ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« inden for rammerne af en sag om erstatning for en skade forvoldt ved konkurrencebegrænsende adfærd i en situation som den i hovedsagen omhandlede særligt omfatter det sted, hvor et indtægtstab, der består i en salgsnedgang, er indtrådt, dvs. det sted, hvor det marked, der påvirkes af nævnte adfærd, på hvilket skadelidte hævder at have lidt dette tab, befinder sig.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 4. juli 2018 — NN A/S mod Skatteministeriet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark)

(Sag C-28/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - artikel 49 TEUF - selskabsskat - national skattelovgivning, der gør muligheden for at overføre tab, som er lidt af et fast driftssted, der er beliggende på det nationale område, og som er fast driftssted for et selskab hjemmehørende i en anden medlemsstat, til et selskab i samme koncern, der ligeledes er beliggende på det nationale område, betinget af, at disse tab ikke kan anvendes ved beregningen af en udenlandsk skat))

(2018/C 301/06)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NN A/S

Sagsøgt: Skatteministeriet

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvorefter en koncerns hjemmehørende selskaber alene i deres samlede resultat må fradrage underskud i en af koncernens ikke-hjemmehørende datterselskabers hjemmehørende faste driftssteder, hvis bestemmelserne i den medlemsstat, hvor dette datterselskab er hjemmehørende, ikke giver mulighed for at fradrage dette underskud i datterselskabets indkomst, når anvendelsen af denne lovgivning kombineres med anvendelsen af en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, som i sidstnævnte medlemsstat tillader fradrag i datterselskabets indkomstskat af et beløb svarende til den indkomstskat, der i den medlemsstat, på hvis område det faste driftssted er beliggende, er betalt på grundlag af dette driftssteds virksomhed. Artikel 49 TEUF skal imidlertid fortolkes således, at den er til hinder for en sådan lovgivning, hvis anvendelsen heraf medfører, at den pågældende koncern fratages enhver reel mulighed for at fradrage det pågældende underskud i sin samlede indkomst, når en modregning af dette underskud i det pågældende datterselskabs indkomst ikke er mulig i den medlemsstat, på hvis område datterselskabet er hjemmehørende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 121 af 18.4.2017.
1)

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at et holdingselskabs udlejning af en fast ejendom til sit datterselskab udgør en »indgriben i administrationen« heraf, som skal anses for at være økonomisk virksomhed som omhandlet i dette direktivs artikel 9, stk. 1, som giver ret til fradrag af merværdiafgift (moms) på udgifter, som selskabet har afholdt til erhvervelse af andele i dette datterselskab, for så vidt som denne tjenesteydelse har en permanent karakter, foretages mod vederlag og er afgiftsbelagt, hvilket indebærer, at denne udlejning ikke er fritaget, og at der består en direkte sammenhæng mellem den leverede tjenesteydelse og den modværdi, der er modtaget fra den begunstigede. Omkostninger forbundet med erhvervelsen af andele i datterselskaber, der er afholdt af et holdingselskab, som deltager i administrationen heraf ved at udleje en ejendom til disse datterselskaber, og som i forbindelse hermed udøver økonomisk virksomhed, skal antages at vedrøre holdingselskabets generelle omkostninger, og momsen erlagt i forbindelse med disse omkostninger skal i princippet fradrages fuldt ud.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 5. juli 2018 — Liam Jenkinson mod Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og Eulex Kosovo

(Sag C-43/17 P) (1)

((Appel - voldgiftsbestemmelse - ansatte ved Den Europæiske Unions internationale missioner - kompetence til at træffe afgørelse i tvister vedrørende ansættelseskontrakter - flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesaftaler - voldgiftsbestemmelser, der i den sidste kontrakt udpeger Unionens retsinstanser og i de tidligere kontrakter udpeger retterne i Bruxelles (Belgien) - afgørelse om ikke at forlænge den sidste kontrakt - påstand om ændring af alle kontraktforhold til en »tidsubegrænset kontrakt« - påstande om erstatning for uberettiget afskedigelse - hensyntagen til kontraktforhold, der går forud for den sidste kontrakt - Den Europæiske Unions Rets kompetence))

(2018/C 301/07)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Liam Jenkinson (ved avocats N. de Montigny og J.-N. Louis)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union (ved A. Vitro og M. Bishop, som befuldmægtigede), Europa-Kommissionen (først ved G. Gattinara, L. Radu Bouyon og S. Bartelt, som befuldmægtigede, derefter ved G. Gattinara, A. Aresu og L. Radu Bouyon, som befuldmægtigede), Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) (ved S. Marquardt, R. Spac og E. Orgován, som befuldmægtigede) og Eulex Kosovo (først ved avocate M. Vicente Hernandez, derefter ved avocate E. Raoult)

Konklusion

1) Den kendelse, der blev afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 9. november 2016, Jenkinson mod Rådet m.fl. (T-602/15, EU:T:2016:660), ophæves.

2) Sagen hjemvises til Retten.

3) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

(1) EUT C 104 af 3.4.2017.
3)

Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1007/2011 skal fortolkes således, at forpligtelsen til på etiketten eller mærkningen at angive betegnelsen og vægtprocenten for alle de i det omhandlede tekstilprodukt indeholdte fibre ikke finder anvendelse på et rent tekstilprodukt.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 4. juli 2018 — Wolfgang Wirth m.fl. mod Thomson Airways Ltd. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landgericht Hamburg — Tyskland)

(Sag C-532/17) (1)

([Præjudiciel forelæggelse - transport - forordning (EF) nr. 261/2004 - artikel 2, litra b) - anvendelsesområde - begrebet »transporterende luftfartsselskab« - kontrakt om leje af et fly med besætning (»wet lease«)])

(2018/C 301/12)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Wolfgang Wirth, Theodor Mülder, Ruth Mülder og Gisela Wirth

Sagsøgt: Thomson Airways Ltd.

Konklusion

Begrebet »transporterende luftfartsselskab« som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, og navnlig i denne forordnings artikel 2, litra b), skal fortolkes således, at det ikke omfatter et luftfartsselskab, der i lighed med det i hovedsagen omhandlede luftfartsselskab udlejer et fly og en besætning til et andet luftfartsselskab i henhold til en kontrakt om leje af et fly med besætning (»wet lease«), men ikke har det operationelle ansvar for flyvningerne, herunder når det i den reservationsbekræftelse af en plads på en flyvning, som er blevet udstedt til passagererne, er anført, at denne flyvning udføres af dette førstnævnte luftfartsselskab.

(1) EUT C 402 af 27.11.2017.
4)

Artikel 17, stk. 1, og artikel 24 i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at i en situation som den, der forelå i hovedsagen på datoen for overførselsafgørelsen, hvor en ansøger om international beskyttelse er blevet overgivet af en første medlemsstat til en anden medlemsstat til gennemførelse af en europæisk arrestordre, og ansøgeren opholder sig på sidstnævntes område uden at have indgivet en ny ansøgning om international beskyttelse til denne, kan denne anden medlemsstat anmode den første medlemsstat om at tilbagetage ansøgeren og er ikke forpligtet til at beslutte at behandle dennes ansøgning.
2)

Direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, der pålægger de kompetente nationale myndigheder af egen drift at udstede et opholdskort for familiemedlem til en unionsborger til den berørte, når den i artikel 10, stk. 1, i direktiv 2004/38 fastsatte frist på seks måneder er overskredet, uden forinden at fastslå, at den berørte faktisk opfylder betingelserne for at opholde sig i værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med EU-retten.
Sag C-230/17: Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 27. juni 2018 — Erdem Deha Altiner og Isabel Hanna Ravn mod Udlændingestyrelsen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark) (Præjudiciel forelæggelse — unionsborgerskab — artikel 21, stk. 1, TEUF — direktiv 2004/38/EF — ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område — opholdsret for en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en unionsborger, i den medlemsstat, hvor unionsborgeren er statsborger — familiemedlemmets indrejse i den pågældende medlemsstats område efter unionsborgerens tilbagevenden til denne medlemsstat)

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 27. juni 2018 — Erdem Deha Altiner og Isabel Hanna Ravn mod Udlændingestyrelsen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark)

(Sag C-230/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — unionsborgerskab — artikel 21, stk. 1, TEUF — direktiv 2004/38/EF — ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område — opholdsret for en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en unionsborger, i den medlemsstat, hvor unionsborgeren er statsborger — familiemedlemmets indrejse i den pågældende medlemsstats område efter unionsborgerens tilbagevenden til denne medlemsstat)«

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Erdem Deha Altiner og Isabel Hanna Ravn

Sagsøgt: Udlændingestyrelsen

Konklusion

Artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, som er statsborger i denne medlemsstat og vender tilbage dertil efter at have opholdt sig i en anden medlemsstat på grundlag af og under overholdelse af EU-retten, ikke indrømmes en afledt opholdsret efter EU-retten, hvis familiemedlemmet til den pågældende unionsborger ikke er indrejst i denne unionsborgers oprindelsesmedlemsstats område eller ikke har indgivet en ansøgning om opholdskort dér »i naturlig forlængelse« af den pågældende unionsborgers tilbagevenden til denne medlemsstat, så længe en sådan lovgivning forudsætter, at der inden for rammerne af en samlet vurdering ligeledes skal tages hensyn til andre relevante forhold, og navnlig de forhold, som kan godtgøre, at det til trods for det tidsrum, der er forløbet mellem unionsborgerens tilbagevenden til den nævnte medlemsstat og det tidspunkt, hvor et medlem af dennes familie, som er tredjelandsstatsborger, er indrejst i samme medlemsstat, forholder sig således, at det i værtsmedlemsstaten opbyggede og konsoliderede familieliv ikke er ophørt, således at det pågældende familiemedlem kan indrømmes en afledt opholdsret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 213 af 3.7.2017.
Sag C-57/17: Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. juni 2018 — Eva Soraya Checa Honrado mod Fondo de Garantía Salarial (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana — Spanien) (Præjudiciel forelæggelse — socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 2008/94/EF — artikel 3, stk. 1 — betaling sikret af garantiinstitutionen — fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør — flytning af arbejdssted, som nødvendiggør bopælsskift for arbejdstageren — ændring af et væsentligt element i arbejdsaftalen — arbejdstagerens opsigelse af arbejdsaftalen — lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling)

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. juni 2018 — Eva Soraya Checa Honrado mod Fondo de Garantía Salarial (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana — Spanien)

(Sag C-57/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 2008/94/EF — artikel 3, stk. 1 — betaling sikret af garantiinstitutionen — fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør — flytning af arbejdssted, som nødvendiggør bopælsskift for arbejdstageren — ændring af et væsentligt element i arbejdsaftalen — arbejdstagerens opsigelse af arbejdsaftalen — lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling)«

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eva Soraya Checa Honrado

Sagsøgt: Fondo de Garantía Salarial

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at når visse lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg, samt de godtgørelser, der er skyldige i tilfælde af afskedigelse af objektive grunde, såsom de grunde, den forelæggende ret har henvist til, i henhold til den relevante nationale lovgivning henhører under begrebet »fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør« som omhandlet i denne bestemmelse, skal lovbestemte godtgørelser, der er skyldige grundet en arbejdsaftales ophør efter arbejdstagerens valg som følge af arbejdsgiverens flytning af arbejdsstedet, som tvinger arbejdstageren til at skifte bopæl, ligeledes henhøre under dette begreb.

( 1 ) – EUT C 121 af 18.4.2017.
Forenede sager C-459/17 og C-460/17: Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 27. juni 2018 — SGI (sag C-459/17) og Valériane SNC (sag C-460/17) mod Ministre de l'Action et des Comptes publics (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d'État — Frankrig) (Præjudiciel forelæggelse — det fælles merværdiafgiftssystem (moms) — ret til at fradrage indgående afgift — materielle betingelser for fradragsretten — faktisk levering af goderne)

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 27. juni 2018 — SGI (sag C-459/17) og Valériane SNC (sag C-460/17) mod Ministre de l'Action et des Comptes publics (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d'État — Frankrig)

(Forenede sager C-459/17 og C-460/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — det fælles merværdiafgiftssystem (moms) — ret til at fradrage indgående afgift — materielle betingelser for fradragsretten — faktisk levering af goderne)«

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: SGI (sag C-459/17) og Valériane SNC (sag C-460/17)

Sagsøgt: Ministre de l'Action et des Comptes publics

Konklusion

Artikel 17 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 91/680/EØF af 16. december 1991, skal fortolkes således, at det med henblik på at nægte en afgiftspligtig person, der modtager en faktura, retten til at fradrage den på fakturaen angivne merværdiafgift er tilstrækkeligt, at myndighederne godtgør, at de transaktioner, som denne faktura vedrører, ikke faktisk er blevet gennemført.

( 1 ) – EUT C 347 af 16.10.2017.
Sag C-2/17: Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 28. juni 2018 — Instituto Nacional de la Seguridad Social mod Jesús Crespo Rey (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de Galicia — Spanien) (Præjudiciel forelæggelse — aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer — social sikring af vandrende arbejdstagere — forordning (EF) nr. 883/2004 — bilag XI, rubrik »Spanien«, punkt 2 — alderspension — beregningsmåde — teoretisk beløb — relevant bidragsgrundlag — særaftale — valg af bidragsgrundlag — national ordning, der pålægger arbejdstageren at indbetale bidrag på grundlag af minimumsbidragsgrundlaget)

Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 28. juni 2018 — Instituto Nacional de la Seguridad Social mod Jesús Crespo Rey (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de Galicia — Spanien)

(Sag C-2/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer — social sikring af vandrende arbejdstagere — forordning (EF) nr. 883/2004 — bilag XI, rubrik »Spanien«, punkt 2 — alderspension — beregningsmåde — teoretisk beløb — relevant bidragsgrundlag — særaftale — valg af bidragsgrundlag — national ordning, der pålægger arbejdstageren at indbetale bidrag på grundlag af minimumsbidragsgrundlaget)«

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Galicia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Instituto Nacional de la Seguridad Social

Sagsøgt: Jesús Crespo Rey

Procesdeltager: Tesorería General de la Seguridad Social

Konklusion

Aftalen om fri bevægelighed for personer, der blev indgået mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side, undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999, skal fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, som pålægger en vandrende arbejdstager, der underskriver en særaftale med denne medlemsstats socialsikring, at indbetale bidrag på grundlag af minimumsbidragsgrundlaget, således at den nævnte medlemsstats kompetente institution ved beregningen af det teoretiske beløb for dennes alderspension sidestiller den periode, der er omfattet af denne aftale, med en periode, der er tilbagelagt i denne samme medlemsstat, og med henblik på denne beregning kun tager hensyn til de bidrag, der er betalt inden for rammerne af den nævnte aftale, selv om sidstnævnte arbejdstager, inden han udøvede sin ret til fri bevægelighed, i den omhandlede medlemsstat indbetalte bidrag på grundlag af højere grundlag end minimumsbidragsgrundlaget, og selv om en fastboende arbejdstager, der ikke har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, og som underskriver en sådan aftale, har mulighed for at indbetale bidrag på grundlag af højere grundlag end minimumsbidragsgrundlaget.

( 1 ) – EUT C 104 af 3.4.2017.
Sag C-1/17: Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. juni 2018 — Petronas Lubricants Italy SpA mod Livio Guida (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte di Appello di Torino — Italien) (Præjudiciel forelæggelse — samarbejde om civilretlige spørgsmål — forordning (EF) nr. 44/2001 — kompetence i sager om individuelle arbejdsaftaler — artikel 20, stk. 2 — arbejdsgiveren sagsøgt ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl — arbejdsgiverens modkrav — afgørelse af, hvilken ret der er kompetent)

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. juni 2018 — Petronas Lubricants Italy SpA mod Livio Guida (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte di Appello di Torino — Italien)

(Sag C-1/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — samarbejde om civilretlige spørgsmål — forordning (EF) nr. 44/2001 — kompetence i sager om individuelle arbejdsaftaler — artikel 20, stk. 2 — arbejdsgiveren sagsøgt ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl — arbejdsgiverens modkrav — afgørelse af, hvilken ret der er kompetent)«

Den forelæggende ret

Corte di Appello di Torino

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Petronas Lubricants Italy SpA

Sagsøgt: Livio Guida

Konklusion

Artikel 20, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den i en situation som den i hovedsagen omhandlede giver arbejdsgiveren ret til — ved den ret, hvor en arbejdstager forskriftsmæssigt har anlagt sag om hovedkravet — at fremsætte et modkrav, der støttes på en aftale om overdragelse af et tilgodehavende indgået mellem arbejdsgiveren og tilgodehavendets oprindelige indehaver på et senere tidspunkt end tidspunktet for anlæggelsen af sagen om dette hovedkrav.

( 1 ) – EUT C 112 af 10.4.2017.
Sag C-20/17: Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. juni 2018 — sag anlagt af Vincent Pierre Oberle (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Kammergericht Berlin — Tyskland) (Præjudiciel forelæggelse — retligt samarbejde i civile sager — forordning (EU) nr. 650/2012 — artikel 4 — en medlemsstats rets generelle kompetence til i arvesager at træffe afgørelse om hele arven — national lovgivning, der regulerer den internationale kompetence til udstedelse af nationale arvebeviser — europæisk arvebevis)

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. juni 2018 — sag anlagt af Vincent Pierre Oberle (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Kammergericht Berlin — Tyskland)

(Sag C-20/17) ( 1 )

»(Præjudiciel forelæggelse — retligt samarbejde i civile sager — forordning (EU) nr. 650/2012 — artikel 4 — en medlemsstats rets generelle kompetence til i arvesager at træffe afgørelse om hele arven — national lovgivning, der regulerer den internationale kompetence til udstedelse af nationale arvebeviser — europæisk arvebevis)«

Den forelæggende ret

Kammergericht Berlin

Parter i hovedsagen

Appellant: Vincent Pierre Oberle

Konklusion

Artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at, selv om arvelader på dødstidspunktet ikke havde sit sædvanlige opholdssted i denne medlemsstat, er retterne i sidstnævnte stadig kompetente til at udstede nationale arvebeviser i forbindelse med en arvesag med grænseoverskridende virkninger, når aktiver i boet befinder sig på nævnte medlemsstats område, eller hvis arvelader var statsborger i samme medlemsstat.

( 1 ) – EUT C 112 af 10.4.2017.
1)

Artikel 4, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/47/EF af 6. juni 2002 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/44/EU af 6. maj 2009, skal fortolkes således, at bestemmelsen pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at vedtage lovgivning, der gør det muligt for en sikkerhedshaver i henhold til en aftale om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning at inddrive sin fordring, som er opstået ved manglende opfyldelse af de relevante finansielle forpligtelser, i denne sikkerhed, når fyldestgørelsesgrunden er indtrådt, efter at sikkerhedshaveren er taget under insolvensbehandling.