Ved anvendelsen af kriteriet om den private investor er det nødvendigt at vurdere den kommercielle transaktion i sin helhed for at afgøre, om det statslige organ og det organ, som kontrolleres heraf, vurderet under ét, har handlet som rationelle erhvervsdrivende på markedsøkonomiske vilkår. Kommissionen er således forpligtet til ved vurderingen af de omtvistede foranstaltninger at gennemgå alle de relevante forhold og disses sammenhæng, herunder forholdene vedrørende den situation, som den eller de myndigheder, der bevilger de omtvistede foranstaltninger, befinder sig i.

Ved vurderingen af, om en statslig foranstaltning udgør en fordel i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, bør der sondres mellem de forpligtelser, der påhviler staten, når den udøver en økonomisk aktivitet som virksomhed, og de forpligtelser, der kan påhvile den som offentlig myndighed. Mens det er nødvendigt i det tilfælde, hvor staten handler som en virksomhed, der opererer som en privat investor, at vurdere dens adfærd på grundlag af princippet om den private investor, der opererer på markedsøkonomiske vilkår, er det udelukket at anvende dette princip, når staten handler som offentlig myndighed. I det sidstnævnte tilfælde er det nemlig udelukket at sammenligne statens adfærd med den adfærd, som følges af en privat erhvervsdrivende eller investor, der opererer på markedsøkonomiske vilkår.

Enhver virksomhed, hvorved der udbydes varer eller tjenesteydelser på et bestemt marked, udgør en økonomisk virksomhed. Fastsættelsen af beløbet for landingsafgifter og den hertil knyttede kompensationsgaranti udgør nemlig en virksomhed, som har direkte tilknytning til forvaltningen af lufthavnsinfrastrukturen, der udgør en økonomisk aktivitet. Lufthavnsafgifterne, der er fastsat af en offentlig myndighed, må anses for at udgøre en modydelse for de tjenesteydelser, som er præsteret inden for lufthavnen, selv om den direkte og åbenbare forbindelse mellem afgiftsniveauet og den tjenesteydelse, der leveres til brugerne, ikke fremtræder klart.

Når en offentlig myndighed stiller lufthavnsanlæg til rådighed for flyselskaber og forvalter disse mod betaling af et gebyr, som denne selv fastsætter frit, må dette således betegnes som en virksomhed af økonomisk karakter, der ganske vist udføres på det offentlige område, men som ikke allerede af denne grund kan anses for at være udøvelse af offentlig myndighed. Denne virksomhed er nemlig ikke på grund af sin karakter, sit formål og de regler, den er undergivet, knyttet til udøvelsen af beføjelser, som typisk er beføjelser for udøvelse af offentlig myndighed.

At ejeren af lufthavnsanlæg, som er offentlig ejendom, er en offentlig myndighed, udelukker imidlertid ikke i sig selv, at den kan anses for en enhed, der udøver en økonomisk virksomhed.

Den omstændighed alene, at den offentlige myndighed har beføjelse til at udstede administrative retsakter om fastsættelse af lufthavnsgebyrer, udelukker ikke, at undersøgelsen af en rabatordning for disse gebyrer skal foretages på grundlag af princippet om den private investor, der opererer på markedsøkonomiske vilkår, idet en sådan ordning kan gennemføres af en privat erhvervsdrivende.

(jf. præmis 84, 85, 87-89, 91, 92 og 101)