ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

På denne baggrund har cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal princippet ne bis in idem, således som det sikres ved chartrets artikel 50, fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at den kompetente administrative myndighed i en medlemsstat pålægger en bøde for overtrædelse af EU-konkurrenceretten i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den samme juridiske person allerede har betalt en administrativ bøde fuldt ud, som den er blevet pålagt af den nationale tilsynsmyndighed for postvæsenet for en angivelig overtrædelse af postlovgivningen på grundlag af de samme eller tilsvarende forhold, for så vidt som betingelsen om, at den retsbeskyttede interesse skal være den samme, ikke er opfyldt, da den foreliggende sag vedrører to forskellige overtrædelser af to særskilte lovgivninger, der henhører under to særskilte retsområder? 2) Skal princippet ne bis in idem, således som det sikres ved chartrets artikel 50, fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at den kompetente administrative myndighed i en medlemsstat pålægger en bøde for overtrædelse af EU-konkurrenceretten i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den samme juridiske person allerede har betalt en administrativ bøde fuldt ud, som den er blevet pålagt af den nationale tilsynsmyndighed for postvæsenet for en angivelig overtrædelse af postlovgivningen på grundlag af de samme eller tilsvarende forhold, med den begrundelse, at en begrænsning af princippet ne bis in idem vil være berettiget, fordi konkurrencelovgivningen forfølger et komplementært mål af almen interesse, nemlig beskyttelse og opretholdelse af et system uden konkurrencefordrejning i det indre marked, og ikke går videre end det, der er hensigtsmæssigt og nødvendigt for at nå det mål, der legitimt forfølges med denne lovgivning, og/eller med henblik på at beskytte disse andre aktørers frihed til at oprette og drive egen virksomhed på grundlag af chartrets artikel 16?«
Dette direktivs artikel 9 med overskriften »Minimumskrav« fastsætter:

»1. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan anvende eller indføre love eller administrative bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne, eller kan tilskynde arbejdsmarkedets parter til eller give dem mulighed for at indgå kollektive overenskomster, som er gunstigere for arbejdstagerne.

2. Gennemførelsen af dette direktiv kan under ingen omstændigheder udgøre en tilstrækkelig begrundelse for en forringelse af det generelle beskyttelsesniveau for arbejdstagerne på de områder, der er omfattet af dette direktiv. Dette er ikke til hinder for, at medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter på baggrund af ændrede forhold kan vedtage love og administrative bestemmelser eller overenskomstmæssige bestemmelser, som afviger fra de bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af dette direktiv, forudsat at minimumskravene i dette direktiv overholdes.«
40

Det skal indledningsvis bemærkes, at de i hovedsagen omhandlede oplysninger, som vedrører offentliggørelsen af artikler om markedsrygter om påtænkte, offentlige overtagelsestilbud, omfatter to forskellige typer af fremtidige begivenheder, nemlig for det første offentliggørelsen af artikler og for det andet fremsættelsen af de tilbud, som nævnes i disse artikler. Som det fremgår af nærværende doms præmis 37, har den forelæggende ret støttet sig på, at der var stor sandsynlighed for, at den første type begivenhed ville indtræde, med henblik på at finde, at den første betingelse, der er nævnt i denne doms præmis 36, for at oplysningerne er specifik viden som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2003/6 og artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/124 er opfyldt. Hvad derimod angår den anden betingelse, der er omtalt i nævnte præmis 36, nærer den forelæggende ret tvivl om, hvorvidt det forhold, at den forestående offentliggørelse af presseartikler inden for den første betingelse anses for at have en tilstrækkelig præcision, i sig selv gør det muligt at godtgøre, at denne omstændighed kan have indvirkning på kursen på de finansielle instrumenter, som disse oplysninger vedrører, således, at den anden betingelse ligeledes er opfyldt, eller om indholdet af de pågældende artikler ligeledes skal opfylde dette krav om at være præcise, i det foreliggende tilfælde med hensyn til markedsrygterne om, at begivenheder af den anden type eventuelt vil indtræde, dvs. fremsættelsen af de påtænkte tilbud.
39

Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at undergive sagen den fremskyndede procedure i henhold til artikel 105 i Domstolens procesreglement. Den forelæggende ret har ikke selv begrundet denne anmodning, men det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den er blevet indgivet efter en anmodning herom fra VI, og at VI har begrundet nødvendigheden af at anvende denne procedure med, at overgangsperioden som fastsat i udtrædelsesaftalen for det første ville udløbe den 31. december 2020, hvorefter opfyldelse af en dom afsagt af Domstolen ville blive vanskeligere, at HMRC for det andet ville fortsætte med at søge inddrivelse af de beløb, som efter dens opfattelse var uberettiget udbetalt i form af skattefradrag for børn, over for hvilke der består forsørgerpligt, og at VI for det tredje fra oktober 2016 ikke har modtaget de sociale ydelser, som hun hævder at have ret til.
§ 94 i ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény (lov nr. CXLI af 1997 om ejendomsregistret, herefter »lov om ejendomsregistret«) har følgende ordlyd:

»1. Med henblik på at slette de brugsrettigheder af ejendomsregistret, som bortfalder i henhold til § 108, stk. 1, i [lov af 2013 om overgangsforanstaltninger] (herefter under ét i nærværende bestemmelse »brugsrettigheder«), udsteder den myndighed, der er ansvarlig for ejendomsregistret, inden den 31. oktober 2014 et påbud til den fysiske person, der er indehaver af brugsretten, hvorved denne inden for 15 dage fra modtagelsen af påbuddet og ved den af ministeren fastsatte formular skal erklære, at der foreligger et nært slægtskabsforhold mellem denne person og den, der stiftede brugsretten, og som ejer ejendommen ifølge de dokumenter, der lå til grund for registreringen. Såfremt der ikke fremlægges en erklæring inden for fristen, vil anmodninger om attestering ikke kunne indgives efter den 31. december 2014.

[...]

3. Når det fremgår af erklæringen, at der ikke foreligger et nært slægtskabsforhold, eller der ikke fremlægges en erklæring inden for fristen, sletter den myndighed, der er ansvarlig for ejendomsregistret, af egen drift inden for seks måneder, efter at den anførte frist for at fremlægge en erklæring er udløbet, eller senest den 31. juli 2015 registreringen af brugsretten fra ejendomsregistret.

[...]

5. Den myndighed, der er ansvarlig for jordanliggender, sletter af egen drift senest den 31. december 2014 af ejendomsregistret de brugsrettigheder, der er registreret for juridiske personer eller enheder, der ikke har status som juridisk person, men som kan erhverve rettigheder, der kan registreres i registret, og som er bortfaldet i henhold til § 108, stk. 1, i [lov af 2013 om overgangsforanstaltninger].«
44

I en sådan situation er det således – for at den fulde anvendelse af det krav om, at sanktionerne skal stå i et rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed, der er fastsat i samme direktivs artikel 20, sikres – tilstrækkeligt at undlade at anvende de nationale bestemmelser alene i det omfang, de er til hinder for pålæggelsen af forholdsmæssige sanktioner, for at sikre, at de sanktioner, der pålægges den berørte person, er i overensstemmelse med dette krav.
49

Hvad i øvrigt angår de omhandlede speciallægers mulighed for at opnå en passende erstatning for de tab, der er forårsaget af den manglende gennemførelse af direktiv 82/76, for de speciallægeuddannelsesperioder på heltids- eller deltidsbasis, der blev påbegyndt før ikrafttrædelsen af direktiv 82/76 den 29. januar 1982 og fortsatte efter udløbet af gennemførelsesfristen for dette direktiv den 1. januar 1983, skal det bemærkes, at hvis det med direktiv 82/76 tilsigtede resultat på grund af manglende nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv ikke kan opnås ved en fortolkning af national ret i overensstemmelse med EU-retten, forpligter EU-retten den pågældende medlemsstat til at erstatte det tab, som er forvoldt private som følge af undladelsen af at gennemføre det nævnte direktiv, forudsat at tre betingelser er opfyldt, nemlig at den tilsidesatte bestemmelse har til formål, at private tillægges rettigheder, hvis indhold skal kunne fastslås, at tilsidesættelsen er tilstrækkeligt kvalificeret, og at der er en direkte årsagsforbindelse mellem statens tilsidesættelse af sin forpligtelse og de skadelidtes tab (jf. i denne retning dom af 24.1.2018, Pantuso m.fl., C-616/16 og C-617/16, EU:C:2018:32, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
Kodeksens artikel 29, som har overskriften »Særlig procedure, hvor ekstraordinære omstændigheder truer den overordnede funktion af området uden kontrol ved de indre grænser«, fastsætter:

»1. Under ekstraordinære omstændigheder, hvor den overordnede funktion af området uden kontrol ved de indre grænser er truet på grund af vedvarende alvorlige mangler i forbindelse med grænsekontrollen ved de ydre grænser som omhandlet i artikel 21 i nærværende forordning eller på grund af en medlemsstats manglende overholdelse af en [afgørelse fra Rådet for Den Europæiske Union] som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i [forordning 2016/1624], og i det omfang disse omstændigheder udgør en alvorlig trussel mod den offentlige orden eller den indre sikkerhed inden for området uden kontrol ved de indre grænser eller dele heraf, kan grænsekontrollen ved de indre grænser genindføres i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 2 for et tidsrum på højst seks måneder. Dette tidsrum kan forlænges op til tre gange med et yderligere tidsrum på højst seks måneder, hvis disse ekstraordinære omstændigheder varer ved.

2. Rådet kan som en sidste udvej og som en foranstaltning til beskyttelse af de fælles interesser inden for området uden kontrol ved de indre grænser, hvis alle øvrige foranstaltninger, navnlig de i [nærværende forordnings] artikel 21, stk. 1, omhandlede, ikke effektivt kan afbøde den konstaterede alvorlige trussel, henstille til en eller flere medlemsstater at genindføre grænsekontrol ved alle deres indre grænser eller ved bestemte dele heraf. Rådets henstilling baseres på et forslag fra Kommissionen. Medlemsstaterne kan anmode Kommissionen om at forelægge Rådet et sådant forslag til henstilling.

Rådet angiver i sin henstilling som et minimum de oplysninger, der er omhandlet i artikel 27, stk. 1, litra a)-e).

Rådet kan henstille, at der foretages en forlængelse i overensstemmelse med de i nærværende artikel omhandlede vilkår og procedurer.

Inden en medlemsstat genindfører grænsekontrol ved alle sine indre grænser eller ved bestemte dele heraf, jf. nærværende stykke, underretter den de øvrige medlemsstater, Europa-Parlamentet og Kommissionen herom.

[…]

4. I behørigt begrundede særligt hastende tilfælde vedrørende situationer, hvor de omstændigheder, der gør det nødvendigt at forlænge grænsekontrollen ved de indre grænser, jf. stk. 2, først bliver kendt mindre end ti dage før afslutningen af den forudgående genindførelsesperiode, kan Kommissionen efter proceduren i artikel 38, stk. 3, vedtage eventuelle nødvendige henstillinger ved gennemførelsesretsakter, der finder anvendelse straks. Kommissionen forelægger senest 14 dage efter vedtagelsen af sådanne henstillinger Rådet et forslag til henstilling, jf. nærværende artikels stk. 2.

5. Nærværende artikel berører ikke foranstaltninger, som medlemsstaterne eventuelt vedtager i tilfælde af en alvorlig trussel mod den offentlige orden eller den indre sikkerhed i medfør af artikel 25, 27 og 28.«
26

På denne baggrund har Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) For at et selskab, der leverer varer i en anden medlemsstat end den, hvor selskabet har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed, kan anses for at have et fast forretningssted i den medlemsstat, hvor det leverer varerne, som omhandlet i [momsdirektivets] artikel 44, andet punktum, […] og artikel 11 i [gennemførelsesforordning] nr. 282/2011, er det da nødvendigt, at selskabet ejer de menneskelige og tekniske midler, som det anvender på den sidstnævnte medlemsstats område, eller er det tilstrækkeligt, at selskabet har umiddelbar og permanent adgang til disse menneskelige og tekniske midler gennem et andet, forbundet selskab, som det kontrollerer, fordi det ejer majoriteten af kapitalen heri? 2) For at et selskab, der leverer varer i en anden medlemsstat end den, hvor selskabet har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed, kan anses for at have et fast forretningssted i den stat, hvor det leverer varerne, som omhandlet i [momsdirektivets] artikel 44, andet punktum, […] og artikel 11 i [gennemførelsesforordning] nr. 282/2011, er det da nødvendigt, at det formodede faste forretningssted er direkte involveret i beslutningerne om levering af varerne, eller er det tilstrækkeligt, at selskabet i den medlemsstat, hvor det leverer varerne, råder over tekniske og menneskelige midler, som det har fået stillet til rådighed i henhold til aftaler med tredjemandselskaber vedrørende aktiviteter i form af markedsføring, regulering, reklame, oplagring og agentur, der kan øve en direkte indflydelse på salgsvolumen? 3) Skal [momsdirektivets] artikel 44, andet punktum, […] og artikel 11 i [gennemførelsesforordning] nr. 282/2011 fortolkes således, at en afgiftspligtig persons mulighed for umiddelbar og permanent adgang til tekniske og menneskelige midler, der tilhører en anden afgiftspligtig person, som den pågældende er forbundet med og kontrollerer, udelukker, at sidstnævnte forbundne selskab kan anses for at være en tjenesteyder til det således oprettede faste forretningssted?«
75

Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 60 i forordning nr. 1306/2013 skal fortolkes således, at en situation, hvori en ansøger om finansiel støtte efter den generelle arealbetalingsordning til støtte for sin ansøgning fremlægger en koncessionsaftale om græsningsarealer og vederlagsfrie aftaler om brugslån vedrørende dyr, der er bestemt til græsning på disse arealer, kan være omfattet af begrebet »kunstigt skabte betingelser« i denne bestemmelses forstand, for så vidt som det for det første fremgår af et sammenfald af objektive omstændigheder, at det formål, som de relevante bestemmelser forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt, og, for det andet, at der godtgøres et ønske om at drage fordel af EU-bestemmelserne ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel.
34

På denne baggrund har Curtea de Apel Timişoara (appeldomstolen i Timişoara) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er den [EU]-lovgivning, som finder anvendelse på økonomisk støtte for landbrugsåret 2014 – navnlig forordning (EF) nr. 73/2009 og forordning nr. 1122/2009 – til hinder for, at den nationale lovgivning opstiller et krav om fremlæggelse af bevis for retten til anvendelse af et areal med henblik på at opnå økonomisk støtte inden for arealordningerne? 2) For så vidt som den ovenfor anførte [EU]-lovgivning ikke er til hinder for den i det første spørgsmål omhandlede nationale lovgivning, er [EU]-retten (herunder proportionalitetsprincippet) – især hvis modtageren for at godtgøre retten til udnyttelse af landbrugsarealet har fremlagt en koncessionsaftale vedrørende et græsningsareal (ifølge hvilken ansøgeren har erhvervet retten til udnyttelse af græsningsarealet på egen risiko og til egen gunst mod betaling af leje) – da til hinder for en national lovgivning, hvorefter indgåelsen af en sådan koncessionsaftale kun er gyldig, hvis den fremtidige koncessionshaver udelukkende er opdrætter eller ejer af dyr? 3) Omfatter definitionen af landbrugsaktivitet i artikel 2 i forordning (EF) nr. 73/2009 aktiviteten udført af en modtager under en arealordning, der – efter at have indgået en koncessionsaftale vedrørende et græsningsareal med henblik på at erhverve retten til udnyttelse af dette areal og betalingsrettigheder i landbrugsåret 2014 – indgår en samarbejdsaftale med opdrættere, ifølge hvilken modtageren tillader omkostningsfri græsning af dyr på arealet, men bevarer retten til anvendelse heraf, idet han forpligter sig til ikke at forhindre græsningsaktiviteten og til at gennemføre rydningen af græsningsarealet? 4) Er [EU]-retten til hinder for, at en national bestemmelse såsom retsplejelovens artikel 431, stk. 2, om retskraften af en endelig retsafgørelse – med hensyn til en sådan afgørelse, hvormed der blev givet afslag på en ansøgning om betaling, fordi den ikke opfyldte det i den nationale lovgivning opstillede krav om gyldigheden af hjemlen til udnyttelse/anvendelse af det areal, for hvilket ansøgningen var indgivet inden for arealordningen i landbrugsåret 2014 (inden for rammerne af en tvist, hvori der blev nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om anvendelse af flerårige sanktioner) – fortolkes således, at spørgsmålet om, hvorvidt dette nationale krav er foreneligt med den [EU]-lovgivning, som finder anvendelse på landbrugsåret 2014, ikke kan efterprøves i en ny tvist, som vedrører lovligheden af foranstaltningen om tilbagebetaling af beløb, som uretmæssigt blev udbetalt til ansøgeren for det samme landbrugsår 2014, hvilken foranstaltning er baseret på de samme faktiske omstændigheder og de samme nationale bestemmelser, som var genstand for prøvelse i den tidligere endelige retsafgørelse?«
20

For det første har den forelæggende ret fremhævet, at forordning nr. 650/2012 indfører et system til løsning af konflikt om domstolskompetence, som medlemsstaternes retter, for hvilke en tvist er indbragt, skal anvende ex officio, når denne tvist henhører under det materielle område, der er omfattet af denne forordning. Det er imidlertid ikke logisk, at medlemsstaternes retter, for hvilke sagen er indbragt, efter ex officio at have påkendt anvendelsen af forordningen med henblik på at afgøre en konflikt om domstolskompetence kan erklære sig inkompetent til fordel for retterne i et tredjeland alene på grundlag af forordningens artikel 4 uden først at skulle efterprøve deres subsidiære kompetence på grundlag af samme forordnings artikel 10. Det forekommer derfor mere logisk, at de nævnte retter, for hvilke sagen er indbragt, er forpligtet til, herunder ex officio, at efterprøve alle kriterierne for udøvelse af kompetence.
73

I denne henseende bemærkes i første række, at den omstændighed, at et institut for kollektiv investering er oprettet i henhold til en vedtægt, henset til formålene om at undgå dobbeltbeskatning af investeringsafkast og skattemæssigt at behandle investeringer, der foretages indirekte gennem fonde, på samme måde som direkte investeringer, ikke nødvendigvis sætter det i en anden situation end situationen for et institut for kollektiv investering, der er oprettet ved aftale.
24

Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om en beslaglæggelse og konfiskation som den i hovedsagen omhandlede udgør en grund til toldskyldens ophør i henhold til EU-toldkodeksens artikel 124, stk. 1, litra e). Den forelæggende ret har anført, at ordlyden af denne bestemmelse er forskellig fra ordlyden af artikel 233, stk. 1, litra d), i forordning nr. 2913/92, som udtrykkeligt bestemte, at beslaglæggelsen af smuglervarer skal finde sted »ved deres ikke forskriftsmæssige indførsel«, for at toldskylden kan anses for at være ophørt. Det kan derfor fastslås, at i henhold til EU-toldkodeksen er det tidspunkt, hvor beslaglæggelsen finder sted, ikke relevant, og at toldskylden ophører, selv om smuglervarerne beslaglægges, når de allerede er blevet indført i Unionens toldområde – dvs. uden for den zone, hvor det første toldsted inden for dette område er beliggende.
9

Nævnte forordnings artikel 13 med overskriften »Ret til at søge erstatning« fastsætter: »Når et transporterende luftfartsselskab udbetaler kompensation eller opfylder de andre forpligtelser i henhold til denne forordning, må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser luftfartsselskabets ret til at rejse erstatningskrav over for enhver person, herunder tredjemand, i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse. Navnlig begrænser denne forordning på ingen måde det transporterende luftfartsselskabs ret til at rejse erstatningskrav over for en rejsearrangør eller andre personer, som det transporterende luftfartsselskab har kontrakt med. Tilsvarende må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser den ret, som en rejsearrangør eller tredjemand, der ikke er passager, med hvem det transporterende luftfartsselskab har kontrakt, har til at rejse erstatningskrav over for eller kræve kompensation af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse.«
LEC’s artikel 253 har følgende ordlyd:

»1. Sagsøgeren angiver sagens værdi med en begrundelse herfor i stævningen. Den nævnte værdi beregnes under alle omstændigheder i overensstemmelse med regler, der er fastsat i de foregående bestemmelser.

Ændringen af værdien af de varer, der er genstand for tvisten, som finder sted efter anlæggelsen af søgsmålet, medfører hverken en ændring af sagens værdi eller af procedurens type.

2. Sagens værdi angives klart og præcist. Den kan imidlertid angives relativt, hvis sagsøgeren på behørig vis begrunder, at den økonomiske interesse i sagen under alle omstændigheder svarer til den mindsteværdi, der svarer til den almindelige procedure, eller ikke overstiger det maksimale beløb, der er fastsat for den forenklede procedure (juicio verbal). Sagsøgeren kan under ingen omstændigheder begrænse sig til at angive, hvilken procedure der skal følges, eller overlade det til sagsøgte at fastsætte sagens værdi.

3. Såfremt en sagsøger ikke kan fastsætte sagens værdi, ej heller relativt, fordi genstanden for søgsmålet ikke har økonomisk interesse, da den nævnte interesse ikke kan beregnes i overensstemmelse med nogen af de retlige regler vedrørende fastsættelse af sagens værdi, eller fordi denne værdi, selv om der findes en beregningsregel, der finder anvendelse, ikke kunne fastsættes på tidspunktet for sagens anlæggelse, behandles denne i overensstemmelse med reglerne for den almindelige procedure.«
46

Såfremt det i det foreliggende tilfælde lykkes for J at godtgøre for den ret, ved hvilken sagen er anlagt i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, at vedkommende ikke i domsstaten havde mulighed for at anfægte rigtigheden af de argumenter, som begrunder de jordanske domme, som er genstand for den i hovedsagen omhandlede kendelse, vil denne ret kunne afslå at fuldbyrde denne kendelse med den begrundelse, at den er åbenbart uforenelig med nationale grundlæggende retsprincipper. Det tilkommer alene den forelæggende ret at bedømme dette.