelse af regelgrundlaget ved Retten. Retten burde havde konstateret, at Generaldirektoratet for udvidelsesforhandlinger var forpligtet til at foretage høring af Vialto, inden der blev rettet henvendelse til CFCU med henblik på iværksættelse af de fornødne retsmidler i henhold til den omhandlede kontrakt som følge af Vialtos misligholdelse af sine kontraktmæssige forpligtelser. For det tredje skulle Generaldirektoratet for udvidelsesforhandlinger have inddraget Vialtos ret til at blive hørt i forbindelse med anbefalingen om at suspendere udførelsen af den omhandlede kontrakt eller af den del, der skulle udføres af Vialto. Med henvisning til dom af 4. april 2019, OZ mod EIB (C-558/17 P, EU:C:2019:289), har appellanten gjort gældende, at retten til at blive hørt også skal overholdes, når en EU-institution fremsætter ikke-bindende anbefalinger.
92.

Xinyi har bestridt disse argumenter. Hvad angår Kommissionens argumenter har Xinyi anført i det første anbringendes andet led at have gjort gældende, at Kommissionen ikke konstaterede, at der forelå en »væsentlig« fordrejning, fordi den finansielle indvirkning af de to omhandlede præferenceskatteordninger var lavere end 1,5% af produktionsomkostningerne eller omsætningen i undersøgelsesperioden. Xinyi gjorde endvidere i punkt 29 i sin replik gældende, at det var nødvendigt at tage udgangspunkt i selskabets økonomiske situation i undersøgelsesperioden, fordi grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), vedrører beregningen af dumpingen, og at sidstnævnte angår salget og omkostningerne i undersøgelsesperioden. I sin duplik i første instans og i de to retsmøder for Retten havde Kommissionen mulighed for at fremlægge sit syn herpå. I den appellerede dom begrænsede Retten sig til at tiltræde den af Xinyi foreslåede tilgang. Vedrørende GMB’s argument er det ifølge Xinyi åbenlyst, at Retten ville annullere den omtvistede forordning, kun for så vidt som den vedrører selskabet, og at det drejer sig om en afhjælpelig materiel fejl.
165.

I denne forbindelse er det efter min opfattelse hensigtsmæssigt at fremhæve, at selv om det ifølge den ovenfor i punkt 161 nævnte faste praksis fra Domstolen tilkommer Retten at kontrollere, om de af Kommissionen indgivne elementer omfatter alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning for at kunne vurdere en kompleks situation, indebærer dette ikke, at Retten som led i denne prøvelse må overskride grænserne for en begrænset domstolsprøvelse og gå så langt, at den erstatter Kommissionens begrundelse med sin egen. Konstateringen af, at Kommissionen ikke rådede over alle de relevante oplysninger, skal føre til at konkludere, at Kommissionen i konsekvens heraf foretog et åbenbart urigtigt skøn. Med andre ord skal den ovenfor i punkt 161 nævnte retspraksis læses i lyset af den ovenfor i punkt 160 nævnte. Følgelig kan Unionens retsinstanser kun annullere en forordning som den i hovedsagen omtvistede, såfremt de fastslår, at den eventuelle utilstrækkelige karakter af de, for at skønne en kompleks økonomisk situation, relevante oplysninger førte Kommissionen til at foretage et åbenbart urigtigt skøn.
På denne baggrund har Cour administrative (appeldomstol i forvaltningsretlige sager) ved kendelse af 23. maj 2019 besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i nærværende sag i henhold til artikel 267 TEUF:

»1) Skal artikel 20, stk. 2, litra a), i direktiv 2011/16 fortolkes således, at en anmodning om udveksling af oplysninger fra en myndighed i en bistandssøgende medlemsstat, som blot definerer de skattepligtige, der er omfattet af anmodningen om udveksling i deres egenskab af aktionærer og nydelsesberettigede i relation til en juridisk person, uden at disse skattepligtige først er blevet identificeret individuelt [ved navn] af den bistandssøgende myndighed, overholder det krav om angivelse af identiteten, der er fastsat i denne bestemmelse?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal samme direktivs artikel 1, stk. 1, og artikel 5 da fortolkes således, at iagttagelsen af kravet om forventet relevans indebærer, at den bistandssøgende medlemsstats myndigheder – med henblik på at godtgøre, at der ikke er tale om en »fishing expedition« til trods for den manglende individuelle identifikation af de berørte skattepligtige – på grundlag af klare og tilstrækkelige forklaringer skal kunne støtte sig på, at den foretager en målrettet undersøgelse af en begrænset gruppe af personer og ikke en undersøgelse, der har karakter af generel skattekontrol, og at denne undersøgelse er begrundet i en rimelig mistanke om manglende overholdelse af en specifik retlig forpligtelse?

3) Skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at når:

1) en retsundergiven, som pålægges en administrativ bøde af den kompetente myndighed i den bistandssøgte medlemsstat på grund af manglende overholdelse af et administrativt påbud om at afgive oplysninger i forbindelse med en udveksling af oplysninger mellem nationale skattemyndigheder i henhold til direktiv 2011/16, hvilket påbud ikke i sig selv kan gøres til genstand for prøvelse inden for rammerne af et søgsmål i henhold til den bistandssøgte medlemsstats nationale ret, anfægter lovligheden af dette påbud inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelsen om bødepålæg, og

2) vedkommende først har fået kendskab til det minimum af oplysninger, der er fastsat i artikel 20, stk. 2, i direktiv 2011/16, i forbindelse med det søgsmål, der er anlagt til prøvelse af afgørelsen om bødepålæg,

skal denne retsundergivne – efter at det inden for rammerne af søgsmålet anlagt til prøvelse af afgørelsen om bødepålæg er blevet endeligt fastslået, at påbuddet om at afgive oplysninger og afgørelsen om pålæggelse af sanktioner er gyldige – skal indrømmes en udsættelse med betalingen af bøden med henblik på, efter således at have fået kendskab til oplysningerne vedrørende den forventede relevans, som er blevet endeligt bekræftet af den kompetente domstol, at kunne efterkomme påbuddet om at afgive oplysninger?«
88.

Det er sandt, såsom Retten bemærkede i de appellerede domme, at den retlige kvalifikation, der er givet af de faktiske omstændigheder i klagepunktsmeddelelsen, pr. definition kun kan være foreløbig, og at en senere kommissionsafgørelse ikke kan annulleres med den ene begrundelse, at de endelige konklusioner, der er draget af disse faktiske omstændigheder, ikke nøjagtigt svarer til denne midlertidige kvalifikation ( 29 ). Kommissionen skal nemlig have mulighed for at præcisere denne kvalifikation i sin endelige afgørelse, idet den skal tage hensyn til forhold, der kommer frem under den administrative procedure, enten for at forkaste de klagepunkter, der har vist sig at være ugrundede, eller for ikke at fastholde de klagepunkter, der har vist sig at være ugrundede, eller for at forbedre og fuldstændiggøre den faktiske og retlige argumentation til støtte for de klagepunkter, den lægger til grund, dog forudsat, at Kommissionen kun fremfører de omstændigheder, som de pågældende har haft mulighed for at udtale sig om, og at den under den administrative procedure har fremført de oplysninger, der er nødvendige af hensyn til kontradiktionsprincippet ( 30 ).
35.

Litra c) kræver, at ansøgeren på grundlag af regnskaber eller optegnelser har påvist, at alle krav i proceduren er opfyldt, at varerne, hvor det er relevant, kan identificeres for den pågældende periode, og at regnskaberne eller optegnelserne gør det muligt at føre kontrol med proceduren. Litra d) kræver, at alle de formaliteter, der er nødvendige for at bringe forholdene for de pågældende varer i overensstemmelse med reglerne, kan gennemføres, og litra f) bestemmer, at »en undersøgelse af de økonomiske forudsætninger [ikke er] nødvendig«. Selv om disse bestemmelser vedrører processuelle forhold, anføres det ikke heri, hvordan disse krav skal opfyldes, eller hvordan dokumentationen skal fremskaffes, men der opstilles snarere betingelser for tildeling af en bevilling med tilbagevirkende kraft.
35.

Domstolens ræsonnementer vedrørende dette spørgsmål var bl.a. følgende: – »[Det er] afgørende, at de kompetente nationale myndigheders adgang til de lagrede data er undergivet en forudgående kontrol, der foretages af enten en domstol eller en uafhængig administrativ enhed, og at denne domstols eller enheds afgørelse skal træffes på grundlag af en begrundet anmodning, som navnlig fremsættes af disse myndigheder inden for rammerne af procedurer med henblik på forebyggelse, afsløring eller strafferetlig forfølgning ( 9 ).« – »Denne forudgående kontrol kræver bl.a., således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 105 i forslaget til afgørelse, at den domstol eller enhed, der har til opgave at foretage den nævnte forudgående kontrol, har alle de beføjelser og frembyder alle de garantier, der er nødvendige for at sikre en afvejning af de forskellige berørte interesser og rettigheder. Hvad nærmere bestemt angår en strafferetlig efterforskning kræver en sådan kontrol, at denne domstol eller denne enhed er i stand til at sikre en rimelig ligevægt mellem dels de interesser, der er forbundet med, hvad der er nødvendigt af hensyn til efterforskningen i forbindelse med bekæmpelsen af kriminalitet, dels den grundlæggende ret til respekt for privatlivet og beskyttelsen af personoplysninger for så vidt angår de personer, hvis oplysninger er berørt af adgangen ( 10 ).« – »Inden for det strafferetlige område indebærer kravet om uafhængighed, således som generaladvokaten har anført i punkt 126 i forslaget til afgørelse, at den myndighed, der har til opgave at foretage denne forudgående kontrol, for det første ikke er involveret i den pågældende strafferetlige efterforskning og, for det andet, er neutral i forhold til parterne i straffesagen ( 11 ).« – »Dette er ikke tilfældet for en anklagemyndighed, der leder efterforskningen, og som i givet fald udøver påtalekompetencen. Anklagemyndigheden har nemlig ikke til opgave uafhængigt at afgøre en retssag, men eventuelt som den part, der i straffesagen udøver påtalekompetencen, at indbringe sagen for den kompetente ret ( 12 ).« – »Den omstændighed, at anklagemyndigheden i overensstemmelse med de regler, der regulerer dens beføjelser og status, er forpligtet til at undersøge belastende og diskulperende omstændigheder, at sikre efterforskningens lovlighed og udelukkende at handle efter loven og sin overbevisning, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give anklagemyndigheden tredjepartstatus i forhold til de omhandlede interesser, der er beskrevet i denne doms præmis 52 ( 13 ).«
Samme konventions artikel 9 med overskriften »Adgang til klage og domstolsprøvelse« fastsætter følgende i stk. 2 og 3:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket, har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed, fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

[…]

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor, sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.«
147.

Med dette argument ser FFT ud til at kritisere Retten for den manglende hensyntagen til beviser fremlagt i første instans til støtte for eksistensen af en skattemæssig neutralisering af den fordel, som FFT angiveligt er blevet indrømmet inden for Fiat/Chrysler-koncernen. Hvis jeg har forstået FFT’s argument korrekt, er det nødvendigt at undersøge den relevante sætning i den appellerede doms præmis 317, der har følgende ordlyd: »[…] hverken Storhertugdømmet Luxembourg eller FFT har godtgjort, at den skattenedsættelse, som dette selskab drager fordel af i Luxembourg, »neutraliseres« af skatteforhøjelser i andre medlemsstater« ( 68 ). Det fremgår efter min opfattelse klart af verbet »godtgøre«, som Retten ser ud til at have valgt omhyggeligt, at de beviser, som FFT havde fremlagt, var blevet undersøgt, selv om de blev anset for ikke at være tilstrækkelige til at understøtte FFT’s argument. Under disse omstændigheder kan det argument, der behandles her, efter min opfattelse ikke tiltrædes, idet Retten ifølge Domstolens faste praksis ( 69 ) ikke er forpligtet til udtrykkeligt at begrunde sin bedømmelse af, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, som den har fået forelagt, og navnlig ikke når den finder, at disse er uden betydning eller uden relevans for sagens afgørelse, men den er imidlertid forpligtet til at overholde de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse og til at afholde sig fra at gengive beviserne urigtigt ( 70 ).
191.

I spørgsmålet, om en aftale om forlængelse indgået mellem nævnte myndighed og virksomheden MOL var af selektiv karakter, fastslog Domstolen imidlertid ligesom Retten, at Kommissionen ikke havde godtgjort, at der fandtes en sådan karakter, eftersom den ikke havde kontrolleret, om denne virksomhed havde nydt godt af en fortrinsbehandling i forhold til alle andre virksomheder, der vil kunne komme i en tilsvarende situation. Det er også sikkert, at den nationale myndighed ved indgåelsen af aftaler om forlængelse som den omhandlede aftale anvendte en bestemmelse i mineloven, og at denne lov kunne udgøre grundlaget for andre aftaler i tilsvarende situationer. Jeg tror dog ikke, at det af denne dom kan udledes, således som Irland ser ud til at gøre det, at disse to elementer er tilstrækkelige til at konkludere, at der i den foreliggende sag er tale om en støtte, der er tildelt i henhold til en støtteordning, og at formodningen for selektivitet dermed ikke finder anvendelse. Det skal nævnes, at Domstolen i denne sag var blevet anmodet om at udtale sig om, hvorvidt det skøn, som den nationale myndighed havde ved fastsættelsen af mineafgiften i forbindelse med indgåelsen af aftaler om forlængelse, gjorde det muligt at konkludere, at den omhandlede aftale var selektiv. Efter at have påvist den omhandlede foranstaltnings enestående karakter (»fakultative bestemmelser i den nationale ret, som pålægger yderligere byrder«) besvarede Domstolen spørgsmålet benægtende, idet den forklarede, at »den omhandlede skønsmargen tjener til at afveje en yderligere byrde, der pålægges de økonomiske aktører, for at tage højde for bydende hensyn, der følger af ligebehandlingsprincippet, og således ved sin karakter adskiller sig fra de tilfælde, hvor udøvelsen af en sådan margen er forbundet med begunstigelsen af en bestemt økonomisk aktør« ( 97 ).
62.

Henset hertil er et af de formål, som forordningen om fødevareinformation forfølger, at give den endelige forbruger grundlag for at træffe informerede valg ( 12 ). Derfor søger denne forordning at sikre, at den endelige forbruger har let ved at forstå oplysningerne på mærkningen ( 13 ). Med hensyn til de sprog, der anvendes på mærkningen, fremgår det af artikel 15, stk. 1, i forordningen om fødevareinformation, at obligatorisk fødevareinformation, herunder ingredienslister, skal anføres på et sprog, der er let forståeligt for forbrugerne i de medlemsstater, hvor en fødevare markedsføres.