ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kendelse afsagt af Formanden for Anden Afdeling i Retten i Første Instans den 16. juli 1999. - Hortiplant SAT mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Foreløbige forholdsregler - Uopsættelighed. - Sag T-143/99 R.



Samling af Afgørelser 1999 side II-02451



Sammendrag



Nøgleord

Saerlige rettergangsformer - udsaettelse af gennemfoerelsen - foreloebige forholdsregler - betingelser - uopsaettelighed - alvorligt og uopretteligt tab, hvis indtraeden kan vaere truende naer - begreb - bevisbyrde

(EF-traktaten, art. 185 og 186 (nu art. 242 EF og 243 EF); Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

$$Spoergsmaalet om, hvorvidt uopsaettelighedsbetingelsen i forbindelse med en begaering om foreloebige forholdsregler er opfyldt, skal vurderes paa baggrund af noedvendigheden af, at der traeffes en foreloebig afgoerelse for at undgaa, at der paafoeres den begaerende part et alvorligt og uopretteligt tab. Det er denne part, som skal dokumentere ikke at kunne afvente afgoerelsen i hovedsagen uden at blive paafoert en saadan skade.

Ved vurderingen af, om det af sagsoegeren paaberaabte tab er alvorligt og uopretteligt og derfor begrunder, at gennemfoerelsen af en beslutning undtagelsesvis udsaettes, maa Faellesskabets retsinstanser have saadanne konkrete oplysninger, at de kan vurdere, hvilke praecise virkninger det formodes at ville have, saafremt de begaerede forholdsregler ikke anordnes. Det er dog ikke noedvendigt, at tabets truende naerhed skal vaere godtgjort med absolut vished; det er tilstraekkeligt, navnlig naar tabets indtraeden afhaenger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudseeligt med en tilstraekkelig grad af sandsynlighed.
Sag T-210/99

Johan Henk Gankema

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål – sagsøgerens passivitet – afgørelse i sagen ufornøden«

Rettens kendelse (Anden Udvidede Afdeling) af 1. marts 2004

Sammendrag af kendelse

Retspleje – sagsøgerens passivitet – sagens genstand bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113)

I overensstemmelse med artikel 113 i Rettens procesreglement skal det ex officio fastslås, at sagen er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse, når parterne og intervenienten ikke har reageret eller ikke har gjort indvending mod en skrivelse fra Retten, hvori de blev underrettet om, at Retten påtænkte, uden formel indsigelse fra deres side, at træffe en kendelse om, at det er ufornødent at træffe afgørelse.

(jf. præmis 15-17)
Retten udtalte, at den i forbindelse med en sag om foreløbige forholdsregler ikke er kompetent til at træffe bestemmelse om tvangsfuldbyrdelse af en dom, den har afsagt. I overensstemmelse med artikel 244 EF og 256 EF henhører tvangsfuldbyrdelsen af en sådan dom under de gældende civile retsplejeregler i den stat, hvor. tvangsfuldbyrdelsen finder sted. Det påhviler den berørte part at anmode den kompetente nationale myndighed om at forsyne dommen med en fuldbyrdelsespåtegning og derefter at rette direkte henvendelse til det kompetente organ i henhold til den lovgivning, som finder anvendelse.

Retten fastslog, at det i en sag om foreløbige forholdsregler ikke tilkommer den at iværksætte en konstaterende fortolkning af domskonklusionen i en dom, den har afsagt. Hvis én af parterne, inden dommen fuldbyrdes, finder, at dommen rejser fortolkningstvivl, eller såfremt der foreligger uenighed om fortolkningen, kan parten eller parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 129 fremsætte en begæring om fortolkning over for Retten. Såfremt der, efter at foranstaltningerne til fuldbyrdelsen af dommen er blevet truffet, er uenighed mellem parterne om, hvorvidt dommen er korrekt fuldbyrdet, kan dette forhold danne grundlag for et nyt søgsmål for Retten.

(jf. præmis 11)

Henvisning til: Retten, 14. juli 1993, sag T-22/91 INT, Raiola-Denti m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 817.
En udvælgelseskomite er ikke forpligtet til selv at foranstalte undersøgelser af, hvorvidt ansøgerne i forbindelse med tidligere udvælgelsesprocedurer har fået adgang til en udvælgelsesprøve. Det påhviler ansøgerne at meddele udvælgelseskomitéen alle de oplysninger, som de finder er nødvendige for vurderingen af deres ansøgning. Fremgår det utvetydigt af klare bestemmelser i meddelelsen om udvælgelsesprøver, at dokumentation skal vedlægges ansøgningen, kan en ansøgers manglende opfyldelse heraf ikke bemyndige og endnu mindre forpligte udvælgelseskomitéen eller ansættelsesmyndigheden til at træffe foranstaltninger i strid med den pågældende meddelelse om udvælgelsesprøver.

(jf. præmis 22)

Henvisning til: Domstolen, 12. juli 1989, sag C-225/87, Bellardini m.fl. mod Domstolen, Sml. s. 2353; Domstolen, 31. marts 1992, sag C-255/90 P, Burban mod Parlamentet, Sml. I, s. 2253, præmis 12.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Særlige rettergangsformer - hovedsagens antagelse til realitetsbehandling - manglende søgsmålsinteresse - grænser

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1)

Sammendrag

$$Selv om det er korrekt, at spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, som hovedregel ikke bør behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes, kan det imidlertid gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, hvorfor det kan være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 21)
RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

24. oktober 2000

Sag T-27/00

Personaleudvalget ved Den Europæiske Centralbank (ECB) m.fl.

mod

Den Europæiske Centralbank (ECB)

»Ansatte ved Den Europæiske Centralbank — administrativt cirkulære — søgsmålsfrist — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på engelsk II-987

Angående:

Påstand om annullation i henhold til 236 EF og artikel 36 i protokollen om statutten for det europæiske system af centralbanker og Den Europæiske Centralbank af det administrative cirkulære nr. 11/98 af 12. november 1998 om ordningen for brug af internettet i Den Europæiske Centralbank.

Udfald:

Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – søgsmål – frister – afvisning

(Art. 236 EF; protokollen om statutten for det europæiske system af centralbanker og Den Europæiske Centralbank, art. 36; almindelige ansættelsesbetingelser for Den Europæiske Centralbanks personale, art. 42; staff rules for Den Europæiske Centralbank, art. 8.2.1)
Selv om spørgsmålet om, hvorvidt hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, som hovedregel ikke bør behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da dette kan foregribe afgørelsen i hovedsagen, kan det være nødvendigt, når det gøres gældende, at den hovedsag, som begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af, åbenbart må afvises, at godtgøre, at der foreligger visse omstændigheder, som ud fra en umiddelbar betragtning giver grund til at antage, at hovedsagen kan antages til realitetsbehandling.

Bestemmelsen i artikel 104, stk. 1, første afsnit, i Rettens procesreglement, hvorefter en begæring om at udsætte gennemførelsen af en retsakt kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den, der fremsætter begæringen, har anlagt sag til prøvelse af retsakten ved Retten, er ikke nogen ren formalitet, men forudsætter, at Retten kan behandle den hovedsag, som begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af.

Det er en ufravigelig betingelse for at antage en tjenestemands søgsmål mod sin institution, at der foreligger en akt, som indeholder et klagepunkt imod ham i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1. Kun foranstaltninger, der har bindende retsvirkning, og som direkte og umiddelbart berører sagsøgerens interesser ved væsentligt at ændre hans retsstilling, udgør retsakter eller beslutninger, som kan gøres til genstand for et søgsmål.

Selv om en skrivelse er fremsendt på foranledning af en ansøgning i vedtægtens artikel 90, stk. 1's forstand, kan den ikke antages at indeholde et klagepunkt imod den pågældende, såfremt den er af rent informativ karakter og hidrører fra en myndighed, som ikke har nogen kompetence til at afgøre det spørgsmål, som er rejst i ansøgningen.

(jf. præmis 24 og 28)

Henvisning til: Domstolen, 1. februar 1979, sag 17/78, Deshormes mod Kommissionen, Sml. s. 189, præmis 10; Retten, 18. juni 1996, sag T-293/94, Vela Palacios mod ØSU, Sml. Pers. IA, s. 305, og II, s. 893, præmis 22.
Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, skal i princippet ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, men skal udskydes til behandlingen af hovedsagen, medmindre det umiddelbart fremgår, at denne må afvises. Såfremt der allerede under sagen om de foreløbige forholdsregler blev truffet afgørelse om realitetsbehandlingen af hovedsagen, når denne ikke ud fra en umiddelbar betragtning er helt udelukket, ville det reelt foregribe Rettens afgørelse vedrørende hovedsagen.

Artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement bestemmer, at begæringer vedrørende foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at de ønskede begærede forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om at udsætte gennemførelsen ikke kan tages til følge, når en af dem ikke er opfyldt. Fællesskabets retsinstanser skal i givet fald ligeledes foretage en afvejning af de omhandlede interesser.

En begæring om at udsætte gennemførelsen af en meddelelse om udvælgelsesprøve, som er indgivet under en sag, hvori meddelelsen påstås annulleret, opfylder ikke uopsættelighedsbetingelsen, når de sagsøgere, som har ansøgt om at deltage i udvælgelsesprøven, endnu ikke har lidt det tab, de hævder - hvilket i det væsentlige består i, at de ikke kan deltage i prøverne - fordi udvælgelseskomiteen endnu ikke har truffet afgørelse om, hvorvidt de skal have adgang hertil.

Et sådant tab kan desuden ikke ved afvejningen af interesserne i sagen tillægges større betydning end de ulemper og tab, som det vil medføre for de sagsøgte institutioner og de øvrige ansøgere, såfremt udvælgelsesprøven blev udsat, og som det ikke vil være muligt at afhjælpe ved en senere frifindelse i hovedsagen.

(jf. præmis 14, 41 og 42)

Henvisning til: Domstolen, 3. juni 1987, sag 161/87 R, Muysers og Tülp mod Revisionsretten, Sml. s. 2381, præmis 13; Retten, 10. februar 1999, sag T-211/98R, Villememod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II, s. 57, præmis 18; Retten, 15. juli 1999, sag T-167/99R, Giulietti mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 139, og II, s. 751, præmis 31; Retten, 10. september 1999, sag T-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 155, og II, s. 811, præmis 18 og 28.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt - forordning om anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis - søgsmål fra en sammenslutning, som varetager interesserne hos regionale sammenslutninger af værksteder og aktive erhvervsdrivende inden for samme sektor - afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Kommissionens forordning nr. 2790/1999)

Sammendrag

$$Betingelsen for, at en fysisk eller juridisk person kan anses for at være individuelt berørt af en almengyldig retsakt, er, at den pågældende retsakt rammer ham på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre.

Et annullationssøgsmål, som er anlagt af en forening, kan antages til realitetsbehandling, når foreningen handler på vegne af de medlemmer, som den repræsenterer, under den forudsætning, at disse medlemmer selv kunne have anlagt sag.

En sammenslutning, som har til formål at varetage interesserne - forstået i vid betydning - hos regionale sammenslutninger af værksteder såvel som hos medlemmerne af disse sammenslutninger, og hvis medlemmer angives enten at være bundet af vertikale aftaler, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2790/1999 - om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, EF, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis - eller at være aktive erhvervsdrivende inden for samme sektor, som ligeledes er bundet af sådanne vertikale aftaler, kan ikke antages at være individuelt berørt af denne forordning.

Den fritagelse, som gives ved denne forordning, og som indebærer, at artikel 81, stk. 1, EF ikke finder anvendelse, og at der således heller ikke indtræder ugyldighed i medfør af artikel 81, stk. 2, EF, berører medlemmerne af sammenslutningen og de nævnte erhvervsdrivende på grund af deres objektive egenskab af erhvervsdrivende, som er bundet af vertikale aftaler, på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, der er part i sådanne aftaler.

I øvrigt kan den omstændighed, at sammenslutningen og dens medlemmer er økonomisk afhængige af store leverandører, heller ikke adskille de pågældende fra alle andre erhvervsdrivende.

( jf. præmis 15-18 )
RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

31. juli 2000

Sag T-43/00

Javier Martínez Lara og Milva Urbán Penón

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd — klagefrist — sag, der åbenbart skal afvises«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-753

Angående:

Påstand om annullation dels af afgørelserne af 27. november 1998 fra udvælgelseskomitéen for den interne udvælgelsesprøve Rådet/B/260 om ikke at opføre sagsøgerne på egnethedslisten, og dels af afgørelsen fra Rådets generalsekretær af 28. juli 1999 om ikke at omkvalificere udvælgelsesprøven.

Udfald:

Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – bebyrdende afgørelse – bekræftende retsakt – udelukkelse – anmodning om omkvalificering af en intern udvælgelsesprøve

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

En afgørelse kan ikke anses for en bebyrdende afgørelse, når den intet ændrer i forhold til en tidligere afgørelse og dermed ikke er trådt i stedet for denne. En sådan afgørelse kan ikke anfægtes.

En anmodning om omkvalificering af en intern udvælgelsesprøve med henblik på overgang til en højere kategori, indgivet af tjenestemænd, der har bestået udvælgelsesprøven, men som ikke er blevet opført på egnethedslisten på grund af det begrænsede antal opslåede stillinger, kan kun have til formål, at tjenestemændene bliver opført på egnethedslisten. Ansættelsesmyndighedens afslag på anmodningen bekræfter derfor blot afgørelsen om ikke at opføre dem på den omhandlede liste og udgør derfor en bekræftende retsakt.

(jf. præmis 23)

Henvisning til: Retten, 3. marts 1994, sag T-82/92, Cortes Jimenez m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 237, præmis 14; Retten, 17. september 1998, sag T-40/98, Pagliarani mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 515, og II, s. 1555, præmis 28.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - foreløbige forholdsregler - betingelser - »fumus boni juris« - alvorligt og uopretteligt tab - kumulativ karakter

(Art. 242 EF og 243 EF, Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - forordninger

(Art. 253 EF)

Sammendrag

1. Det bestemmes i artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement, at begæringer om udsættelse af gennemførelsen skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af dem ikke er opfyldt.

( jf. præmis 32 )

2. Den ved artikel 253 EF krævede begrundelse skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, der er lagt til grund af den fællesskabsmyndighed, som har udstedt den anfægtede retsakt, således at de berørte kan sætte sig ind i baggrunden for den trufne foranstaltning og Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres kontrol. Det kan dog ikke kræves, at begrundelsen for forordninger specificerer de forskellige retlige og faktiske omstændigheder, der er genstand for forordningen, når de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgår.

( jf. præmis 43 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - akter, der kan gøres til genstand for søgsmål - begreb - retsakter, der fremkalder retsvirkninger - søgsmål til prøvelse af en bekræftende afgørelse i forhold til en ikke inden for fristerne anfægtet afgørelse - begrebet bekræftende afgørelse - identisk afgørelse truffet efter en fornyet undersøgelse af forholdene - afvisning

(Art. 230 EF)

2. Retspleje - omkostninger - udgifter påført unødvendigt eller af ond vilje

(Rettens procesreglementet, art. 87, stk. 3, andet afsnit)

Sammendrag

1. Det er kun foranstaltninger med bindende retsvirkninger, som berører sagsøgers interesser ved at ændre dennes retsstilling væsentligt, der er retsakter eller afgørelser, der kan anfægtes under et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF. Som følge heraf skal et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse, der blot bekræfter en afgørelse, som ikke er blevet anfægtet inden for fristerne, afvises. En afgørelse er af rent bekræftende art, såfremt den ikke indeholder noget nyt i forhold til den tidligere afgørelse og ikke er blevet truffet på grundlag af en fornyet undersøgelse af forholdene for adressaten for den tidligere afgørelse.

( jf. præmis 8 )

2. I medfør af artikel 87, stk. 3, andet afsnit, i Rettens procesreglement skal det pålægges endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skønnes at være påført modparten unødvendigt eller af ond vilje. Udgifter forbundet med et søgsmål, der i sig selv er anlagt unødvendigt eller af ond vilje, betragtes som udgifter af denne art.

( jf. præmis 14 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - betingelser - alvorligt og uopretteligt tab - økonomisk tab

(Art. 242 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - betingelser - alvorligt og uopretteligt tab - ikke-økonomisk skade

(Art. 242 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

1. Et økonomisk tab kan i princippet ikke betragtes som uopretteligt eller blot vanskeligt opretteligt, hvis der senere kan betales økonomisk erstatning herfor, og det således udgør et tab, der økonomisk kan erstattes inden for rammerne af de retsmidler, som er fastsat i traktaten, navnlig i artikel 235 EF.

( jf. præmis 44 og 47 )

2. En afgørelse om afslag på tildeling af en offentlig kontrakt bevirker ikke nødvendigvis, at der vil ske uoprettelig skade på de tilbudgiveres omdømme og troværdighed, hvis bud ikke er blevet antaget. Deltagelse i en offentlig udbudsprocedure, der i sig selv er stærkt konkurrencepræget, indebærer således nødvendigvis risici for alle de bydende, og udelukkelse af en tilbudsgiver i medfør af udbudsreglerne er ikke i sig selv på nogen måde skadelig.

( jf. præmis 48 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Særlige rettergangsformer - formalitetsbetingelse - hovedsagens antagelse til realitetsforhandling - uden betydning - grænser - afvisning

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1)

Sammendrag

$$Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Det kan imidlertid gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, hvorfor det kan være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

( jf. præmis 18 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - Kommissionens forordning om anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis - søgsmål anlagt af distributionsvirksomheder, der har indgået sådanne vertikale aftaler, og af organisationer, der repræsenterer sådanne virksomheders interesser - afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF og art. 249 EF; Kommissionens forordning nr. 2790/1999)

Sammendrag

$$Et annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens forordning nr. 2790/1999 om anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis, som er anlagt af en række små og mellemstore distributionsvirksomheder, der har indgået vertikale aftaler, og af to sammenslutninger, der repræsenterer sådanne virksomheders interesser, skal afvises.

For det første har den nævnte forordning i medfør af sin rækkevidde karakter af en generel retsakt og udgør ikke en beslutning i artikel 249 EF's forstand. Forordningen erklærer på visse betingelser artikel 81, stk. 1, EF uanvendelig på vertikale aftaler og er, idet dens anvendelsesområde er beskrevet i generelle vendinger, rettet til de virksomheder, der berøres af aftaler af vertikal karakter, i almindelighed.

For det andet rammes sagsøgerne ikke af den anfægtede forordning på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, som adskiller dem fra alle andre, på en sådan måde, at de kan anses for individuelt berørt af en almengyldig retsakt. Den fritagelse, der er meddelt ved den omhandlede forordning, og som indebærer, at artikel 81, stk. 1, EF ikke kan finde anvendelse på de vertikale aftaler, og dermed heller ikke ugyldighedssanktionen i henhold til artikel 81, stk. 2, EF, berører nemlig sagsøgerne på grund af deres objektive status som erhvervsdrivende, der har indgået vertikale aftaler, på samme måde som alle andre erhvervsdrivende, der er part i sådanne aftaler. Den omstændighed, at der består et økonomisk afhængighedsforhold til store leverandører, kan ikke adskille sagsøgerne fra alle andre erhvervsdrivende, idet der i Europa er titusindvis af små og mellemstore virksomheder, der befinder sig i et sådant afhængighedsforhold.

Hertil kommer, at sammenslutninger, der repræsenterer deres medlemmers interesser, ikke har søgsmålskompetence, hvis medlemmerne ikke selv er søgsmålskompetente.

( jf. præmis 17, 18, 20, 22, 23 og 25 )