Sagsøgte fremhæver først og fremmest, at ordlyden af vedtægtens artikel 45 klart angiver, at beslutningen om forfremmelse af en tjenestemand er en af dem, som ifølge deres art henhører under ansættelsesmyndighedens frie skøn.

Sagsøgte henleder i denne forbindelse opmærksomheden på de opgaver, der påhviler den af Rådets sekretariat nedsatte »rådgivende forfremmelseskomité« med henblik på at rådgive ansættelsesmyndigheden ved den i vedtægtens artikel 45, stk. 1 foreskrevne sammenligning af de tjenestemænds fortjenester, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen. De af denne komité fremsatte forslag udgør blot en simpel vejledning for ansættelsesmyndigheden, der fuldt ud bevarer det frie skøn, som den har ifølge vedtægten.

Hvad angår de af sagsøgeren fremsatte søgsmålsgrunde medgiver Rådet, at et udtrykkeligt afslag på en klage skal begrundes i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Selv om ansættelsesmyndigheden imidlertid skal underrette den pågældende om »sin begrundede beslutning« inden for den fastsatte frist, har denne myndighed en udstrakt bedømmelsesfrihed med hensyn til betydningen og udstrækningen af den begrundelse, der skal gives. Dette gælder især inden for områder, hvor ansættelsesmyndigheden har en udstrakt skønsbeføjelse som den, der er omhandlet i vedtægtens artikel 45. Set under denne synsvinkel er begrundelsen i afslaget på sagsøgerens klage — om end summarisk — fuldt ud korrekt. Dette bekræftes af Domstolens faste praksis: ansættelsesmyndigheden skal ikke begrunde beslutningerne om forfremmelse over for ikke forfremmede ansøgere. Rådet nævner her en række af Domstolens domme, herunder dom af 13. juli 1972 i sag nr. 90/71 (Bernardi mod Parlamentet), Recueil s. 609, samt dom af 6. maj 1969 i sag nr. 21/68 (Huybrechts mod Kommissionen), Recueil s. 97.

Selv om denne praksis udelukkende omhandler begrundelse for beslutninger om forfremmelse, er det dog indlysende, at de principper, som kan udledes heraf, også kan anvendes på en begrundelse for et udtrykkeligt klageafslag.

Sagsøgeren påberåber sig med urette vedtægtens artikel 25. Rådet har samvittighedsfuldt fulgt den i denne bestemmelse fastsatte fremgangsmåde. I øvrigt har sagsøgeren ikke fremsat noget anbringende om, at reglerne for fremgangsmåden ikke skulle være overholdt. Hvad angår kravet om begrundelse for de i artikel 25 omhandlede afgørelser henviser sagsøgte til Domstolens retspraksis, hvorefter de enkelte elementer i bedømmelsen, som ansættelsesmyndigheden råder over ved … skal begrundes«, domme af 9. marts 1964, sag nr. 27/63 (Raponi mod Kommissionen), Recueil s. 268, og 9. juni 1964, de forenede sager nr. 94 og 96/63 (Bernusset mod Kommissionen), Recueil s. 612).

Rådet anfører, at det omhyggeligt har overholdt vedtægtsbestemmelserne ved hr. X's forfremmelse. Det er indlysende, at ansættelsesmyndigheden ved udnævnelser eller forfremmelser skal overholde de betingelser, som den selv har stillet. Sagsøgte minder i den sammenhæng om, at det har fulgt den fremgangsmåde, der fremgår af dets beslutning nr. 344/73 om forfremmelsesudvalget. Det fremgår imidlertid klart af udtalelsen fra dette udvalg, der har haft kendskab til stillingsopslag nr. 31/73, at det »efter en grundig undersøgelse af kvalifikationerne hos de ansøgere, der opfyldte anciennitetsbetingelserne for at kunne forfremmes«, enstemmigt oprettede en liste over tjenestemænd, der var kvalificeret til at forfremmes til lønklasse LA 3.

Den omstridte afgørelse unddrager sig ifølge sagsøgte en domstolsprøvelse, idet det i det foreliggende tilfælde drejer sig om den administrative myndigheds bedømmelse ikke blot af kvalifikationer og tjenstlig indsats hos dem, der har ansøgt om den ledige stilling, men også af deres generelle fremtræden. En domstolsprøvelse af de for afgørelsen tilgrundliggende faktiske omstændigheder kan kun foretages, såfremt dommeren mener sig i stand til at sætte sit skøn i stedet for forvaltningens. Det er derfor med føje, at Domstolen har undladt at foretage en prøvelse af udøvelsen af den i artikel 45 omhandlede ansættelsesmyndighed, såfremt ikke selve aktstykkets indhold klart har vist noget, der giver anledning til tvivl. Da dette ikke er tilfældet i nærværende sag, er der ikke grund til at foretage den af sagsøgeren begærede bevisførelse.

Dernæst giver Rådet en kortfattet redegørelse for hr. X's og hr. Grassi's faglige karrierer, der skal tjene til at vise det berettigede i den indklagede afgørelse. Særlig er der ifølge Rådet ingen tvivl om hr. X's evne til at lede en afdeling i Rådets sprogtjeneste, eftersom han har været leder af samme tjenestes italienske sektion siden den 1. januar 1962.