Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskeri – bevarelse af havets ressourcer – kontrolforanstaltninger – medlemsstaternes forpligtelser vedrørende kontrol og retsforfølgning – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 2847/93)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår et traktatbrud – manglende opfyldelse af forpligtelsen til at opfylde dommen – økonomiske sanktioner – tvangsbøde – fast beløb – samtidig anvendelse af de to sanktioner – lovlighed – betingelser – tilsidesættelse af princippet ne bis in idem og af ligebehandlingsprincippet – foreligger ikke

(Art. 228, stk. 2, EF)

3. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår et traktatbrud – manglende opfyldelse af forpligtelsen til at opfylde dommen – økonomiske sanktioner – nærmere regler om beregningen – Domstolens kompetence – de af Kommissionen vedtagne retningslinjer uden betydning

(Art. 228, stk. 2, EF)

4. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår et traktatbrud – manglende opfyldelse af forpligtelsen til at opfylde dommen – økonomiske sanktioner – Domstolens kompetence – pålæggelse af en sanktion uafhængigt af Kommissionens forslag – lovlighed

(Art. 228, stk. 2, EF)

5. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår et traktatbrud – manglende opfyldelse af forpligtelsen til at opfylde dommen – økonomiske sanktioner – tvangsbøde – fastlæggelse af dens størrelse – kriterier

(Art. 228, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. Det er nødvendigt, at de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne i henhold til fællesskabsbestemmelserne om bevarelse og forvaltning af fiskeriressourcerne, overholdes for at beskytte fiskebankerne, bevare havets biologiske ressourcer og sikre en afbalanceret udnyttelse heraf på et varigt grundlag og på tilfredsstillende økonomiske og sociale betingelser. Forordning nr. 2847/93 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik fastsætter i den forbindelse et fælles ansvar for medlemsstaterne, hvoraf det følger, at såfremt en medlemsstat ikke efterkommer sine forpligtelser, skader den de andre medlemsstaters og disses erhvervsdrivendes interesser.

Den nævnte forordning nr. 2847/93 indeholder i øvrigt klare angivelser vedrørende indholdet af de foranstaltninger, der skal træffes af medlemsstaterne for at sikre effektiviteten af de pågældende fællesskabsbestemmelser. Disse foranstaltninger skal sikre, at fiskeriet sker lovligt, idet formålet både er, at eventuelle ulovligheder forhindres, og at disse straffes. Dette formål indebærer, at de iværksatte foranstaltninger skal være effektive, forholdsmæssige og have præventiv virkning. Der skal for personer, der driver fiskeri eller en dertil knyttet virksomhed, være en reel risiko for, at de i tilfælde af overtrædelse af reglerne om den fælles fiskeripolitik vil blive opdaget og blive pålagt passende sanktioner. Hvis en medlemsstats myndigheder systematisk afholder sig fra at forfølge de ansvarlige for overtrædelser af denne art, vil det skade såvel bevarelsen og forvaltningen af fiskeressourcerne som den ensartede anvendelse af den fælles fiskeripolitik.

(jf. præmis 33, 34, 37 og 69)

2. Proceduren, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, har til formål at tilskynde en forsømmelig medlemsstat til at opfylde en dom i en traktatbrudssag og dermed sikre den effektive anvendelse af fællesskabsretten. De i bestemmelsen hjemlede foranstaltninger, nemlig det faste beløb og tvangsbøden, har begge dette samme formål.

Spørgsmålet om, hvorvidt den ene eller den anden af disse to foranstaltninger skal anvendes, afhænger af, hvor egnet hver enkelt er til at opfylde det mål, der forfølges, når der tages hensyn til omstændighederne i den konkrete sag. Mens pålæggelsen af en tvangsbøde må anses for særligt egnet til at tilskynde medlemsstaten til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, hviler et påbud om betaling af et fast beløb i højere grad på en vurdering af de konsekvenser, som den pågældende medlemsstats manglende opfyldelse af sine forpligtelser har på private og offentlige interesser, navnlig når traktatbruddet har varet ved i en lang periode efter den dom, hvorved det oprindeligt blev fastslået.

Det er herefter ikke udelukket at anvende begge de sanktionstyper, der hjemles i artikel 228, stk. 2, EF, navnlig når traktatbruddet både har varet i en lang periode og har tendens til at vare ved, idet benyttelsen af bindeordet »eller« i det nævnte stk. 2 faktisk skal forstås i betydningen både-og og ikke enten-eller.

Det følger heraf, at den kumulative pålæggelse af en tvangsbøde og betaling af et fast beløb, lige så lidt som den kan anses for at stride mod princippet ne bis in idem – når traktatbruddets varighed tages i betragtning som et blandt andre kriterier med henblik på fastlæggelsen af det rette niveau for tvangsmidler og præventive midler – heller ikke vil være i strid med ligebehandlingsprincippet, når en sådan kumulation findes passende under hensyn til arten, grovheden og den vedholdende karakter af det fastslåede traktatbrud, og den omstændighed, at sådanne kumulative sanktioner ikke tidligere er blevet pålagt, udgør ikke en hindring i denne forbindelse.

(jf. præmis 80-86)

3. Såfremt Domstolen i forbindelse med proceduren, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, fastslår, at dens dom ikke er blevet opfyldt af en medlemsstat, kan den pålægge denne at betale et fast beløb eller en tvangsbøde. Udøvelsen af denne kompetence er ikke betinget af, at Kommissionen vedtager retningslinjer for beregningen af størrelsen af de faste beløb eller tvangsbøder, som den påtænker at foreslå Domstolen, selv om sådanne retningslinjer faktisk medvirker til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden af Kommissionens handlinger. Under alle omstændigheder kan disse retningslinjer ikke binde Domstolen.

(jf. præmis 85)

4. Såfremt Domstolen i forbindelse med proceduren, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, fastslår, at dens dom ikke er blevet opfyldt af en medlemsstat, kan den pålægge denne økonomiske sanktioner. Domstolen kan i den forbindelse fravige Kommissionens forslag og pålægge den pågældende medlemsstat at betale et fast beløb, selv om Kommissionen ikke har fremsat noget forslag herom.

Hvad for det første angår Domstolens politiske legitimitet til at pålægge en økonomisk sanktion, der ikke er foreslået af Kommissionen, må det fastslås, at når spørgsmålet om, hvorvidt en medlemsstat har eller ikke har opfyldt en tidligere dom afsagt af Domstolen, behandles i en retlig procedure, hvorunder politiske overvejelser er uden betydning, kan spørgsmålet, om det er hensigtsmæssigt at pålægge en økonomisk sanktion, og valget af den sanktion, der bedst passer til den konkrete sags omstændigheder, kun afgøres i lyset af Domstolens konstateringer i dommen, der afsiges i medfør af artikel 228, stk. 2, EF, og falder dermed uden for den politiske sfære.

For det andet kan argumentet om, at Domstolen ved at fravige eller gå ud over Kommissionens forslag vil tilsidesætte et almindeligt princip i civilprocessen, hvorefter retten ikke må gå ud over parternes påstande, ikke tiltrædes. Proceduren i henhold til artikel 228, stk. 2, EF er således en særlig retlig procedure, der er særegen for fællesskabsretten, og som ikke kan sammenlignes med en civil retssag, og en dom, hvorved det pålægges at betale en tvangsbøde og/eller et fast beløb, har ikke til formål at erstatte et tab, som den pågældende medlemsstat måtte have forvoldt, men skal pålægge denne et økonomisk pres, der tilskynder den til at bringe det fastslåede traktatbrud til ophør.

Argumentet om en påstået tilsidesættelse af retten til kontradiktion kan heller ikke tiltrædes. Proceduren i artikel 228, stk. 2, EF må nemlig anses for en særlig procedure for fuldbyrdelse af domme, eller med andre ord som et middel til fuldbyrdelse. Det er følgelig på denne baggrund, de processuelle garantier skal vurderes, som den pågældende medlemsstat skal have. Det følger heraf, at når det under en kontradiktorisk procedure er konstateret, at en tilsidesættelse af fællesskabsretten varer ved, må der vedrørende spørgsmålet om den ret til kontradiktion, som bør gives den forsømmelige medlemsstat for så vidt angår de påtænkte økonomiske sanktioner, tages hensyn til det forfulgte mål, nemlig at opnå og sikre en genoprettelse af lovlige tilstande

(jf. præmis 87 og 90-93)

5. Når en medlemsstat skal pålægges en tvangsbøde som straf for manglende opfyldelse af en traktatbrudsdom, er Kommissionens forslag ikke bindende for Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Når Domstolen udøver sit skøn, tilkommer det den at fastsætte tvangsbøden således, at denne på den ene side er afpasset efter omstændighederne og på den anden side er proportional med det fastslåede traktatbrud såvel som med den pågældende medlemsstats betalingsevne. Med henblik herpå er de grundkriterier, der skal tages i betragtning for at sikre tvangsbødens egenskab af tvangsmiddel med henblik på en ensartet og effektiv anvendelse af fællesskabsretten, i princippet overtrædelsens varighed, dens grad af grovhed og den pågældende medlemsstats betalingsevne. Ved anvendelsen af disse kriterier skal der særligt tages hensyn til den manglende opfyldelses konsekvenser for private og offentlige interesser samt til den uopsættelighed, der er i at foranledige den pågældende medlemsstat til at overholde sine forpligtelser.

(jf. præmis 103 og 104)