ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 65, artikel 90, stk. 1, artikel 168, litra a), artikel 185, stk. 1, og artikel 193 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de kræver, at det fradrag for merværdiafgift, som modtageren af en faktura udstedt med henblik på forudbetaling for levering af varer kan foretage, skal reguleres, når denne levering ikke gennemføres, skønt leverandøren fortsat er pligtig at betale denne afgift og ikke har tilbagebetalt forudbetalingen.

Hvad angår behandlingen af merværdiafgift, der er fejlagtigt faktureret, som følge af at der ikke har fundet en afgiftspligtig transaktion sted, følger det af dette direktiv, at de to berørte erhvervsdrivende ikke nødvendigvis behandles ens. For det første skal udstederen af en faktura nemlig i henhold til artikel 203 i direktivet betale den afgift, der er anført på denne faktura, selv om der ikke har fundet en afgiftspligtig transaktion sted. For det andet er udøvelsen af fradragsretten for modtageren af en faktura i henhold til dette direktivs artikel 63 og 167 begrænset til udelukkende at omfatte afgifter, der svarer til en merværdiafgiftspligtig transaktion.

I en sådan situation sikres overholdelsen af princippet om afgiftsneutralitet ved den mulighed, som medlemsstaterne skal fastsætte, hvorefter enhver fejlagtigt faktureret afgift kan berigtiges, når udstederen af fakturaen beviser sin gode tro, eller når udstederen rettidigt og fuldstændigt har afværget risikoen for tab af afgiftsindtægter.

Under disse omstændigheder og med forbehold for den afgiftspligtige persons ret til gennem den relevante nationale retsinstans at opnå tilbagebetaling fra sin leverandør af de afdrag, der er indbetalt for levering af varer, som ikke er blevet leveret, er den omstændighed, at den merværdiafgift, som skyldes af denne leverandør, ikke er blevet reguleret, uden betydning for skattemyndighedernes ret til at opnå regulering af den afgift, som den afgiftspligtige person har fradraget som følge af forudbetaling for denne levering.

(jf. præmis 54, 55, 57 og 58 samt domskonkl.)
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2252/2004 af 13. december 2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, idet det ikke inden for den fastsatte frist, fastsat i henhold til denne forordnings artikel 6, har anvendt de tekniske specifikationer for udstedelsen af biometriske pas, der indeholder digitale fingeraftryk.
Hvad angår størrelsen af og formen på den tvangsbøde, som medlemsstaten pålægges, tilkommer det Domstolen under udøvelsen af sin skønsbeføjelse at fastsætte tvangsbøden således, at den på den ene side er tilpasset omstændighederne og på den anden side er afpasset det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne.

Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 226 EF eller artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør. En sådan sanktion skal fastsættes under hensyn til den grad af pression, der er nødvendig for at få en forsømmelig medlemsstat til at opfylde en dom i en traktatbrudssag og ændre sin adfærd med henblik på at bringe den foreholdte overtrædelse til ophør.

De kriterier, der skal tages i betragtning inden for rammerne af Domstolens bedømmelse for at sikre tvangsbødens egenskab af tvangsmiddel med henblik på en ensartet og effektiv anvendelse af EU-retten, er således i princippet overtrædelsens varighed, der vurderes under hensyn til det tidspunkt, hvor Domstolen har vurderet de faktiske omstændigheder, og ikke til det tidspunkt, hvor Kommissionen indbragte sagen for Domstolen, overtrædelsens grovhed og den pågældende medlemsstats betalingsevne under hensyn til den seneste udvikling i medlemsstatens bruttonationalprodukt, som den så ud på tidspunktet for Domstolens undersøgelse af de faktiske omstændigheder. Ved anvendelsen af disse kriterier skal Domstolen tage særligt hensyn til den manglende opfyldelses konsekvenser for offentlige og private interesser samt til den uopsættelighed, hvormed den pågældende medlemsstat skal overholde sine forpligtelser.

(jf. præmis 95-97, 102 og 104)
EU-retten skal fortolkes således, at en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, der fastsætter et minimumshonorar for selvstændige tjenesteydere, som er tilknyttet en af de arbejdstagerorganisationer, der er aftalepart, og som for arbejdsgiveren i henhold til en kontrakt om enkeltstående opgaver udfører den samme aktivitet som denne arbejdsgivers øvrige ansatte, kun er undtaget fra artikel 101 TEUF’s anvendelsesområde, såfremt disse tjenesteydere er falske selvstændige, dvs. tjenesteydere, der befinder sig i en med disse arbejdstagere sammenlignelig situation. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage en sådan efterprøvelse.

Tjenesteydere såsom vikarer for orkestermusikere er i princippet virksomheder i artikel 101, stk. 1, TEUF’s forstand, idet de mod betaling udbyder deres tjenester på et bestemt marked, og idet de udøver deres aktivitet som uafhængige økonomiske aktører i forhold til deres kommittent. En sådan konstatering er ikke til hinder for, at en bestemmelse i en kollektiv overenskomst ligeledes kan betragtes som resultatet af en dialog mellem arbejdsmarkedets parter i en situation, hvor selvstændige tjenesteydere, i hvis navn og på hvis vegne fagforeningen har forhandlet, reelt er falske selvstændige, dvs. tjenesteydere, der befinder sig i en med arbejdstagerne sammenlignelig situation. En tjenesteyder kan nemlig miste sin status som selvstændig erhvervsdrivende og således som virksomhed, såfremt den pågældende ikke på uafhængig måde bestemmer sin adfærd på markedet, men i det hele er afhængig af sin kommittent, eftersom denne ikke bærer nogen af de økonomiske og kommercielle risici, der er forbundet med sidstnævntes aktivitet, og fungerer som hjælpeorgan, der er integreret i nævnte kommittents virksomhed.

I øvrigt må begrebet arbejdstager i EU-retlig forstand defineres på grundlag af objektive kriterier, som karakteriserer arbejdsforholdet under hensyntagen til de berørte personers rettigheder og pligter. I denne forbindelse er en betegnelse som selvstændig tjenesteyder i henhold til national ret ikke til hinder for, at en person er arbejdstager i EU-retlig forstand, hvis vedkommendes uafhængighed kun er fiktiv og dermed skjuler, at der foreligger et reelt arbejdsforhold. Det følger heraf, at status som arbejdstager i EU-retlig forstand ikke kan påvirkes af det forhold, at en person er ansat som selvstændig tjenesteyder i henhold til national ret, for så vidt som denne person handler efter arbejdsgiverens anvisninger, bl.a. hvad angår personens frihed til at vælge arbejdstid, -sted og -indhold, ikke bærer den kommercielle risiko for denne arbejdsgiver og er en integrerende del af den nævnte arbejdsgivers virksomhed, så længe ansættelsesforholdet varer, ved, at der dannes en økonomisk enhed.

(jf. præmis 27, 31 og 33-36)
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, i medfør af denne bestemmelse har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent.

Den omstændighed, at den nationale lovgivning i princippet gør det muligt at anlægge et sådant søgsmål selv i et tilfælde, hvor der ikke er indledt en insolvensbehandling af det omhandlede skyldnerselskabs aktiver, er ikke i sig selv til hinder for, at et sådant søgsmål kvalificeres som et søgsmål, der udspringer direkte af en insolvensbehandling og har snæver forbindelse hermed, forudsat at dette søgsmål faktisk er blevet anlagt inden for rammerne af en insolvensbehandling.

(jf. præmis 20 og 26 samt domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 1, litra e), første led, i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at registreringshindringen i denne bestemmelse kan finde anvendelse på et tegn, der udelukkende består af udformningen af en vare, som har en eller flere brugsegenskaber, der er væsentlige, og som er knyttet til denne vares generiske funktion eller funktioner, som forbrugeren muligvis kan efterspørge hos konkurrenternes varer.

Artikel 3, stk. 1, litra e), tredje led, i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at registreringshindringen i denne bestemmelse kan finde anvendelse på et tegn, der udelukkende består af udformningen af en vare, der har flere egenskaber, som kan give den flere væsentlige værdier. Den tilsigtede kundekreds’ opfattelse af en vares udformning udgør alene et enkelt af bedømmelseskriterierne med henblik på afgørelsen af, om den omhandlede registreringshindring skal finde anvendelse.

(jf. præmis 36 og domskonkl. 2)
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at det for at afgøre, om garantier stillet af en offentlig virksomhed kan eller ikke kan tilregnes den offentlige myndighed, der kontrollerer den, sammen med alle de indicier, der fremgår af omstændighederne i hovedsagen og af den sammenhæng, hvori de indgår, er relevante omstændigheder, dels at nævnte virksomheds enedirektør, der har stillet disse garantier, har handlet ulovligt, bevidst har hemmeligholdt deres tildeling og har tilsidesat sin virksomheds vedtægter, dels at nævnte offentlige myndighed ville have modsat sig denne garantistillelse, hvis den var blevet oplyst herom. Disse oplysninger kan imidlertid ikke i sig selv udelukke en sådan tilregnelse.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Ved afgørelsen af, om varer eller tjenesteydelser er sammenlignelige, skal der fortrinsvis tages hensyn til den gennemsnitlige forbrugers synspunkt. Varer eller tjenesteydelser er sammenlignelige, hvis de har ensartede egenskaber og tjener samme behov ud fra et forbrugersynspunkt som følge af et kriterium om sammenlignelig anvendelse, og når de tilstedeværende forskelle ikke på væsentlig måde påvirker gennemsnitsforbrugerens afgørelse om at anvende den ene eller anden af disse varer eller ydelser.

Da gennemsnitsforbrugerens vurdering kan variere i forhold til de eventuelt forskellige grader af udbredelsen af ny teknologi på hvert af de nationale markeder og graden af tekniske anordninger, der giver forbrugeren mulighed for at læse eller lytte til bøger på andre medier end papir, skal der refereres til gennemsnitsforbrugeren i den enkelte medlemsstat.

Under disse omstændigheder tilkommer det den forelæggende ret at undersøge, om trykte bøger og bøger udgivet på et andet fysisk medium er varer, der betragtes som sammenlignelige af gennemsnitsforbrugeren. Med henblik herpå tilkommer det denne ret at vurdere, om disse bøger har ensartede egenskaber og tjener samme behov som følge af et kriterium om sammenlignelig anvendelse, for at undersøge, om de tilstedeværende forskelle på væsentlig måde påvirker gennemsnitsforbrugerens afgørelse om at anvende den ene eller anden af disse bøger.

(jf. præmis 25, 30 og 31)
Forenede sager C-217/13 og C-218/13

Oberbank AG m.fl.

mod

Deutscher Sparkassen- und Giroverband eV

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundespatentgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — varemærker — direktiv 2008/95/EF — artikel 3, stk. 1 og 3 — varemærke bestående af en rød farve uden konturer registreret for banktjenesteydelser — ugyldighedsbegæring — fornødent særpræg opnået som følge af brug — bevis — opinionsundersøgelse — tidspunktet for, hvornår det fornødne særpræg skal være opnået — bevisbyrde«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 19. juni 2014

Artikel 3, stk. 1 og 3, i direktiv 2008/95 om varemærker skal fortolkes således, at den er til hinder for en fortolkning af national ret, hvorefter det i sager vedrørende spørgsmålet, om et konturløst farvemærke har opnået fornødent særpræg som følge af brug, under alle omstændigheder er nødvendigt, at dette varemærke opnår en genkendelsesgrad på mindst 70% i en opinionsundersøgelse. (jf. præmis 49 og domskonkl. 1)

Når en medlemsstat ikke gør brug af beføjelsen i artikel 3, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2008/95 om varemærker, skal dette direktivs artikel 3, stk. 3, første punktum, fortolkes således, at det i forbindelse med en ugyldighedssag vedrørende et varemærke, som er uden iboende fornødent særpræg, for at vurdere, om dette varemærke har opnået fornødent særpræg som følge af brug, skal undersøges, om et sådant særpræg var opnået inden tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette varemærke. Det er i denne henseende uden betydning, at indehaveren af det anfægtede varemærke gør gældende, at varemærket under alle omstændigheder har opnået fornødent særpræg som følge af brug efter indgivelsen af ansøgningen om registrering, men før varemærkets registrering. (jf. præmis 61 og domskonkl. 2)
Idet der henvises til det helhedsindtryk, som alle andre design, der er blevet offentliggjort, giver den informerede bruger, skal artikel 6 nemlig fortolkes således, at vurderingen af den individuelle karakter skal foretages ud fra et eller flere bestemte design, som er individualiseret, bestemt og identificeret blandt alle de design, som tidligere er blevet offentliggjort.

Artikel 6 i forordning nr. 6/2002 om EF-design skal fortolkes således, at for at et design kan anses for at have individuel karakter, skal det helhedsindtryk, som dette design giver en informeret bruger, adskille sig fra det helhedsindtryk, som en sådan bruger får ikke af en kombination af enkelte bestanddele taget fra flere tidligere design, men af et eller flere tidligere design individuelt set.

Artikel 85, stk. 2, i forordning nr. 6/2002 om EF-design skal fortolkes således, at for at en EF-designdomstol kan anse et ikke-registreret EF-design for gyldigt, er indehaveren af det omhandlede design ikke forpligtet til at påvise, at det har individuel karakter i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne forordnings artikel 6, men derimod alene forpligtet til at påvise, hvorved designet har individuel karakter, dvs. identificere den eller de bestanddele i designet, som ifølge rettighedshaveren giver det individuel karakter.

Som det fremgår af selve overskriften til artikel 85 i forordning nr. 6/2002, er der i henhold til stk. 1 en formodning for, at registrerede EF-design er gyldige, og i henhold til stk. 2 en formodning for, at ikke-registrerede EF-design er gyldige.

Gennemførelsen af denne formodning om gyldighed er efter sin natur uforenelig med fortolkningem af artikel 85, stk. 2, i forordning nr. 6/2002, hvorefter det bevis, som indehaveren af et design i henhold til denne bestemmelse skal fremlægge – dvs. for, at betingelserne i denne forordnings artikel 11 er opfyldt – omfatter bevis for, at det omhandlede design ligeledes opfylder samtlige betingelser i første afdeling i afsnit II i denne forordning, dvs. betingelserne i samme forordnings artikel 3-9.

(jf. præmis 39, 40 og 47 samt domskonkl. 2)
3)

Den Portugisiske Republik betaler Europa-Kommissionen en tvangsbøde på 10000 EUR på kontoen »Den Europæiske Unions egne indtægter« for hver dags forsinkelse af iværksættelsen af de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre dom Kommissionen mod Portugal (EU:C:2010:591) at regne fra datoen for afsigelsen af nærværende dom, indtil nævnte dom opfyldes.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. maj 2014 – 1. garantovaná mod Kommissionen

(Sag C-90/13 P)

»Appel — konkurrence — forordning (EF) nr. 1/2003 — karteller — beregning af bødens størrelse — den samlede omsætning i det foregående regnskabsår«

Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — maksimumsbeløb — beregning — relevant omsætning — omsætningen for det sidste regnskabsår forud for pålæggelsen af bøden — regnskabsår kendetegnet ved afhændelsen af en helhed af aktiver — anvendelse af omsætningen i det umiddelbart forudgående regnskabsår — lovlig (art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2) (jf. præmis 15-18 og 30-32)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 12. december 2012 i sag T-392/09, 1. garantovaná mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 5791 endelig af 22. juli 2009 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/39 396 – Kalcium- og magnesium-reagenser til stålindustrien) vedrørende et kartel på markedet for calciumcarbidpulver- og granulater samt på markedet for granulater af magnesium i en vigtig del af EØS vedrørende prisfastsættelse, markedsopdeling og udveksling af oplysninger, samt en subsidiær påstand om nedsættelse af den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt – beregning af bøden – loft på 10% af omsætningen – relevant omsætning.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) 1. garantovaná a.s. betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. maj 2014 – 1. garantovaná mod Kommissionen

(Sag C-90/13 P)

»Appel — konkurrence — forordning (EF) nr. 1/2003 — karteller — beregning af bødens størrelse — den samlede omsætning i det foregående regnskabsår«

Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — maksimumsbeløb — beregning — relevant omsætning — omsætningen for det sidste regnskabsår forud for pålæggelsen af bøden — regnskabsår kendetegnet ved afhændelsen af en helhed af aktiver — anvendelse af omsætningen i det umiddelbart forudgående regnskabsår — lovlig (art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2) (jf. præmis 15-18 og 30-32)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 12. december 2012 i sag T-392/09, 1. garantovaná mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 5791 endelig af 22. juli 2009 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/39 396 – Kalcium- og magnesium-reagenser til stålindustrien) vedrørende et kartel på markedet for calciumcarbidpulver- og granulater samt på markedet for granulater af magnesium i en vigtig del af EØS vedrørende prisfastsættelse, markedsopdeling og udveksling af oplysninger, samt en subsidiær påstand om nedsættelse af den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt – beregning af bøden – loft på 10% af omsætningen – relevant omsætning.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, som ændret ved forordning nr. 535/97, skal fortolkes således, at den ikke beskytter en geografisk betegnelse, som mangler en fællesskabsregistrering, men en sådan betegnelse kan i givet fald være beskyttet i medfør af en national bestemmelse om geografiske betegnelser for produkter, for hvilke der ikke er en særlig sammenhæng mellem deres kendetegn og deres geografiske oprindelse, dog på betingelse af, for det første, at gennemførelsen af denne bestemmelse ikke må bringe de med forordning nr. 2081/92 forfulgte formål i fare, og for det andet, at bestemmelsen ikke er i strid med varernes frie bevægelighed som beskrevet i artikel 28 EF, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. Selv om forordning nr. 2081/92 faktisk har til formål at fastsætte en ensartet og udtømmende beskyttelsesordning, er denne eneret imidlertid ikke til hinder for anvendelse af en beskyttelsesordning for geografiske betegnelser, som falder uden for dennes anvendelsesområde.

Hvad endvidere angår den første betingelse om overholdelse af forordning nr. 2081/92 skal beskyttelsen i henhold til denne ordning ikke føre til, at forbrugerne sikres, at de produkter, som nyder denne beskyttelse, har en bestemt kvalitet eller et bestemt kendetegn, men kun sikre, at disse produkter rent faktisk kommer fra det nævnte geografiske område. Hvad angår den anden betingelse om foreneligheden med artikel 28 EF tilkommer det den nationale ret at efterprøve, for det første, om anvendelsen af den pågældende nationale bestemmelse har til formål eller til virkning at sikre forbrugerne, at produkter, som er markedsført under en særlig geografisk betegnelse, har en bestemt kvalitet eller et bestemt kendetegn, og for det andet, at gennemførelsen af denne bestemmelse forfølger tvingende almene hensyn, at den anvendes uden forskelsbehandling, at den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det mål, der forfølges, og at den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet

(jf. præmis 28, 33, 34-38 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 8 i direktiv 1999/31 om deponering af affald, som ændret ved direktiv 2011/97, er ikke til hinder for en national generel retsforskrift, der – som en undtagelse til reglen, hvorefter der ikke kan gives tilladelse til centre for teknisk nedgravning af affald uden for de områder, der er fastlagt i affaldshåndteringsplanen som krævet efter artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442 om affald – bestemmer, at de centre for teknisk nedgravning af affald, der har opnået tilladelse før den nævnte affaldshåndteringsplans ikrafttræden, også efter dette tidspunkt kan opnå nye tilladelser for de samme grundstykker, og som kan have sit retsgrundlag i artikel 14 i direktiv 1999/31 og finde anvendelse på deponeringsanlæg, der allerede er godkendt eller i drift på tidspunktet for direktivets gennemførelse, dog med forbehold for, at de øvrige betingelser, der er nævnt i denne artikel 14, overholdes, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

Det fremgår nemlig af artikel 8, litra a) og b), i direktiv 1999/31, at en tilladelse til drift af et deponeringsanlæg kun kan udstedes, såfremt deponeringsanlægsprojektet er i overensstemmelse med den plan for håndtering af affald, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442. Imidlertid underkaster artikel 14 i direktiv 1999/31 de deponeringsanlæg, »som allerede er godkendt eller i drift på tidspunktet for [dets] gennemførelse«, hvilket var senest den 16. juli 2001, en midlertidig undtagelsesordning.

Det følger af denne midlertidige ordning, at disse deponeringsanlæg, for at kunne fortsætte deres drift, senest otte år efter den 16. juli 2001 skal være bragt i overensstemmelse med de nye miljøkrav i artikel 8 i direktiv 1999/31, bortset fra de krav, der er nævnt i bilag I, punkt 1, til direktivet. Denne undtagelse omhandler netop kravene til placeringen af deponeringsanlægget.

Artikel 14 i direktiv 1999/31 tillader derfor, at et deponeringsanlæg, som allerede er godkendt eller i drift på tidspunktet for medlemsstatens gennemførelse af direktivet, kan forblive i drift og opnå nye tilladelser, selv om det ikke er opført på listen over planlagte anlæg i den plan for håndtering af affald, der er vedtaget i henhold til artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442, forudsat at de øvrige betingelser i artikel 14 er overholdt.

(jf. præmis 32-35 og 37 samt domskonkl.)