Sagsøgeren bemærker, at medlemsstaterne ikke er beføjet til at udstede bestemmelser om fortolkningen af begreber, der henhører under fællesskabsretten. Medlemsstaterne er heller ikke beføjet til at give en autentisk fortolkning af fællesskabsretlige begreber i tilfælde, hvor der ikke eksisterer fællesskabsregler om fortolkningen.

Da bestemmelserne i forordning nr. 102/64 ikke indeholder udtrykkelig be myndigelse for medlemsstaterne til selv at fastsætte fortolkningsregler, er det åbenbart, at begrebet indførsel i denne forordnings artikel 7, stk. 2 ikke skal fortolkes i henhold til national ret. Denne konklusion kan støttes på Domstolens domme af 18. juni 1970 i sag nr. 74/69 (Krohn), Recueil s. 451, 17. december 1970 i sag nr. 25/70 (Köster-Berodt), Recueil s. 1161, og 27. oktober 1971 i sag nr. 6/71 (Rheinmühlen), Recueil s. 823.

Det er dog et spørgsmål, om begrebet indførsel i forordning nr. 102/64 artikel 7, stk. 2 ikke knytter sig til den fortolkning, medlemsstaterne traditionelt har givet begrebet. Med henblik herpå bemærker sagsøgeren, at forordning nr. 102/64 udgør en del af den ordning, der var fastsat for overgangsperioden. I denne periode var de nationale markedsordninger stadig i kraft. Rådet og Kommissionen anså det på den tid ikke for hensigtsmæssigt at præcisere begrebet indførsel. Det ville endog i betragtning af de forskelle, der skyldtes eksistensen af de forskellige markedsordninger, have været umuligt at give en ensartet fællesskabsretlig definition heraf. Det var først ved ikrafttrædelsen af den ordning, som blev fastsat for den endelige fase af den fælles landbrugspolitik, at der blev skabt fællesskabsregler om indførsler. I denne henseende henvises der til Rådets forordning nr. 1496/68 af 25. september 1968 om fastsættelse af Fællesskabets toldområde (EFT-specialudgave 1968 II, s. 430; original reference JO af 28. september nr. L 238/1) og Rådets forordning nr. 542/69 af 18. maj 1969 om ordning for fællesskabsforsendelse (EFT-specialudgave 1969 I, s. 114; original reference JO af 29. marts 1969 nr. L 77/1).

Bundesfinanzhof har i sin retspraksis ved anvendelse af nationale regler til afgrænsning af begrebet udførsel taget hensyn til de særlige forhold vedrørende den ordning, der blev fastsat for overgangsperioden.

At knytte begrebet indrørsel i artikel 7, stk. 2 i forordning. nr. 102/64 til den fortolkning, der i de forskellige medlemsstaters ret er givet dette begreb, er fuldt ud foreneligt med princippet om den ensartede anvendelse af fællesskabsretten. Man må ved anvendelsen af dette princip tage hensyn til integrationsniveauet for så vidt angår de nationale markedsordninger og landbrugspolitikken i løbet af overgangsperioden. Mens Rådets basisforordning nr. 19/62 af 4. april 1962 (JO 1962, s. 965) var gældende, omfattede integrationen af markederne i første række standardiseringen og harmonisering af told, importafgifter, kvantitative restriktioner osv. Standardisering af toldbehandlingen var kun af sekundær betydning. Princippet om ensartet anvendelse af fællesskabsretten var derfor kun af vigtighed for fortolkningen af begreber som importafgifter eller kvantitative restriktioner. Ud fra denne synsvinkel havde selv begrebet forskelsbehandling i artikel 40, stk. 3 kun et begrænset anvendelsesområde i overgangsperioden. Endelig kræver formålet med licensordningen, der blev indført med forordning nr. 102/64, ikke, at begrebet indførsel fortolkes ensartet i alle medlemsstater. Formålet var at udarbejde pålidelige prognoser om den fremtidige samhandel med landbrugsprodukter for at de pågældende myndigheder kunne planlægge de nødvendige indgreb. Da prognoserne for samhandelen i overgangsperioden imidlertid kun kunne referere til forskellige nationale markeder, var der intet til hinder for, at medlemsstaterne anvendte nationale kriterier til bestemmelsen af ind- og udførsler. Her henviser sagsøgeren til Domstolens dom af 11. juli 1968 i sag nr. 4/68 (Schwarzwaldmilch) Recueil s. 549. Han konkluderer, at begrebet indførsel i forordning nr. 102/64, artikel 7, stk. 2 bør defineres på grundlag af de forskellige medlemsstaters normale forvaltningspraksis.

I tilfælde af, at Domstolen ikke skulle tiltræde ovennævnte opfattelse, gør sagsøgeren gældende, at man ikke kan besvare første spørgsmåls punkt b ved at henvise til Rådets forordning nr. 1373/70 af 10. juli 1970 (EFT-specialudgave 1970 II, s. 382; original reference JO af 20. juli 1970 nr. L 151/1) og Domstolens dom af 15. december 1971 i sag nr. 35/71 (Schleswig-Holsteinische Landwirtschaftliche Hauptgenossenschaft), Recueil 1083.

I den nævnte dom drejede det sig om fortolkningen af artikel 15, stk. 2 i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967 (EFT-specialudgave 1967 s. 29; original reference JO nr. 117 s. 2269). Afgørelsen af, hvorledes begrebet »indførsel« i denne bestemmelse skulle fortolkes, blev truffet under hensyntagen til formålet med det importafgiftssystem, der blev indført ved forordning nr. 120/67.

Således bør der gas frem ror at tortolke begrebet indførsel i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 102/64 korrekt. I henhold til ordlyden af den 7. betragtning i præamblem til denne forordning er formålet med sikkerhedsstillelsen »d'éviter de mettre en circulation des certificats qui ne seraient pas suivis d'importation et d'exportation« ( 1 ) idet sådanne licenser kunne give »une vue erronée de la situation du marché« ( 2 ).

Sagsøgeren arager deraf den konklusion, at formålene med afgiftssystemet i forordning nr. 120/67 ikke er identiske med formålene med licensordningen. Herefter må man søge en løsning, der tager hensyn såvel til det specielle formål med for-ordning nr. 102/64 som til importørernes legitime interesser. Under henvisning til § 41 i toldloven (Zollgesetz) og til den tyske teori og videresendelse af varer under toldvæsenets kontrol kommer sagsøgeren til den konklusion, at deklarationen af importerede varer med henblik på deres videreforsendelse under toldvæsenets kontrol udgør en indførsel i den betydning, der er forudsat i forordning nr. 102/64, artikel 7, stk. 2, såfremt varen ikke genudføres, før den er blevet bragt i fri omsætning.

Vedrørende det andet spørgsmål gør sagsøgeren gældende, at Domstolen i sin dom af 11. juli 1968 (sag nr. 4/68) udtrykkelig fastslog, at opregningen af force majeure-tilfælde i artikel 6, stk. 3 i Rådets forordning nr. 136/64 af 12. oktober 1964 (JO 1964, s. 2601) ikke er udtømmende, og at de nationale retter herefter er beføjet til at statuere, at der foreligger force majeure i andre tilfælde end de i denne bestemmelse nævnte. Da artikel 8, stk. 2 og 3 i forordning nr. 102/64 er næsten identiske med artikel 6, stk. 3 og 4 i forordning nr. 136/64, er det berettiget at slutte, at Domstolens nævnte retspraksis også gælder i det foreliggende tilfælde. Denne slutning støttes af Domstolens domme af 17. december 1970(sag nr. 25/70) og 16. december 1970 i sag nr. 26/70 (Getreide-Import), Recueil 1107.

I sin dom af 30. januar 1974 i sag nr. 158/73 (Kampffmeyer) (Domssamlingen 1974, s. 101) kendte Domstolen for ret, at indgivelsen af begæringen om hensyntagen til force majeure kan ske efter udløbet af licensens gyldighedsperiode. Skønt det dér drejede sig om fortolkningen af artikel 18 i forordning nr. 1373/70, er der intet til hinder for, at denne retspraksis analogt anvendes i den foreliggende sag.

Forordning nr. 102/64, artikel 8 indeholder ikke nogen frist for indgivelsen af begæringen. Det følger heraf, at indgivelsen af en begæring om hensyntagen til force majeure-lignende situationer ikke er begrænset af nogen som helst frist, bortset fra de almindelige grænser for retsmisbrug.