Den omstændighed, at artikel 34, stk. 2, litra c), EU udgør det eneste mulige retsgrundlag for vedtagelsen af en foranstaltning som afgørelse 2014/269, såfremt dette godtgøres, er uden betydning, for så vidt som Rådets udtrykkelige beslutning om ikke at nævne denne bestemmelse i afgørelsen, men artikel 26, stk. 1, litra a), i afgørelse 2009/371 samt artikel 5 og 6 i afgørelse 2009/934 klart angiver, at afgørelse 2014/269 er vedtaget på grundlag af sidstnævnte bestemmelser som sådan. Under disse omstændigheder fratager ophævelsen af artikel 34 EU ved Lissabontraktaten ikke afgørelse 2014/269 sit retsgrundlag.

Det kan, henset til ordlyden af afgørelse 2014/269 om ændring af afgørelse 2009/935 for så vidt angår listen over de tredjelande og organisationer, hvormed Den Europæiske Politienhed (Europol) skal indgå aftaler, som i princippet skal angive retsgrundlaget for at opfylde begrundelseskravet, således ikke fastslås, at denne afgørelse er vedtaget på grundlag af artikel 34 EU. Afgørelsen henviser nemlig ikke til artikel 34 EU, og de indledende bestemmelser henviser udtrykkeligt til artikel 26, stk. 1, litra a), i afgørelse 2009/371 om Europol samt til artikel 5 og 6 i afgørelse 2009/934 om vedtagelse af gennemførelsesbestemmelserne vedrørende Europols forbindelser med partnere, herunder udveksling af personoplysninger og klassificerede informationer.

For så vidt som det er traktaterne, som regulerer spørgsmålet om, hvorledes Unionens institutioner træffer afgørelse, og at bestemmelserne hverken kan ændres af medlemsstaterne eller af institutionerne selv, er det alene traktaterne, der i særlige tilfælde kan bemyndige en institution til at ændre en beslutningsprocedure, som er fastsat ved traktaterne. Indrømmes en institution muligheden for at indføre afledte retsgrundlag, der gør det muligt at vedtage lovgivningsmæssige retsakter eller gennemførelsesforanstaltninger, uanset om der sker en skærpelse eller lempelse af kravene til vedtagelsen af en retsakt, svarer dette således til at tilkende institutionen en lovgivningsbeføjelse, som går ud over, hvad der er fastsat ved traktaterne.

Vedtagelsen af væsentlige regler på området for politisamarbejde er forbeholdt EU-lovgiver, og disse regler skal vedtages i den grundlæggende retsforskrift. Det følger heraf, at bestemmelser, der fastsætter væsentlige elementer i en grundlæggende retsforskrift, og hvis vedtagelse kræver et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe, ikke kan gøres til genstand for en delegation eller indgå i gennemførelsesretsakter. I denne henseende skal identificeringen af de bestemmelser på et område, der skal kvalificeres som væsentlige, baseres på objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolsprøvelse, og kræver, at det pågældende områdes kendetegn og særtræk tages i betragtning.

For så vidt angår listen over de tredjelande og organisationer, hvormed Den Europæiske Politienhed (Europol) skal indgå aftaler, som er knyttet som bilag til afgørelse 2009/935 om oprettelse af denne liste, udgør en ændring af denne ikke et væsentligt element på det retsområde, der er reguleret i afgørelse 2009/371 om Europol, og det er derfor muligt for EU-lovgiver at bestemme, at ændringen kan foretages i henhold til en gennemførelsesretsakt. Oprettelen af forbindelser mellem Europol og tredjelande udgør en supplerende funktion til Europols aktiviteter, hvorfor samarbejdsrelationer med disse tredjelande desuden kun kan oprettes eller vedligeholdes ved anvendelse af artikel 23, stk. 1, i afgørelse 2009/371, for så vidt som dette er nødvendigt for varetagelsen af Europols opgaver. Endvidere har EU-lovgiver fastsat et princip om oprettelse og vedligeholdelse af sådanne forbindelser, defineret det formål, som skal søges opnået med disse forbindelser, og fastlagt, inden for hvilke rammer forbindelserne skal udøves. Selv om en afgørelse vedrørende ændring af listen medfører visse afvejninger af teknisk og politisk art, kan en sådan afgørelse dog ikke anses for at nødvendiggøre et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe.

Ganske vist kan den overførsel af personoplysninger, der kan godkende de indgåede aftaler i henhold til artikel 23 i afgørelse 2009/371, udgøre et indgreb i de berørte personers grundlæggende rettigheder i et sådant omfang, at EU-lovgivers medvirken er påkrævet. Imidlertid er princippet om overførsel af personoplysninger til visse tredjelande og de rammer, inden for hvilke denne overførsel skal finde sted, blevet fastsat af lovgiver selv, eftersom artikel 23, stk. 6, litra b), i afgørelse 2009/371 og artikel 5, stk. 4, i afgørelse 2009/934 om vedtagelse af gennemførelsesbestemmelserne vedrørende Europols forbindelser med partnere navnlig bestemmer, at der skal foretages en vurdering af, om de pågældende tredjelande kan garantere et passende databeskyttelsesniveau. Under alle omstændigheder muliggør opførelsen af et tredjeland på listen ikke som sådan, at der kan videregives personoplysninger til dette tredjeland, eftersom en sådan opførelse kun kan finde sted efter, at Europol og dette land har indgået en aftale, der specifikt gør det muligt at videregive sådanne oplysninger.

(jf. præmis 46, 47, 49-51, 53-55 og 57)