ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-321/15

ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA

mod

État du Grand-duché de Luxembourg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour constitutionnelle (Luxembourg))

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Den Europæiske Union – direktiv 2003/87/EF – artikel 3, litra a) – artikel 11 og 12 – indstilling af et anlægs drift – returnering af ubrugte kvoter – perioden 2008-2012 – ingen erstatning – opbygning af ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 8. marts 2017

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – indstilling af et anlægs drift – en driftsleders tilsidesættelse af forpligtelsen til rettidigt at give den kompetente myndighed meddelelse – national lovgivning, der kræver returnering uden erstatning af ubrugte kvoter – lovlighed – kvalificering af ubrugte kvoter som emissionskvoter i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivet – udelukket

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, som ændret ved forordning nr. 219/2009, art. 3, litra a)]

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 219/2009 af 11. marts 2009, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den kompetente myndighed kan kræve fuldstændig eller delvis returnering uden erstatning af ubrugte kvoter, som fejlagtigt er blevet tildelt en driftsleder som følge af sidstnævntes tilsidesættelse af forpligtelsen til rettidigt at meddele den kompetente myndighed, at driften af et anlæg er ophørt.

Kvoter, som er tildelt, efter at en driftsleder har indstillet driften af det anlæg, som berøres af disse kvoter, uden at driftslederen først har underrettet den kompetente myndighed om denne indstilling, kan ikke kvalificeres som emissions-»kvoter« som omhandlet i artikel 3, litra a), i direktiv 2003/87, som ændret ved forordning nr. 219/2009.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, som er indledt af et selskab, der er ejet af en lokal myndighed, mod en fysisk person, der har bopæl i en anden medlemsstat, med henblik på inddrivelse af et ubetalt krav for parkering i et offentligt parkeringsanlæg, hvis drift er overdraget til dette selskab af den nævnte myndighed, der ikke har karakter af straf, men blot udgør modydelsen for den tjenesteydelse, der er leveret, er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde.

For at fastslå, om et område er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1215/2012 eller ej, er det nødvendigt at afgøre, hvilket retsforhold der består mellem parterne i tvisten, og at undersøge, på hvilket grundlag og efter hvilke nærmere regler søgsmålet er iværksat (jf. i denne retning dom af 11.4.2013, Sapir m.fl., C-645/11, EU:C:2013:228, præmis 34, og af 12.9.2013, Sunico m.fl., C-49/12, EU:C:2013:545, præmis 35).

Som generaladvokaten ligeledes har anført i punkt 49-51 i forslaget til afgørelse, udgør administrationen af offentlige parkeringsanlæg og opkrævning af parkeringsafgifter i den foreliggende sag en opgave af lokal interesse, der varetages af Pula Parking, et selskab, der ejes af byen Pula. Selv om Pula Parkings beføjelser er blevet tildelt selskabet ved afgørelse fra en offentlig myndighed, synes dog hverken fastlæggelsen af det ubetalte krav for parkering, som er af kontraktmæssig karakter, eller sagen til inddrivelse heraf, som har til formål at beskytte private interesser, der er reguleret af de almindelige nationale bestemmelser, som finder anvendelse i forholdet mellem private, at kræve udøvelsen af offentlig myndighed af byen Pula eller af Pula Parking.

Det lader i øvrigt heller ikke til, at Pula Parking ved at udstede en parkeringsbøde til de berørte personer tildeler sig selv beføjelse til at udstede et tvangsfuldbyrdelsesdokument under fravigelse af de almindelige retsregler, eftersom Pula Parking efter at have udstedt en sådan parkeringsbøde blot er i stand til – i lighed med en fakturaudsteder – at påberåbe sig et autentisk dokument, som gør det muligt for denne at indlede en procedure i henhold til bestemmelserne i tvangsfuldbyrdelsesloven (jf. i denne retning dom af 12.9.2013, Sunico m.fl., C-49/12, EU:C:2013:545, præmis 39).

Det følger heraf, at det retsforhold, der består mellem Pula Parking og Sven Klaus Tederahn, i princippet må kvalificeres som et »privatretligt forhold« og henhører som følge heraf under begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i forordning nr. 1215/2012.

(jf. præmis 34, 35 og 37-39 samt domskonkl. 1)
Forenede sager C-217/15 og C-350/15

Straffesager

mod

Massimo Orsi

og

Luciano Baldetti

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Santa Maria Capua Vetere)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – artikel 2 og 273 – national lovgivning, der fastsætter en administrativ sanktion og en strafferetlig sanktion for samme forhold vedrørende manglende indbetaling af merværdiafgift – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 50 – princippet ne bis in idem – identitet mellem den person, der er strafforfulgt eller administrativt sanktioneret – foreligger ikke«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 5. april 2017

Grundlæggende rettigheder – princippet ne bis in idem – indledning af en straffesag mod en fysisk person, efter at et selskab, der er en juridisk person, er blevet pålagt en skattesanktion for samme forhold – tilsidesættelse – foreligger ikke

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50)

Artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der gør det muligt at fremme strafforfølgning for manglende indbetaling af merværdiafgift, efter at der er blevet pålagt en endelig skattesanktion for samme forhold, når denne sanktion er blevet pålagt et selskab, der er en juridisk person, hvorimod den nævnte strafforfølgning er blevet indledt mod en fysisk person.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
Sag C-336/15

Unionen

mod

Almega Tjänsteförbunden

og

ISS Facility Services AB

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbetsdomstolen)

»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 2001/23/EF – artikel 3 – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder – gældende kollektive overenskomster for erhververen og overdrageren – yderligere opsigelsesvarsel tildelt afskedigede arbejdstagere – hensyntagen til den anciennitet, der er erhvervet hos overdrageren«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 6. april 2017

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23 – rettigheder og pligter i henhold til artikel 3 – erhververens pligt til ved afskedigelse af en arbejdstager mere end et år efter virksomhedens overførsel at tage hensyn til den anciennitet, som nævnte arbejdstager har erhvervet hos overdrageren i forbindelse med beregningen af arbejdstagerens samlede anciennitet

(Rådets direktiv 2001/23, art. 3)

Artikel 3 i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, skal erhververen – ved afskedigelse af en arbejdstager mere end et år efter virksomhedens overførsel – i forbindelse med beregningen af arbejdstagerens anciennitet, der er relevant med henblik på at fastlægge det opsigelsesvarsel, som denne sidstnævnte har ret til, tage hensyn til den anciennitet, som nævnte arbejdstager har erhvervet hos overdrageren.

(jf. præmis 33 og domskonkl.)
Sag C-632/15

Costin Popescu

mod

Guvernul României m.fl.

(anmodning om præjudiciel

afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație şi Justiție)

»Præjudiciel forelæggelse – transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 2006/126/EF – artikel 13, stk. 2 – begrebet »førerret, som er tildelt inden den 19. januar 2013« – national lovgivning, der gennemfører dette direktiv – pligt til at erhverve kørekort, som pålægges personer, der har haft ret til at føre knallert uden kørekort før denne lovgivnings ikrafttræden«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 26. april 2017

Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 2006/126 – opretholdelse af førerrettigheder, som er tildelt inden direktivets ikrafttræden – nationale bestemmelser, der fjerner muligheden for at føre knallert uden at være indehaver af et kørekort – lovlighed

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126, art. 13, stk. 2)

Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort, og navnlig direktivets artikel 13, stk. 2, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning vedtaget med henblik på at gennemføre dette direktiv i den nationale retsorden, som fjerner retten til at føre knallert, uden at føreren er indehaver af et kørekort, hvis erhvervelse er betinget af, at den pågældende består prøver eller eksamener, der svarer til dem, der skal bestås for at erhverve ret til at føre andre motorkøretøjer.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Sag C-496/15

Alphonse Eschenbrenner

mod

Bundesagentur für Arbeit

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landessozialgericht Rheinland-Pfalz, Mainz)

»Præjudiciel forelæggelse – arbejdskraftens frie bevægelighed – artikel 45 TEUF – forordning (EU) nr. 492/2011 – artikel 7 – ligebehandling – grænsearbejder, der er indkomstskattepligtig i bopælsmedlemsstaten – ydelse, som beskæftigelsesmedlemsstaten udbetaler i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – metode for beregning af insolvensydelsen – fiktiv hensyntagen til indkomstskatten i beskæftigelsesmedlemsstaten – insolvensydelse, der er lavere end den hidtidige nettoløn – bilateral dobbeltbeskatningsoverenskomst«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. marts 2017

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – grænsearbejder, der er indkomstskattepligtig i bopælsmedlemsstaten – ydelse, som beskæftigelsesmedlemsstaten udbetaler i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – metode for beregning af insolvensydelsen – fiktiv hensyntagen til indkomstskatten i beskæftigelsesmedlemsstaten – tilladt

(Art. 45 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 492/2011, art. 7)

Artikel 45 TEUF og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at bestemmelserne under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke er til hinder for, at størrelsen af den insolvensydelse, som en medlemsstat tildeler en grænsearbejder, der hverken er indkomstskattepligtig i denne stat eller pligtig at betale skat af denne ydelse, fastlægges ved, at indkomstskatten med den sats, der gælder i den nævnte stat, fradrages i den løn, der tjener som grundlag for beregningen af ydelsen, med den følge, at denne grænsearbejder – i modsætning til de personer, der er bosiddende og har beskæftigelse i den nævnte stat – ikke modtager en ydelse svarende til sin hidtidige nettoløn. Den omstændighed, at denne arbejdstager ikke kan gøre et krav gældende over for sin arbejdsgiver svarende til den del af arbejdstagerens hidtidige bruttoløn, som den pågældende ikke har oppebåret som følge af dette fradrag, har ingen betydning i denne henseende.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007, skal fortolkes således, at de i en situation som den i hovedsagen omhandlede er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en beslutning om at give en tilbudsgiver adgang til en udbudsprocedure, som angiveligt er i strid med EU-retten vedrørende offentlige udbud eller de nationale regler til gennemførelse heraf, ikke optræder blandt de af en ordregivende myndigheds forberedende akter, der kan gøres til genstand for selvstændig domstolsprøvelse.

Selv om det tidspunkt, fra hvilket det ifølge artikel 1, stk. 1, skal være muligt at klage, som Domstolen allerede har fastslået, ikke er formelt fastsat i direktiv 89/665, tillader det i den foregående præmis nævnte formål med dette direktiv ikke medlemsstaterne at betinge klageadgangen af, at den omhandlede procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt formelt er nået til et bestemt stadium (jf. i denne retning dom af 11.1.2005, Stadt Halle og RPL Lochau, C-26/03, EU:C:2005:5, præmis 38). Hvad specifikt angår en beslutning om at give en tilbudsgiver adgang til en udbudsprocedure som den i hovedsagen omhandlede er den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning under alle omstændigheder kræver, at tilbudsgiveren afventer en beslutning om tildeling af den pågældende kontrakt, inden der indbringes en klage over, at der gives en anden tilbudsgiver adgang, i strid med bestemmelserne i direktiv 89/665.

(jf. præmis 31, 34 og 37 samt domskonkl. 1)
Selv om den omstændighed, at Kommissionens beføjelse til at pålægge sanktioner for konkurrencebegrænsende adfærd er forældet i medfør af artikel 25, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1/2003, indebærer, at der ikke længere kan pålægges de selskaber, med hensyn til hvilke der er indtrådt forældelse, nogen sanktion, er dette imidlertid ikke til hinder for, at et andet selskab, der anses for individuelt ansvarligt og solidarisk ansvarligt med disse selskaber for den samme konkurrencebegrænsende adfærd, og med hensyn til hvilket der ikke er indtrådt forældelse, retsforfølges.

Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at et selskabs ansvar for en første overtrædelsesperiode udelukkende følger af selskabets datterselskabers direkte deltagelse. For det første anses den konkurrencebegrænsende adfærd vedrørende denne periode under alle omstændigheder for at være blevet udvist af moderselskabet selv, eftersom dette selskab udgør en økonomisk enhed. For det andet kan faktorer, som er særegne for moderselskabet, begrunde, at moderselskabets ansvar og dets datterselskabs ansvar gøres til genstand for en differentieret bedømmelse, selv om førstnævntes ansvar udelukkende er baseret på sidstnævntes ulovlige adfærd.

(jf. præmis 70-74)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/37/EF af 26. maj 2003 om typegodkendelse af landbrugs- eller skovbrugstraktorer og af deres påhængskøretøjer og udskifteligt trukket materiel samt af systemer, komponenter og tekniske enheder til disse køretøjer og om ophævelse af direktiv 74/150/EØF, som ændret ved Kommissionens direktiv 2014/44/EU af 18. marts 2014, skal fortolkes således, at brugte traktorer, der importeres fra et tredjeland, skal opfylde de tekniske krav i nævnte direktiv for at kunne blive markedsført og registreret i en medlemsstat for første gang.

EF-typegodkendelsesproceduren som fastsat af EU-lovgiver bygger således på princippet om gensidig anerkendelse af den kontrol, som typegodkendelsesmyndighederne i de enkelte medlemsstater foretager med hensyn til overensstemmelsen med de krav, der er indeholdt i direktiv 2003/37 samt i de særdirektiver, der er nævnt i bilag II, kapitel B, hertil (jf. i denne retning dom af 18.11.2010, Lahousse og Lavichy, C-142/09, EU:C:2010:694, præmis 27). Den har til formål at sikre det indre markeds funktion samtidig med, at færdselssikkerheden, miljøet og arbejdssikkerheden sikres. Henset til ordningens kendetegn skal den ordning, der er gennemført ved direktivet, for så vidt angår køretøjer fremstillet på Unionens område finde anvendelse på nye køretøjer. Alle køretøjer, der, da de var nye, henhørte under direktiv 2003/37, og som er blevet taget i brug i EU, har følgelig opnået en EF-typegodkendelse.

Det skal imidlertid bemærkes, som generaladvokaten har anført i punkt 66 i forslaget til afgørelse, at den ordning, der er gennemført ved direktiv 2003/37, har til formål at sikre, at alle køretøjer, nye som brugte, i bestemte klasser, som ibrugtages første gang i EU efter den 1. juli 2009 for så vidt angår køretøjer i klasse T1, T2 og T3, skal opfylde de ensartede tekniske krav fastsat i dette direktiv. Under disse omstændigheder skal det fastslås, at et brugt køretøj, der importeres fra et tredjeland, der ikke er omfattet af en EF-typegodkendelse, og som skal anvendes for første gang i EU, skal betragtes som et »nyt køretøj« som omhandlet i direktiv 2003/37.

(jf. præmis 27, 30, 31, 36 og 37 samt domskonkl. 1)
Eftersom Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse ikke finder tidsmæssig anvendelse i hovedsagen, eftersom Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005, Rådets direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2005/14, og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF ikke finder tidsmæssig anvendelse på tvisten i hovedsagen, og eftersom artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet der ikke foreligger en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i dettes artikel 51, stk. 1, dermed heller ikke finder anvendelse på denne tvist, skal de nævnte direktiver og chartrets artikel 47 fortolkes således, at de i det foreliggende tilfælde ikke er til hinder for de konsekvenser, der følger af den forelæggende rets praksis, hvorefter bevisbyrden for alle de forhold, der godtgør de sagsøgte i hovedsagens ansvar for den ulykke, der indtraf den 20. juli 2006, i søgsmålet, hvor Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (motorkøretøjsforsikringsbureau i Republikken Litauen) er indtrådt i tredjemands rettigheder, påhviler dette bureau.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
1)

Kongeriget Spanien har i forbindelse med følgende deponeringsanlæg: Torremolinos (Malaga), Torrent de S’Estret (Andratx, Mallorca), Hoya de la Yegua de Arriba (Yaiza, Lanzarote), Barranco de Butihondo (Pájara, Fuerteventura), La Laguna-Tiscamanita (Tuineje, Fuerteventura), Lomo Blanco (Antigua, Fuerteventura), Montaña de Amagro (Galdar, Gran Canaria), Franja Costera de Botija (Galdar, Gran Canaria), Cueva Lapa (Galdar, Gran Canaria), La Colmena (Santiago del Teide, Tenerife), Montaña Los Giles (La Laguna, Tenerife), Las Rosas (Güimar, Tenerife), Barranco de Tejina (Guía de Isora, Tenerife), Llano de Ifara (Granadilla de Abona, Tenerife), Barranco del Carmen (Sta. Cruz de la Palma, La Palma) Barranco Jurado (Tijarafe, La Palma), Montaña Negra (Puntagorda, La Palma), Lomo Alto (Fuencaliente, La Palma); Arure/Llano Grande (Valle Gran Rey, La Gomera), El Palmar – Taguluche (Hermigua, La Gomera), Paraje de Juan Barba (Alajeró, La Gomera), El Altito (Valle Gran Rey, La Gomera), Punta Sardina (Agulo, La Gomera), Los Llanillos (La Frontera, El Hierro), Faro de Orchilla (La Frontera, El Hierro), Montaña del Tesoro (Valverde, El Hierro), Arbancón, Galve de Sorbe, Hiendelaencina, Tamajón, El Casar, Cardeñosa (Àvila), Miranda de Ebro (Burgos), Poza de la Sal (Burgos), Acebedo (León), Bustillo del Páramo (León), Cármenes (León), Gradefes (León), Noceda del Bierzo (León), San Millán de los Caballeros (León), Santa María del Páramo (León), Villaornate y Castro (León), Cevico de la Torre (Palencia), Palencia (Palencia), Ahigal de los Aceiteros (Salamanca), Alaraz (Salamanca), Calvarrasa de Abajo (Salamanca), Hinojosa de Duero (Salamanca), Machacón (Salamanca), Palaciosrubios (Salamanca), Peñaranda de Bracamonte (Salamanca), Salmoral (Salamanca), Tordillos (Salamanca), Basardilla (Segovia), Cabezuela (Segovia), Almaraz del Duero (Zamora), Cañizal (Zamora), Casaseca de las Chanas (Zamora), La Serratilla (Abanilla), Las Rellanas (Santomera) y El Labradorcico (Águilas) tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19. november 2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver, idet det ikke har vedtaget de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at affaldshåndteringen foretages, uden at menneskets sundhed bringes i fare, uden at miljøet skades, og navnlig uden at der opstår risiko for vand, luft, jord, planter eller dyr, samt at det affald, som deponeres på disse anlæg, behandles af kommunerne selv eller af en forhandler, et anlæg eller en virksomhed, der udfører affaldsbehandlingsoperationer, eller af en privat eller offentlig affaldsindsamler i overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 13.
Ved at begrænse registreringshindringen i artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 til tegn, som »udelukkende« udgøres af en udformning af varen, som er »nødvendig« for at opnå et teknisk resultat, vurderede lovgiver behørigt, at enhver udformning af en vare i en vis udstrækning er funktionel, og at det følgelig ville være uhensigtsmæssigt at afskære en vares udformning fra registrering med den blotte begrundelse, at den har funktionelle kendetegn. Med ordene »udelukkende« og »nødvendig« sikrer den nævnte bestemmelse, at alene udformninger af en vare, som udelukkende inkorporerer en teknisk løsning, og hvis registrering som varemærke således reelt vil vanskeliggøre andre virksomheders anvendelse af denne tekniske løsning, nægtes registrering. En sådan registrering ville nemlig i alt for betydelig grad formindske konkurrenternes adgang til at markedsføre udformninger af varer, som inkorporerer den samme tekniske løsning.

Hvad angår betingelsen om, at den nævnte registreringshindring omfatter ethvert tegn, der »udelukkende« udgøres af en udformning, der er nødvendig for at opnå et teknisk resultat, har Domstolen præciseret, at tilstedeværelsen af et eller flere vilkårlige elementer af mindre betydning i et tegn, hvis væsentlige kendetegn alle er bestemt af den tekniske løsning, som tegnet udtrykker, er uden betydning for konklusionen om, at det pågældende tegn udelukkende udgøres af en udformning af varen, som er nødvendigt for at opnå et teknisk resultat. Endvidere finder registreringshindringen i artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 kun anvendelse, når tegnets væsentlige kendetegn alle er funktionelle, således at registreringen af et tegn som varemærke ikke kan afslås på grundlag af denne bestemmelse, hvis varens udformning inkorporerer et væsentligt ikke-funktionelt element, såsom et dekorativt eller kreativt element, som spiller en vigtig rolle for den pågældende udformning.

Hvad angår betingelsen om, at en vares udformning kun kan afvises fra registrering som varemærke i henhold til artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94, hvis den er »nødvendig« for at opnå et ønsket teknisk resultat, betyder denne betingelse ikke, at den pågældende udformning skal være den eneste, som gør det muligt at opnå dette resultat.

(jf. præmis 26-28)