Forenede sager C-197/11 og C-203/11

Eric Libert m.fl. mod Gouvernement flamand (sag C-197/11)

og

All Projects & Developments NV m.fl.

mod

Vlaamse Regering (sag C-203/11)

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour constitutionnelle (Belgien))

»Grundlæggende frihedsrettigheder — restriktion — begrundelse — statsstøtte — begrebet »offentlig bygge- og anlægskontrakt« — grunde og bygninger, der er beliggende i visse kommuner — en regional ordning, der betinger overdragelsen af disse af, at den potentielle erhverver eller lejer har en »tilstrækkelig tilknytning« til målkommunen — socialt pålæg til bygherrer og grundejere — skatteincitamenter og støttemekanismer«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 8. maj 2013

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner vedrørende transaktioner angående fast ejendom – regional lovgivning, hvorved der gives visse økonomiske aktører et »socialt pålæg« ved tildelingen af bygge- eller udstykningstilladelse – lovlig – berettigelse – almen boligpolitik – betingelser – proportionalitet – den nationale rets vurdering

Unionsborgerskab – fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner vedrørende transaktioner angående fast ejendom – regional lovgivning, hvorefter overdragelse af fast ejendom i visse kommuner er betinget af et lokalt bedømmelsesudvalgs godkendelse af, at der findes en »tilstrækkelig tilknytning« mellem den potentielle erhverver eller lejer og disse kommuner – ulovlighed – berettigelse – almen boligpolitik – foreligger ikke

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 33, 34 og 36)

Artikel 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF samt artikel 22 og 24 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område er til hinder for en regional lovgivning, hvorefter overdragelse af fast ejendom i visse kommuner er betinget af et lokalt bedømmelsesudvalgs godkendelse af, at der findes en »tilstrækkelig tilknytning« mellem den potentielle erhverver eller lejer og disse kommuner. En sådan lovgivning udgør restriktioner for de grundlæggende friheder, der er sikret ved de nævnte EU-retlige bestemmelser. Ganske vist kan krav i henhold til en medlemsstats almene boligpolitik, der har til formål at sikre et tilstrækkeligt boligudbud til personer med lav indkomst eller andre svagt stillede grupper af den lokale befolkning, udgøre tvingende almene hensyn og derfor begrunde sådanne restriktioner. Imidlertid går disse foranstaltninger ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det søgte formål. De tre alternative betingelser, hvis iagttagelse det lokale bedømmelsesudvalg systematisk skal undersøge, for, at betingelsen om, at der skal foreligge en »tilstrækkelig tilknytning« mellem den potentielle erhverver eller lejer og den pågældende målkommune, er opfyldt, kan nemlig ikke udelukkende opfyldes af den mindre kapitalstærke del af lokalbefolkningen, men ligeledes af andre personer, der råder over tilstrækkelige midler og dermed ikke har behov for særlig beskyttelse på dette marked. Hvis en ordning med forudgående administrativ tilladelse skal være begrundet, skønt den bryder med en grundlæggende frihed, må den imidlertid endelig bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, som sikrer, at den er egnet til i tilstrækkeligt omfang at lægge en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse. Dette er ikke tilfældet, når det i henhold til en af disse betingelser kræves, at erhververen eller lejeren på grund af en væsentlig og langvarig omstændighed skal have skabt en arbejdsmæssig, familiemæssig, social eller økonomisk tilknytning til kommunen, henset til denne betingelses vage karakter og mangel på specifikke situationer, hvor den i konkrete sager bør anses for at være opfyldt. (jf. præmis 48, 51, 52, 55 og 57-60 samt domskonkl. 1)

Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning, hvorved der gives visse økonomiske aktører et »socialt pålæg« ved tildelingen af bygge- eller udstykningstilladelse, for så vidt som den forelæggende ret fastslår, at denne lovgivning er nødvendig for og egnet til at opfylde formålet om at sikre et tilstrækkeligt boligudbud til personer med lav indkomst eller andre svagt stillede grupper af den lokale befolkning. Den omstændighed, at visse bygherrer og grundejere for at få en bygge- eller udstykningstilladelse er forpligtede til at følge en procedure, der indeholder en forpligtelse til at gennemføre et socialt pålæg, der består i, at en del af deres byggeprojekt skal udgøre sociale boliger, eller at der skal betales et økonomisk bidrag til den kommune, hvori byggeriet finder sted, udgør en restriktion af de frie kapitalbevægelser, eftersom de pågældende investorer ikke er i stand til frit at benytte grundene til de formål, med henblik på hvilke de ønsker at erhverve dem. Imidlertid kan denne betingelse være begrundet i en medlemsstats almene boligpolitik som et tvingende alment hensyn. Det tilkommer den forelæggende ret at bedømme, om en sådan betingelse opfylder proportionalitetskriteriet. (jf. præmis 65-69 og domskonkl. 2)

Skatteincitamenter og støttemekanismer kan kvalificeres som statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF. Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om betingelserne knyttet til, hvorvidt der foreligger en statsstøtte, er opfyldt, og i bekræftende fald at undersøge – for så vidt angår foranstaltninger fastsat med det formål at kompensere for det sociale pålæg, der er pålagt visse bygherrer og grundejere – om Kommissionens beslutning 2005/842 om anvendelse af bestemmelserne i […] artikel 86, stk. 2, [EF] på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, ikke desto mindre finder anvendelse på disse foranstaltninger. Som støtte betragtes i den henseende endvidere indgreb, der under enhver tænkelig form direkte eller indirekte kan give virksomheder en fordel, eller som bør betragtes som en økonomisk fordel, som modtagervirksomheden ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser. For så vidt som en statslig foranstaltning må betragtes som en kompensation, der er et vederlag for de af de begunstigede virksomheder leverede ydelser til opfyldelse af forpligtelser til offentlig tjeneste, således at disse virksomheder reelt ikke har en økonomisk fordel, og denne foranstaltning således ikke har den virkning at sætte disse virksomheder i en konkurrencemæssigt fordelagtig position i forhold til de virksomheder, der konkurrerer med dem, falder en sådan støtte derimod ikke ind under artikel 107, stk. 1, TEUF. Dette kan være tilfældet for foranstaltninger, der har til formål at kompensere for det sociale pålæg, der er pålagt bygherrer og grundejere, og som består i, at en del af deres byggeprojekt skal udgøre sociale boliger, eller at der skal betales et økonomisk bidrag til den kommune, hvori byggeriet finder sted. For at en sådan kompensation i det enkelte tilfælde kan falde uden for begrebet statsstøtte, skal en række betingelser imidlertid være opfyldt. For det første skal den modtagende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret. I den henseende, navnlig i betragtning af de vide skønsbeføjelser, som medlemsstaterne er tillagt, kan det ikke udelukkes, at socialt boligbyggeri kan kvalificeres som offentlig tjeneste. Den omstændighed, at det sociale pålæg ikke direkte er til fordel for private ansøgere om en social bolig, men til fordel for sociale boligselskaber, kan ikke have nogen indflydelse på kvalificeringen af den pågældende tjeneste. For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde, så det undgås, at den modtagende virksomhed herved opnår en økonomisk fordel frem for sine konkurrenter. Kompensationen må for det tredje ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne. For det fjerde skal størrelsen af den nævnte kompensation fastlægges på basis af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at gennemføre forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne. (jf. præmis 83-89, 91, 92 og 102 samt domskonkl. 3)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 94 og 95)