ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 28, stk. 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at retten til den beskyttelse mod udsendelse, som er fastsat i nævnte bestemmelse, er betinget af, at den pågældende har ret til tidsubegrænset ophold som omhandlet i dette direktivs artikel 16 og artikel 28, stk. 2.

Artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at betingelsen om, at den pågældende skal have »haft ophold i værtsmedlemsstaten i de ti forudgående år«, i denne bestemmelse i tilfældet med en unionsborger, som afsoner en frihedsstraf, og i forhold til hvem en udsendelsesafgørelse er truffet, kan være opfyldt, for så vidt som en samlet vurdering af den pågældendes situation, der tager alle relevante forhold i betragtning, fører til, at det må antages, at den pågældendes integrationsmæssige tilknytning til værtsmedlemsstaten, til trods for nævnte fængselsstraf, ikke er blevet brudt. Disse forhold indbefatter bl.a. styrken af den integrationsmæssige tilknytning, der er opnået til værtsmedlemsstaten før den pågældendes fængsling, karakteren af den overtrædelse, der danner grundlag for den idømte fængselsstraf, og de omstændigheder, hvorunder overtrædelsen blev begået, såvel som den pågældendes opførsel i fængslingsperioden.

(jf. præmis 83 og domskonkl. 2)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en valgt leverandør for en tjenesteydelseskontrakt vedrørende driften af en kommunal musikskole, vedrørende hvilken kommunen har leveret alle de midler, der er nødvendige for udøvelsen af denne aktivitet, som bringer denne aktivitet til ophør to måneder inden afslutningen af det igangværende skoleår, ved afskedigelse af samtlige ansatte og ved, at disse materielle midler tilbagegives til kommunen, som giver en ny bevilling alene for følgende skoleår og overfører de samme materielle midler til denne nye leverandør, kan omfattes af anvendelsesområdet for dette direktiv.

Det skal indledningsvis fremhæves, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede fremstår de materielle midler såsom musikinstrumenterne, installationerne og lokalerne som værende nødvendige elementer for udøvelsen af den pågældende økonomiske aktivitet, idet denne sidstnævnte angår driften af en musikskole. I den foreliggende sag er det imidlertid ubestridt, at Valladolid kommune har stillet samtlige de materielle midler til rådighed for den nye leverandør, som var tildelt den foregående leverandør.

Det følger heraf, at en fortolkning af artikel 1, stk. 1, litra b), i direktiv 2001/23, hvorefter direktivets anvendelsesområde ikke omfatter en situation, hvor de materielle aktiver, der er nødvendige til afviklingen af den pågældende aktivitet, aldrig er ophørt med at tilhøre overdrageren (Valladolid kommune), ville fratage det nævnte direktiv en del af dets effektive virkning (dom af 26.11.2015, Aira Pascual og Algeposa Terminales Ferroviarios, C-509/14, EU:C:2015:781, præmis 40).

Det fremgår i øvrigt af Domstolens praksis, at den midlertidige indstilling af virksomhedsaktiviteter, i nogle få måneder, ikke medfører, at det er udelukket, at den i hovedsagen omhandlede aktivitet har bevaret sin identitet, og derfor ikke indebærer, at det kan afvises, at der foreligger overførsel af en virksomhed i direktivets forstand (jf. i denne retning dom af 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito m.fl.,C-160/14, EU:C:2015:565, præmis 31).

(jf. præmis 35, 39, 41 og 46 samt domskonkl. 1)
Artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, sammenholdt med direktivets artikel 9 og 10 samt med artikel 47 i Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at når en kirke eller en anden organisation, hvis etik er baseret på religion eller tro, til støtte for en retsakt eller en afgørelse, såsom et afslag på en ansøgning om en stilling hos denne, gør gældende, at religion under hensyn til de pågældende aktiviteters karakter eller den sammenhæng, de indgår i, udgør et regulært, legitimt og berettiget erhvervsmæssigt krav på baggrund af denne kirkes eller denne organisations etik, skal en sådan påstand i givet fald kunne være genstand for en effektiv domstolskontrol, som sikrer, at de kriterier, der er fastsat i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/78, er opfyldt.

Selv om direktiv 2000/78 således tilsigter at beskytte arbejdstagernes grundlæggende ret til ikke at blive gjort til genstand for forskelsbehandling på grund af deres religion eller tro, forholder det sig ikke desto mindre således, at det nævnte direktiv med dets artikel 4, stk. 2, ligeliges tilsigter at tage hensyn til retten til selvstændighed for kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, således som denne ret er anerkendt i artikel 17 TEUF og i chartrets artikel 10, som svarer til artikel 9 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950.

Artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/78 har således til formål at sikre ligevægt mellem på den ene side retten til selvstændighed for de kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, og på den anden side arbejdstageres ret til ikke, navnlig i forbindelse med deres ansættelse, at være genstand for forskelsbehandling på grund af religion eller tro i situationer, hvor begge disse rettigheder foreligger samtidig.

I dette perspektiv fastsætter denne bestemmelse de kriterier, der skal tages hensyn til i forbindelse med den afvejning, der skal foretages for at sikre ligevægt mellem disse sådanne eventuelt konkurrerende rettigheder.

I tilfælde af tvist skal en sådan afvejning imidlertid i givet fald kunne gøres til genstand for en kontrol foretaget af en uafhængig myndighed og, i sidste instans, af en national retsinstans.

Artikel 17 TEUF udtrykker Unionens neutralitet i forhold til medlemsstaternes organisering af deres forhold til kirker og religiøse sammenslutninger eller samfund. Derimod kan denne artikel ikke ved sin karakter have den konsekvens, at overholdelsen af de kriterier, der er fastsat i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/78, udelukkes fra en effektiv domstolskontrol.

(jf. præmis 50-53, 58 og 59 samt domskonkl. 1)
Artikel 7 og 20 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/27/EU af 25. oktober 2012 om energieffektivitet, om ændring af direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU samt om ophævelse af direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der som den primære måde for opfyldelse af energispareforpligtelserne fastsætter en ordning med et årligt finansielt bidrag til en national energisparefond, forudsat at denne lovgivning sikrer dels opnåelsen af energibesparelser på et niveau, som svarer til de ordninger for energispareforpligtelser, der kan indføres i henhold til dette direktivs artikel 7, stk. 1, dels at kravene i direktivets artikel 7, stk. 10 og 11, er opfyldt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 37 og domskonkl. 1)
EU-retten er nemlig kendetegnet ved den omstændighed, at den er udledt af en selvstændig kilde, som udgøres af traktaterne, ved dens forrang i forhold til medlemsstaternes retssystemer og ved den direkte virkning af en hel række bestemmelser, der gælder for medlemsstaternes statsborgere og for staterne selv. Disse karakteristika har givet anledning til et struktureret netværk af indbyrdes afhængige principper, regler og retlige forbindelser, der er gensidigt bindende for Unionen selv og dens medlemsstater og indbyrdes mellem medlemsstaterne (jf. i denne retning udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) af 18.12.2014, EU:C:2014:2454, præmis 165-167 og den deri nævnte retspraksis). Henset til EU-rettens art og karakteristika, som er anført i nærværende doms præmis 33, skal denne ret imidlertid anses for både at udgøre en del af gældende ret i enhver medlemsstat og at hidrøre fra en international aftale mellem medlemsstaterne.

Det følger heraf, at den i BIT’s artikel 8 omhandlede voldgiftsret i begge disse henseender i givet fald skal fortolke eller anvende EU-retten og navnlig bestemmelserne vedrørende de grundlæggende friheder, herunder etableringsfriheden og de frie kapitalbevægelser. Det skal derfor for det andet efterprøves, om en voldgiftsret som den i BIT’s artikel 8 omhandlede henhører under Unionens retsorden, og navnlig, om den kan anses for at være en ret i en af medlemsstaterne som omhandlet i artikel 267 TEUF. I hovedsagen udgør voldgiftsretten imidlertid ikke en del af den retsorden, der er oprettet i Nederlandene og i Slovakiet. Det er i øvrigt netop denne domstols juridiktions karakter af undtagelse i forhold til juridiktionen for domstolene i disse to medlemsstater, som udgør en af de væsentlige årsager til eksistensberettigelsen for BIT’s artikel 8. Dette kendetegn for den i hovedsagen omhandlede voldgiftsret indebærer, at denne under alle omstændigheder ikke kan anses for en ret »i en af medlemsstaterne« som omhandlet i artikel 267 TEUF.

(jf. præmis 33, 41-43, 45 og 46)
Artikel 13, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om [EU]-varemærker skal fortolkes således, at en varemærkeindehaver ikke kan modsætte sig, at en parallelimportør fortsætter markedsføring af medicinsk udstyr i dettes indre og ydre originalemballage, når importøren har tilføjet en yderligere mærkat som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som efter sit indhold, sin funktion, størrelse, præsentation og placering ikke udgør nogen risiko for oprindelsesgarantien for det medicinske udstyr, der er forsynet med varemærket.

For så vidt som pakningen af det pågældende medicinske udstyr ikke er blevet ændret, og idet den oprindelige præsentation af emballagen ikke er blevet berørt på anden måde end ved anbringelsen af en lille mærkat, som ikke skjuler varemærket, og som angiver parallelimportøren som ansvarlig for markedsføringen ved angivelse af dennes kontaktoplysninger, en stregkode og et apotekervarenummer, kan det ikke lægges til grund, at anbringelsen af en sådan mærkat udgør en ompakning som omhandlet i dom af 23. april 2002, Boehringer Ingelheim m.fl. (C-143/00, EU:C:2002:246), og af 26. april 2007, Boehringer Ingelheim m.fl. (C-348/04, EU:C:2007:249).

Det kan derfor under ingen omstændigheder lægges til grund, at anbringelsen af en sådan mærkat berører varemærkets særlige formål, som er at garantere oprindelsen af det produkt, der er forsynet med varemærket, over for forbrugeren eller slutbrugeren.

(jf. præmis 35, 36 og 39 samt domskonkl.)
Sag C-544/16

Marcandi Limited

mod

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber))

»Præjudiciel forelæggelse – fælles merværdiafgiftssystem – direktiv 2006/112/EF – artikel 2, stk. 1, litra c) – udstedelse af »kreditter«, der gør det muligt at afgive bud i forbindelse med online-auktioner – tjenesteydelse mod vederlag – forudgående transaktion – artikel 73 – beskatningsgrundlag«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 5. juli 2018

Præjudicielle spørgsmål–forelæggelse for Domstolen–forelæggelsespligt–rækkevidde–transaktion, der behandles forskelligt i to medlemsstater i momsmæssig henseende–omfattet–betingelse–afgørelse afsagt af den forelæggende ret, der ikke kan appelleres i henhold til national ret

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–beskatningsgrundlag–levering af varer og tjenesteydelser–auktioner, der afholdes af den afgiftspligtige–levering af varer til de brugere, der har vundet en auktion, eller dem, som foretager deres køb gennem funktionerne »køb nu« eller »optjent rabat«–den modydelse, som opkræves for de leveringer af varer, der foretages af den afgiftspligtige til fordel for brugerne–begreb–værdien af de »kreditter«, der anvendes til at afgive bud–ikke omfattet

Artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/CE af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at udstedelsen af »kreditter« såsom de i hovedsagen omhandlede, der giver en erhvervsdrivendes kunder mulighed for at afgive bud i auktioner, der afholdes af denne erhvervsdrivende, udgør en tjenesteydelse mod vederlag, hvor modydelsen er det beløb, der betales for »kreditterne«. (jf. præmis 49 og domskonkl.1)

Artikel 73 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede indgår værdien af de »kreditter«, der anvendes til at afgive bud, ikke i den modydelse, der opkræves af den afgiftspligtige for de leveringer af varer, som denne afgiftspligtige foretager til fordel for de brugere, der har vundet en auktion, som denne har afholdt, eller for dem, der har foretaget deres køb ved hjælp af funktionerne »køb nu« eller »optjent rabat«. (jf. præmis 60 og domskonkl. 2)
I hovedsagen fastsætter den omhandlede lovgivning et kriterium vedrørende virksomhedens salgsareal, som ikke udgør en direkte forskelsbehandling. Det fremgår heller ikke af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, at dette kriterium i de fleste tilfælde er til skade for statsborgere fra andre medlemsstater eller selskaber, der har hjemsted i andre medlemsstater.

En afgift som den i hovedsagerne omhandlede, der pålægges store distributionsvirksomheder hovedsageligt i forhold til deres salgsareal, idet den fritager virksomheder med et salgsareal på under 2500 m2 fra afgift, udgør ikke statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. En sådan afgift udgør heller ikke statsstøtte som omhandlet i denne bestemmelse, for så vidt som den fritager virksomheder, som udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer, fra afgift, og idet den nedsætter afgiftsgrundlaget med 60% for detailhandelscentre, der hovedsageligt beskæftiger sig med salg af møbler, VVS-artikler, døre og vinduer, samt for byggemarkeder, idet de ikke medfører lige så store skader på miljøet og den fysiske planlægning som de øvrige, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge. En sådan afgift udgør imidlertid statsstøtte i henhold til denne bestemmelse, for så vidt som den fritager store kollektive detailhandelscentre med et salgsareal på eller over tærsklen på 2500 m2 fra afgift.

(jf. præmis 67 og 68 samt domskonkl. 2)
En medlemsstat, der vedtager nationale gennemførelsesforanstaltninger til tydeliggørelse af begrebet cabotagekørsel som omhandlet i forordning nr. 1072/2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskørsel, tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til den nævnte forordnings artikel 2, nr. 6), og artikel 8.

For det første giver de respektive affattelser af artikel 2, nr. 6), og af artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1072/2009 således ikke grundlag for at besvare spørgsmålet om, hvorvidt det i denne forordning omhandlede begreb cabotagekørsel skal forstås således, at en cabotagekørsel kan omfatte flere læssesteder og flere lossesteder. Det forhold, at en bestemmelse er affattet med en generel eller upræcis ordlyd, udgør en indikation af, at der er behov for nationale gennemførelsesforanstaltninger. For at fastslå, på hvilket tidspunkt den grænse på tre kørsler, der er fastsat i den nævnte artikel 8, stk. 2, skal anses for at være nået, skal det for det andet afgøres, hvorvidt en kørsel bestående af flere læssesteder og flere lossesteder udgør én enkelt cabotagekørsel eller flere cabotagekørsler. For det tredje er begrebet cabotagekørsel som omhandlet i forordning nr. 1072/2009 genstand for en forskellig fortolkning i de enkelte medlemsstater.

Eftersom det at tillade ikke-hjemmehørende vejtransportvirksomheder at udføre cabotagekørsler med et ubegrænset antal læssesteder og lossesteder kunne gøre den grænse på tre kørsler, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1072/2009, meningsløs og således være i modstrid med den midlertidige karakter af cabotagekørsel såvel som med det formål, der forfølges med denne forordning i forhold til denne kørselstype, er et forbud i denne retning fastsat i de nationale gennemførelsesforanstaltninger i øvrigt egnet til at gennemføre det formål, der forfølges med den nævnte forordning med hensyn til cabotagekørsel. I denne forbindelse går de nationale gennemførelsesforanstaltninger ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at opfylde det formål, der forfølges med forordning nr. 1072/2009, idet de nævnte foranstaltninger alene forbyder cabotagekørsler, der består af flere læssesteder og flere lossesteder.

(jf. præmis 38, 39, 41, 42, 53, 55, 59, 60 og 62)
2.

EU-varemærker–bemærkninger fra tredjemand og indsigelse–faktiske omstændigheder, beviser og bemærkninger fremlagt til støtte for indsigelsen–bevis for erhvervelsen af en ældre rettighed, der er omfattet af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, dens fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af denne–beviser til godtgørelse af indholdet af den anvendelige nationale ret–formål–ufornødent at fremlægge lovteksten hidrørende fra en officiel kilde [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 19, stk. 2, litra a), b) og d)] (jf. præmis 40, 41, 57 og 58)
Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at en national ret, som træffer afgørelse i en udeblivelsessag, og som i henhold til de nationale procesregler er beføjet til ex officio at prøve, hvorvidt det kontraktvilkår, som påstanden er støttet på, er i strid med nationale ufravigelige retsregler, ex officio skal prøve, om den aftale, som indeholder dette kontraktvilkår, er omfattet af direktivets anvendelsesområde og i givet fald, om dette vilkår er urimeligt.

I øvrigt har Domstolen fastslået, at i betragtning af karakteren og betydningen af den offentlige interesse, som den beskyttelse, direktivet giver forbrugerne, hviler på, skal direktivets artikel 6 anses for ligeværdig med nationale regler, der inden for den interne retsorden har rang af ufravigelige retsgrundsætninger. Det må lægges til grund, at denne kvalifikation udstrækker sig til alle de bestemmelser i direktivet, der er påkrævet for gennemførelsen af det formål, der forfølges med artikel 6 (dom af 30.5.2013, Asbeek Brusse og de Man Gabarito, C-488/11, EU:C:2013:341, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).

Det følger heraf, at når en national ret i henhold til sine nationale processuelle regler har kompetence til ex officio at prøve, om en påstand er i strid med ufravigelige nationale retsgrundsætninger, hvilket ifølge de oplysninger, som den forelæggende ret har givet, er tilfældet i det belgiske retssystem for en retsinstans, der træffer afgørelse i en udeblivelsessag, skal den ligeledes udøve denne kompetence med henblik på ex officio og på baggrund af de kriterier, der er fastsat i direktiv 93/13, at prøve, om det omtvistede kontraktvilkår, som påstanden er støttet på, og den aftale, hvori dette vilkår forekommer, er omfattet af direktivets anvendelsesområde og i givet fald, om dette vilkår er urimeligt (jf. analogt dom af 30.5.2013, Asbeek Brusse og de Man Gabarito, C-488/11, EU:C:2013:341, præmis 45).

(jf. præmis 35-37 og domskonkl. 1)
Artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en afgift, som pålægges store detailhandelscentre, som den, der er omhandlet i hovedsagerne.

I hovedsagerne fastsætter den omhandlede lovgivning et kriterium vedrørende virksomhedens salgsareal, som ikke udgør en direkte forskelsbehandling. Det fremgår heller ikke af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, at dette kriterium i de fleste tilfælde er til skade for statsborgere fra andre medlemsstater eller selskaber, der har hjemsted i andre medlemsstater.

(jf. præmis 19, 20 og 23 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, sidste punktum, i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter skal fortolkes således, at en forudgående bemyndigelse fra Domstolen ikke er nødvendig, når en tredjemand indleder en sag om arrest eller udlæg i en fordring hos et organ, der henhører under en medlemsstat, og som har en tilsvarende gæld over for tredjemands debitor, der er modtager af den tildelte støtte med henblik på gennemførelsen af projekter, som medfinansieres af Den Europæiske Socialfond.

Betalinger, som Kommissionen foretager til medlemsstaterne under fondene, indebærer således en overførsel af aktiver fra Unionens budget til medlemsstaternes budgetter. For så vidt som disse aktiver hentes fra Unionens budget og således stilles til rådighed for medlemsstaterne, kan de imidlertid ikke, når de først er udbetalt, anses for Unionens aktiver som omhandlet i protokollens artikel 1, sidste punktum.

Den omstændighed, at sådanne aktiver skal anvendes til gennemførelsen af Unionens politikker, er i denne henseende uden betydning. Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, er sammenhængen mellem den medfinansiering, som stilles til rådighed af Unionen under ESF, og gennemførelsen af de enkelte projekter for indirekte til, at det kan lægges til grund, at de beløb, som medlemsstaternes myndigheder skylder støttemodtagerne for gennemførelsen af disse projekter, er Unionens aktiver, og følgelig har behov for beskyttelse mod udlæg i henhold til protokollens artikel 1, sidste punktum, for at undgå, at der opstilles hindringer for Unionens funktion og uafhængighed.

(jf. præmis 39-41, 45 og 46 samt domskonkl.)
Det følger ganske vist af fast retspraksis, at når Domstolen erklærer, at en forordning, der indfører antidumpingtold, såsom den endelige forordning og forordningen om forlængelse, er ugyldig, skal denne told anses for ikke at være skyldig efter lovgivningen i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i toldkodeksens artikel 236, og for i princippet at kunne tilbagebetales af toldmyndighederne på de betingelser, som er fastsat herom (jf. i denne retning dom af 27.9.2007, Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, præmis 66-69, og af 18.1.2017, Wortmann, C-365/15, EU:C:2017:19, præmis 34).

Hvilken rækkevidde en dom om ugyldighed fra Domstolen præcist har, og de forpligtelser, der således følger heraf, skal for hvert konkrete tilfælde fastsættes under hensyntagen ikke blot til konklusionen i dommen, men også til de præmisser, som danner det fornødne grundlag herfor (jf. i denne retning dom af 28.1.2016, CM Eurologistik og GLS, C-283/14 og C-284/14, EU:C:2016:57, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).

Henset til disse grunde må det fastslås, at Kommissionen for at opfylde forpligtelsen til at opfylde dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74), lovligt kunne fastslå, at det tilkom den at foretage en undersøgelse af de anmodninger, som var indgivet af de pågældende eksporterende producenter, med henblik på at afgøre, hvorvidt den antidumpingtold, de var blevet pålagt i henhold til den endelige forordning og forordningen om forlængelse, skulle have været ansat til lavere satser end dem, der var fastsat i disse forordninger.

I denne forbindelse kan toldkodeksens artikel 236 ikke fortolkes således, at den er til hinder for, at Kommissionen kan anordne, at der træffes afgørelse om anmodningerne om godtgørelse af den nævnte antidumpingtold ved afslutningen af en procedure, som netop har til formål at gøre det muligt for Kommissionen at beregne en sådan forskel.

(jf. præmis 62, 63, 68 og 69)