En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21 TEUF, artikel 45 TEUF og artikel 49 TEUF samt artikel 28 og 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, når den har vedtaget og opretholdt en gældende lovgivning, hvorefter der for en skatteyder, der ophører med at være hjemmehørende på det nationale område, med henblik på beskatning i det år, hvor den pågældende ophører med at være hjemmehørende, som kapitalgevinst skal medregnes det beløb, der i henhold til nævnte lovgivning, ikke er blevet beskattet i forbindelse med en aktieombytning. Denne skatteyders pligt til straks at betale skat af kapitalgevinsterne ved denne aktieombytning skaber således en forskelsbehandling i forhold til skatteydere, de skatteydere, der forbliver bosiddende på det nationale område, og som drager fordel af en udsættelse af beskatningen for kapitalgevinsterne ved aktieombytning indtil den senere overdragelse af de aktier, der blev erhvervet i forbindelse med ombytningen. Denne forskelsbehandling vedrørende tidspunktet for beskatning af de omhandlede kapitalgevinster udgør en ulempe i likviditetsmæssig forstand for den skatteyder, som ønsker at flytte sin bopæl uden for det nationale område, i forhold til en skatteyder, som opretholder sin bopæl på dette område.

I denne henseende er udelukkelse af en likviditetsfordel i en grænseoverskridende situation, hvor den tildeles i en tilsvarende indenlandsk situation, en restriktion for arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsfriheden.

Denne restriktion kan ikke begrundes med behovet for at opretholde en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen.

Den omhandlede lovgivning er ganske vist egnet til sikre hensynet til at opretholde fordelingen af beskatningskompetencen mellem de omhandlede medlemsstater. En fraflytningsskat, der pålignes på tidspunktet for bopælsflytning, har nemlig til formål i oprindelsesmedlemsstaten at indkomstbeskatte ikke-realiserede kapitalgevinster, der er opstået inden for rammerne af medlemsstatens beskatningskompetence før nævnte bopælsflytning. Kapitalgevinster, der realiseres efter denne overførsel, beskattes udelukkende i værtsmedlemsstaten, hvor de er opstået, hvilket gør det muligt at undgå dobbeltbeskatning af kapitalgevinsterne.

Nævnte lovgivning går dog videre end, hvad der er nødvendigt for at nå det nævnte mål, for så vidt som dette ikke giver den skatteyder, der flytter sin bopæl fra det nationale område til en anden medlemsstat, mulighed for at vælge mellem på den ene side den øjeblikkelige betaling af skatten på kapitalgevinsterne ved aktieombytning og på den anden side en udskudt betaling af nævnte skat, hvilket nødvendigvis indebærer en administrativ byrde for skatteyderen i forbindelse med opfølgningen på de udflyttede aktiver og er ledsaget af etablering af en bankgaranti.

Hvad angår en begrundelse i behovet for at opretholde sammenhængen i det nationale skattesystem, er denne ganske vist et tvingende alment hensyn. For at et anbringende, der bygger på en sådan begrundelse, kan tages til følge, er det imidlertid nødvendigt, at der foreligger en direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemaessige fordel, og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning skal være fastslået.

Selv om den skattefordel, der indrømmes i en grænseoverskridende situation nødvendigvis udlignes af en skatteopkrævning på det tidspunkt, hvor skatteyderen flytter sin bopæl uden for det nationale område, mens opkrævningen af skat for kapitalgevinsterne ved aktieombytning i en rent national situation først sker i tilfælde af en endelig overdragelse af de aktier, der blev erhvervet i forbindelse med denne ombytning, er denne forbindelse dog stadig usikker, og den nationale lovgivning kan ikke objektivt begrundes med behovet for at opretholde sammenhængen i skattesystemet.

(jf. præmis 43-45, 56, 57, 60, 62, 64, 65, 94, domskonkl. 1)