Domstolens Dom af 15. oktober 2002. - Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) (C-238/99 P), DSM NV og DSM Kunststoffen BV (C-244/99 P), Montedison SpA (C-245/99 P), Elf Atochem SA (C-247/99 P), Degussa AG (C-250/99 P), Enichem SpA (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH og Hoechst AG (C-252/99 P) og Imperial Chemical Industries plc (ICI) (C-254/99 P) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - konkurrence - polyvinylchlorid (PVC) - EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF) - annullation af en kommissionsbeslutning - ny beslutning - retsakter, der er gået forud for den første beslutning - retskraft - princippet non bis in idem - forældelse - rimelig frist - begrundelse - aktindsigt - retfærdig rettergang - forretningshemmelighed - selvinkriminering - privatliv - bøder. - Forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P - C-252/99 P og C-254/99 P.



Samling af Afgørelser 2002 side I-08375



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Retten - organisation - sammensætning af afdelingerne - en dommers forfald - endelig eller midlertidig karakter - uden betydning

(EF-statutten for Domstolen, art. 15; Rettens procesreglement, art. 10, stk. 1, og art. 32, stk. 1)

2. Retspleje - retskraft - Domstolens dom i en appelsag, hvorved der træffes endelig afgørelse - rækkevidde

(EF-traktaten, art. 176 (nu art. 233 EF); EF-statutten for Domstolen, art. 54, stk. 1)

3. Konkurrence - administrativ procedure - kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse, vedtaget efter annullation af en første beslutning på grund af procedurefejl - princippet non bis in idem - tilsidesættelse - foreligger ikke

4. Annullationssøgsmål - annullationsdom - rækkevidde - hensyntagen til såvel dommens præmisser som konklusion - udstedelse af en ny retsakt på grundlag af tidligere gyldige forberedende akter - lovligt

5. Fællesskabsret - principper - ret til kontradiktion - anvendelsesområde - konkurrence - administrativ procedure - princippets rækkevidde efter annullation af en første kommissionsbeslutning - høring af virksomheder - høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål - høringskonsulent

(Rådets forordning nr. 17, art. 10, stk. 3, og art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 1 og 4)

6. Annullationssøgsmål - annullationsdom - virkninger - annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrencereglerne - virkninger for adressater, der ikke har anlagt sag - ingen

(EF-traktaten, art. 85 og 189 (nu art. 81 EF og 249 EF) og art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

7. Konkurrence - administrativ procedure - forældelse på området for sanktioner - suspension - kommissionsbeslutning, der er genstand for en procedure, som verserer for Domstolen - rækkevidde

(Rådets forordning nr. 2988/74, art. 2 og 3)

8. Fællesskabsret - principper - overholdelse af en rimelig frist - anvendelsesområde - konkurrence - administrativ procedure - retslig procedure - vurderingskriterier

(Rådets forordning nr. 17)

9. Appel - anbringender - tilsidesættelse af forpligtelsen til at overholde en rimelig frist i administrative procedurer på konkurrenceområdet - vurdering henhørende under Rettens kompetence - vurdering, som skal foretages konkret - Domstolens kontrol - grænser

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1)

10. Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - kontrolundersøgelse gennemført i henhold til fuldmagt - virksomhedens frivillige samarbejde - følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, stk. 2)

11. Fællesskabsret - principper - ret til kontradiktion - overholdelse i forbindelse med administrative procedurer - konkurrence - beslutning med begæring om oplysninger rettet til en virksomhed - tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering - vurdering, som skal foretages konkret af Retten - Domstolens kontrol - grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 2 og 5)

12. Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - anvendelse af oplysninger indsamlet under en kontrolundersøgelse foretaget inden for rammerne af en anden procedure - grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, stk. 2 og 3, og art. 20, stk. 1)

13. Konkurrence - administrativ procedure - aktindsigt - genstand - overholdelse af retten til kontradiktion - tilsidesættelse - følger

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 3 og 7-9)

14. Appel - anbringender - tilsidesættelse af retten til kontradiktion som følge af et afslag på indsigt i dokumenter meddelt en virksomhed under en administrativ procedure i henhold til konkurrencereglerne - anbringende, som forudsætter, at alene Retten foretager en vurdering af de faktiske omstændigheder, der, medmindre der foreligger en urigtig gengivelse, ikke er undergivet Domstolens kontrol

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

15. Retspleje - foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse - mundtlig forhandling - anmodning om, at parterne kollektivt fremfører fælles anbringender - lovligt

(Rettens procesreglement, art. 64, stk. 2)

16. Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling - anbringende støttet på omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne - elementer, som er kommet frem efter en foranstaltning med henblik på tilrettelæggelse af den procedure, der har givet adgang til Kommissionens sagsakter - lovligt

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2, første afsnit)

17. Retspleje - replik - formkrav - kort fremstilling af søgsmålsgrundene - henvisning til en argumentation, der er blevet fremført i forbindelse med den mundtlige forhandling vedrørende anbringender indeholdt i stævningen - formaliteten

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2]

18. Appel - anbringender - anbringende om, at Retten ikke har besvaret et anbringende - nærmere regler for fremsættelse

[Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)]

19. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne - beslutning om anvendelse af sanktioner vedtaget efter annullation af en tidligere beslutning, der har haft samme genstand

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1, og art. 190 (nu art. 81, stk. 1, EF og art. 253 EF) og art. 89 (efter ændring nu art. 85 EF))

20. Konkurrence - bøder - beslutning om pålæggelse af bøder - begrundelsespligt - rækkevidde - oplysninger om de hensyn, der har givet Kommissionen grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, andet afsnit)

21. Konkurrence - aftaler - konkurrencebegrænsning - kriterier ved vurderingen heraf - konkurrencebegrænsende formål - konstatering heraf tilstrækkelig

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

22. Appel - Domstolens kompetence - omgørelse af billighedsgrunde af Rettens skøn vedrørende størrelsen af de bøder, som er blevet pålagt virksomheder, der har tilsidesat traktatens konkurrenceregler - ikke omfattet - omgørelse af dette skøn på grund af en overtrædelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling - lovligt

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

23. Annullationssøgsmål - Fællesskabets retsinstansers kompetence - tvister vedrørende sanktioner pålagt virksomheder, der har tilsidesat traktatens konkurrenceregler - fuld prøvelsesret - annullationsdom uden udøvelse af nævnte kompetence - virkning

(EF-traktaten, art. 172 (nu art. 229 EF); Rådets forordning nr. 17, art. 17)

Sammendrag

1. Med henblik på anvendelsen af de regler, der er indeholdt i artikel 15 i statutten for Domstolen, artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement om Rettens sammensætning, når den træffer afgørelse, er det forhold, at en dommers forfald er endeligt eller midlertidigt, ikke afgørende. Såfremt et midlertidigt forfald begrunder ændring af sammensætningen, således at antallet af medlemmer forbliver ulige, forholder det sig så meget desto mere på samme måde i tilfælde af endeligt forfald, der f.eks. skyldes udløbet af et medlems embedsperiode.

( jf. præmis 35-38 )

2. Når Domstolen selv træffer endelig afgørelse om tvisten i medfør af artikel 54 i statutten for Domstolen ved at tage et eller flere af appellantens anbringender til følge, tager den ikke ipso jure stilling til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, som appellanten har påberåbt sig.

Retskraften af en retsafgørelse, som selv afgrænser de forpligtelser, der i medfør af traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF) påhviler den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, vedrører kun de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til.

( jf. præmis 44, 47 og 48 )

3. Princippet non bis in idem, der er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention, forbyder på konkurrenceområdet, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes.

Anvendelsen af dette princip forudsætter således, at der er truffet afgørelse om overtrædelsens rigtighed, eller at lovligheden af den med hensyn hertil foretagne vurdering er blevet kontrolleret.

Princippet non bis in idem forbyder således kun, at der foretages en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed, som har til følge, at der anvendes enten endnu en sanktion, som føjes til den første, i det tilfælde, hvor der atter fastslås at foreligge ansvar, eller en første sanktion i det tilfælde, hvor det ansvar, som ikke antages at foreligge i henhold til den første beslutning, fastslås at foreligge ved den anden beslutning.

Princippet er derimod ikke i sig selv til hinder for, at der atter foretages forfølgning vedrørende samme konkurrencefordrejende adfærd, når en første beslutning er blevet annulleret af formelle grunde, uden at der er blevet truffet afgørelse om realiteten med hensyn til de kritiserede omstændigheder, idet annullationsbeslutningen i så fald ikke udgør en »frifindelse« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes på det sanktionsretlige område. I et sådant tilfælde føjer de sanktioner, der pålægges ved den nye beslutning, sig ikke til dem, der er pålagt ved den annullerede beslutning, men træder i stedet for disse.

( jf. præmis 59-62 )

4. Annullationen af en fællesskabsretsakt berører ikke nødvendigvis de forberedende retsakter, der er gået forud for den, idet den procedure, som tilsigter at erstatte den annullerede retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

( jf. præmis 73 )

5. Det er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, at der skal indrømmes ret til kontradiktion i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, og dette princip skal overholdes, også når der er tale om en procedure af administrativ karakter.

Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og artikel 4 i forordning nr. 99/63 foreskriver i medfør af dette princip, at Kommissionen i sin endelige beslutning kun må tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig.

Retten til kontradiktion indebærer derfor, at hver berørt virksomhed eller sammenslutning af virksomheder får lejlighed til at udtale sig om de klagepunkter, som Kommissionen i sin endelige beslutning, hvori overtrædelsen af konkurrencereglerne konstateres, agter at fremføre mod dem.

Når Kommissionen - efter at der er sket annullation af en beslutning, som pålægger virksomheder, der har tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), sanktioner, på grundlag af en proceduremangel, der udelukkende vedrører den måde, hvorpå den endelig er blevet vedtaget af kommissærkollegiet - vedtager en ny beslutning med et i det væsentlige identisk indhold og baseret på samme klagepunkter, er den ikke forpligtet til at foretage en ny høring af de berørte virksomheder, hvorfor den heller ikke er forpligtet til at foretage en ny høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål eller atter at lade høringskonsulenten gribe ind.

( jf. præmis 85-87, 114, 118, 122 og 126 )

6. En beslutning, der er vedtaget på konkurrenceområdet over for flere virksomheder, skal, selv om den er affattet og offentliggjort i form af en enkelt beslutning, forstås som en samling af individuelle beslutninger, der i forhold til hver af de virksomheder, som er adressater herfor, fastslår den eller de overtrædelser, som lægges til grund over for virksomheden og i givet fald pålægger den en bøde. Den kan kun annulleres for så vidt angår de adressater, der har fået medhold i deres søgsmål for Fællesskabets retsinstanser, og den forbliver bindende over for de adressater, der ikke har anlagt annullationssøgsmål.

( jf. præmis 99 og 100 )

7. Artikel 3 i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for transport- og konkurrenceretten og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner beskytter Kommissionen mod virkningen af forældelse i situationer, hvori den skal afvente en afgørelse fra Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af procedurer, hvis forløb den ikke er herre over, inden det vides, om den anfægtede retsakt er ugyldig eller ej. Artikel 3 vedrører derfor situationer, hvor institutionens passivitet ikke er en følge af mangel på omhu.

Sådanne tilfælde indtræder imidlertid såvel i tilfælde af søgsmål til prøvelse af de afbrydende skridt, som er opregnet i artikel 2 i forordning nr. 2988/74, der kan anfægtes, som i tilfælde af søgsmål til prøvelse af en beslutning, der pålægger en bøde eller en sanktion.

Under disse omstændigheder dækker såvel artikel 3's ordlyd som formål både søgsmål anlagt til prøvelse af de i artikel 2 omhandlede skridt, som kan anfægtes, og søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning.

Dernæst suspenderer et søgsmål til prøvelse af en endelig beslutning, der pålægger sanktioner, forældelsen på området for pålæggelse af sanktioner, indtil Fællesskabets retsinstanser har truffet endelig afgørelse om nævnte søgsmål.

( jf. præmis 144-147 )

8. Overholdelse af princippet om en rimelig frist på konkurrenceområdet finder anvendelse såvel på administrative procedurer, der er indledt i medfør af forordning nr. 17, og som kan føre til de i denne forordning omhandlede sanktioner, som på den retslige procedure ved søgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning. For at undersøge, om overholdelsen af dette princip sikres under den administrative procedure, er det tilladt at sondre mellem to successive faser, hvoraf den første omfatter Kommissionens vedtagelse af foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse og har vigtige følgevirkninger for de mistænkte virksomheders situation, og den anden fase, som strækker sig fra meddelelsen af klagepunkter til vedtagelsen af den endelige beslutning.

Fristens rimelige karakter vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.

Listen over disse kriterier er imidlertid ikke udtømmende, og vurderingen af fristens rimelige karakter kræver ikke en systematisk undersøgelse af sagens omstændigheder med henblik på hvert enkelt kriterium, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til en enkelt omstændighed. Formålet med disse kriterier er at fastslå, om sagsbehandlingstiden for en sag er berettiget eller ej. Sagens komplekse karakter eller den omstændighed, at sagsøgeren udviser forhalende adfærd, kan anvendes til at begrunde en frist, der ved første øjekast synes for lang. Omvendt vil en frist kunne anses for at overskride grænserne for en rimelig frist også med henblik på et enkelt kriterium, navnlig når dens varighed skyldes de kompetente myndigheders adfærd. Varigheden af en processuel fase vil i givet fald umiddelbart kunne kvalificeres som rimelig, når den fremstår som værende forenelig med gennemsnitsfristen for behandlingen af en sag af en type som den omhandlede.

( jf. præmis 179, 181-183, 187, 188, 207 og 210 )

9. Den rimelige karakter af en frist inden for en administrativ procedure kan ikke undersøges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder.

En første almindelig undersøgelse tilsigter at fastslå, om varigheden af den pågældende periode umiddelbart fremstår som for lang under hensyn til den iværksatte procedure. I bekræftende fald skal det konkret undersøges, om der kan konstateres forsinkelser, der ikke kan begrundes ved sagens omstændigheder.

På dette punkt er det således alene Retten, der med hensyn til en administrativ procedure på det konkurrenceretlige område fastlægger og vurderer de relevante omstændigheder, med forbehold for en urigtig gengivelse af disse, og Retten foretager herefter under Domstolens kontrol den retlige subsumption af omstændighederne under hensyn til princippet om overholdelse af en rimelig frist.

( jf. præmis 192-194 )

10. Det fremgår af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 17, at kontrolundersøgelser, der bygger på en simpel fuldmagt, til forskel fra dem, der anordnes ved beslutning i henhold til nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, gennemføres på frivillig basis i samarbejde med virksomhederne. Såfremt en virksomhed faktisk har samarbejdet om en kontrolundersøgelse gennemført på grundlag af en fuldmagt, bliver anbringendet om en for kraftig indblanding fra de offentlige myndigheders side ganske grundløst, når der ikke er blevet påberåbt noget som helst forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det af virksomheden tilbudte samarbejde.

( jf. præmis 252-254 )

11. En tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering forudsætter dels, at der er udøvet tvang mod den, som mistænkes for at have begået en overtrædelse, for at opnå visse oplysninger fra denne, dels, at der foreligger en faktisk tilsidesættelse af den pågældende ret.

Hvad angår begæringer om oplysninger fremsat i overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 17 er en virksomhed ikke forpligtet til at besvare sådanne.

Hvad angår beslutninger med krav om oplysninger vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 forudsætter vurderingen af eksistensen af en tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, både med hensyn til indholdet af kravet om oplysninger og med hensyn til de modtagne svar, hvilket ikke, medmindre der er foretaget en urigtig gengivelse af de fremlagte beviselementer, udgør et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret.

( jf. præmis 275-285 )

12. Det fremgår af artikel 20, stk. 1, og artikel 14, stk. 2 og 3, i forordning nr. 17, at oplysninger, der er indhentet i forbindelse med kontrolundersøgelser, ikke må anvendes til andre formål end dem, der er angivet i kontrolundersøgelsesfuldmagten eller i beslutningen om undersøgelse.

Ud over at tilgodese princippet om tjenstlig tavshedspligt, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 20 i forordning nr. 17, har dette krav til formål at beskytte virksomhedernes ret til kontradiktion, hvilke rettigheder både henhører under fællesskabsrettens grundlæggende principper og er knæsat ved artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvis fortolkning ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol skal tages i betragtning af Fællesskabets retsinstanser.

Disse rettigheder ville i alvorlig grad blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Det følger imidlertid ikke heraf, at Kommissionen ikke kan iværksætte en undersøgelse med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som den ved en tilfældighed har fået kendskab til i forbindelse med en tidligere kontrolundersøgelse, når det af de pågældende oplysninger må antages at fremgå, at der består forhold, som strider mod traktatens konkurrenceregler.

Virksomhederne er nemlig på ingen måde berøvet beskyttelsen i henhold til artikel 20 i forordning nr. 17, når Kommissionen atter kræver et dokument udleveret. De befinder sig derfor med hensyn til forsvaret af deres rettigheder i samme situation, som hvis Kommissionen endnu ikke rådede over dokumentet, eftersom det er den forbudt i en anden procedure direkte at anvende et dokument, der er fremskaffet i en tidligere procedure, som bevis. Desuden giver den omstændighed, at Kommissionen har fået visse dokumenter i hænde for første gang i forbindelse med en bestemt sag, ikke nogen absolut sikkerhed for, at disse dokumenter ikke lovligt kan kræves udleveret i en anden sag og benyttes som bevismateriale.

( jf. præmis 274, 298-301, 305 og 306 )

13. Aktindsigten i konkurrencesager har navnlig til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen på grundlag af dette materiale har anført i meddelelsen af klagepunkter. Retten til aktindsigt i Kommissionens sagsakter skal således sikre en effektiv udøvelse af retten til kontradiktion, hvilken ret henhører både under fællesskabsrettens grundlæggende principper og er knæsat ved artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention.

Tilsidesættelse af retten til aktindsigt i Kommissionens sagsakter under proceduren forud for vedtagelsen af beslutningen kan principielt medføre annullation af beslutningen, når der er gjort indgreb i den pågældende virksomheds ret til kontradiktion.

I så fald afhjælpes den skete tilsidesættelse ikke blot ved, at der senere er blevet givet aktindsigt, navnlig under en retssag, hvis genstand eventuelt er en påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Såfremt der er blevet givet aktindsigt på dette trin, skal den pågældende virksomhed ikke bevise, at Kommissionens beslutning, såfremt virksomheden havde haft adgang til de ikke-meddelte dokumenter, ville have fået et andet indhold, men blot, at den havde kunnet anvende de pågældende dokumenter til sit forsvar.

( jf. præmis 315-318 )

14. Rettens vurdering vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt de dokumenter, som en virksomhed, der beskyldes for at have tilsidesat traktatens konkurrencebestemmelser, ikke har fået adgang til under den administrative procedure, ville have kunnet være anvendt af virksomheden til sit forsvar, vedrører et faktisk spørgsmål. Rettens vurdering udgør derfor ikke - medmindre der foreligger en urigtig gengivelse af de fremlagte beviselementer - et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens kontrol.

( jf. præmis 330 og 331 )

15. Ifølge artikel 64, stk. 2, i Rettens procesreglement har foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse navnlig til formål at sikre, at den mundtlige forhandling forløber bedst muligt.

Under overholdelse af kontradiktionsprincippet og retten til forsvar, som også er omhandlet i artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, kan Retten således anmode parterne om kollektivt at fremføre fælles anbringender for at undgå gentagelse af identiske indlæg, idet hver part har mulighed for selvstændigt at fremføre supplerende argumenter.

( jf. præmis 348 og 349 )

16. Ifølge artikel 48, stk. 2, første afsnit, i Rettens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Denne bestemmelse udelukker på ingen måde, at retlige eller faktiske omstændigheder har kunnet opdages i forbindelse med en foranstaltning med henblik på tilrettelæggelse af den procedure, der har givet et stort antal sagsøgere adgang til Kommissionens sagsakter, herunder sådanne, der ikke havde givet anledning til et anbringende om tilsidesættelse af deres ret til aktindsigt i nævnte sagsakter.

Bestemmelsen tillader i øvrigt ethvert nyt anbringende, der er baseret på sådanne elementer. Under omstændigheder som de i det foregående punkt omhandlede kan det derfor ikke udelukkes, at en sagsøger som nyt anbringende kan påberåbe sig et anbringende, der netop angår tilsidesættelse af vedkommendes ret til aktindsigt.

( jf. præmis 369-371 )

17. En udtømmende eller endog summarisk gentagelse i en replik af en argumentation, der tidligere er blevet fremført i forbindelse med en mundtlig forhandling vedrørende anbringender indeholdt i stævningen, er ikke en betingelse for Rettens undersøgelse af nævnte argumentation. Denne argumentation er nemlig allerede fra den mundtlige forhandling omfattet af sagens elementer og er blevet bragt til vedkommende rets kundskab. Retten skal derfor undersøge den, når den er relevant og vedrører allerede fremførte anbringender og ikke udgør et nyt anbringende i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement.

( jf. præmis 385 )

18. Når en appellant hævder, at Retten ikke har taget stilling til et anbringende, kan vedkommende ikke kritiseres for i henseende til appelanbringendets formalitet ikke at citere nogen passage eller nogen del af den appellerede dom, som netop berøres af klagepunktet, når der eksempelvis påberåbes den omstændighed, at der ikke er blevet taget stilling til et anbringende. Af samme grund kan det heller ikke gøres gældende mod en appellant, at vedkommende begrænser sig til at gentage eller gengive det anbringende, der er blevet fremført i første instans.

( jf. præmis 423 )

19. Ved at begrænse sig til at henvise til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab har Kommissionen i tilstrækkelig grad begrundet sit valg om efter annullation af en tidligere beslutning som følge af en procedurefejl, der udelukkende vedrørte de nærmere omstændigheder ved kommissærkollegiets endelige vedtagelse af denne beslutning, at vedtage en ny beslutning om at forfølge virksomheder, der har tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF). Kommissionen råder ved udførelsen af sin opgave i henhold til traktatens artikel 89 (efter ændring nu artikel 85 EF) over et vidt skøn til at indlede forfølgelse inden for rammerne af den almindelige politik, som den har fastsat på konkurrenceområdet.

( jf. præmis 447-449 )

20. I forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), skal rækkevidden af forpligtelsen til at begrunde metoden til beregning af den pålagte bøde, hvilken forpligtelse påhviler Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), fastlægges under hensyn til bestemmelserne i artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17, hvorefter »der [skal] tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed«.

Kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, er opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed.

Disse krav indebærer ikke, at Kommissionen i sin beslutning skal angive tallene i forbindelse med metoden for bødeudmålingen, idet Kommissionen ikke kan undlade at udøve sit skøn ved udelukkende og mekanisk at anvende matematiske formler.

Hvad angår en beslutning, hvorved flere virksomheder pålægges bøder, skal begrundelsespligtens rækkevidde bl.a. vurderes under hensyntagen til, at overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

( jf. præmis 462-465 )

21. Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det tilstrækkeligt, at en aftale har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen, uanset dens konkrete virkninger.

Følgelig gælder det med hensyn til aftaler, der indgås under møder mellem konkurrerende virksomheder, at der foretages en overtrædelse af denne bestemmelse, når disse møder har et sådant formål og således tilsigter kunstigt at tilrettelægge markedets funktion. Det kan gyldigt lægges til grund, at en bestemt virksomhed er ansvarlig for overtrædelsen, når den har deltaget i disse møder under kendskab til deres formål, selv om den ikke derefter har truffet nogen af disse foranstaltninger, som måtte være aftalt herunder.

Den større eller mindre regelmæssighed, hvormed virksomheden har deltaget i møderne, samt den større eller mindre fuldstændige iværksættelse af aftalte foranstaltninger har følger, ikke for eksistensen af virksomhedens ansvar, men for rækkevidden af dette og dermed for sanktionens størrelse.

( jf. præmis 508-510 )

22. Det tilkommer ikke Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af fællesskabsretten. Derimod kan udøvelsen af en sådan konkurrence ikke medføre, at der ved fastsættelsen af de nævnte bøders størrelse foretages en forskelsbehandling mellem de virksomheder, der har deltaget i en aftale eller samordnet praksis i strid med traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF).

( jf. præmis 614 og 617 )

23. Traktatens artikel 172 (nu artikel 229 EF) og artikel 17 i forordning nr. 17, sammenholdt med traktatens artikel 87, stk. 2, litra d) [efter ændring nu artikel 83, stk. 2, litra d), EF], som giver Fællesskabets retsinstanser fuld prøvelsesret med hensyn til retsakter fra Kommissionen, hvorved der pålægges bøder på konkurrenceområdet, vedrører kun intensiteten af Fællesskabets retsinstansers kontrol med hensyn til Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet. Ud over en simpel legalitetskontrol, som ikke tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, giver den fulde prøvelsesret Fællesskabets retsinstanser beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den pålagte bøde.

Den omstændighed, at der anlægges søgsmål, indebærer imidlertid ikke i sig selv, at kompetencen til at pålægge sanktioner endelig overføres til Fællesskabets retsinstanser. Kommissionen er endelig berøvet sin kompetence, når retsinstansen faktisk har udøvet sin fulde prøvelsesret. Når den derimod begrænser sig til at annullere en beslutning på grund af ulovlighed, uden selv at træffe afgørelse om, hvorvidt overtrædelsen foreligger, eller vedrørende sanktionen, kan den institution, som den annullerede retsakt hidrører fra, genoptage proceduren på det trin, hvor ulovligheden er konstateret, og atter udøve sin kompetence til at pålægge sanktioner.

( jf. præmis 692 og 693 )

Parter

I de forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P - C-252/99 P og C-254/99 P,

Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LMV), Bruxelles (Belgien), ved advocaat I.G.F. Cath, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-238/99 P),

DSM NV og DSM Kunststoffen BV, Heerlen (Nederlandene), ved advocaat I.G.F. Cath, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-244/99 P),

Montedison SpA, Milano (Italien), ved avvocati G. Celona og P.A.M. Ferrari, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-245/99 P),

Elf Atochem SA, Paris (Frankrig), ved avocat X. de Roux, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-247/99 P),

Degussa AG, tidligere Degussa-Hüls AG, endnu tidligere Hüls AG, Marl (Tyskland), ved Rechtsanwalt F. Montag, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-250/99 P),

Enichem SpA, Milano (Italien), ved avvocati M. Siragusa og F.M. Moretti, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-251/99 P),

Wacker-Chemie GmbH, München (Tyskland),

Hoechst AG, Frankfurt am Main (Tyskland), ved Rechtsanwalt H. Hellmann, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-252/99 P),

Imperial Chemical Industries plc (ICI), London (Det Forenede Kongerige), ved D. Vaughan og D. Anderson, QC, barrister K. Bacon samt solicitors R.J. Coles og S. Turner, og med valgt adresse i Luxembourg (sag C-254/99 P),

appellanter,

angående appel af dom afsagt den 20. april 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) i de forenede sager T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 931), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,

den anden part i appelsagen:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved J. Currall og W. Wils, som befuldmægtigede, bistået af avocat H. van der Woude (sag C-238/99 P og C-244/99 P), avvocato R.M. Morresi (sag C-245/99 P og C-251/99 P), avocat E. Morgan de Rivery (sag C-247/99 P), Rechtsanwalt A. Böhlke (sag C-250/99 P og C-252/99 P) og M.D. Lloyd-Jones, QC (sag C-254/99 P), og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsørgt i første instans,

har

DOMSTOLEN

sammensat af præsidenten, G.C. Rodríguez Iglesías, afdelingsformand J.-P. Pussiochet, samt dommerne C. Gulmann (refererende dommer), D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, F. Macken, N. Colneric og S. von Bahr,

generaladvokat: J. Mischo

justitssekretær: afdelingschef D. Louterman-Hubeau og fuldmægtig L. Hewlett,

på grundlag af retsmøderapporten,

efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 13. juni 2001, hvorunder Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM), DSM NV og DSM Kunststoffen BV var repræsenteret ved advocaat H. van der Woude (sag C-238/99 P og C-244/99 P), Montedison SpA ved avvocati G. Celona og P.A.M. Ferrari (sag C-245/99 P), Elf Atochem SA ved avocat C.-H. Léger (sag C-247/99 P), Degussa AG ved Rechtsanwalt F. Montag (sag C-250/99 P), Enichem SpA ved avvocati M. Siragusa og F.M. Moretti (sag C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH og Hoechst AG ved Rechtsanwälte H. Hellmann og H.-J. Hellmann (sag C-252/99 P), Imperial Chemical Industries plc (ICI) ved D. Vaughan, D. Anderson, R.J. Coles, S. Turner og solicitor S.C. Berwick (sag C-254/99 P), og Kommissionen ved J. Currall og W. Wils, bistået af avocat H. van der Woude (sag C-238/99 P og C-244/99 P), avvocato R.M. Morresi (sag C-245/99 R og C-251/99 P), avocat E. Morgan de Rivery (sag C-247/99 P), Rechtsanwalt A. Böhlke (sag C-250/99 P og C-252/99 P) og ved M.D. Lloyd-Jones (sag C-254/99 P),

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 25. oktober 2001,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved appelskrifter indleveret til Domstolens Justitskontor mellem den 24. juni og den 8. juli 1999 har Limburgse Vinyl Maatschappij NV (herefter »LVM«), DSM NV og DSM Kunststoffen BV, Montedison SpA (herefter »Montedison«), Elf Atochem SA (herefter »Elf Atochem«), Degussa AG (herefter »Degussa«), tidligere Degussa Hüls AG, endnu tidligere Hüls AG (herefter »Hüls), Enichem SpA (herefter «Enichem«), Wacker-Chemie GmbH (herefter »Wacker-Chemie«) og Hoechst AG (herefter »Hoechst«) samt Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«) i medfør af artikel 49 EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt af Retten i Første Instans den 20. april 1999 i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Sml. II, s. 931, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten bl.a. har nedsat de bøder, der blev pålagt Elf Atochem og ICI ved Kommissionens beslutning 94/599/EF af 27. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/31.865 - PVC) (EFT L 239, s. 14, herefter »beslutning PVC II«), og i øvrigt frifandt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber for deres annullationssøgsmål, der var anlagt til prøvelse af denne beslutning.

I - Faktiske omstændigheder

2 Efter at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber den 13. og 14. oktober 1983 - i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81) - havde foretaget en række kontrolundersøgelser inden for polypropylen-sektoren, indledte Kommissionen en undersøgelse vedrørende polyvinylchlorid (herefter »PVC«). I denne forbindelse foretog Kommissionen en række undersøgelser i de berørte virksomheders lokaler og fremsatte flere anmodninger om oplysninger til disse.

3 Den 24. marts 1988 indledte Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 på eget initiativ en procedure mod 14 PVC-producenter. Den 5. april 1988 tilstillede Kommissionen hver virksomhed en meddelelse af klagepunkter, jf. artikel 2, stk. 1, i Kommissionen forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). Samtlige virksomheder, der har modtaget en meddelelse af klagepunkter, fremsendte bemærkninger i løbet af juni 1988. Med undtagelse af Shell International Chemical Company Ltd (herefter »Shell«), som ikke havde anmodet herom, blev alle virksomhederne hørt i september 1988.

4 Den 1. december 1988 afgav Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål (herefter »Det Rådgivende Udvalg«) en udtalelse vedrørende Kommissionens udkast til beslutning.

5 Ved afslutningen af denne procedure vedtog Kommissionen beslutning 89/190/EØF af 21. december 1988 om en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 85 (sag IV/31.865, PVC) (EFT 1989 L 71, s. 1, herefter beslutning PVC I). Ved beslutningen pålagde Kommissionen følgende PVC-producenter bøde for overtrædelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF): Atochem SA, BASF AG (herefter »BASF«), DSM NV, Enichem, Hoechst, Hüls, ICI, LVM, Montedison, Norsk Hydro A/S (herefter »Norsk Hydro«), Société artésienne de vinyle SA (herefter »Société artésienne de vinyle«), Shell, Solvay & Cie (herefter »Solvay«) og Wacker-Chemie.

6 Alle disse virksomheder med undtagelse af Solvay anlagde sag ved Fællesskabets retsinstanser med påstand om annullation af Kommissionens beslutning.

7 Ved kendelse af 19. juni 1990 (sag T-106/89, Norsk Hydro mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser) afviste Retten Norsk Hydros sag.

8 De øvrige sager blev forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

9 Ved dom af 27. februar 1992 (forenede sager T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315, herefter »Rettens dom af 27. februar 1992«) fastslog Retten, at beslutning PVC I var en nullitet.

10 Kommissionen iværksatte appel, hvorefter Domstolen ved dom af 15. juni 1994 (sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555, herefter »Domstolens dom af 15. juni 1994«) ophævede Rettens dom af 27. februar 1992 og annullerede beslutning PVC I.

11 Den 27. juli 1994 vedtog Kommissionen beslutning PVC II rettet til de producenter, der var omfattet af beslutning PVC I, med undtagelse af Solvay og Norsk Hydro. Denne nye beslutning pålagde de virksomheder, som den var rettet til, bøder af samme størrelse som dem, de var blevet pålagt ved beslutning PVC I.

12 Beslutning PVC II indeholder følgende bestemmelser:

»Artikel 1

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société Artésienne de Vinyl SA, Shell International Chemical Co. Ltd og Wacker Chemie GmbH har overtrådt EF-traktatens artikel 85 ved (sammen med Norsk Hydro A/S og Solvay & Cie) at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der blev påbegyndt omkring august 1980, og hvorved de producenter, der leverer PVC i EF, deltog i regelmæssige møder med henblik på at fastsætte målpriser og målkvoter, planlægge samordnede initiativer til prisforhøjelser samt at føre tilsyn med nævnte hemmelige aftalers funktion.

Artikel 2

De i artikel 1 nævnte virksomheder, som stadig opererer i PVC-sektoren i EF (bortset fra Norsk Hydro A/S og Solvay & Cie, der allerede er underlagt et gyldigt påbud om at bringe overtrædelsen til ophør), skal omgående bringe nævnte overtrædelse til ophør (såfremt dette ikke allerede er sket) og skal for fremtiden, hvad angår deres PVC-aktiviteter, afstå fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller lignende formål eller virkning, herunder enhver udveksling af sådanne oplysninger, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder, og hvorved deltagerne direkte eller indirekte informeres om andre individuelle producenters produktion, leverancer, lagre, salgspriser, omkostninger eller investeringsplaner, eller hvorved de kan overvåge tilslutning til udtrykkelige eller stiltiende aftaler eller samordnet praksis vedrørende priser og markedsdeling i EF. Enhver udveksling af generelle oplysninger, som producenterne måtte deltage i vedrørende PVC-sektoren, skal ske på en sådan måde, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfærd kan udledes, og navnlig skal virksomhederne afstå fra indbyrdes at udveksle enhver yderligere oplysning af relevans for konkurrencen, der ikke er omfattet af en sådan ordning.

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslåede overtrædelse pålægges nedenstående virksomheder følgende bøder:

i) BASF AG: en bøde på 1 500 000 ECU

ii) DSM NV: en bøde på 600 000 ECU

iii) Elf Atochem SA: en bøde på 3 200 000 ECU

iv) Enichem SpA: en bøde på 2 500 000 ECU

v) Hoechst AG: en bøde på 1 500 000 ECU

vi) Hüls AG: en bøde på 2 200 000 ECU

vii) Imperial Chemical Industries PLC: en bøde på 2 500 000 ECU

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: en bøde på 750 000 ECU

ix) Montedison SpA: en bøde på 1 750 000 ECU

x) Société Artésienne de [vinyle] SA: en bøde på 400 000 ECU

xi) Shell International Chemical Company Ltd: en bøde på 850 000 ECU

xii) Wacker Chemie GmbH: en bøde på 1 500 000 ECU.«

II - Søgsmålene ved Retten og den appellerede dom

13 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor mellem den 5. og den 14. oktober 1994 har virksomhederne LVM, Elf Atochem, BASF, Shell, DMS NV og DSM Kunststoffen BV (herefter samlet benævnt »DSM«), Wacker-Chemie, Hoechst, Société artésienne de vinyle, Montedison, ICI, Hüls og Enichem anlagt sag ved Retten.

14 Hver af sagsøgerne nedlagde påstand om, at beslutning PVC II annulleredes helt eller delvis, subsidiært at den pålagte bøde annulleredes eller nedsattes. Montedison nedlagde desuden påstand om, at Kommissionen tilpligtedes at betale erstatning.

15 Ved den appellerede dom har Retten:

- forenet sagerne med henblik på domsafsigelsen

- annulleret artikel 1 i beslutning PVC II, for så vidt som det deri fastslås, at Société artésienne de vinyle har deltaget i den påtalte overtrædelse efter første halvår 1981

- nedsat de bøder, der er pålagt Elf Atochem, Société artésienne de vinyle og ICI til henholdsvis 2 600 000 EUR, 135 000 EUR og 1 550 000 EUR

- i øvrigt frifundet Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

- truffet afgørelse om sagsomkostningerne.

III - De under appellen fremsatte påstande

16 LVM og DSM har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves helt eller delvis, og sagens behandling afsluttes, subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på fortsat behandling.

- Beslutning PVC II annulleres helt eller delvis.

- De bøder, som er pålagt appellanterne, annulleres eller nedsættes.

- Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og for Domstolen.

17 Montedison har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves.

- Beslutning PVC II annulleres.

- Sagen hjemvises til Retten.

- Den pålagte bøde nedsættes til et minimumsbeløb.

- Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og for Domstolen.

18 Elf Atochem har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves, og Domstolen træffer endelig afgørelse i tvisten.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

19 Degussa har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den ikke giver Degussa medhold og pålægger virksomheden at betale sagens omkostninger.

- Artikel 1, 2 og 3 i beslutning PVC II annulleres, for så vidt som de vedrører Degussa.

- Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og for Domstolen.

20 Enichem har nedlagt følgende påstande:

- De dele af den appellerede dom, der anfægtes af Enichem, ophæves, og følgelig annulleres beslutning PVC II.

- Subsidiært ophæves de dele af den appellerede dom, der er bebyrdende for Enichem, og følgelig annulleres eller nedsættes den pålagte bøde.

- Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og for Domstolen.

21 Wacker-Chemie og Hoechst har nedlagt følgende påstande:

- Punkt 4 og 5 i domskonklusionen i den appellerede dom ophæves, for så vidt som de vedrører Wacker-Chemie og Hoechst.

- Beslutning PVC II annulleres, for så vidt som den vedrører Wacker-Chemie og Hoechst.

- Subsidiært nedsættes de bøder, som er pålagt Wacker-Chemie og Hoechst.

- Mere subsidiært hjemvises sagen til Retten, for at denne atter kan træffe afgørelse.

- Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger, eller, såfremt sagen hjemvises til Retten, afgørelsen om sagens omkostninger udsættes, således at Retten kan tage stilling hertil.

22 ICI har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den vedrører ICI.

- Beslutning PVC II annulleres, for så vidt som den vedrører ICI, eller, såfremt denne påstand ikke tages til følge, sagen hjemvises til Retten.

- Bøden, som Retten har nedsat til 1 550 000 EUR, annulleres eller nedsættes yderligere.

- Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og for Domstolen.

23 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Appellanterne tilpligtes at afholde sagsomkostningerne.

IV - Anbringenderne til støtte for ophævelse af den appellerede dom

24 LVM og DSM har fremført ni anbringender, som i det væsentlige er ens, til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- tilsidesættelse af den materielle retskraft

- tilsidesættelse af princippet non bis in idem

- tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- nødvendighed af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I

- utilstrækkelig begrundelse for at forkaste et anbringende om Kommissionens tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), for så vidt angår dens afgørelse om at vedtage beslutning PVC II efter annullationen af beslutning PVC I

- tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering

- tilsidesættelse af ret til kontradiktion som følge af utilstrækkelig adgang til Kommissionens sagsakter

- forældelse af forfølgning.

25 DSM har desuden fremført to andre anbringender:

- tilsidesættelse af princippet om hjemstedets ukrænkelighed

- tilsidesættelse af forretningshemmeligheden og retten til kontradiktion.

26 Montedison har i det væsentlige fremført elleve anbringender til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- manglende stillingtagen til Montedisons anbringende om en endelig overførsel til Fællesskabets retsinstanser af kompetencen til at pålægge bøder efter Kommissionens beslutning

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- Rettens undladelse af at undersøge den økonomiske sammenhæng

- forældelse af forfølgning

- tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, af artikel 48, stk. 2, og artikel 64 i Rettens procesreglement samt af princippet om personligt ansvar som følge af reglerne for tilrettelæggelse af den mundtlige forhandling

- tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang og af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement i forbindelse med undersøgelse af beviselementer

- tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement

- Kommissionens tilsidesættelse af rækkevidden af begrundelsespligten og af metoden til beregning af bøden

- bødens uforholdsmæssige og urimelige karakter henset til overtrædelsens grovhed og varighed

- tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår bødens størrelse

- urigtig afvisning af påstande om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning.

27 Elf Atochem har i det væsentlige fremført fire anbringender til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- manglende stillingtagen til anbringendet om forskelle mellem beslutning PVC I og beslutning PVC II

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- nødvendighed af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I

- tilsidesættelse af ret til kontradiktion som følge af utilstrækkelig adgang til Kommissionens sagsakter.

28 Degussa har fremført seks anbringender til støtte for ophævelse:

- tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- nødvendighed af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I

- manglende stillingtagen til klagepunktet om høringskonsulentens manglende indgriben inden vedtagelsen af beslutning PVC II

- tilsidesættelse af ret til kontradiktion som følge af utilstrækkelig adgang til Kommissionens sagsakter

- Kommissionens tilsidesættelse af rækkevidden af begrundelsespligten og af metoden til beregning af bøden.

29 Enichem har fremført tretten anbringender til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- tilsidesættelse af artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement

- tilsidesættelse af den materielle retskraft

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- nødvendighed af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I

- urigtig begrundelse for at forkaste et anbringende om Kommissionens tilsidesættelse af traktatens artikel 190 for så vidt angår dens afgørelse om at vedtage beslutning PVC II efter annullationen af beslutning PVC I

- Retten har begået en retlig fejl med hensyn til de følger, der skal udledes af dens konstatering af en manglende sammenhæng mellem de to dokumenter, der ligger til grund for Kommissionens beskyldning

- pålæggelse af kollektivt ansvar

- tilsidesættelse af ret til kontradiktion som følge af utilstrækkelig adgang til Kommissionens sagsakter

- overtrædelsen er urigtigt tilskrevet appellanten, betragtet som holdingselskab i en koncern, og Rettens urigtige udelukkelse af relevansen af holdingselskabets omsætning ved fastsættelsen af bøden

- tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 som følge af en fejl begået af Retten med hensyn til forholdet mellem omsætningen i regnskabsåret forud for beslutning PVC II og bødens størrelse

- Kommissionens tilsidesættelse af rækkevidden af begrundelsespligten og af metoden til beregning af bøden

- urigtig fortolkning og anvendelse af fællesskabsretten og utilstrækkelig bedømmelse af beviserne med hensyn til forholdet mellem den bøde, der blev pålagt appellanten, og selskabets markedsandel

- tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bøden.

30 Wacker-Chemie og Hoechst har fremført seks anbringende til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement

- ufuldstændig undersøgelse af de faktiske omstændigheder

- den appellerede doms præmisser er selvmodsigende og utilstrækkelige for så vidt angår gennemgangen af bevisdokumenterne

- urigtig gengivelse af beviselementer

- nødvendighed af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I

- tilsidesættelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

31 ICI har i det væsentlige fremført ni anbringender til støtte for ophævelse af den appellerede dom:

- tilsidesættelse af den materielle retskraft

- tilsidesættelse af princippet non bis in idem

- tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist

- ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for beslutning PVC I

- nødvendigheden af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I og den ufuldstændige karakter af de sagsakter, som blev forelagt kommissærkollegiet til drøftelse i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC II

- urigtig begrundelse for at forkaste et anbringende om Kommissionens tilsidesættelse af traktatens artikel 190 for så vidt angår dens afgørelse om at vedtage beslutning PVC II efter annullationen af beslutning PVC I

- tilsidesættelse af forretningshemmeligheden og retten til kontradiktion

- forældelse af forfølgning

- Rettens manglende annullation eller nedsættelse af bøden som følge af tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist.

V - Appellerne

32 Efter at have hørt parterne og generaladvokaten herom bør sagerne, som har forbindelse med hinanden, forenes med henblik på dommen i overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens procesreglement.

A - Anbringender vedrørende proceduren og formforskrifter

1. Montedisons, Wacker-Chemies og Hoechsts anbringende om tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement

33 Montedison, Wacker-Chemie og Hoechst har anført, at Rettens Tredje Udvidede Afdeling, som har afsagt den appellerede dom, kun var sammensat af tre medlemmer, mens Retten sattes af fem medlemmer under den mundtlige forhandling.

34 De har gjort gældende, at Retten således har fraveget den normale sammensætning af en udvidet afdeling, idet den har foretaget en urigtig anvendelse af procesreglementets artikel 32, stk. 1. Retten har anset et medlem af denne afdeling, der var fratrådt ved udløbet af sin embedsperiode den 17. september 1998, efter den mundtlige forhandling, som havende forfald i denne bestemmelses forstand. Det tilfælde, som vedrører udløbet af en dommers embedsperiode, henhører imidlertid ikke under den anvendte bestemmelse. Den appellerede dom er således blevet afsagt af en afdeling, der ikke var lovligt sammensat, hvilket udgør en tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement.

35 Det bemærkes, at Retten i medfør af artikel 10, stk. 1, i sit procesreglement opretter afdelinger af sin midte bestående af tre eller fem dommere.

36 I medfør af artikel 15 i EF-statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 44 finder anvendelse på Retten, kan Rettens afgørelse kun gyldigt træffes af et ulige antal dommere, og afgørelser truffet af afdelinger, bestående af tre eller fem dommere, er kun gyldige, hvis de træffes af tre dommere.

37 Det bestemmes i artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement, at er der på grund af forfald et lige antal dommere til stede, deltager den dommer, der har den laveste anciennitet, ikke i rådslagningen og afstemningen, medmindre han er den refererende dommer. Er dette tilfældet, deltager den dommer, der er placeret umiddelbart over ham i rangfølgen, ikke i rådslagningen og afstemningen.

38 Den nævnte artikel præciserer således de nærmere regler for iværksættelsen af reglerne i artikel 15 i EF-statutten for Domstolen. Med henblik på anvendelsen af disse regler er det forhold, at et forfald er endeligt eller midlertidigt, ikke afgørende. Såfremt et midlertidigt forfald begrunder ændring af sammensætningen, således at antallet af medlemmer forbliver ulige, forholder det sig så meget desto mere på samme måde i tilfælde af endeligt forfald, der f.eks. skyldes udløbet af et medlems embedsperiode.

39 I det foreliggende tilfælde har Rettens Tredje Udvidede Afdeling, kun sammensat af tre dommere, således lovligt kunnet træffe afgørelse, efter at embedsperioden for en af de fem medlemmer, som afdelingen oprindeligt bestod af, udløb efter den mundtlige forhandling.

40 Det følger heraf, at det gennemgåede anbringende ikke kan lægges til grund.

2. LVM's, DSM's, Enichems og ICI's anbringende om tilsidesættelse af den materielle retskraft

41 LVM, DSM, Enichem og ICI har for Retten gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne vedtage beslutning PVC II uden at tilsidesætte den materielle retskraft af Domstolens dom af 15. juni 1994.

42 De har gjort gældende, at Retten i præmis 77 ff. i den appellerede dom har tilsidesat princippet om den materielle retskraft, idet den har forkastet deres anbringende herom.

43 Ifølge appellanterne har Domstolen, der traf afgørelse om tvisten i henhold til artikel 54 i EF-statutten for Domstolen, efter at have ophævet Rettens dom af 27. februar 1992, i sin dom af 15. juni 1994 truffet endelig afgørelse om alle de af de pågældende virksomheder fremførte anbringender.

44 Det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 77 med rette har udtalt, at retskraften kun vedrører de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til (Domstolens dom af 19.2.1991, sag C-281/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 347, præmis 14, og Domstolens kendelse af 28.11.1996, sag C-277/95 P, Lenz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6109, præmis 50).

45 Retten har dernæst i den appellerede doms præmis 78 fastslået, at Domstolen i sin dom af 15. juni 1994 havde konkluderet, at Retten havde begået en retlig fejl ved at erklære beslutning PVC I for en nullitet, og at Rettens dom af 27. februar 1992 følgelig burde ophæves. Den har dernæst i den appellerede doms præmis 78 og 81 udtalt, at Domstolen, der traf endelig afgørelse om tvisten i medfør af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen, havde annulleret beslutning PVC I på grund af tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter med den begrundelse, at Kommissionen havde tilsidesat artikel 12, stk. 1, i sin forretningsorden ved at undlade at stadfæste beslutning PVC I på den i nævnte artikel foreskrevne måde.

46 Retten har derfor med rette i den appellerede doms præmis 82 heraf udledt, at Domstolens dom af 15. juni 1994, der udtrykkeligt havde afvist nødvendigheden af at tage stilling til sagsøgernes øvrige anbringender, ikke havde taget stilling til disse.

47 Retten har med rette i den appellerede doms præmis 84 tilføjet, at når Domstolen selv træffer endelig afgørelse om tvisten i medfør af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen ved at tage et eller flere af appellanternes anbringender til følge, tager den ikke ipso jure stilling til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, som appellanterne har påberåbt sig.

48 Herefter indebar Domstolens dom af 15. juni 1994 kun en forpligtelse for Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF), hvorefter den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, har pligt til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af Domstolens dom, nemlig en pligt til at fjerne den faktisk konstaterede ulovlighed i den retsakt, der skal træde i stedet for den annullerede retsakt (jf. i denne retning dom af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 99/86, 193/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181, præmis 28).

49 LVM og DSM kan ikke hævde, at EF-traktatens artikel 174, stk. 2 (nu artikel 231, stk. 2, EF), desuden var til hinder for, at Kommissionen vedtog en ny beslutning. Denne bestemmelse er nemlig ikke relevant i denne sag. Den omhandler kun muligheden for, at Domstolen udtrykkeligt kan opretholde bestemte virkninger af en retsakt, som den annullerer, mens det i denne sag undersøgte tilfælde henhører under traktatens artikel 176.

50 LVM og DSM kan heller ikke påberåbe sig dommen af 23. oktober 1974, sag 17/74, Transocean Marine Paint mod Kommissionen (Sml. s. 1063), hvori Domstolen efter delvis at have annulleret en beslutning fra Kommissionen hjemviste sagen til Kommissionen. Denne dom kan ikke fortolkes modsætningsvis, således at den i mangel af en udtrykkelig hjemvisning udelukker enhver mulighed for, at den pågældende institution kan fjerne den konstaterede ulovlighed eller, i tilfælde af fuldstændig annullation, kan erstatte den annullerede retsakt med en ny beslutning. Den omstændighed, at Fællesskabets retsinstanser hjemviser eller ikke hjemviser en sag til den pågældende institution, kan ikke ændre rækkevidden af den forpligtelse, som pålægges sidstnævnte ved traktatens artikel 176.

51 Enichem har anført, at virksomhedens analyse bekræftes af artikel 17 i forordning nr. 17, som tillægger Domstolen fuld prøvelsesret i sager anlagt til prøvelse af beslutninger, hvorved Kommissionen fastsætter en bøde. I et sådant tilfælde behandler Domstolen hele den sag, som indbringes for den. Dette har den gjort i det foreliggende tilfælde, således som det fremgår af præmis 56 i dommen af 15. juni 1994, der indeholder en opregning af de fremførte formelle og materielle anbringender. Når Domstolen ikke har givet noget holdepunkt med hensyn til sagens fortsættelse, f.eks. ved at hjemvise den til Retten, har nævnte dom omfattet samtlige momenter, der blev fremført for den.

52 Dette argument kan ikke lægges til grund. Artikel 17 i forordning nr. 17 vedrører kun intensiteten af den kontrol, der udøves af Fællesskabets retsinstanser med hensyn til de sanktioner, der anvendes på konkurrenceområdet, og som de kan ophæve, nedsætte eller forhøje. Den kompetence, som de alene er blevet tildelt på dette punkt, indebærer ikke, at den udøvede legalitetskontrol i øvrigt dækker alle de påberåbte anbringender, når Fællesskabets retsinstanser kun har taget stilling til nogle af disse.

53 Det følger heraf, at det gennemgåede anbringende ikke kan lægges til grund.

3. LVM's, DSM's og ICI's anbringende om tilsidesættelse af princippet non bis in idem

54 LVM, DSM og ICI har for Retten gjort gældende, at Kommissionen havde tilsidesat princippet non bis in idem ved at vedtage en ny beslutning, efter at Domstolen havde annulleret beslutning PVC I.

55 De har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 96 har udtalt, at en virksomhed ikke kan retsforfølges af Kommissionen på grundlag af forordning nr. 17 og nr. 99/63 for tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler eller pålægges en bøde af Kommissionen under henvisning til en konkurrencebegrænsende adfærd, som Retten eller Domstolen allerede har fastslået er eller ikke er bevist af Kommissionen. De kritiserer imidlertid Retten for, at den derefter i den appellerede doms præmis 97 og 98 har udtalt, dels at beslutning PVC II som følge af annullationen af beslutning PVC I ikke havde pålagt appellanterne to sanktioner for samme overtrædelse, dels at Kommissionen ikke to gange havde forfulgt appellanterne for samme forhold, eftersom Domstolens dom af 15. juni 1994 ikke havde taget stilling til nogen af de realitetsanbringender, som de havde påberåbt sig.

56 Ifølge LVM og DSM finder princippet non bis in idem anvendelse i tilfælde af annullation af en første beslutning, uanset om denne annullation er sket på grund af mangel på beviser eller på grund af tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. Princippet tilsigter nemlig at beskytte virksomheden mod at blive forfulgt to gange eller at blive pålagt to sanktioner, uanset årsagen til, at den første forfølgning ikke har ført til noget resultat. Denne fortolkning bekræftes af artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMK«), som i mellemtiden er trådt i kraft og er affattet således: »Under en og samme stats jurisdiktion skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og strafferetspleje.« Ved Domstolens dom af 15. juni 1994 er appellanterne imidlertid blevet »frikendt« i sidstnævnte bestemmelses forstand.

57 ICI har endvidere gjort gældende, at princippet non bis in idem, som er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, der finder anvendelse på konkurrenceretten (dom af 14.12.1972, sag 7/72, Boehringer Mannheim mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 323, org.ref.: Rec. s. 1281), er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til EMK. ICI kritiserer Retten for, at den med henblik på at forkaste det anbringende, som udledes af dette princip, har udtalt, at ICI var fritaget for at erlægge den bøde, der var blevet pålagt ved beslutning PVC I, efter at denne var blevet annulleret. Ifølge ICI var denne omstændighed irrelevant. Det afgørende spørgsmål var, om beslutning PVC II var baseret på samme adfærd som den, der var omhandlet i Domstolens dom af 15. juni 1994 (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, Gradinger-dommen af 23.10.1995, serie A, nr. 328 C, § 55). Det har imidlertid ikke været tilfældet i denne sag.

58 ICI har desuden gjort gældende, at artikel 4 i protokol nr. 7 til EMK finder anvendelse i tilfælde af endelig domfældelse, dvs. når der ikke længere eksisterer ordinære retsmidler, eller når parterne har udtømt disse eller ladet fristerne herfor udløbe. Dette er netop tilfældet i den foreliggende sag, idet appellanten efter Domstolens dom af 15. juni 1994 ikke har rådet over noget retsmiddel.

59 Det bemærkes, således som det fremgår af præmisserne til den appellerede dom, at princippet non bis in idem, der er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til EMK, på konkurrenceområdet forbyder, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes.

60 Anvendelsen af dette princip forudsætter således, at der er truffet afgørelse om overtrædelsens rigtighed, eller at lovligheden af den med hensyn hertil foretagne vurdering er blevet kontrolleret.

61 Princippet non bis in idem forbyder således kun, at der foretages en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed, som har til følge, at der anvendes enten endnu en sanktion, som føjes til den første, i det tilfælde, hvor der atter fastslås at foreligge ansvar, eller en første sanktion i det tilfælde, hvor det ansvar, som ikke antages at foreligge i henhold til den første beslutning, fastslås at foreligge ved den anden beslutning.

62 Princippet er derimod ikke i sig selv til hinder for, at der atter foretages forfølgning vedrørende samme konkurrencefordrejende adfærd, når en første beslutning er blevet annulleret af formelle grunde, uden at der er blevet truffet afgørelse om realiteten med hensyn til de kritiserede omstændigheder, idet annullationsbeslutningen i så fald ikke udgør en »frifindelse« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes på det sanktionsretlige område. I et sådant tilfælde føjer de sanktioner, der pålægges ved den nye beslutning, sig ikke til dem, der er pålagt ved den annullerede beslutning, men træder i stedet for disse.

63 Eftersom Domstolen i sin dom af 15. juni 1994 havde annulleret beslutning PVC I, herunder de pålagte sanktioner, uden at tage stilling til nogle af de realitetsanbringender, som sagsøgerne havde påberåbt sig, er det derfor med rette, at Retten har fastslået, at Kommissionen ved at vedtage beslutning PVC II efter afhjælpning af den påtalte formelle mangel hverken havde pålagt sanktioner eller iværksat forfølgning to gange mod virksomhederne for den samme udviste adfærd.

64 LVM og DSM har endvidere gjort gældende, at Retten - idet den i forbindelse med gennemgangen af anbringendet om tilsidesættelse af princippet non bis in idem antog, at beslutning PVC I måtte anses for aldrig at have eksisteret, efter at den var blevet annulleret - har anvendt en argumentation, som er i strid med den, der blev udviklet i den appellerede doms præmis 1100 med hensyn til et anbringende om forældelse.

65 Dette klagepunkt er ikke begrundet. Det retsspørgsmål, som Retten tog stilling til i præmis 1100 i den appellerede dom, vedrørte de betingelser om suspension af forældelse, der er fastsat i artikel 3 i Rådets forordning (EØF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1), hvorefter »forældelse suspenderes, så længe en sag om Kommissionens beslutning verserer for De Europæiske Fællesskabers Domstol«.

66 Retten har i præmis 1098 i den appellerede dom understreget, at selve formålet med denne artikel er at muliggøre en suspension af forældelsen, når Kommissionen er forhindret i at gribe ind af objektive grunde, som ikke kan tilskrives Kommissionen, men som netop er kædet sammen med det forhold, at der verserer en sag.

67 Med tilføjelsen i præmis 1100 i den appellerede dom om, at »det er selve den omstændighed, at en sag verserer for Retten eller Domstolen, der er begrundelse for suspensionen, og ikke de konklusioner, som disse retsinstanser når frem til i deres domme«, har Retten kun konstateret, at suspensionsmekanismen i henhold til forordning nr. 2988/74 er uafhængig af virkningen af en dom om annullation af beslutningen. Retten har endvidere i samme præmis i den appellerede dom udtalt, at suspensionsmekanismen nemlig kun har mening, såfremt Kommissionens beslutning faktisk annulleres, dvs. når denne beslutning derefter anses for aldrig at have eksisteret.

68 Det er således uden selvmodsigelse, at Retten med hensyn til to forskellige spørgsmål dels har taget hensyn til annullationsdommens virkning for beslutning PVC I for så vidt angår princippet non bis in idem, dels har taget hensyn til selve eksistensen af den sag, der verserer for Fællesskabets retsinstanser, uafhængig af annullationsdommens indhold og dennes virkning for beslutning PVC I for så vidt angår suspensionsmekanismen for forældelse.

69 Det følger heraf, at det gennemgåede anbringende ikke kan lægges til grund.

4. LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem og ICI's anbringende om ugyldighed af proceduremæssige foranstaltninger forud for vedtagelsen af beslutning PVC I

70 LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem og ICI har for Retten gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I havde berørt alle de forberedende foranstaltninger med hensyn til beslutningen. Disse foranstaltninger har således ikke gyldigt kunnet udgøre forberedende foranstaltninger med hensyn til beslutning PVC II.

71 De har kritiseret Retten for, at den i præmis 183-193 i den appellerede dom har forkastet det tilsvarende anbringende, idet den har antaget, at de forberedende foranstaltninger med hensyn til beslutning PVC I ikke berørtes af annullationen af denne.

72 Retten har herved under henvisning til fast retspraksis, hvorefter det er præmisserne i en annullationsdom, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed (dommen i sagen Asteris m.fl. mod Kommissionen, præmis 27, og dom af 12.11.1998, sag C-415/96, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 6993, præmis 31), med rette udtalt i præmis 184 i den appellerede dom, at for at bestemme rækkevidden af Domstolens dom af 15. juni 1994 skulle der tages hensyn til denne doms præmisser.

73 Annullationen af en fællesskabsretsakt berører ikke nødvendigvis de forberedende retsakter (dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 32), idet den procedure, som tilsigter at erstatte den annullerede retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte (dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 31).

74 Retten har imidlertid i præmis 189 i den appellerede dom udtalt, at Domstolen ved sin dom af 15. juni 1994 havde annulleret beslutning PVC I på grund af en procedurefejl, som udelukkende vedrørte de nærmere omstændigheder ved Kommissionens endelige vedtagelse af denne beslutning.

75 Retten har således med føje heraf kunnet udlede, at eftersom den konstaterede procedurefejl var indtrådt på det sidste trin i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC I, havde annullationen ikke berørt gyldigheden af de forberedende foranstaltninger til den beslutning, som lå forud for det trin, hvor denne fejl var blevet konstateret (jf. med hensyn til et direktiv dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, præmis 34).

76 Det følger heraf, at det gennemgåede anbringende ikke kan lægges til grund.

5. Samtlige appellanters anbringender om nødvendigheden af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I, og ICI's anbringende om den ufuldstændige karakter af de sagsakter, der blev forelagt kommissærkollegiet i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC II

77 Appellanterne har for Retten i det væsentlige gjort gældende, at selv om den fejl, der blev konstateret ved Domstolens dom af 15. juni 1994, var indtrådt på det sidste trin i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC I, krævede Kommissionens afhjælpning af denne fejl, at bestemte proceduremæssige garantier blev respekteret inden vedtagelsen af beslutning PVC II, idet denne udgjorde en ny beslutning. Det er således blevet gjort gældende for Retten, at den administrative procedure enten burde have været gentaget fuldt ud fra meddelelsen af klagepunkter, eller burde have indebåret en ny høring af de berørte virksomheder, en ny forelæggelse for Det Rådgivende Udvalg og en ny indgriben fra høringskonsulenten. ICI har desuden gjort gældende, at under disse omstændigheder indeholdt de sagsakter, der blev forelagt kommissærkollegiet, ikke dokumenter, som, såfremt de havde været udfærdiget, ville have gjort det muligt at vedtage en beslutning under fuldt kendskab til de retlige og faktiske spørgsmål, som bestemt ville være blevet rejst.

78 Appellanterne har i forbindelse med appellen kritiseret Retten for ikke at have lagt deres argumenter med hensyn til disse forskellige punkter til grund, som bør undersøges successivt.

a) Den manglende fremsendelse af en ny meddelelse af klagepunkter

79 Montedison har anført, at Kommissionen i medfør af forordning nr. 17 og nr. 99/63 burde have indledt en ny administrativ procedure begyndende med en ny meddelelse af klagepunkter, inden den vedtog beslutning PVC II, idet denne udgjorde en ny beslutning, selv om dens indhold var identisk med indholdet af beslutning PVC I.

80 Det fremgår herved af undersøgelsen i denne doms præmis 41-53 af anbringendet om tilsidesættelse af den materielle retskraft, at annullationen af beslutning PVC I ved Domstolens dom af 15. juni 1994 ikke har berørt gyldigheden af de tidligere proceduremæssige foranstaltninger, og navnlig ikke meddelelsen af klagepunkter.

81 Kommissionen var derfor ikke allerede som følge af denne annullation forpligtet til at tilstille de pågældende virksomheder en ny meddelelse af klagepunkter.

82 Montedisons klagepunkt kan derfor ikke lægges til grund.

b) Den manglende foranstaltning af en ny høring af berørte virksomheder

83 Alle appellanterne har gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I med henblik på vedtagelsen af beslutning PVC II indebar, at det var nødvendigt at foretage en ny høring af virksomheder i medfør af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17. LVM og DSM har anført, at denne nødvendighed fremgik af det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion, som ikke kan afgrænses og end mindre begrænses ved bestemmelser i den afledte ret, eftersom fællesskabsrettens grundlæggende principper har forrang.

84 Appellanterne kritiserer således Retten for, at den i præmis 251 og 252 i den appellerede dom har fastslået, at en ny høring ikke var påkrævet i mangel af nye klagepunkter.

85 Det skal herved fastslås, at Retten med rette har udtalt i præmis 246 i den appellerede dom, at det er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, at der skal indrømmes ret til kontradiktion i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, og dette princip skal overholdes, også når der er tale om en procedure af administrativ karakter (dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 9).

86 Retten har endvidere med rette udtalt i præmis 247 i den appellerede dom, at artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og artikel 4 i forordning nr. 99/63 i medfør af dette princip foreskriver, at Kommissionen i sin endelige beslutning kun må tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig.

87 Retten har derfor i præmis 249 i den appellerede dom heraf kunnet udlede, at retten til kontradiktion indebærer, at hver berørt virksomhed eller sammenslutning af virksomheder får lejlighed til at udtale sig om de klagepunkter, som Kommissionen i sin endelige beslutning, hvori overtrædelsen af konkurrencereglerne konstateres, agter at fremføre mod dem. Retten har ikke herved stadfæstet, at de afledte bestemmelser i forordning nr. 17 og nr. 99/63 begrænser det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion, men har nøjagtig gengivet indholdet heraf på konkurrencerettens område.

88 Ved dernæst at fastslå, at beslutning PVC II ikke indeholdt noget nyt klagepunkt i forhold til beslutning PVC I, har Retten således - uden at begå en retlig fejl - i præmis 252 i den appellerede dom fastslået, at en ny høring ikke var påkrævet forud for beslutning PVC II.

89 Der er derfor forgæves fremsat tre rækker argumenter med henblik på at anfægte denne konstatering.

90 LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem og ICI har for det første anført, at en ny høring ville have gjort det muligt for dem med fordel at fremføre bemærkninger vedrørende de følger, der skal drages af annullationen af beslutning PVC I. De ville således have kunnet udtale sig om nødvendigheden og hensigtmæssigheden af selve vedtagelsen af beslutning PVC II, om spørgsmål vedrørende den periode, der er forløbet, retskraften, princippet non bis in idem, udviklingen i retspraksis efter vedtagelsen af beslutning PVC I og den nødvendige aktindsigt, som er forbundet med genoptagelsen af proceduren, forpligtelsen for høringskonsulenten til at undersøge bestemte spørgsmål, forpligtelsen til at høre Det Rådgivende Udvalg, virkningerne af artikel 20 i forordning nr. 17 og udviklingen af PVC-markedet siden 1988.

91 Hvad angår nødvendigheden og hensigtmæssigheden af at vedtage en ny beslutning efter annullationen af beslutning PVC I bemærkes, at kravet om en ret til at fremsætte bemærkninger herom falder uden for området for udøvelse af retten til forsvar som fastlagt ved ovennævnte fællesskabsretlige princip, organiseret ved forordning nr. 17 og nr. 99/63 og afgrænset ved spørgsmålene om rigtigheden og relevansen af de påberåbte forbehold og omstændigheder og de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af konkurrenceretten (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 11). Retten til kontradiktion er imidlertid blevet overholdt forud for vedtagelsen af beslutning PVC I. I forbindelse med de oprindelige høringer har de berørte virksomheder været i stand til at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, som Kommissionen havde fremsat, og som derefter blev anvendt som vurderingsgrundlag med henblik på vedtagelsen af beslutning PVC II.

92 Hvad angår eventuelle udviklinger i retspraksis eller den økonomiske sammenhæng kan de ikke i sig selv nødvendiggøre nye høringer i større omfang, end hvis de var indtruffet under en administrativ procedure forud for en endelig beslutning.

93 Med hensyn til de retsspørgsmål, der kan opstå i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 176, såsom spørgsmål om den periode, der er forløbet, muligheden for at genoptage forfølgning, den aktindsigt, som er forbundet med genoptagelsen af proceduren, høringskonsulenten og Det Rådgivende Udvalgs indgriben samt de eventuelle følgevirkninger af artikel 20 i forordning nr. 17, kræver disse heller ikke nye høringer, for så vidt som de ikke ændrer indholdet af klagepunkterne, der i givet fald kun kan undergives en senere retslig kontrol.

94 For det andet har LVM og DSM anfægtet Rettens udtalelse om, at beslutning PVC II ikke indeholder noget nyt klagepunkt i forhold til beslutning PVC I. De har herved påberåbt sig de »vigtige ændringer«, som er blevet foretaget ved beslutning PVC II i forhold til beslutning PVC I, nemlig en ny konklusion, ændringer af den faktiske og retlige begrundelse samt et nyt kapitel om forældelse. LVM og DSM er mere generelt af den opfattelse, at det juridisk relevante kriterium ikke er muligheden for at kvalificere »klagepunkter« som nye forhold og omstændigheder, men udelukkende spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger nye forhold og omstændigheder, hvorom virksomhederne endnu ikke har udtalt sig. I det foreliggende tilfælde omfattede de nye elementer de spørgsmål, der er omhandlet i denne doms præmis 90, med hensyn til hvilke appellanterne har villet fremsætte bemærkninger, samt de ændringer, som er indeholdt i beslutning PVC II.

95 Elf Atochem har anført, at Kommissionen burde have afholdt nye høringer alene på grund af den omstændighed, at beslutning PVC II ifølge appellanten indeholdt »nye elementer« i forhold til beslutning PVC I. For det første skelnede beslutning PVC II i forhold til Norsk Hydro og Solvay, som ikke længere pålægges sanktioner. For det andet er de to selskaber ikke desto mindre stadig impliceret som følge af den kollektive adfærd, der gøres gældende mod de virksomheder, som er adressater for beslutning PVC II, således at Kommissionens to successive beslutninger vedrører påståede karteller eller kollektiv samordnet praksis, hvis deltagere i 1994 er forskellige fra deltagerne i 1988. For det tredje indeholder beslutning PVC II udtalelser om forældelsen for at begrunde retten til at vedtage en ny beslutning. Under alle omstændigheder er det ifølge Elf Atochem af ringe betydning, om den nye beslutning indeholder nye klagepunkter eller ej. En ny høring er altid nødvendig. Kommissionen kan ikke blot gentage klagepunkterne fra en tidligere annulleret beslutning. Enhver beslutning, som vedtages af Kommissionen, indeholder selvstændige klagepunkter.

96 Det bemærkes herved, at i modsætning til det af LVM og DSM fremførte, svarer de eksisterende forskelle mellem konklusionerne i beslutning PVC I og beslutning PVC II samt udtalelserne vedrørende spørgsmålet om forældelse ikke til et nyt klagepunkt, som Kommissionen burde have anvendt i beslutning PVC II. For så vidt angår de påberåbte faktiske og retlige ændringer har appellanterne ikke angivet de ændringer, som ifølge dem karakteriserer hensyntagen til nye klagepunkter, og har heller ikke godtgjort, hvorledes disse ændringer faktisk skulle forholde sig til sådanne klagepunkter.

97 I modsætning til det af LVM, DSM og Elf Atochem anførte, nødvendiggør den blotte eksistens af forskelle mellem Kommissionens to successive beslutninger desuden ikke i sig selv nye høringer, eftersom disse forskelle ikke indebærer hensyntagen til nye klagepunkter.

98 Når Kommissionen som følge af annullationen af en beslutning på konkurrenceområdet vælger at afhjælpe den eller de konstaterede ulovligheder og at vedtage en identisk beslutning, som ikke er behæftet med disse ulovligheder, vedrører denne beslutning de samme klagepunkter, hvorom virksomhederne allerede har udtalt sig. Elf Atochem kan derfor ikke hævde, at hver af beslutningerne PVC I og PVC II vedrører selvstændige klagepunkter.

99 Det må desuden fastslås, at forskellene mellem beslutningerne PVC I og PVC II med hensyn til Norsk Hydro og Solvay alene er følgerne af ordningen med søgsmålsadgang i forhold til en beslutning vedtaget på konkurrenceområdet over for flere virksomheder.

100 En sådan beslutning skal, selv om den er affattet og offentliggjort i form af én enkelt beslutning, forstås som en samling af individuelle beslutninger, der i forhold til hver af de virksomheder, som er adressater herfor, fastslår den eller de overtrædelser, som lægges til grund over for virksomheden og i givet fald pålægger den en bøde. Den kan kun annulleres for så vidt angår de adressater, der har fået medhold i deres søgsmål for Fællesskabets retsinstanser, og den forbliver bindende over for de adressater, der ikke har anlagt annullationssøgsmål (jf. i denne retning dom af 14.9.1999, sag C-310/97 P, Kommissionen mod AssiDomän Kraft Products m.fl., Sml. I, s. 5363, præmis 49 ff.).

101 I det foreliggende tilfælde har Solvay imidlertid ikke anlagt sag til prøvelse af beslutning PVC I, og Norsk Hydros søgsmål til prøvelse heraf er blevet afvist ved ovennævnte kendelse i sagen Norsk Hydro mod Kommissionen.

102 Da beslutning PVC I er blevet endelig i forhold til disse to virksomheder, kunne de heller ikke længere være adressater for beslutning PVC II. For så vidt som de var berørt af de klagepunkter, som i denne henseende var fremført mod alle de virksomheder, der oprindelig var inddraget, har deres respektive rolle imidlertid kunnet tages i betragtning af Kommissionen i beslutning PVC II, for så vidt som de vedrørte klagepunkterne mod adressaterne for denne anden beslutning, med henblik på at konstatere de overtrædelser, der blev gjort gældende mod nævnte adressater, hver især inden for grænserne af vedkommendes eget ansvar. Beslutningerne PVC I og PVC II vedrører derfor ikke karteller eller kollektiv samordnet praksis, hvis berørte medlemmer i 1994 er forskellige fra de berørte medlemmer i 1988. De omhandler de samme karteller eller samordnede adfærd vedrørende de samme virksomheder, der alene som følge af virkningen af proceduremæssige regler er blevet pålagt sanktioner inden for rammerne af to efterfølgende beslutninger.

103 Hvad angår udtalelserne om forældelse, der ifølge Elf Atochem i beslutning PVC II udgør en tredje forskel i forhold til beslutning PVC I, har de klart ikke noget at gøre med et helt nyt klagepunkt, som ikke vedrører andre former for adfærd end dem, med hensyn til hvilke virksomhederne allerede har udtalt sig.

104 Endelig har Wacker-Chemie og Hoechst kritiseret Retten for at have udelukket nødvendigheden af nye høringer i mangel af nye klagepunkter, selv om beslutning PVC II har forlænget varigheden af den konstaterede overtrædelse, ikke har noget grundlag med hensyn til det i artikel 2 indeholdte påbud om at bringe overtrædelsen til ophør, og selv om den ikke fastsætter bødens størrelse i overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

105 Hvad angår varigheden af den konstaterede overtrædelse er den alene som følge af datoen for vedtagelsen af beslutning PVC II blevet forlænget med femethalvt år i forhold til den overtrædelse, der blev fastslået på tidspunktet for vedtagelsen af beslutning PVC I.

106 Det må herved imidlertid fastslås, at artikel 1 og 3 i beslutning PVC II, der ligesom artikel 1 og 3 i beslutning PVC I har fastslået appellanternes deltagelse i den konstaterede overtrædelse og pålagt disse virksomheder bøder, skal læses i lyset af de betragtninger, som understøtter dem. Hvad navnlig angår Wacker-Chemie og Hoechst præciseres det imidlertid i betragtning 54 til beslutning PVC I og PVC II, at bødernes størrelse er blevet fastsat på grundlag af en deltagelse i kartellet »mindst indtil maj 1984«. Følgelig har vedtagelsen den 27. juli 1994 af beslutning PVC II ikke haft til virkning at forlænge varigheden af den bødebelagte overtrædelse i forhold til beslutning PVC I, idet varigheden af den deltagelse, som faktisk er blevet lagt til grund, har været den samme.

107 Hvad angår påbuddet om at bringe overtrædelsen til ophør, har Wacker-Chemie og Hoechst anført, at dette forudsætter bevis for, at overtrædelsen er blevet fortsat på tidspunktet for vedtagelsen af beslutning PVC II, og at den omstændighed, at der var forløbet noget tid, i mangel af et sådant bevis havde medført, at der ikke længere forelå et retsgrundlag for påbud. De har desuden gjort gældende, at de endeligt havde bragt deres aktivitet på PVC-markedet til ophør forud for vedtagelsen af beslutning PVC II, således at de ikke kunne pålægges at bringe en overtrædelse til ophør.

108 Det må imidlertid herved fastslås, at Kommissionen i betragtning 50 til beslutningerne PVC I og PVC II har udtalt, at den, selv om nogle virksomheder havde afgivet visse tilsagn under den administrative procedure, ikke vidste, »hvorvidt møderne eller i det mindste en vis kommunikation mellem virksomhederne om priser og mængder faktisk [var] ophørt«. Kommissionen har derfor konkluderet, at det er nødvendigt, »at enhver beslutning indeholder et formelt krav om, at de virksomheder, som stadig opererer i PVC-sektoren, bringer overtrædelsen til ophør«. Dette er grunden til, at den ved artikel 2 i beslutning PVC II har pålagt virksomhederne, ligesom tidligere ved artikel 2 i beslutning PVC I, straks at bringe overtrædelserne til ophør, »såfremt dette ikke allerede er sket«. Påbuddet var således kun rettet til de virksomheder, som i givet fald stadig fortsatte overtrædelsen på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen. Ligesom ved beslutning PVC I var påbuddet i henhold til beslutning PVC II således helt uden genstand i forhold til virksomheder, der havde bragt overtrædelsen til ophør på tidspunktet for dens vedtagelse. Den var ligeledes uden genstand i forhold til Wacker Chemie og Hoechst, selv om disse virksomheder, således som de har hævdet, endelig har bragt deres aktivitet på det pågældende marked til ophør, for så vidt som artikel 2 i beslutning PVC II, ligesom artikel 2 i beslutning PVC I, omhandler virksomheder, »som stadig opererer i PVC-sektoren«.

109 Hvad endelig angår fastsættelsen af bøden har Wacker Chemie og Hoechst gjort gældende, at en bøde, der pålægges længe efter de kritiserede forhold, ikke nødvendigvis bør føre til samme resultat som en sanktion, der pålægges umiddelbart efter overtrædelsen, og at Kommissionen burde fastlægge omsætningen i det sidste regnskabsår forud for beslutning PVC II i overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, hvorefter der højst kan pålægges en bøde på 10% af omsætningen i det sidste forudgående regnskabsår.

110 Det skal herved bemærkes, at forpligtelsen til at tage hensyn til omsætningen i det forudgående regnskabsår foreligger på det trin, hvor Kommissionens endelige beslutning vedtages med henblik på fastlæggelse af bødens maksimumsbeløb. Nødvendigheden af at indhente oplysninger om denne omsætning fremstår således efter høringen af virksomhederne, hvis formål er at gøre det muligt for disse at fremsætte bemærkninger til de klagepunkter, der gøres gældende mod dem. Denne nødvendighed foreligger desuden kun, såfremt Kommissionen ved høringens afslutning anser overtrædelsen for godtgjort. Appellanternes argument er herefter ikke af relevans for, om der i det foreliggende tilfælde foreligger en forpligtelse til at foretage en ny høring.

111 Det følger af det ovenfor anførte, at klagepunktet vedrørende den omstændighed, at der ikke er blevet foretaget en ny høring af de berørte virksomheder, bør forkastes.

c) Den omstændighed, at der ikke er blevet foretaget en ny høring af Det Rådgivende Udvalg

112 Samtlige appellanter har gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I - med henblik på vedtagelsen af beslutning PVC II - indebar nødvendigheden af at foretage en ny høring af Det Rådgivende Udvalg i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17.

113 De har kritiseret Retten for, at den i den appellerede doms præmis 256 og 257 har fastslået, at en ny høring af Det Rådgivende Udvalg kun ville have været påkrævet, såfremt en ny høring i sig selv havde været nødvendig.

114 Det bemærkes herved, at artikel 1 i forordning nr. 99/63 bestemmer følgende:

»Forinden Kommissionen rådfører sig med Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, indhenter den de i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 omhandlede udtalelser.«

115 Retten har i præmis 256 i den appellerede dom med rette udtalt, at det fremgår af denne bestemmelse, at en høring af de berørte virksomheder og Det Rådgivende Udvalg er nødvendige i de samme tilfælde (dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, præmis 54).

116 Det er imidlertid allerede blevet fastslået i denne sag, dels at annullationen af beslutning PVC I ikke berørte gyldigheden af administrative proceduremæssige foranstaltninger forud for vedtagelsen af denne beslutning, dels at den ikke nødvendiggjorde nye høringer.

117 Beslutning PVC II efterfulgte således i overensstemmelse med artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17, og artikel 1 i forordning nr. 99/63 faktisk en procedure med konstatering af overtrædelse af traktatens artikel 85, og der var forud foretaget de foreskrevne høringer af virksomheder samt af Det Rådgivende Udvalg den 1. december 1988.

118 Herefter, og da beslutning PVC II ikke indeholdt væsentlige ændringer i forhold til beslutning PVC I, med hensyn til hvilken Det Rådgivende Udvalg var blevet hørt om det forudgående udkast i henhold til artikel 10, stk. 5, i forordning nr. 17, har Retten med føje i præmis 257 i den appellerede dom fastslået, at en ny høring af dette udvalg ikke var påkrævet (jf. tilsvarende med hensyn til høring af Europa-Parlamentet under lovgivningsproceduren, dom af 10.6.1997, sag C-392/95, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 3213, præmis 15).

119 Det følger heraf, at klagepunktet vedrørende den manglende nye høring af Det Rådgivende Udvalg bør forkastes.

d) Den omstændighed, at høringskonsulenten ikke har grebet ind

120 Degussa, Enichem og ICI har anført, at Kommissionen desuden skulle have ladet høringskonsulenten gribe ind; høringskonsulentens nye rolle var i mellemtiden blevet defineret ved Kommissionens afgørelse af 23. november 1990 om tilrettelæggelse af høringerne inden for rammerne af de i EØF-traktatens artikel 85 og 86 og i EKSF-traktatens artikel 65 og 66 fastlagte procedurer (Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, s. 334, herefter »afgørelsen af 23. november 1990«).

121 De har kritiseret Retten for i præmis 253 i den appellerede dom at have fastslået, at da Kommissionen ikke var forpligtet til at foretage en ny høring af de pågældende virksomheder, havde den ikke kunnet tilsidesætte bestemmelserne i sin afgørelse af 23. november 1990, der ikke fandt tidsmæssig anvendelse på den mundtlige fase af den administrative procedure, der var gået forud for vedtagelsen af beslutning PVC II.

122 Det bemærkes herved, at Kommissionen har oprettet stillingen som høringskonsulent med virkning fra den 1. september 1982 i henhold til en meddelelse med titlen »Meddelelse vedrørende bestemmelser om anvendelsen af EØF- og EKSF-traktaternes konkurrenceregler (EØF-traktatens artikel 85 og 86; EKSF-traktatens artikel 65 og 66), offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 25. september 1982 (EFT C 251, s. 2).

123 I nævnte meddelelse har Kommissionen defineret denne stilling i følgende vendinger:

»Høringskonsulenten har til opgave at sikre, at en høring afvikles korrekt, og derigennem bidrage til, at høringen og den eventuelle efterfølgende beslutning får en objektiv karakter. Han skal især sørge for, at der ved udarbejdelsen af udkastene til Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet tages behørigt hensyn til alle relevante faktiske omstændigheder, hvad enten disse er til fordel eller ugunst for de pågældende.

Han skal ved udøvelsen af sine funktioner sørge for, at retten til at varetage sit forsvar respekteres, idet han dog samtidig skal tage hensyn til kravet om, at konkurrencereglerne anvendes effektivt i overensstemmelse med gældende forordninger og de af Domstolen fastslåede principper.«

124 Høringskonsulentens opgaver er præciseret i en tekst, der blev offentliggjort som bilag til Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken, foråret 1983, hvis artikel 2 var affattet i tilsvarende vendinger som den oprindelige definition. Den nævnte tekst er blevet erstattet ved afgørelsen af 23. november 1990, hvis artikel 12 også var affattet i tilsvarende vendinger som den oprindelige definition.

125 Det fremgår af selve indholdet af høringskonsulentens opgave, som er blevet opfyldt i proceduren forud for vedtagelsen af beslutning PVC I, at den pågældende indgriben nødvendigvis var forbundet med høring af virksomhederne med henblik på en eventuel beslutning.

126 Da Retten med føje har fastslået, at en ny høring ikke var påkrævet efter annullationen af beslutning PVC I, har Retten således med rette i præmis 253 i den appellerede dom kunnet udlede, at en ny indgriben fra høringskonsulenten ikke længere var påkrævet i henhold til de betingelser, der er fastsat ved afgørelsen af 23. november 1990, som i mellemtiden var trådt i kraft.

127 Det følger heraf, at anbringendet om, at høringskonsulenten ikke på ny har grebet ind, bør forkastes.

e) Sammensætningen af den aktsamling, der blev forelagt kommissærkollegiet til behandling

128 ICI er af den opfattelse, at kommissærkollegiet som følge af fejlene ved den administrative procedure forud for vedtagelsen af beslutning PVC I ikke har kunnet gøre sig bekendt med samtlige relevante dokumenter, bl.a. en ny rapport fra høringskonsulenten og et nyt referat af resultaterne af høringen af Det Rådgivende Udvalg. Kommissærkollegiet, som var et andet end det, der havde vedtaget beslutning PVC I, har således ikke rådet over de dokumenter, som parterne indgav seks år tidligere, den rapport, som høringskonsulenten havde udarbejdet på det nævnte tidspunkt, og udtalelsen fra Det Rådgivende Udvalg, der også hidrørte fra 1988.

129 ICI har kritiseret Retten, fordi den i præmis 316 i den appellerede dom har forkastet dette anbringende.

130 Det bemærkes herved, at Retten i præmis 315 i den appellerede dom har udtalt, at Kommissionen efter Domstolens annullation af beslutning PVC I ikke havde begået nogen retlig fejl ved ikke at høre de berørte virksomheder på ny inden vedtagelsen af beslutning PVC II.

131 Det fremgår i øvrigt af denne doms præmis 122-127 og 114-119, at en ny indgriben fra høringskonsulenten og en ny høring af Det Rådgivende Udvalg ikke var påkrævet.

132 Under disse omstændigheder, og i modsætning til det af ICI anførte, skulle den aktsamling, der blev forelagt kommissærkollegiet, bl.a. ikke indeholde en ny rapport fra høringskonsulenten og et nyt referat af resultaterne af høringen af Det Rådgivende Udvalg.

133 Retten har således med føje i præmis 316 i den appellerede dom fastslået, at udgangspunktet for ICI's argumentation vedrørende sammensætningen af denne aktsamling var urigtig, hvorfor anbringendet var ubegrundet.

134 Det fre