ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 18 TEUF, 20 TEUF og 21 TEUF, sammenholdt med artikel 24 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, såfremt den i princippet forbeholder nedsatte befordringstakster for studerende, hvis forældre modtager nationale familietillæg.

En betingelse, hvorefter nedsatte befordringstakster er knyttet til tildelingen af familietillæg i værtsmedlemsstaten, skaber nemlig en forskellig behandling af nationale studerende, som studerer i denne medlemsstat, og af studerende fra andre medlemsstater, som også studerer dér, idet en sådan betingelse lettere kan opfyldes af nationale studerende, eftersom deres forældre som regel modtager disse tillæg. En sådan forskelsbehandling er i strid med de principper, der ligger til grund for unionsborgerskabet, nemlig princippet om, at unionsborgerne skal tilsikres den samme retlige behandling under udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed.

En sådan indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet kan kun begrundes, såfremt den er baseret på objektive hensyn, der er uafhængige af de berørte personers nationalitet og står i et rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning. I denne forbindelse er det legitimt for en værtsmedlemsstat at ville sikre sig, at der består en reel forbindelse mellem den, der ansøger om en ydelse, og staten, inden den tildeler nævnte ydelse til studerende, som befinder sig i denne stat. En national ordning, hvorefter det kræves, at studerende skal påvise, at der består en sådan forbindelse, ville således i princippet kunne udgøre et legitimt formål, der kan begrunde restriktioner.

Det bevis, der kræves for at gøre gældende, at der består en sådan reel forbindelse, må imidlertid dels ikke have en for ensidig karakter, dels må den krævede reelle forbindelse ikke fastsættes ensartet for alle ydelser, men skal udformes i forhold til de enkelte elementer i den pågældende ydelse, bl.a. ydelsens art og formål. For så vidt angår nedsatte befordringstakster for studerende kan spørgsmålet, om der består en reel forbindelse mellem den studerende og værtsmedlemsstaten, bl.a. faktisk efterprøves ved, at det fastslås, at den omhandlede person er indskrevet ved en privat eller offentlig institution, der er godkendt, eller som finansieres af værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 50-52 og 59-66 samt domskonkl.)
EU-retten skal fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, som foreskriver en pålæggelse af en begrænsning af retten for en statsborger i en medlemsstat til at færdes frit i Den Europæiske Union alene med den begrundelse, at vedkommende er betalingspligtig over for en privatretlig juridisk person for en gæld, der overstiger et bestemt, usikret beløb, der er fastsat ved lov.

Hvis det forudsættes, at det med føje kan antages, at en bestemt opfattelse af beskyttelsen af den offentlige orden ligger til grund for det formål om at beskytte kreditorerne, der forfølges med en sådan lovgivning, kan det ikke udelukkes, at et forbud mod udrejse fra området, som er vedtaget på grundlag af denne lovgivning, varetager et rent økonomisk formål. Imidlertid udelukker artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område udtrykkeligt en medlemsstats mulighed for at påberåbe sig hensynet til den offentlige orden ud fra økonomiske betragtninger.

Hvad desuden angår forholdsmæssigheden af en sådan lovgivning findes der i EU-retten retsnormer, der beskytter kreditorers rettigheder, uden at debitors ret til bevægelighed nødvendigvis begrænses af den grund. Heraf følger, at det ikke kan lægges til grund, at EU-retsordenen, som følge af at undtagelser, der påberåbes ud fra økonomiske betragtninger, er udelukket inden for rammerne af artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38, ikke yder en beskyttelse af andres, i det foreliggende tilfælde kreditorers, ejendomsret, som mindst svarer til den, der er indført i medfør af den europæiske menneskerettighedskonvention.

(jf. præmis 39, 45, 46 og 48 samt domskonkl. 1)
Artikel 217, stk. 2, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 82/97, skal fortolkes således, at eftersom denne artikel ikke foreskriver praktiske regler for bogføring som omhandlet i denne bestemmelse, overlader den det til medlemsstaterne at fastlægge de praktiske regler med hensyn til bogføring af de afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, uden at de er forpligtede til i deres nationale lovgivninger at definere fremgangsmåden med henblik på gennemførelsen af denne bogføring, idet den skal foretages på en sådan måde, at det sikres, at de kompetente toldmyndigheder indskriver det nøjagtige importafgifts- eller eksportafgiftsbeløb, der følger af en toldskyld, i regnskabsregistrene eller på anden måde, for bl.a. at muliggøre, at bogføringen af de omhandlede beløb foretages med sikkerhed, herunder i forhold til debitor.

I henhold til toldkodeksens artikel 221, stk. 1, skal den pågældende medlemsstats toldmyndigheder forud for underretningen om det afgiftsbeløb, der skal opkræves, have bogført dette beløb, og dette beløb kan ikke opkræves af myndighederne, hvis det ikke er bogført i overensstemmelse med toldkodeksens artikel 217, stk. 1. Myndighederne bevarer imidlertid muligheden for at foretage en ny underretning vedrørende det samme beløb under overholdelse af de i toldkodeksens artikel 221, stk. 1, fastsatte betingelser og de forældelsesregler, der var gældende på tidspunktet for toldskyldens opståen.

(jf. præmis 23, 24, 27, 29 og 30 samt domskonkl.)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, der undergiver bevilling af gældssanering et krav om bopæl i den pågældende medlemsstat.

En sådan retsforskrift udgør en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, idet den kan afskrække en insolvent arbejdstager – hvis gæld er så stor, at han næppe vil kunne indfri den inden for en forudseelig fremtid – fra at udøve sin ret til fri bevægelighed. Han vil nemlig være afskrækket fra at forlade sin oprindelsesmedlemsstat for at arbejde i en anden medlemsstat, hvis dette fratager ham muligheden for at få bevilget gældssanering i oprindelsesmedlemsstaten.

Denne restriktion kan ikke begrundes. For det første går den nemlig ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet med den pågældende retsforskrift bestående i at beskytte skyldneren mod udenlandske kreditorer, som ikke deltager i gældssaneringsordningen. I denne forbindelse kan et bopælskrav dels ikke udelukke den risiko, at kreditorer til en skyldner bosiddende i den pågældende medlemsstat kræver betaling af deres krav i en anden medlemsstat, hvor en bevilling af gældssanering ikke anerkendes. Dels kan en skyldner, der er bosiddende i en anden medlemsstat, i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 44/2001 sagsøges af sine kreditorer ved retterne i den stat, hvis lovgivning fastsætter den pågældende betingelse, og som kan have kompetence, navnlig hvis en kontraktforpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes i denne medlemsstat.

Til forskel fra en skyldner bosiddende i den pågældende medlemsstat fratages en skyldner, som ikke bor i denne medlemsstat, imidlertid muligheden for at nyde den beskyttelse, som en gældssanering som den omhandlede giver i denne medlemsstat, over for hans kreditorer i forbindelse med søgsmål anlagt i denne medlemsstat.

For det andet går denne retsforskrift ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet om tilstrækkelig klart at kunne fastlægge skyldnerens økonomiske og personlige situation, for så vidt som fastsættelsen af et bopælskrav som det, der er foreskrevet i den pågældende retsforskrift, der alene er baseret på datoen for indgivelsen af ansøgningen om gældssanering, ikke udgør en betingelse, der er knyttet til effektiviteten af den kompetente myndigheds kontrol. Hvad angår en skyldner, i hvis løn der er gjort udlæg, hvilket administreres af den pågældende kompetente myndighed, som er »fuldt skattepligtig« i den pågældende medlemsstat, og hvis arbejdsgiver er hjemmehørende i denne medlemsstat, kan skyldnerens økonomiske og personlige situation endvidere fastslås, uden at det er nødvendigt, at han er bosiddende i den pågældende medlemsstat. Tilsvarende kan den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat anmode en sådan skyldner om at rejse til denne medlemsstat eller, hvis en sådan rejse ikke er mulig, anmode ham om at fremlægge alle de relevante oplysninger vedrørende hans personlige og økonomiske situation under trussel om suspension eller annullation af gældssaneringen i tilfælde af ubegrundet manglende samarbejde fra skyldneren.

(jf. præmis 31, 32, 34, 40-44, 47-50 og 54 samt domskonkl.)
Til forskel fra procesfristerne relaterer den forældelsesfrist, som er fastsat i artikel 46, stk. 1, i statutten for Domstolen for krav mod Unionen, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, og som bevirker fortabelse af adgangen til søgsmål, sig til materielle retsregler. Forældelsesfristen har bl.a. til formål på den ene side at sikre beskyttelsen af skadelidtes rettigheder, idet skadelidte skal have tilstrækkelig tid til at indsamle de fornødne oplysninger til brug for et eventuelt søgsmål, og på den anden side at hindre, at skadelidte kan trække udøvelsen af sin ret til at søge erstatning ud i det uendelige.

Dermed udgør forældelse en afvisningsgrund, der – til forskel fra procesfristerne – ikke er en ufravigelig procesforudsætning, men udelukkende bevirker fortabelse af adgangen til erstatningssøgsmål, hvis sagsøgte begærer det.

Med henblik herpå fremgår det af artikel 46, stk. 1, i statutten for Domstolen, som fastsætter forældelsesfristens længde, at beregningen af denne frist kun kan baseres på strengt objektive kriterier, og at der ikke er nogen forskel på, om fristen afbrydes ved indgivelse af søgsmål eller ved forudgående fremsættelse af et krav. Hvis fristen fastsat under hensyn til afstanden fandt anvendelse på forældelsesfristen, ville det således bevirke, at forældelsen ville indtræde på forskellige tidspunkter afhængigt af, om skadelidte har valgt at indgive en stævning til Retten eller at fremsætte et forudgående krav over for vedkommende EU-institution, hvilket ville være i strid med det krav om retssikkerhed, der er påkrævet ved anvendelsen af forældelsesfrister. Følgelig er længden af den forældelsesfrist, der er fastsat i nævnte artikel 46, stk. 1, ikke forenelig med fristerne for indgivelse af et søgsmål eller en appel, hvorfor det ikke kan hævdes, at det er nødvendigt at anvende fristen fastsat af hensyn til afstanden på denne forældelsesfrist for at sikre en effektiv udøvelse af den ret til erstatning, der er omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF.

(jf. præmis 52-56 og 58)
Artikel 5, stk. 7, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, giver medlemsstaterne mulighed for at udforme deres skattelovgivning, således at de virksomheder, der som følge af, at de udøver en virksomhed, der er fritaget for merværdiafgift, ikke kan fradrage den afgift, de har betalt ved erhvervelsen af deres goder til virksomheden, ikke stilles ringere i forhold til de konkurrenter, der udøver samme virksomhed ved brug af goder, de har erhvervet uden at betale merværdiafgift, eftersom de selv har fremstillet dem, eller mere generelt ved at have erhvervet dem »inden for rammerne af virksomhedsudøvelsen«. Med henblik på at underlægge disse konkurrenter samme afgiftsbyrde som den, der pålægges de virksomheder, der har erhvervet deres goder af en tredjemand, giver sjette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), medlemsstaterne mulighed for at sidestille udtagelsen til brug for virksomhedens afgiftsfritagne virksomhed af goder erhvervet inden for rammerne af virksomhedsudøvelsen med levering af goder mod vederlag som omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, og dermed at lade denne udtagelse være momspligtig.

Med henblik på, at denne mulighed, som er gengivet i artikel 18 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, kan anvendes med henblik på effektivt at fjerne enhver merværdiafgiftsmæssig ulighed mellem afgiftspligtige personer, som har erhvervet deres goder af en anden afgiftspligtig person, og dem, der har erhvervet goder inden for rammerne af virksomhedsudøvelsen, skal udtrykket »gode, som er frembragt, udført, udvundet, bearbejdet, […] inden for rammerne af virksomhedsudøvelsen«, ikke alene anses for at dække de goder, den berørte virksomhed i fuld udstrækning selv har frembragt, udført, udvundet eller bearbejdet, men også dem, der er frembragt, udført, udvundet eller bearbejdet af tredjemand ved hjælp af materialer, som virksomheden har stillet til rådighed.

For at en afgiftspligtig person i overensstemmelse med formålet med artikel 5, stk. 7, litra a), er underlagt samme afgiftsbyrde som sine konkurrenter, der udøver samme afgiftsfrie virksomhed ved brug af goder, som de fuldt ud har erhvervet af en tredjemand, skal den med bestemmelsen tilsigtede sidestilling kunne udstrækkes til samtlige de goder, der er færdiggjort eller forbedret af en tredjemand, og dermed føre til en momspålæggelse, der er baseret på disse goders samlede værdi.

(jf. præmis 26-28)
Artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, såsom en socialplan, der er aftalt mellem en virksomhed og dennes samarbejdsudvalg, i henhold til hvilke en arbejdstagers ret til årlig betalt ferie, når dennes arbejdstid er nedsat, beregnes efter princippet om pro rata temporis.

De arbejdstagere, hvis arbejdstid er nedsat, har ganske vist formelt en arbejdskontrakt på fuld tid. Under arbejdstidsnedsættelsens varighed er arbejdsgiverens og den ansattes gensidige ydelsesforpligtelser imidlertid suspenderet i funktion af arbejdstidens nedsættelse og endog fuldstændigt bragt til ophør. Det følger heraf, at de arbejdstagere, hvis arbejdstid er blevet nedsat, må kvalificeres som »arbejdstagere, der midlertidigt er på deltid«, idet deres situation de facto kan sammenlignes med deltidsarbejdstageres, og at princippet om pro rata temporis i § 4, stk. 2, i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, finder anvendelse på deres ret til årlig ferie.

(jf. præmis 32 og 36 samt domskonkl.)
Registreringen som varemærke af den form, hvori et andet registreret varemærke bruges, som afviger fra den form, hvori sidstnævnte varemærke er registreret, helt uden at forandre sidstnævntes særpræg, er ikke til hinder for anvendelsen af artikel 10, stk. 2, litra a), i første direktiv 89/104 om varemærker.

På den ene side bemærkes således, at et varemærkes særpræg i henhold til bestemmelserne i direktiv 89/104 betyder, at varemærket er egnet til at identificere den vare, for hvilken det er søgt registreret, som hidrørende fra en bestemt virksomhed og dermed til at adskille denne vare fra andre virksomheders.

På den anden side følger det på ingen måde af ordlyden af artikel 10, stk. 2, litra a), i direktiv 89/104, at den afvigende form, hvori varemærket er blevet brugt, ikke selvstændigt kan registreres som mærke. Den eneste betingelse, der er fastsat i denne bestemmelse, er nemlig, at den benyttede form ikke må afvige fra formen, hvori dette varemærke blev registreret, ud over ved enkeltheder, som ikke forandrer sidstnævntes særpræg.

Med hensyn til formålet med artikel 10, stk. 2, litra a), i direktiv 89/104 skal det understreges, at bestemmelsen, ved at undgå at kræve en nøje overensstemmelse mellem den i handelen benyttede form og den form, hvorunder mærket er blevet registreret, har til hensigt at gøre det muligt for indehaveren af sidstnævnte at foretage de variationer af tegnet i forbindelse med dettes erhvervsmæssige udnyttelse, som uden at ændre dets særpræg muliggør en bedre tilpasning til kravene til markedsføring af og reklame for de berørte varer eller tjenesteydelser.

Imidlertid ville dette formål bringes i fare, hvis der for at godtgøre brugen af det registrerede varemærke forelå en yderligere betingelse, hvorefter den afvigende form, hvori varemærket var blevet brugt, ikke i sig selv måtte have været registreret som varemærke. Registreringen af et varemærkes nye former gør det nemlig i givet fald muligt at foregribe forandringer, som kan påvirke varemærkets udseende og således tilpasse det til de faktiske forhold på et marked under udvikling.

Desuden fremgår det af 12. betragtning til direktiv 89/104, at direktivets bestemmelser skal være »i fuldstændig overensstemmelse med Pariserkonventionens bestemmelser« om beskyttelse af industriel ejendomsret. Følgelig skal nævnte direktivs artikel 10, stk. 2, litra a), fortolkes i overensstemmelse med konventionens artikel 5, litra C, nr. 2. Intet i sidstnævnte bestemmelse angiver dog, at registreringen af et tegn som varemærke medfører, at brugen heraf ikke længere kan påberåbes for at godtgøre brugen af et andet registreret varemærke, som det kun afviger fra på en måde, der ikke forandrer sidstnævntes særpræg.

(jf. præmis 19-24)
Artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et negativt anerkendelsessøgsmål med påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger erstatningsansvar uden for kontrakt, er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde.

Et sådant søgsmål indebærer ganske vist en omvending af de roller, der almindeligvis kendes i erstatningssager, da sagsøger her er den potentielle debitor for et krav baseret på en ansvarspådragende handling, mens sagsøgte er det angivelige offer for denne handling, men denne omvending af roller kan imidlertid ikke udelukke et negativt anerkendelsessøgsmål fra anvendelsesområdet for artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001. Således vedrører målene om at kunne forudsige den kompetente ret og om retssikkerhed, som forfølges med denne bestemmelse, hverken tildelingen af de respektive roller som sagsøger og sagsøgt eller beskyttelsen af en af disse. Selv om interesserne hos en sagsøger i et negativt anerkendelsessøgsmål og interesserne hos den, som har anlagt en sag med påstand om, at det fastslås, at sagsøgte er ansvarlig for en skade, og om at sagsøgte tilpligtes at betale erstatning, er forskellige, vedrører undersøgelsen foretaget af den ret, for hvilken sagen er indbragt, desuden i begge tilfælde i det væsentlige de samme faktiske og retlige elementer.

(jf. præmis 43-45, 48 og 55 samt domskonkl.)
Artikel 22, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) skal fortolkes således, at det krav, der opstilles i denne bestemmelse, om, at den pågældende person skal etablere sig på en landbrugsbedrift for første gang »som driftsleder«, indebærer, at den berørte, når han etablerer sig ved hjælp af et aktieselskab, har faktisk og varig kontrol over såvel landbrugsbedriften som driften heraf.

Selv om medlemsstaterne fortsat detaljeret kan konkretisere de betingelser, under hvilke det kan fastslås, at en ansøger har en sådan stilling som driftsleder, forudsættes det, at sådanne betingelser ikke går ud over den ramme, som de har til formål at præcisere, og derfor under iagttagelse af formålene med forordning nr. 1698/2005 søger at sikre, at den nævnte ansøger har faktisk og varig kontrol over landbrugsbedriften og driften heraf. Nationale bestemmelser opfylder disse betingelser, for så vidt som de bestemmer, at når en ung landbruger etablerer sig ved hjælp af et aktieselskab, er opnåelsen af støtten bl.a. betinget af, at landbrugeren har kontrollen i denne juridiske person, hvilket kræver, at han ejer over halvdelen af aktierne, og at disse aktier repræsenterer over halvdelen af stemmerne.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Artikel 39 EF er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter retten til ungdomsarbejdsløshedsydelser til unge, der søger arbejde for første gang, er undergivet en betingelse om, at den pågældende har gennemført mindst seks års studier ved en uddannelsesinstitution i værtsmedlemsstaten, for så vidt som nævnte betingelse er til hinder for, at der tages hensyn til andre relevante omstændigheder, som er egnede til at fastslå, at der består en reel forbindelse mellem den, der ansøger om ydelser, og det omhandlede geografiske arbejdsmarked, og derfor går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det med bestemmelsen tilstræbte formål om at sikre, at der består en sådan forbindelse.

En sådan lovgivning underlægger nemlig nævnte ret en betingelse, som lettere vil kunne opfyldes af statens egne statsborgere, og medfører derfor en risiko for, at navnlig statsborgere fra andre medlemsstater bliver stillet ringere.

Denne lovgivning kan kun begrundes, såfremt den nationale lovgiver ved at indføre betingelsen har villet sikre sig, at der består en reel forbindelse mellem den, der ansøger om ydelserne, og det omhandlede arbejdsmarkeds geografiske område.

Dette er ikke tilfældet for en lovgivning, der ved vurderingen af, om der består en sådan forbindelse, ikke gør det muligt at tage hensyn til de omstændigheder, at ansøgeren under udøvelse af sin ret til at færdes frit, således som den er sikret for unionsborgere ved artikel 18 EF, er flyttet til værtsmedlemsstaten med henblik på at etablere en fælles bolig efter at have indgået ægteskab med en statsborger i denne stat, samt at ansøgeren har boet dér i en vis periode og i en vis periode har været indskrevet som arbejdssøgende ved en arbejdsformidling i denne medlemsstat, mens den pågældende samtidig faktisk har taget aktive skridt med henblik på at finde arbejde dér. Disse forskellige omstændigheder gør det nemlig muligt at fastslå, at der består en sådan forbindelse.

(jf. præmis 31, 33, 40, 46-48, 50 og 52 samt domskonkl.)