De faktiske omstændigheder i den sag, jeg i dag skal tage stilling til, går tilbage til året 1977.

Virksomheden AS-Autoteile Service GmbH — sagsøgeren — køber brugte automobildele, fortrinsvis koblinger og koblingsdele, istandsætter disse og sælger dem som ombytningsdele. Virksomheden kom i foråret 1977 i forbindelse med selskabet PAT, der havde hjemsted i Meckenheim ved Bonn. Selskabsdeltager i det pågældende selskab var sagsøgte, der har fast bopæl i Frankrig. For leveringer fra PAT GmbH betalte sagsøgeren indtil den 9. september 1977 i alt 1940949,95 DM. Efter den sidste levering opstod der uoverensstemmelse mellem parterne vedrørende de leverede varers kvalitet. Sagsøgeren gjorde gældende, at der i vidt omfang var blevet leveret ubrugeligt skrot i stedet for de aftalte til istandsættelse egnede brugte dele, og afkrævede PAT GmbH tilbagebetaling af et stort beløb på 1001476,95 DM. Ved en af Landgericht Bonn den 5. april 1978 afsagt udblivelsesdom blev PAT GmbH dømt i overensstemmelse hermed. Fuldbyrdelse af dommen viste sig imidlertid forgæves, da PAT GmbH var insolvent, og selskabets egen konkursbegæring var blevet afvist ved en af Amtsgericht Euskirchen afsagt kendelse af 5. maj 1978 med hensvisningn til, at selskabets midler var utilstrækkelige til at dække konkursomkostningerne.

Sagsøgeren gjorde gældende, at sagsøgte fra PAT GmbH havde oppebåret beløb, der var større end sagsøgerens fordring mod selskabet, og som sagsøgte måtte være pligtig at tilbagebetale PAT GmbH efter reglerne om uberettiget berigelse. På sagsøgerens begæring blev der herefter foretaget udlæg i det PAT GmbH angiveligt tilkommende berigelseskrav mod sagsøgte, og inddrivelsen heraf blev overladt sagsøgeren. Kravet, opgjort til 1008741,25 DM med tillæg af renter søgte sagsøgeren herefter at indtale for tyske domstole. Sagen blev på grund af manglende international kompetence hos disse afvist.

Afvisningsdommen i sagen — der ligger forud for nærværende hovedsag — pålagde sagsøgeren at betale sagens omkostninger. Sagsøgte har foranlediget det beløb, sagsøgeren skulle betale, fastsat i en omkostnings-fastsættelseskendelse. For at afværge tvangsfuldbyrdelse af denne kendelse har sagsøgeren stillet sikkerhed i form af en bankgaranti. Det udlagte og til sagsøgerens inddrivelse overdragne berigelseskrav, som denne forgæves havde søgt at indtale, har sagsøgeren nu modregnet i det sagsøgte tilkommende omkostningskrav. Med den foreliggende ved Landgericht Baden-Baden mod sagsøgte anlagte sag har sagsøgeren, under påberåbelse af den skete modregning, nedlagt påstand om, at tvangsfuldbyrdelse af omkostningsfastsættelseskendelsen i den tidligere sag erklæres ikke at kunne nyde fremme.

Landgericht Baden-Baden afviste denne sag på grund af manglende kompetence hos de tyske domstole. Spørgsmålet om, hvorvidt tyske domstoles kompetence kunne støttes på artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen, lod retten stå åbent. Efter Landgerichts opfattelse kunne kompetencen ikke foreligge i et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål, hvorved en sagsøger, der allerede har tabt en sag på grund af manglende international kompetence, søger at afværge sagsøgtes omkostningskrav i samme sag ved modregning med det selvsamme krav, som forgæves er søgt gennemført i den tidligere sag.

Dommen har sagsøgeren med en direkte revisionsanke i hht. § 566 a ZPO indbragt for Bundesgerichtshof. Afgørelsen i revisionsanken forudsætter efter Bundesgerichtshof afklaring af tre spørgsmål vedrørende artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen. Bundesgerichtshof har stillet Domstolen følgende spørgsmål:

1) Er fuldbyrdelsesafværgesøgsmål i medfør af § 767 i den tyske Zivilprozessordnung omfattet af værnetingsreglen i konventionens artikel 16, nr. 5?

2) Kan en fordring under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål for retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelses-stedet er beliggende, efter konventionens artikel 16, nr. 5, gøres gældende til kompensation mod det krav, der søges fuldbyrdet, når den selvstændige indtaling af den pågældende fordring ville falde uden for nævnte retters kompetence?

3) Omfatter kompetencen efter konventionens artikel 16, nr. 5, en sag, hvorunder skyldneren under påberåbelse af, at tvangsfuldbyrdelsen ikke kan nyde fremme, kræver udlevering af en garantierklæring, han har stillet som sikkerhed for tvangsfuldbyrdelsens afværgelse?

Sagsøgeren i hovedsagen, Det forenede Kongeriges regering samt Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet indlæg i sagen.

For så vidt angår besvarelsen af det første og det dermed snævert forbundne tredje spørgsmål er der i indlæggene i henseende til resultatet enighed. Begge spørgsmål foreslås besvaret bekræftende, idet et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål principielt må være omfattet af reglen i artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen. Som følge af den nævnte saglige sammenhæng gælder dette også spørgsmålet vedrørende tilbagelevering af en garantierklæring.

Forskellige opfattelser gør sig imidlertid gældende, for så vidt angår det andet spørgsmål, der går ud på, om der under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål kan gøres et krav gældende, som forudsætter en prøvelse af krav, som ikke omfattes af kompetencen hos retterne i fuldbyrdelsesstaten efter de almindelige bestemmelser i Bruxelleskonventionen. Sagsøgeren i hovedsagen finder, at spørgsmålet skal besvares bekræftende, mens Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen er af den modsatte opfattelse.