Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – livsforsikring – direktiv 2002/83 – den gældende skattemæssige ordning – den medlemsstat, hvor forpligtelsen består – begreb

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83, art. 1, stk. 1, litra g), art. 32 og art. 50]

2. Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – livsforsikring – direktiv 2002/83 – skatter på præmier – beskatning i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består – forsikringstager, der har flyttet sin sædvanlige bopæl til en anden medlemsstat end den, hvor aftalen blev indgået – opkrævning af skat i den medlemsstat, hvor den forsikrede har sin sædvanlige bopæl – tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83, art. 50, stk. 1)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 38-40)

2. Artikel 50 i direktiv 2002/83 om livsforsikring skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat opkræver en indirekte skat på livsforsikringspræmier, som betales af fysiske personer, der har deres sædvanlige bopæl i denne medlemsstat, når de omhandlede forsikringsaftaler blev indgået i en anden medlemsstat, hvor forsikringstagerne havde deres sædvanlige bopæl, da aftalen blev indgået.

En »dynamisk« fortolkning af artikel 50, stk. 1, i direktiv 2002/83 er nemlig bedst egnet til at opnå formålene om at undgå dobbeltbeskatning og konkurrencefordrejning, som forfølges med dette direktiv, ligesom den samtidig er forenelig med direktivets generelle formål om at gennemføre det indre marked for direkte livsforsikringsvirksomhed på grundlag af bl.a. reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Indledningsvis har artikel 50, stk. 1, i direktiv 2002/83, eftersom den bestemmer, at alle forsikringsaftaler udelukkende er pålagt de indirekte skatter og parafiskale afgifter, hvormed forsikringspræmierne er belastet i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, til formål at tillægge en enkelt medlemsstat kompetencen til beskatning af livsforsikringspræmier, således at dobbeltbeskatning af sådanne præmier undgås. Der er i denne forbindelse intet, der tyder på, at denne kompetencetildeling skal forblive uændret gennem hele aftalens løbetid. Skattepligten for så vidt angår indirekte skatter på forsikringspræmier indtræder ikke ved indgåelsen af forsikringsaftalen, men derimod ved betalingen af forsikringspræmien. Heraf følger, at den medlemsstat, der har kompetence til at beskatte forsikringspræmier, skal være den medlemsstat, som forsikringstageren i form af sin sædvanlige bopæl har en forbindelse til på tidspunktet for betalingen af disse præmier.

Dernæst har direktiv 2002/83 ved at tilknytte kompetencen til at beskatte forsikringspræmier til forsikringstagerens sædvanlige bopæl til formål at sikre, at de tilbud om livsforsikringsaftaler, som en forsikringstager har adgang til, er undergivet samme skattemæssige ordning, uanset i hvilken medlemsstat forsikringsselskabet har sit forretningssted, og at valget for tjenesteydere inden for livsforsikringer dermed ikke påvirkes af betragtninger vedrørende beskatningen af disse præmier. Forsikringsselskaberne har således hverken fordele eller ulemper ved en beskatning, der er mere eller mindre gunstig i deres oprindelsesmedlemsstat, og de kan deltage i konkurrencen på lige fod med de forsikringsselskaber, der har deres hjemsted i den medlemsstat, hvor forsikringstagerens sædvanlige bopæl er beliggende. Det er dog kun en såkaldt »dynamisk« fortolkning af artikel 50, stk. 1, i direktiv 2002/83, der gør det muligt at sikre en sådan lighed og at undgå konkurrencefordrejning, idet den sikrer, at det er samme skattemæssige ordning, der finder anvendelse på en løbende aftale og på en eventuel ny aftale.

Endelig er en sådan fortolkning forenelig med det generelle formål med direktiv 2002/83, som er at gennemføre det indre marked for direkte livsforsikringsvirksomhed på grundlag af både reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser i medlemsstaterne for at gøre det lettere for forsikringsselskaber med hjemsted i Unionen at påtage sig forpligtelser inden for hele Unionen og hermed gøre det muligt for forsikringstagerne at rette henvendelse ikke blot til forsikringsselskaber, der er etableret i deres eget hjemland, men også til forsikringsselskaber, der har deres hjemsted i Unionen, og som er etableret i andre medlemsstater.

(jf. præmis 48, 49, 52, 53, 58, 59, 62, 68 og 69 samt domskonkl.)