FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CARL OTTO LENZ

fremsat den 28. februar 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

A.

Den traktatbrudssag, som jeg skal tage stilling til i dag, drejer sig om, hvorvidt Den italienske Republik på korrekt måde har

opfyldt de forpligtelser, der fremgår af Rådets forordning nr. 1360/78 af 19. juni 1978»om producentsammenslutninger og foreninger af sådanne« ( 1 ).

Efter en langstrakt lovgivningsprocedure — de første forslag fra Kommissionen går tilbage til 1967 — udstedte Rådet den 19. juni 1978 ovennævnte forordning, som skulle afhjælpe strukturelle svagheder i visse områder inden for Fællesskabet. Forordningen havde til formål at forbedre afsætningen af en række landbrugsprodukter i Italien, i visse dele af Frankrig samt i Belgien. I henhold til forordningen skulle der tilskyndes til dannelse af producentsammenslutninger (og foreninger af sådanne). »Tilskyndelsen« bestod deri, at medlemsstaterne skulle overtage en del af stiftelses- og driftsomkostningerne for producentsammenslutningerne; medlemsstaterne fik refunderet mellem 25 og 50% af den nødvendige støtte fra Den europæiske Udviklings- og Garantifond fór Landbruget. Forordningen indeholder detaljerede regler om anerkendelse af producentsammenslutninger, deres virksomhed samt deres finansiering. I henhold til forordningens artikel 6, stk. 3, skal fællesskabsinstitutionerne vedtage nærmere gennemførelsesbestemmelser; ifølge forordningens artikel 19 skal medlemsstaterne meddele sagsøgte, Kommissionen, de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om anvendelsen af forordningen.

Den 20. oktober 1978 udstedte sagsøgte lov nr. 674 »om producentsammenslutninger«. Lovens artikel 1, stk. 1, bestemmer: »Nærværende lov har til formål at supplere forordning nr. 1360, udstedt af Rådet for De europæiske Fællesskaber den 19. juni 1978 ...«. Loven skal altså supplere forordning nr. 1360/78. Loven er en rammelov, idet reguleringen af de pågældende områder efter den italienske forfatning henhører under regionernes og de to autonome provinsers kompetence. I tidens løb har de fleste af regionerne gennemført den lovgivning, der kræves efter rammeloven; på tidspunktet for den mundtlige forhandling i nærværende sag var der dog ikke vedtaget gennemførelsesbestemmelser i to regioner (Aosta-dalen og Friuli) samt i de to selvstændige provinser (Bolzano og Trento).

Kommissionen opfyldte sin pligt til at vedtage gennemførelsesbestemmelser ved at udstede forordningerne nr. 2083/80 ( 2 ) og 2084/80 ( 3 ), begge af 31. juli 1980.

Vi står således over for en sammensat gruppe af lovbestemmelser på forskellige niveauer:

1) Rådets forordning nr. 1360/78 af 19. juni 1978;

2) Kommissionens forordninger nr. 2083/80 og 2084/80 af 31. juli 1980;

3) den italienske lov nr. 674 af 20. oktober 1978 samt

4) de regionale italienske lovbestemmelser, som i mellemtiden er udstedt i 17 regioner.

Sagsøgeren har gjort gældende, at sagsøgte på den ene side har udstedt for mange lovbestemmelser, på den anden side for få. Sagsøgeren har nærmere anført, at sagsøgte har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets forordning nr. 1360/78, idet sagsøgte

— såvel i lov nr. 674 som i regionale gennemførelsesbestemmelser har opstillet betingelser for at anerkende producentsammenslutninger og for at inddrage en sådan anerkendelse, som afviger fra de i rådsforordningen fastsatte betingelser;

— i de regionale lovbestemmelser både har opretholdt bestemmelser, der alene henhører under Fællesskabets kompetence, og bestemmelser, som gentager fællesskabsreglerne, og

— for dele af sit område ikke har vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige til gennemførelse af rådsforordningen.

B.

Efter min opfattelse vedrører sagen fire problemstillinger, som jeg vil behandle efter hinanden.

1) Spørgsmålet om, hvorvidt de italienske bestemmelser om anerkendelse af producentsammenslutninger og inddragelse af en sådan anerkendelse er forenelige med fællesskabsretten.

2) Gentagelsen af visse fællesskabsbestemmelser i de italienske lovbestemmelser.

3) Visse regioners manglende lovgivningsvirksomhed.

4) Et særligt problem: gennemførelsesbestemmelser, udstedt af Rådet for regionen Piemonte.

1. Spørgsmålet om, hvorvidt de italienske bestemmelser om anerkendelse af producentsammenslutninger og inddragelse af en sådan anerkendelse er forenelige med fællesskabsretten

a) Artiklerne 4-7 i forordning nr. 1360/78 indeholder regler om medlemsstaternes anerkendelse af producentsammenslutninger. Ifølge artikel 6, stk. 1, litra c), har producentsammenslutningerne pligt til i deres vedtægter at fastsætte regler om deres virksomhed. Producentsammenslutningerne kan her vælge mellem to hovedformer: — En regelfastsættende: producentsammenslutningen fastlægger leverings- og markedsføringsregler, i henhold til hvilke dens medlemmer afsætter deres produktion ; producentsammenslutningen kontrollerer, at reglerne overholdes. — En økonomisk: producentsammenslutningen optræder selv på markedet. Producentsammenslutningen kan udøve sin økonomiske virksomhed på tre forskellige måder. Efter den i fællesskabsretten opstillede ordning kan producentsammenslutningen markedsføre sine produkter enten 1) i producentens navn og for producentens regning, eller 2) for producentens regning, men i producentsammenslutningens navn, eller 3) i producentsammenslutningens navn og for dennes regning. Efter fællesskabsforordningen kan producentsammenslutningerne frit vælge mellem de tre muligheder. Artikel 2, stk. 3, i den italienske lov nr. 674 indeholder ligeledes bestemmelser om, hvilke regler producentsammenslutningernes vedtægter nødvendigvis skal indeholde. De skal »blandt andet« indeholde regler om : » ... 4) at producentsammenslutningen fastsætter regler for sin egen virksomhed; at den fastlægger produktions- og markedsføringsplaner; at den på sine medlemmers vegne indgår kontrakter... om afsætning, ... oplagring og markedsføring af deres produkter. ... 8) At den tilskynder til oprettelse af kooperative virksomheder«. Efter Kommissionens opfattelse er en sådan ordning ikke forenelig med forordning nr. 1360/78. Kommissionen har anført, at de italienske bestemmelser er mere restriktive end fællesskabsbestemmelserne. Producentsammenslutningernes vedtægter skal nødvendigvis indeholde regler om, at producentsammenslutningen kan indgå kontrakter på vegne af sine medlemmer. Efter den italienske lov er producentsammenslutningernes økonomiske handlemuligheder således begrænset til den første af de tre muligheder, der findes i fællesskabsforordningen, mens de to øvrige er udelukket, når de ikke udtrykkeligt er nævnt. Da den italienske lov indeholder særdeles detaljerede regler om producentsammenslutningernes virksomhed, kan det ikke antages, at den kan være hjemmel for andre former for handlemuligheder. Heroverfor har sagsøgte anført, at lov nr. 674 på ingen måde udtømmende regulerer producentsammenslutningernes virksomhed. Dette følger allerede af ordlyden af lovens artikel 2, hvorefter vedtægterne for producentsammenslutninger blandt andet skal indeholde en række regler. Producentsammenslutningerne kan frit optage yderligere bestemmelser i deres vedtægter. Navnlig er det ikke udelukket, at producentsammenslutningerne kan beslutte sig for begge de to andre muligheder, der er nævnt i forordningen. Naturligvis kan en producentsammenslutning også optræde på markedet i eget navn. Derimod er det ikke selvfølgeligt, at en producentsammenslutning kan optræde på vegne af sine medlemmer, hvorfor en sådan bemyndigelse må være fastsat i producentsammenslutningens vedtægter. I øvrigt er producentsammenslutningerne ikke forpligtet til netop at vælge den mulighed; de er kun forpligtet til at indføje den nødvendige form i vedtægten for i givet fald også at kunne benytte den. Jeg tror, at to problemer må holdes ude fra hinanden. For det første drejer det sig om, hvorvidt forpligtelsen til at optage en bestemt handleform i vedtægten for en producentsammenslutning er forenelig med forordningens artikel 6; for det andet opstår det spørgsmål, om den omstændighed, at en bestemt handleform udtrykkeligt er nævnt i lov nr. 674, indebærer, at producentsammenslutninger virkelig ikke kan udøve andre former for virksomhed. Forpligtelsen til at bemyndige producentsammenslutningerne til at kunne optræde på vegne af deres medlemmer forekommer mig i virkeligheden at være i strid med fællesskabsforordningen. Såfremt en producentsammenslutning måtte beslutte sig for en af de to øvrige handleformer, der er fastsat i fællesskabsforordningen, og den ikke optager den handleform, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, nr. 4, i lov nr. 674, kan den således nægtes anerkendelse efter italiensk ret, selv om den ville have krav på at blive anerkendt i henhold til forordning nr. 1360/78. Denne konstatering svækkes ikke gennem en henvisning til, at forpligtelsen kun er af formel karakter og ikke tvinger producentsammenslutningerne til at anvende den handleform. Vedtægten for en producentsammenslutning regulerer således principielt forholdet mellem dens medlemmer og sammenslutningen selv. Efter den italienske ordning er medlemmerne af en producentsammenslutning tvunget til at give denne en bemyndigelse, som de muligvis ikke er indstillet på, og som fremfor alt ikke kræves efter fællesskabsretten. På det punkt har sagsøgeren ret i, at den italienske ordning faktisk er mere restriktiv end fællesskabsordningen. Med hensyn til spørgsmålet om, at de øvrige økonomiske handleformer er udelukket, kan jeg imidlertid ikke følge sagsøgerens synspunkt. Sagsøgte har med rette henvist til, at bestemmelsen i artikel 2, stk. 2, i lov nr. 674 ikke er udtømmende. Dette følger allerede af bestemmelsens ordlyd; i øvrigt er der mulighed for at vælge begge de øvrige handleformer, alt efter producentsammenslutningens retlige karakter. Efter sagsøgerens opfattelse er den argumentation i strid med lovens opbygning, idet den omstændighed, at loven regulerer en række detailspørgsmål, må efterlade det indtryk, at ordningen er udtømmende. Vi står her over for to forskellige fortolkninger af national ret. Da den nationale regering fremkommer med en fuldt ud plausibel fortolkning af national ret, må Domstolen anse den fortolkning for den rigtige. Sagsøgeren kan ikke blot anlægge en anden og afvigende fortolkning. Sagsøgeren må derimod fremføre håndfaste argumenter, f.eks. med henvisninger til national praksis eller retsafgørelser. Sagsøgeren har imidlertid indrømmet, at man ikke kan fremføre sådanne argumenter. Afslutningsvis vil jeg kort berøre den i artikel 2, stk. 2, nr. 8, i den italienske lov nr. 674 indeholdte forpligtelse til at tilskynde til dannelse af kooperativer og andre fælles foretagender. En sådan form for virksomhed kan være fuldt ud rimelig, men efter min opfattelse indeholder fællesskabsforordningen på ingen måde hjemmel for, at dette skal være fastsat i vedtægterne for producentsammenslutninger, eller at anerkendelsen af producentsammenslutninger er betinget heraf.

b) Det ovenfor anførte fører uden videre frem til mit svar på, om den italienske ordning om inddragelse af anerkendelse af producentsammenslutninger er forenelig med fællesskabsretten. Efter artiklerne 4 og 5 i den italienske lov nr. 674 inddrages anerkendelsen således, såfremt en producentsammenslutning groft og gentagne gange har overtrådt fællesskabsretlige eller nationale bestemmelser. Efter den bestemmelse kan anerkendelsen af en producentsammenslutning således også inddrages i tilfælde af overtrædelse af nationale bestemmelser, der er i strid med fællesskabsretten. Jeg tænker i den forbindelse på de to betingelser for anerkendelse, som jeg netop har betegnet som værende i strid med fællesskabsretten. Mine bemærkninger om anerkendelse af producentsammenslutninger og en eventuel inddragelse heraf gælder efter deres indhold også for de regionale italienske love ( 4 ), som enten indeholder en gentagelse af de nævnte bestemmelser eller henviser til dem.

2. Gentagelsen af enkelte fcellesskabsretlige bestemmelser i italienske lovbestemmelser

Sagsøgeren har desuden påtalt, at visse regionallove til gennemførelse af den italienske lov nr. 674 indeholdt enkeltbestemmelser fra forordning nr. 1360/78. Dette er retsstridigt, da der herved opstår uklarhed med hensyn til grundlaget for bestemmelsernes gyldighed og deres retlige karakter. Sagsøgte har bestridt, at dette anbringende er begrundet; for det første er fællesskabsretlige regler kun i ubetydeligt omfang gentaget i de regionale love, og for det andet er de italienske myndigheder og domstole fuldt ud klar over, at bestemmelserne vedrørende producentsammenslutninger materielt hviler på fællesskabsretten.

Både i den begrundede udtalelse og i stævningen har sagsøgeren fremført dette klagepunkt med hensyn til en række italienske regionallove, og loven for regionen Lombardiet af 19. november 1980 er kun anført som eksempel. Henset til den betydning, den begrundede udtalelse har med henblik på afgrænsning af sagens genstand, er jeg af den opfattelse, at det i denne sammenhæng kun er den nævnte lov for regionen Lombardiet, der skal tages stilling til. En prøvelse af de øvrige regioners lovgivning — for så vidt de eksisterer — må på baggrund af sagsøgerens vage anbringende afvises. En sådan prøvelse ville også gøre indgreb i sagsøgtes ret til forsvar, idet sagsøgte på det punkt kun er fremkommet med bemærkninger til retstilstanden i Lombardiet.

I artiklerne 3 og 4 i regionalloven for Lombardiet findes enkelte dele af artiklerne 5 og 6 i forordning nr. 1360/78. På baggrund af Domstolens dom af 7. februar 1973 i sag 39/72 ( 5 ) er en sådan fremgangsmåde fra en national lovgivers side efter min opfattelse retsstridig. Lad mig tillade at citere fra dommens præmis 17:

»Ved at vælge denne fremgangsmåde har den italienske regering skabt en uklarhed ... hvad den juridiske karakter af de anvendelige regler angår I henhold til traktatens artikler 189 og 191 gælder forordningerne som sådanne umiddelbart i enhver medlemsstat, og de træder i kraft blot ved offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende .... Heraf følger, at alle gennemførelsesbestemmelser, som kunne have til følge, at den direkte virkning af fællesskabsforordningerne modvirkedes, og deres samtidige og ensartede anvendelse i hele Fællesskabet forhindredes, er traktatstridige.«

Dette resultat nåede Domstolen frem til med hensyn til en italiensk ordning, hvori det hed, at bestemmelserne i en fællesskabsforordning derved »måtte betragtes som gentaget«. Når allerede en sådan samlet gentagelse i national ret af bestemmelser i en fællesskabsforordning er retsstridig, kan det slet ikke tillades blot at gentage enkelte dele af en fællesskabsforordning i national ret. Den retsusikkerhed, som en sådan fremgangsmåde kan medføre, bliver endnu tydeligere, når jeg nævner, at både fællesskabslovgiver og den nationale lovgiver til enhver tid kan træffe beslutning om ændringer i deres respektive retsregler. Såfremt fællesskabsret og national ret også materielt afviger fra hinanden, kan den enkelte borger være i tvivl om, hvad han skulle holde sig til.

3. Manglende lovgivningsvirksomhed i enkelte regioner

Forordning nr. 1360/78 trådte i kraft den 26. juni 1978; den fandt anvendelse fra den 8. august 1980, hvor forordningerne nr. 2083/80 og 2084/80 trådte i kraft. Den italienske lov nr. 674 stammer fra den 20. oktober 1978. Alligevel kunne det ved afslutningen af retsmødet i den foreliggende sag konstateres, at indtil nu mangler to regioner, nemlig Aosta-dalen og Friuli, og to selvstændige provinser, nemlig Trento og Bolzano, at udstede gennemførelsesbestemmelser.

For det første kan det give anledning til undren, at der til gennemførelse af en forordning, som er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat, skal udstedes nationale gennemførelsesbestemmelser. Dette er så meget desto mere forbavsende, som det i forordning nr. 1360/78 hverken konkret sammenfattende er angivet, hvilke foranstaltninger der skal træffes, eller er fastsat, inden hvilket tidspunkt de pågældende foranstaltninger skal være truffet. Ifølge forordningens artikel 19 er der blot tale om, at medlemsstaterne har pligt til at meddele en rapport om anvendelsen af forordningen. Ser man nærmere på forordningens enkelte bestemmelser, kan det konstateres, at der kræves nationale gennemførelsesbestemmelser. I henhold til forordningens artikel 5, stk. 2, kan de pågældende medlemsstater således udvide kredsen af medlemmerne af producentsammenslutningerne. Ifølge artikel 6, stk. 1, litra h), kan det bestemmes, at regnskabet for producentsammenslutninger kan underkastes kontrol, og forordningens artikel 10 bestemmer, at den støtte, der skal betales i de første tre år efter anerkendelsen af producentsammenslutningerne, kan fordeles over fem år. Hertil kræves i alle tilfælde nærmere gennemførelsesbestemmelser. I øvrigt skal der fastsættes regler for — hvilket er sket i de allerede udstedte italienske regionallove — hvem der har kompetence til at anerkende producentsammenslutninger og hvilke bilag der vedlægges ansøgningen om anerkendelse. Endelig skal de instanser angives, som skal udbetale den i artikel 10 fastsatte støtte. Så længe de pågældende spørgsmål ikke er reguleret i lovgivningen, kan forordning nr. 1360/78 ikke få virkning i praksis trods dens umiddelbare anvendelighed.

Da forordning nr. 1360/78 ikke angiver noget tidspunkt, inden hvilket de nationale gennemførelsesbestemmelser skal være udstedt, må det afgøres, senest hvornår sådanne foranstaltninger skulle have været truffet. Det er uden betydning, om det drejer sig om den dato, hvor forordning nr. 1360/78 skulle få virkning, eller det senest mulige tidspunkt, hvor støtten i henhold til forordningens artikel 10 skulle udbetales: da sagen blev anlagt, var den frist, inden for hvilken den italienske lovgiver skulle have handlet, strøget. Da lovgiver for visse dele af sit område ikke har handlet, kan det konstateres, at sagsøgte for så vidt ikke har foretaget sig det nødvendige for fuldt ud at opfylde sine forpligtelser i henhold til forordning nr. 1360/78.

4. Et særligt problem: gennemførelsesbestemmelser, udstedt af Rådet for regionen Piemonte

Med hensyn til de italienske regionallove har sagsøgeren desuden kritiseret artikel 12 i lov af 22. april 1980 for regionen Piemonte. I henhold til bestemmelsen udsteder det regionale råd i form af forordninger gennemførelsesbestemmelser vedrørende de fælles produktions- og markedsfør-ingsbetingelser, det mindste dyrkningsareal, minimumsantallet af medlemmer af producentsammenslutningerne, fastlæggelsen af de pågældende produkter samt fastlæggelsen af, hvilke omkostninger der kan ydes støtte til. Efter sagsøgerens opfattelse er dette ensbetydende med et indgreb i den kompetence til at fastsætte regler, som i henhold til artikel 6, stk. 3, og artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 1360/78 tilkommer fællesskabsorganerne. Sagsøgte har heroverfor henvist til, at den kompetence kun er en kompetence til at udstede regionale bestemmelser til gennemførelse af fællesskabsretlige gennemførelsesbestemmelser. Dette fremgår allerede af bestemmelsens ordlyd, idet den udtrykkeligt henviser til, at Fællesskaberne har kompetencen i henhold til artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 1360/78.

I den passus om, at fællesskabsorganernes kompetence i henhold til artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 1360/78 skal respekteres, kan man måske se en slags sikrende klausul. Jeg mener dog, at bestemmelsen af flere grunde snarere har selvstændig betydning. For det første har regionen Piemonte udstedt loven på et tidspunkt, hvor fællesskabsorganerne endnu ikke havde udstedt de i forordningens artikel 6, stk. 3, fastsatte gennemførelsesbestemmelser. De skulle have været vedtaget senest seks måneder efter forordningens ikrafttræden, altså senest den 26. december 1978. Som bekendt blev sagsøgerens forordninger imidlertid først udstedt den 31. juli 1980. Lovgiver for regionen Piemonte kunne således ikke konkret vide, hvilke gennemførelsesforanstaltninger der eventuelt ville være nødvendige. Det kan vel heller ikke bebrejdes lovgiver, at udstedelsen af gennemførelsesbestemmelser er tilrettelagt på den måde, efter at fællesskabsorganerne under tilsidesættelse af forordningens artikel 6, stk. 3, allerede havde forsinket forordningens anvendelighed med mere end et år. I øvrigt må det nævnes, at artikel 12 i loven for regionen Piemonte er en bemyndigelse til at fastsætte regler, en bemyndigelse, som skal udøves under hensyntagen til fællesskabsorganernes afgørelser. At opfatte en sådan bemyndigelse til at fastsætte regler på den måde, at regionen Piemonte har tiltaget sig kompetence, ville være at gå for vidt. Når henses til, at lovgivningsvirksomheden fra regionen Piemonte's side og fra fællesskabsorganernes side i tidsmæssig henseende forløb parallelt, er der først tale om traktatbrud, når regionen Piemonte faktisk anvender bemyndigelsen til at fastsætte regler på en måde, som er en tilsidesættelse af forordning nr. 1360/78 og de to gennemførelsesforordninger. Hertil har sagsøgeren imidlertid intet fremført. I øvrigt har sagsøgeren ikke ret i, at gennemførelsesforordningerne ikke tillægger medlemsstaterne noget skøn. I det mindste indeholder artikel 2 i forordning nr. 2083/80 en bemyndigelse til at fastsætte minimumsstørrelsen for producentsammenslutningerne anderledes end efter den almindelige regel. Mindst i den henseende er der derfor fortsat tale om et skøn ved fastsættelsen af nationale regler.

5.

Afslutningsvis vil jeg kort beskæftige mig med et problem, som i et vist omfang har været behandlet både i de skriftlige og de mundtlige indlæg, men som for mig at se ikke har afgørende betydning.

Sagsøgte har blandt andet forsvaret sig med, at man i rundskrivelser havde gjort regionerne opmærksom på, at fællesskabsretten har forrang, og at eventuelle bestemmelser i lov nr. 674, som måtte være i strid med forordning nr. 1360/78, ikke kan anvendes. Jeg tvivler på, om sådanne rundskrivelser fra regeringen har retlig betydning for de lovgivende organer i regionerne og de selvstændige provinser, da der for mig at se ikke ved hjælp af forvaltningsinstrukser kan gøres afvigelser fra afgørelser truffet af den nationale lovgiver. Efter min opfattelse er det

imidlertid væsentligt, at de nævnte rundskrivelser i det mindste ikke fuldt ud har nået deres mål, da der også med hensyn til visse regionallove er tale om traktatbrud (i kraft af »gentagelse« af fællesskabsret).

C. Jeg skal herefter foreslå, at

1) det statueres at sagsøgte, Den italienske Republik, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 1360/78 af 19. juni 1978 om producentsammenslutninger og foreninger af sådanne, idet den — i lov nr 674 af 20 oktober 1978 og i de regionale gennemførelsesbestemmelser har tastsat betingelser med hensyn til anerkendelse af producentsammenslutninger og foreninger af sådanne samt inddragelse af en sådan anerkendelse, der adskiller sig fra betingelserne ifølge Rådets forordning (EØF) nr. 1360/78, — i de regionale lovbestemmelser har opretholdt bestemmelser, som gentager fællesskabsregler, og — for dele af sit område ikke har vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige til gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1360/78.

2) Sagsøgte i øvrigt frifindes.

3) Sagsøgte afholder tre fjerdedele og sagsøgeren en fjerdedel af sagens omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra rysk.

( 1 ) – EFT L 166, s. 1.

( 2 ) – EFT L 203, s. 5.

( 3 ) – EFT L 203, s. 9.

( 4 ) –

( 5 ) – Dom af 7. februar 1973 i sag 39/72, Kommissionen mod Italien, Sml. 1973, s. 101, 113.