ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg (Tyskland) den 8. september 2015 — Peter Radgen og Lilian Radgen mod Finanzamt Ettlingen

(Sag C-478/15)

(2016/C 016/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Peter Radgen og Lilian Radgen

Sagsøgt: Finanzamt Ettlingen

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer af 21. juni 1999 (EFT 2002 L 114, s. 6), navnlig aftalens præambel, artikel 1, 2, 4, 11, 16 og 21 samt bilag I, artikel 7, 9 og 15, fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter en statsborger, som er fuldt skattepligtig i den pågældende stat, nægtes et fradrag af et fribeløb for en bibeskæftigelse som underviser, fordi denne bibeskæftigelse ikke sker som ansat af eller i opdrag for en offentlig-retlig juridisk person med hjemsted i en EU-medlemsstat eller i en stat, som er omfattet af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, men derimod som ansat af eller i opdrag for en offentlig-retlig juridisk person med hjemsted i Det Schweiziske Forbund
—

Rettens dom af 9. september 2015 i sag T-660/14 om, (1) at søgsmålet til prøvelse af EBA’s afgørelse C 2013 002 ikke kunne antages til realitetsbehandling, (2) om annullation af afgørelse 2014-C1-02 fra klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder af 14. juli 2014 for så vidt angik formaliteten vedrørende appellantens appel, og (3) om sagens omkostninger, ophæves.
1.

Skal artikel 7, stk. 1, første led, i afgørelse nr. 1/80 fortolkes således, at betingelserne heri også er opfyldt, når det i en periode, der lå inden den periode på tre år, hvor et familiemedlem havde lovlig bopæl hos den tyrkiske arbejdstager, som havde tilknytning til det lovlige arbejdsmarked, forholdt sig således, at den hovedberettigede, efter at det pågældende familiemedlem havde fået tilladelse til at flytte sammen med ham, havde forladt det lovlige arbejdsmarked i medlemsstaten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/23

Appel iværksat den 12. november 2015 af LG Electronics, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. september 2015 i sag T-91/13, LG Electronics, Inc. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-588/15 P)

(2016/C 016/29)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: LG Electronics, Inc. (ved advocaten G. van Gerven og T. Franchoo)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Artikel 1, stk. 1, litra d), artikel 1, stk. 2, litra g), artikel 2, stk. 1, litra d) og e), og artikel 2, stk. 2, litra d) og e), i Kommissionens afgørelse C(2012) 8839 af 5. december 2012 annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten, og/eller

— De bøder, der pålægges appellanten ved artikel 2, stk. 1, litra d) og e), og artikel 2, stk. 2, litra d) og e), nedsættes.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort fire anbringender gældende.

Første anbringende: Retten tilsidesatte appellantens ret til forsvar, for så vidt som den opretholdt Kommissionens afgørelse om ikke at inddrage LPD i den administrative procedure som part, og navnlig om ikke at tilsende LPD klagepunktsmeddelelsen. Retten tilsidesatte også proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af LGE’s pligt til omhu, da den forkastede LGE’s påstand.

Andet anbringende: Retten tilsidesatte artikel 101 TEUF og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 (1), for så vidt som den fastslog, at Kommissionen var berettiget til at fastsætte LGE’s bøde på grundlag af LGE’s og Philips’ direkte afsætning til EØS ved hjælp af forarbejdede produkter, idet disse virksomheder er forskellige fra LPD.

Tredje anbringende: Subsidiært gøres gældende, at Retten tilsidesatte artikel 101 TEUF, artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og princippet om personligt ansvar, for så vidt som den fastslog, at Kommissionen var berettiget til at fastsætte LGE’s bøde på grundlag af Philips’ direkte afsætning til EØS ved hjælp af forarbejdede produkter.

Fjerde anbringende: Retten tilsidesatte ligebehandlingsprincippet, for så vidt som den fastslog, at Kommissionen var berettiget til at anvende fremgangsmåden på grundlag af direkte afsætning til EØS i forhold til LGE, men ikke i forhold til Samsung SDI.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EUT L 1, s. 1).
1)

Skal artikel 2, litra b), i direktiv 93/13/EØF (1) for så vidt angår definitionen af begrebet »forbruger« fortolkes således, at definitionen omfatter eller omvendt udelukker de fysiske personer, som i egenskab af kautionister har underskrevet tillæg og tilknyttede aftaler (kautionsaftaler, panteaftaler) til den kreditaftale, der er indgået af et kommercielt selskab som led i dets aktivitet, såfremt disse fysiske personer ikke har nogen sammenhæng med aktiviteten i dette kommercielle selskab og har handlet med formål, der falder uden for deres erhverv, henset til, dels at sagsøgerne oprindeligt var fysiske personer/kautionister for hoveddebitoren/juridisk person, for hvilken den ene sagsøger var direktør, som et led i en låneaftale indgået med sagsøgte/kreditor og efterfølgende ændret, dels at den oprindelige debitor, for hvilken den ene sagsøger var direktør, med samtykke fra sagsøgte/kreditor har foretaget en novation af kreditten gennem indtrædelse af en anden juridisk person, for hvilken de to sagsøgere ikke er direktører, i forbindelse med hvilken de to sagsøgere i egenskab af kautionister over for den nye debitor/juridisk person har påtaget sig den forpligtelse, som er genstand for novation over for den nye debitor?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin (Tyskland) den 24. september 2015 — Recep Kilic mod Land Berlin

(Sag C-509/15)

(2016/C 016/19)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Recep Kilic

Sagsøgt: Land Berlin

Præjudicielt spørgsmål

Kan det forhold, at et familiemedlem efter at have fået tilladelse til familiesammenføring med en hovedberettiget, der ikke havde tilknytning til det lovlige arbejdsmarked, får forlænget sin opholdstilladelse på et tidspunkt, hvor den hovedberettigede, som familiemedlemmet havde lovlig bopæl hos, er blevet arbejdstager, anses for at udgøre en tilladelse til tilflytning som omhandlet i artikel 7 i afgørelse nr. 1/80?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 7. oktober 2015 — Policie ČR mod Salah Al Chodor m.fl.

(Sag C-528/15)

(2016/C 016/20)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Policie České republiky, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

Sagsøgt: Salah Al Chodor, Ajlin Al Chodor, Ajvar Al Chodor

Præjudicielt spørgsmål

Indebærer den omstændighed, at der ikke ved lov er fastsat objektive kriterier for at vurdere, om der er væsentlig risiko for, at en udenlandsk statsborger forsvinder (artikel 2, litra n), i forordning nr. 604/2013 (1), i sig selv, at der ikke kan ske frihedsberøvelse på grundlag af artikel 28, stk. 2, i den nævnte forordning?

(1) EUT L 180, s. 31.
a)

Selv om ordningen indebærer, at der kun sker betaling for den tilgængelige kapacitet og ikke i forhold til den faktiske produktion, og i betragtning af, at der tages hensyn til virkningerne af sammenkoblingerne ved fastsættelsen af leverandørernes forpligtelser, på en måde, der forstærker årsagsforbindelsen mellem den omstændighed, at udenlandske kapaciteter udelukkes fra ordningen i henhold til dekretet, og den restriktive virkning på den grænseoverskridende handel med elektricitet, der kan følge heraf, med hensyn til valget af allokering af investorernes ressourcer og leverandørernes forsyningsvalg, skal traktatens artikel 34 fortolkes således, at den er til hinder for en sådan udelukkelsesforanstaltning?
2)

Skal artikel 47 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 (1) fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser på hasardspilsområdet, hvorefter bekendtgørelsen af et nyt udbud (således som reguleret ved artikel [10, stk. 9, litra] g), i lov nr. 44 af 26.4.2012) om udstedelse af koncessioner [fastlægger, at en deltager udelukkes på grund af manglende opfyldelse af kravet] om økonomisk og finansiel formåen, uden at give mulighed for at fremlægge alternative dokumenter som fastsat i den overnationale bestemmelse?
1)

Er det i henhold til det fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF (1) af 16.5.2000, som affattet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF (2) af 11.5.2005), navnlig betragtning 16a og artikel 4, i betragtning af denne artikels stk. 4, 5 og 8 i sin helhed (gennemført i portugisisk ret ved artikel 43 i lovdekret nr. 522/85 af 31.12., som affattet ved lovdekret nr. 72-A/2003 af 14.4.) muligt at sagsøge en repræsentant for et forsikringsselskab, der ikke udøver virksomhed i det land, hvor der er indledt en retssag om erstatning i forbindelse med en trafikulykke på baggrund af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer, der er indgået i et andet EU-land?
1)

Skal ikke-konventionelle behandlinger, navnlig osteopati, anses for at være virksomhed, der er knyttet til lægegerning, med henblik på fortolkningen af artikel 132, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006?
1.

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/27/EU af 25. oktober 2012 regulerer energieffektiviteten, ændrer direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU og ophæver direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF (herefter »direktivet«). I henhold til artikel 1 fastsætter det nævnte direktiv en fælles ramme af tiltag for at fremme energieffektiviteten i Unionen med henblik på at sikre, at Unionens overordnede mål om at øge energieffektiviteten med 20 % inden 2020 nås, og bane vejen for yderligere forbedringer af energieffektiviteten derefter. Direktivet fastlægger regler med henblik på at fjerne hindringer på energimarkedet og overvinde markedssvigt, som hindrer en effektiv forsyning og anvendelse af energi, og det kræver, at der fastsættes vejledende nationale mål for energieffektiviteten for 2020.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 7/11

Sag anlagt den 30. oktober 2015 — Europa-Kommissionen mod Republikken Malta

(Sag C-557/15)

(2016/C 007/18)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Hermes og K. Mifsud-Bonnici, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Malta

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, jf. bilag IV, litra a), sammenholdt med artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle (1), idet den har vedtaget en undtagelsesordning, der tillader, at syv arter af vilde finker (bogfinke fringilla coelebs, tornirisk carduelis cannabina, stillids carduelis carduelis, grønirisk carduelis chloris, kernebider coccothraustes coccothraustes, gulirisk serinus serinus og grønsisken carduelis spinus) fanges levende.

— Republikken Malta tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Malta indførte i 2014 en undtagelsesordning om godkendelse af fældefangst af syv arter af vilde finker, i henhold til hvilken denne medlemsstat godkendte sæsoner for fældefangst i 2014 og 2015.

Direktiv 2009/147 forpligter medlemsstaterne til at forbyde indfangning og besiddelse af vilde fugle, der ikke er opført i bilag II, såsom de omhandlede finker, og enhver fangst af vilde fugle med ikke-selektive midler, såsom fælder eller net. Enhver undtagelse fra disse forbud er underlagt de strenge betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 9.

Kommissionen finder, at Maltas undtagelsesordning, der tillader fældefangst af de syv finkearter, er i strid med direktivets artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, jf. bilag IV, litra a).

Kommissionen er af den opfattelse, at Malta ikke har godtgjort, at de i direktivets artikel 9, stk. 1, fastsatte betingelser for undtagelse er opfyldt. For det første har Malta ikke påvist, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, som påkrævet i indledningen til direktivets artikel 9, stk. 1. For det andet rummer Maltas undtagelsesordning ikke nogen begrundelse for det påståede fravær af andre tilfredsstillende løsninger. For det tredje har Malta ikke påvist, at den godkendte aktivitet udgør »fornuftig anvendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c). For det fjerde har Malta ikke påvist, at kravet i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), om, at undtagelsen kun vedrører »mindre mængder« af fugle, er opfyldt. For det femte har Malta ikke godtgjort, at godkendelsen sker på »strengt kontrollerede betingelser«, som påkrævet efter direktivets artikel 9, stk. 1, litra c).

(1) EUT L 20, s. 7.
—

På grund af tilsidesættelsen af forpligtelsen til at give meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger tilpligtes Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en tvangsbøde, som skal indbetales på Den Europæiske Unions konto for egne indtægter, på 210 078 EUR pr. dag fra datoen for Domstolens dom, hvori det fastslås, at der er sket en tilsidesættelse af forpligtelserne.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/26

Appel iværksat den 20. november 2015 af Toshiba Corp. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. september 2015 i sag T-104/13, Toshiba Corp. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-623/15 P)

(2016/C 027/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Toshiba Corp. (ved solicitor J.F. MacLennan, Rechtsanwalt A. Schulz, avocat J. Jourdan og solicitor A. Kadri)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-104/13 ophæves, for så vidt som den opretholdt Europa-Kommissionens fastslåelse af, at Toshiba skulle pålægges solidarisk ansvar for MTPD’s adfærd.

— Europa-Kommissionens afgørelse i sag COMP/39.437 — Katoderør til tv- og computerskærme annulleres, for så vidt som den fastslog, at Toshiba havde tilsidesat artikel 101 TEUF, og pålagde Toshiba solidarisk ansvar for MTPD’s adfærd.

— Europa-Kommissionen pålægges at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat ét enkelt anbringende:

Retten har anvendt begrebet »virksomhed« ukorrekt, idet den fejlagtigt klassificerede visse elementer som udtryk for, at Toshiba havde haft mulighed for, eller faktisk havde øvet, afgørende indflydelse på MTPD, og idet den fastslog, at disse elementer tilsammen var tilstrækkelige til at støtte antagelsen om, at Toshiba faktisk udøvede en sådan indflydelse på MTPD.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/25

Appel iværksat den 19. november 2015 af Koninklijke Philips Electronics NV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. september 2015 i sag T-92/13, Koninklijke Philips Electronics NV mod Europa-Kommissionen

(Sag C-622/15 P)

(2016/C 027/29)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Koninklijke Philips Electronics NV (ved advocaten E. Pijnacker Hordijk, J.K. de Pree og S. Molin)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-92/13 ophæves.

— Artikel 1, stk.1, litra c) og artikel 1, stk. 2, litra f), artikel 2, stk. 1, litra c) og artikel 2, stk. 1, litra e), samt artikel 2, stk. 2, litra c) og artikel 2, stk. 2, litra e), i Kommissionens afgørelse af 5. december 2012 i sag COMP/39.437 — TV og computer skærmrør (herefter »afgørelsen«), annulleres helt eller delvist, for så vidt som de vedrører KPNV, og/eller de bøder, som KPNV er blevet pålagt i afgørelsens artikel 2, stk. 1, litra c) og artikel 2, stk. 1, litra e), samt artikel 2, stk. 2, litra c) og artikel 2, stk. 2, litra e), nedsættes.

— Kommissionen pålægges at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for søgsmålet fremsat følgende anbringender og fremført følgende argumenter:

Retten begik en retlig fejl i forbindelse med anvendelsen af artikel 101 TEUF og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 (1), idet den fastslog, at Kommissionen var berettiget til at anse salget af billedrør (»CRT«), fremstillet af LPD Group under Philips Group (og LGE Group), for salg inden for koncernen, og idet den fastslog, at Kommissionen var berettiget til at medtage værdien af direkte afsætning til EØS ved hjælp af forarbejdede produkter (»DSTP«) ved beregningen af KPNV’s bøde, når det drejede sig om datterselskaber af KPNV’s efterfølgende salg af computerskærme og farvefjernsyn med CRT, leveret af LPD Group.

Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke tilsidesatte KPNV’s ret til forsvar, da den — selv under den foreliggende sags omstændigheder — valgte ikke at inkludere LPD Group i den administrative procedure og at udstede en klagepunktsmeddelelse til selskabet med den begrundelse, at KPNV har en almindelig pligt til omhu og i selskabets forretningsbøger og arkiver at dokumentere LPD Group’s aktiviteter — selv i tilfælde af, at LPD går konklurs.

Retten anlagde et urigtigt skøn, idet den gengav KPNV’s anbringende vedrørende behandlingen af DSTP urigtigt og dermed undlod at tage stilling til et af KPNV’s principale anbringender med hensyn til afgørelsen. Appellanten har ydermere gjort gældende, at selskabet blev frataget beskyttelsen af det grundlæggende princip om ligebehandling, idet Retten ikke anerkendte, at der blev anvendt forskellige retlige standarder for forskellige virksomheder ved fastlæggelsen af grundlaget for bødens beregning. Denne forskelsbehandling medførte en betydelig højere bøde for KPNV.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1, s. 1).
1)

Skal kravet om forholdsmæssighed i artikel 9a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/62/EF af 17. juni 1999 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (1) (herefter »eurovignet-direktivet«) fortolkes således, at det er til hinder for en sanktionsordning som den, der er indført ved bilag 9 til dekret nr. 410/2007 af 29. december vedrørende listen over de overtrædelser af lov om vejtransport, som sanktioneres med administrativ bøde, størrelsen på de bøder, der kan pålægges i tilfælde af overtrædelse af bestemmelserne på området, reglerne om, hvem bøderne kan pålægges, samt betingelserne for at deltage i kontrollen [a közigazgatási bírsággal sújtandó közlekedési szabályszegések köréről, az e tevékenységekre vonatkozó rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, felhasználásának rendjéről és az ellenőrzésben történő közreműködés feltételeiről szóló 410/2007. (XII. 29.) Korm. rendelet] (herefter »bødedekretet«), og hvorefter der ved tilsidesættelse af reglerne vedrørende erhvervelse af vignetter skal pålægges en bøde på et fast beløb, uanset hvor grov overtrædelsen er?
1)

Skal artikel 21 i chartret om grundlæggende rettigheder sammenholdt med artikel 2, stk. 1 og 2, samt artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78/EF (1) — også under hensyntagen til artikel 28 i chartret om grundlæggende rettigheder — fortolkes således, at a) en bestemmelse i en overenskomst, hvorefter perioden for oprykning i begyndelsen af karrieren er længere, og således vanskeliggør oprykning til næste løntrin, udgør en indirekte forskelsbehandling på grundlag af alder, b) og i bekræftende fald, at en sådan ordning især henset til den mindre erhvervserfaring i begyndelsen af karrieren er forholdsmæssig og nødvendig?
2.

Andet anbringende: Panasonic og MTPD bør af Retten få medhold i samme omfang som Toshiba Corporation (»Toshiba«) i forbindelse med en appel, der måtte blive iværksat med hensyn til den periode, som Toshiba blev pålagt solidarisk ansvar for med Panasonic og MTPD. I sag T-104/13, Toshiba mod Kommissionen, fastslog Retten, at enhver annullation eller ændring af afgørelsen i forhold til, at Panasonic blev holdt ansvarlig for den af MTPD-joint venturet udviste ulovlige adfærd, tillige skulle komme Toshiba til gode. Panasonic har derfor gjort gældende, at såfremt Toshiba ved Domstolen måtte få medhold i påstanden om, at Rettens dom skal ophæves i det omfang, hvor afgørelsen ikke blev annulleret ved Rettens dom, og/eller bøden ikke blev nedsat med hensyn til den periode, som Toshiba blev pålagt solidarisk ansvar for med Panasonic og MTPD vedrørende en overtrædelse, har Retten tillige begået en fejl, idet Panasonic og MTPD ikke fik medhold i samme omfang, som Toshiba burde have fået medhold.
5)

Er det i forbindelse med en forbrugers indsigelse som rekvisitus mod en realisering på grund af urimeligheden af et vilkår i en forbrugeraftale, som udgør fuldbyrdelsesgrundlaget, eller som er afgørende for beregningen af det udestående (skyldige) beløb, foreneligt med artikel 6 og 7 i Rådets direktiv at fastsætte risikoen for alvorlig forstyrrelse af den økonomiske orden ud fra de økonomiske konsekvenser, som et eventuelt individuelt søgsmål eller en indsigelse mod realisering på grund af et urimeligt kontraktvilkår vil have for et stort antal forbrugere, eller skal risikoen derimod fastlægges under hensyn til de økonomiske konsekvenser af forbrugerens konkrete indsigelse mod realiseringen som rekvisitus?
1)

Skal artikel 2, artikel 10, stk. 1 og 4, og artikel 24, stk. 2, i direktiv 2009/103 (1), artikel 3, stk. 4, artikel 5, stk. 1 og 4, artikel 6, stk. 1, og artikel 10 i den interne overenskomst (2) samt chartrets artikel 47 (hver for sig eller sammenholdt med hinanden, men ikke begrænset til de ovennævnte bestemmelser) forstås og fortolkes således, at i tilfælde af, at: — et nationalt forsikringsbureau (bureau A) udbetaler erstatning til skadelidte i en færdselsulykke i den medlemsstat, hvor bureauet har sit etablerede forretningssted, fordi en anden medlemsstats statsborger, der var ansvarlig for skaden, ikke havde tegnet ansvarsforsikring — bureau A som følge af denne erstatning indtræder i skadelidtes rettigheder og kræver refusion af omkostningerne ved sagsbehandlingen fra det nationale forsikringsbureau (bureau B) i den for ulykken ansvarlige persons oprindelsesland — bureau B uden at udføre en uafhængig undersøgelse eller at anmode om yderligere oplysninger tiltræder anmodningen om refusion fra bureau A — bureau B anlægger sag mod de sagsøgte (den for ulykken ansvarlige person og køretøjets ejer) med påstand om refusion af de afholdte omkostninger, kan sagsøgeren i denne sag (bureau B) basere sit krav mod de sagsøgte (den for ulykken ansvarlige person og køretøjets ejer) udelukkende på betalingen af omkostninger til bureau A, og sagsøgeren er herved ikke forpligtet til at fastslå, at erstatningsansvarsbetingelserne var opfyldt for sagsøgte/den for ulykken ansvarlige person (ansvar, ulovlige handlinger, årsagsforbindelse og erstatningsbeløb) og er ikke forpligtet til at fastslå, at udenlandsk ret blev anvendt korrekt, da skadelidte fik udbetalt erstatning?