ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Under disse omstændigheder har Employment Tribunal, Leicester, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Såfremt: — en arbejdstagers årsløn udgøres af en grundløn og en provision i henhold til en provisionsaftale — denne provision udbetales i forhold til omfanget af arbejdsgiverens realiserede salg og indgåede kontrakter som følge af arbejdstagerens udførte arbejde — provisionen er bagudbetalt, og provisionsbeløbet i en given referenceperiode varierer i forhold til værdien af det realiserede salg og indgåede kontrakter samt tidspunktet, hvor salget fandt sted — arbejdstageren under sine årlige ferieperioder ikke udfører noget arbejde, der kan give ham ret til denne provision, og følgelig ikke optjener provision for sådanne perioder — arbejdstageren i den lønperiode, hvori der indgår en årlig ferieperiode, har ret til grundløn og fortsat får udbetalt provision, som er optjent tidligere, og — arbejdstagerens provisionsindtægt for hele året vil være lavere, end den ville have været, hvis den pågældende ikke havde taget ferie, fordi han i ferieperioden ikke har udført noget arbejde, der giver ham ret til udbetaling af provision, kræves det da i henhold til artikel 7 i [Rådets] direktiv 93/104/EF [af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT L 307, s. 18)], som ændret ved direktiv 2003/88[…], at medlemsstaterne træffer foranstaltninger for at sikre, at en arbejdstager i de årlige ferieperioder foruden sin grundløn får udbetalt provision svarende til den provision, arbejdstageren ville have optjent, hvis han ikke havde afholdt ferie? 2) Hvilke principper ligger til grund for besvarelsen af [det første] spørgsmål […]? 3) Såfremt [det første] spørgsmål […] besvares bekræftende, hvilke eventuelle principper skal medlemsstaterne da anvende ved beregningen af det beløb, arbejdstageren skal have udbetalt med henvisning til den provision, som den pågældende ville eller kunne have optjent, hvis han ikke havde afholdt ferie?«
Konventionens artikel 5 med overskriften »Lighed og ikke-diskrimination« har følgende ordlyd:

»1. Deltagerstaterne anerkender, at alle er lige for og under loven, og at alle uden nogen form for diskrimination har ret til lige beskyttelse og til at drage samme nytte af loven.

2. Deltagerstaterne forbyder enhver diskrimination på grund af handicap og sikrer handicappede en ligelig og effektiv retsbeskyttelse mod forskelsbehandling uanset årsag.

3. For at fremme lighed og afskaffe diskrimination træffer deltagerstaterne alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der foretages tilpasninger i rimeligt omfang.

4. Særlige foranstaltninger, der er nødvendige for at fremskynde eller opnå reel lighed for personer med handicap, anses ikke for diskrimination i henhold til denne konvention.«
32

Retten tog stilling til appellantens argumenter i den appellerede doms præmis 36 og 37. Selv om afvisningen af visse af disse argumenter, f.eks. dem, der vedrører karakteren af de to selskabers industrielle aktiviteter, deres økonomiske værdi, anvendelsen af eksterne ledere og spansk selskabsret, kun blev begrundet kort, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne korte begrundelse er tilstrækkelig til, at appellanten får kendskab til de grunde, som Retten lagde til grund. Det fremgår nemlig af disse præmisser, at Retten fastslog, at disse forhold ikke kunne rejse tvivl om bevisværdien af de forhold, såsom appellantens øverste ledelses rolle i forbindelse med de to selskabers drift og de praktiske virkninger af den i vidt omfang identiske sammensætning af selskabernes bestyrelser, som Kommissionen havde påberåbt sig for at bestyrke formodningen om, at appellanten henset til den omstændighed, at selskabet besad næsten hele ASPLA’s kapital, kunne formodes at have udøvet en bestemmende indflydelse på sit datterselskab.
30

Det fremgår af den for Retten indgivne stævning og den appellerede doms præmis 98-103, at appellanten i det væsentlige fremførte fem forskellige slags argumenter for at bestride fastsættelsen af det udgangsbeløb, som blev anvendt af Kommissionen med henblik på bødernes beregning. For det første gentog appellanten, at Kommissionen ikke kunne kvalificere den omhandlede adfærd som en sammenhængende og vedvarende overtrædelse. Appellanten gjorde for det andet gældende, at udgangsbeløbene ikke kunne beregnes på grundlag af markedsandelene. For det tredje kritiserede appellanten Kommissionen for at have tilsidesat princippet om individuelt ansvar ved at tage hele selskabets salg af industrisække i de lande, der var berørt af kartellet, i betragtning. For det fjerde gjorde appellanten gældende, at Kommissionen ikke kunne basere sig på salget i 1996 for at beregne markedsandelene, da selskabets salg efterfølgende faldt betydeligt. Appellanten gjorde for det femte gældende, at den bøde på 42 mio. EUR, som selskabet blev pålagt, er åbenbart uforholdsmæssig, navnlig i forhold til de fordele, som det kunne have draget af overtrædelsen.
16

Artikel 22, stk. 1, 2, 4, 5, og 7, i »prospektforordningen« bestemmer: »1. Et basisprospekt udarbejdes ved brug af et enkelt eller en kombination af skemaer og moduler som fastsat i artikel 4 til 20 i henhold til kombinationerne for forskellige værdipapirtyper i bilag XVIII. Et basisprospekt skal indeholde de oplysningspunkter, som kræves i bilag I til XVII afhængigt af, hvilken type udsteder og værdipapirer der er tale om, som fastsat i skemaerne og modulerne i artikel 4 til 20. En kompetent myndighed må ikke forlange, at basisprospektet indeholder oplysningspunkter, som ikke indgår i bilag I til XVII. For at sikre overensstemmelse med forpligtelsen i artikel 5, stk. 1, i [»prospektdirektivet«] kan den kompetente myndighed i en medlemsstat i sager om godkendelse af et basisprospekt efter direktivets artikel 13 kræve, at oplysningerne fra udstederen, udbyderen eller den person, der anmoder om optagelse til handel på et reguleret marked, suppleres for hvert oplysningselement, under hensyn til de konkrete omstændigheder. 2. Udstederen, udbyderen og den person, der ansøger om optagelse til handel på et reguleret marked, kan udelade oplysninger, som ikke er kendt, når basisprospektet godkendes, og som først kan fastslås på tidspunktet for den pågældende udstedelse. [...] 4. De endelige vilkår, der vedlægges et basisprospekt, skal kun indeholde oplysningspunkter fra de forskellige skemaer for den værdipapirnote, som basisprospektet er udarbejdet på grundlag af. 5. Ud over de oplysningspunkter, som er fastsat i de skemaer og moduler, hvortil der henvises i artikel 4 til 20, skal følgende oplysninger indgå i et basisprospekt: 1) anførelse af de oplysninger, der vil indgå i de endelige vilkår 2) offentliggørelsesmetoden for de endelige vilkår; hvis udsteder på tidspunktet for prospektets godkendelse ikke er i stand til at bestemme offentliggørelsesmetoden for de endelige vilkår, angives det, hvordan offentligheden vil blive oplyst om, hvilken metode der vil blive anvendt til at offentliggøre de endelige vilkår [...] 7. Hvis der indtræffer en begivenhed efter artikel 16, stk. 1, i [»prospektdirektivet«] mellem tidspunktet for basisprospektets godkendelse og den endelige lukning af udbuddet af hver enkelt værdipapirudstedelse i henhold til basisprospektet eller eventuelt det tidspunkt, hvor handelen med disse værdipapirer begynder på et reguleret marked, offentliggør udsteder, udbyder eller den person, der ansøger om optagelse til handel på et reguleret marked, et supplement, før udbuddet endelig lukker, eller værdipapirer optages til handel.«
Habitatdirektivets artikel 6 bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
Sjette direktivs artikel 7 fastsatte følgende:

»1. Ved »indførsel af et gode« forstås:

a) ankomst til Fællesskabet af et gode, der ikke opfylder betingelserne i artikel [23 EF og 24 EF], eller af et gode henhørende under [EKSF-traktaten], som ikke er i fri omsætning

b) et godes ankomst til Fællesskabet fra et tredjelandsområde, bortset fra et gode nævnt under litra a).

2. Indførslen af et gode sker i den medlemsstat, på hvis område godet befinder sig, når det ankommer til Fællesskabet.

3. Uanset stk. 2 sker indførsel af et i stk. 1, litra a), omhandlet gode, såfremt dette gode efter sin ankomst til Fællesskabet henføres under en af de i artikel 16, stk. 1, punkt B, litra a), b), c) og d), nævnte ordninger, under en ordning vedrørende fuldstændig fritagelse for importafgifter ved midlertidig indførsel eller en ordning vedrørende ekstern forsendelse, i den medlemsstat, på hvis område godet ophører med at være dækket af disse ordninger.

Såfremt et i stk. 1, litra b), omhandlet gode efter sin ankomst til Fællesskabet henføres under en af de i artikel 33a, stk. 1, litra b) eller c), omhandlede ordninger, sker indførslen af godet i den medlemsstat, på hvis område godet ophører med at være dækket af disse ordninger.«
14

Dernæst indebærer Rettens begrundelse ifølge Bimbo, at ethvert varemærke, der er sammensat af to bestanddele, hvoraf den ene er et velkendt varemærke og den anden et varemærke, der har en gennemsnitlig grad af særpræg uden særlig betydning for den relevante kundekreds, vil blive anset for at være sammensat af to bestanddele med en selvstændig adskillelsesevne. Domstolen har imidlertid fundet, at gennemsnitsforbrugeren almindeligvis opfatter et varemærke som et hele, og Domstolen har kun i særlige tilfælde medgivet, at det ikke kunne udelukkes, at en bestanddel af et sammensat varemærke kan opretholde en selvstændig adskillelsesevne i det berørte sammensatte tegn.
44

Ikke desto mindre indebærer en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, at en tredjelandsstatsborger, der alene ønsker at blive tildelt subsidiær beskyttelse, nødvendigvis stilles over for to særskilte processuelle trin, mens denne fordobling af proceduren for tildeling af international beskyttelse risikerer at forlænge varigheden af proceduren og derfor at forsinke bedømmelsen af ansøgningen om subsidiær beskyttelse.
17

Artikel 299 i den luxembourgske code de la sécurité sociale fastsætter: »(1) Der ydes efter ansøgning børnepasningsydelse til: a) enhver, der har lovlig bopæl i Storhertugdømmet Luxembourg, jf. artikel 269, og faktisk opholder sig dér, eller som på grund af erhvervsmæssig beskæftigelse er tilknyttet den tvungne socialsikringsordning i Luxembourg, og henhører under anvendelsesområdet for fællesskabsforordningerne b) enhver, der i hjemmet passer ét eller flere børn, som ansøgeren eller ansøgerens ikke-fraseparerede ægtefælle eller samlever […] får udbetalt børneskud for, og som for sit vedkommende opfylder betingelserne i artikel 270 [i samme lov om fastlæggelse af familiekredsen] c) enhver, som fortrinsvis tager sig af børnenes pasning i hjemmet og ikke udøver erhvervsmæssig beskæftigelse eller modtager nogen indkomsterstatning. (2) Som en undtagelse fra betingelsen i stk. 1, litra c), tilkommer retten til børnepasningsydelse endvidere enhver, der udøver en eller flere former for erhvervsmæssig beskæftigelse eller modtager en indkomsterstatning, og som uafhængigt af denne beskæftigelses varighed, sammen med sin ikke-fraseparerede ægtefælle eller den person, som den pågældende har et familiemæssigt samliv med, råder over en indkomst, der, efter at de sociale sikringsbidrag er fratrukket, ikke overstiger: a) tre gange den sociale mindsteløn, hvis denne person forsørger et barn b) fire gange den sociale mindsteløn, hvis denne person forsørger to børn c) fem gange den sociale mindsteløn, hvis denne person forsørger tre børn eller flere. (3) Som en undtagelse fra betingelsen i stk. 1, litra c), og stk. 2 har følgende ret til den halve børnepasningsydelse, uanset størrelsen af den pågældendes egen indkomst: a) enhver person, der udøver en eller flere former for erhvervsmæssig beskæftigelse på deltid, når varigheden af den samlede faktisk tilbagelagte ugentlige arbejdstid ikke overstiger halvdelen af den normale ugentlige arbejdstid, der gælder for den pågældende i medfør af loven eller den kollektive overenskomst, eller modtager en indkomsterstatning, der svarer til de arbejdstimer, der er fastslagt ovenfor b) enhver person, der fortrinsvis passer børn i hjemmet i et tidsrum, der svarer til mindst halvdelen af den normale arbejdstid, som fastlagt under litra a) […]«
25

Med hensyn til artikel 56 TEUF og 57 TEUF vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser, som den forelæggende ret også har henvist til, skal det ligeledes blot bemærkes, at den omtvistede lovgivning omfatter alle erhvervsdrivende, der driver virksomhed i indlandet, at den i øvrigt ikke har til formål at fastsætte de nærmere betingelser for de berørte virksomheders udveksling af tjenesteydelser, og endelig at de begrænsende virkninger, den kan have for den frie udveksling af tjenesteydelser, er alt for usikre og indirekte til, at den forpligtelse, den indeholder, kan antages at begrænse den pågældende frihed (jf. analogt dom Semeraro Casa Uno m.fl., EU:C:1996:242, præmis 32).
30

Under disse omstændigheder har Fővárosi Törvényszék besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [rammedirektivets artikel 2, litra c),] fortolkes således, at en tjeneste, hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, skal anses for en elektronisk kommunikationstjeneste? 2) Skal [EUF-traktaten] fortolkes således, at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne finder anvendelse på den i første spørgsmål beskrevne tjeneste, når der er tale om en tjeneste, der leveres fra Luxembourg til det ungarske område? 3) Skal [EUF-traktaten] fortolkes således, at for så vidt angår den i første spørgsmål beskrevne tjeneste har destinationslandet, som tjenesten er rettet mod, ret til at begrænse udbuddet af denne type tjenester ved at indføre regler om, at [udbyderen af] tjenesten har pligt til at registrere sig i den pågældende medlemsstat og etablere sig som filial eller selvstændig juridisk enhed, samt ved at insistere på, at denne type tjenester kun må ydes efter forudgående etablering af en filial eller en selvstændig juridisk enhed? 4) Skal [EUF-traktaten] fortolkes således, at administrative sager vedrørende de i første spørgsmål beskrevne tjenester skal behandles af den administrative myndighed i den medlemsstat, som har jurisdiktion på grundlag af det sted, hvor tjenesten [leveres], uanset i hvilken medlemsstat den tjenesteydende virksomhed opererer eller er registreret? 5) Skal [rammedirektivets artikel 2, litra c),] fortolkes således, at den i første spørgsmål beskrevne tjeneste skal anses for en elektronisk kommunikationstjeneste, eller skal den pågældende tjeneste derimod anses for en adgangsstyringstjeneste, som leveres ved hjælp af det adgangsstyringssystem, der er defineret i rammedirektivets artikel 2, litra f)? 6) Skal de relevante bestemmelser på baggrund af ovenstående fortolkes således, at den i første spørgsmål beskrevne tjenesteyder skal anses for udbyder af elektroniske kommunikationstjenester i henhold til fællesskabslovgivningen?«
19

På denne baggrund har Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er proportionalitetsprincippet som udtrykt i artikel 56 TEUF og i [chartrets] artikel 15-17 til hinder for en national ordning som den, der følger af de for hovedsagen relevante bestemmelser, navnlig GSpG’s §§ 3-5, 14 og 21, og hvorefter afholdelse af hasardspil ved hjælp af automater kun er mulig på den betingelse – sanktioneret med straf og trussel om et umiddelbart indgreb i materielle genstande – at der forinden er meddelt en tilladelse, der kun er til rådighed i begrænset antal, selv om staten hidtil – så vidt ses – ikke i en eneste rets- eller forvaltningssag har godtgjort, at en dermed forbunden kriminalitet og/eller spilafhængighed reelt er et væsentligt problem, som ikke kan afhjælpes ved en kontrolleret udvidelse af antallet af lovlige spilleaktiviteter til mange individuelle udbydere, men kun ved en enkelt monopolindehavers (henholdsvis ganske få oligopolisters) forretningsudvidelse, der alene er forbundet med en tilbageholdende reklame? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er proportionalitetsprincippet som udtrykt i artikel 56 TEUF og i [chartrets] artikel 15-17 til hinder for en national ordning som den, der følger af GSpG’s §§ 52-54 og 56a og StGB’s § 168, hvorefter der på grund af vage lovbegreber indtræder et mangeartet næsten undtagelsesfrit strafferetligt ansvar for også fjerne deltagende (bl.a. i andre EU-medlemsstater hjemmehørende) personer (herunder også forhandlere, bortforpagtere eller udlejere af automater til hasardspil)? 3) Såfremt også det andet spørgsmål besvares benægtende: Er de demokratiske og retsstatlige krav, som klart ligger til grund for [chartrets] artikel 16, og/eller kravet om retfærdighed og effektivitet i [chartrets] artikel 47 og/eller det EU-retlige krav om transparens i artikel 56 TEUF og/eller forbuddet i [chartrets] artikel 50 mod at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse, til hinder for en national ordning som den, der følger af GSpG’s §§ 52-54 og 56a og StGB’s § 168, hvis indbyrdes afgrænsning i mangel af klare lovbestemmelser næppe kan forudses og beregnes ex ante af borgeren, men som i det konkrete tilfælde først må opklares ved en dyr formel procedure, hvortil der knytter sig omfattende forskelle med hensyn til kompetencefordelingen (forvaltninger eller domstole), indgrebskompetencen, den hermed forbundne stigmatisering og den processuelle stilling (f.eks. omvendt bevisbyrde)? 4) Såfremt et af disse tre spørgsmål besvares bekræftende: Er artikel 56 TEUF og/eller [chartrets] artikel 15-17 og/eller chartrets artikel 50 til hinder for at straffe personer, som har en sådan tæt forbindelse til en automat til hasardspil som omhandlet i GSpG’s § 2, stk. 1, første punktum, og stk. 2, og/eller for at beslaglægge henholdsvis konfiskere disse apparater og/eller lukke sådanne personers samlede virksomhed?«
72

Hvad for det fjerde angår argumentet om, at den angiveligt uforholdsmæssige karakter af det ansvar, som FLSmidth er blevet pålagt, er blevet skærpet af den omstændighed, at Retten i dom Trioplast Industrier mod Kommissionen (EU:T:2010:388) begrænsede ansvaret for Trioplast Industrier – det eneste andet moderselskab, som blev holdt ansvarligt for Trioplast Wittenheims adfærd – skal det fastslås, at denne omstændighed, selv om FLSmidth har præciseret, at Trioplast Wittenheim er i likvidation, hvilket vil have til følge, at FLSmidth pålægges at bære denne nedsættelse, selv om dette selskab ikke var part i den procedure, der førte til denne dom, ikke kan behæfte den appellerede dom med en retlig fejl. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at den omstændighed, at flere selskaber holdes solidarisk ansvarlige for betalingen af en samlet bøde, netop har til formål at sikre denne betaling også i det tilfælde, hvor det ene af disse selskaber ikke er i stand til at betale bøden.
105

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en skattelovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter udbytte, der udbetales af selskaber med hjemsted i denne medlemsstat til en investeringsfond i et tredjeland, ikke kan indrømmes en skattefritagelse, for så vidt som der foreligger en aftalemæssig forpligtelse til gensidig administrativ bistand mellem denne medlemsstat og det pågældende tredjeland, som gør det muligt for de nationale skattemyndigheder at efterprøve eventuelle oplysninger fremlagt af investeringsfonden. Det tilkommer den forelæggende ret inden for hovedsagens rammer at undersøge, om den mekanisme til udveksling af oplysninger, som denne samarbejdsramme fastsætter, faktisk vil kunne gøre det muligt for de polske skattemyndigheder i givet fald at efterprøve de oplysninger, som fremlægges af investeringsfonde med hjemsted i Amerikas Forenede Stater vedrørende betingelserne for deres oprettelse og udøvelse af deres virksomhed, med henblik på at fastslå, om de drives inden for en lovgivningsmæssig ramme, der svarer til den lovgivningsmæssige ramme inden for EU.
37

Artikel 45, stk. 2, litra e), i direktiv 2004/18 giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke enhver økonomisk aktør, som ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til betaling af bidrag til sociale sikringsordninger, uden at der er fastsat noget minimumsbeløb for restancer for bidrag, fra deltagelse i en udbudsprocedure. Under disse omstændigheder udgør det forhold, at der i national ret er fastsat et minimumsbeløb, en lempelse af det udelukkelseskriterium, der er omfattet af denne bestemmelse, og kan således ikke anses for at gå videre end nødvendigt. Dette gælder så meget desto mere for så vidt angår offentlige kontrakter, der ikke overskrider den tærskelværdi, som er fastsat i direktivets artikel 7, litra c, og som derfor ikke er undergivet de særlige og strenge fremgangsmåder, der er fastsat i direktivet.
51

Bilag I til direktiv 2005/29 opstiller således en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, der under alle omstændigheder anses for at være urimelige, og her optræder ikke den praksis, som er omhandlet i den belgiske lovgivning om annoncering af prisnedsættelser. Disse former for praksis skal således vurderes i hvert enkelt tilfælde med henblik på at afgøre, om de skal anses for urimelige eller ej. Den belgiske lovgivning indebærer imidlertid et forbud mod enhver prisnedsættelse, der ikke er forenelig med de kriterier, der er fastsat i denne lov, selv om sådanne former for praksis efter en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde ikke kan anses for at være vildledende eller urimelige i direktiv 2005/29's forstand.