ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Artikel 14, stk. 1 og 2, i direktiv 2010/75 med overskriften »Godkendelsesvilkår« bestemmer: »1. Medlemsstaterne sørger for, at godkendelsen omfatter alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde de i artikel 11 og 18 omhandlede krav. Foranstaltningerne skal mindst omfatte følgende: a) emissionsgrænseværdier for de forurenende stoffer, der er opført på listen i bilag II, samt for andre forurenende stoffer, som under hensyn til deres art og deres potentielle evne til at overføre forurening fra et miljømedium til et andet vil kunne udledes fra det pågældende anlæg i betydelige mængder b) passende krav til beskyttelse af jordbund og grundvand og foranstaltninger vedrørende overvågning og forvaltning af affald, der produceres på anlægget c) passende krav til overvågning af emissionerne med angivelse af: i) målemetode, målingernes hyppighed og evalueringsprocedure, samt ii) når artikel 15, stk. 3, litra b), er anvendt, at resultaterne af emissionsovervågningen er tilgængelige for de samme perioder og med de samme referencevilkår som for de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik d) pligt til regelmæssigt og mindst hvert år at forelægge den kompetente myndighed: i) informationer på grundlag af resultaterne af emissionsovervågningen som anført i litra c) og andre påkrævede informationer, der sætter den kompetente myndighed i stand til at kontrollere, at godkendelsesvilkårene overholdes, samt ii) når artikel 15, stk. 3, litra b), er anvendt, et resumé af resultaterne af emissionsovervågningen, der gør det muligt at sammenligne med de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik e) passende krav til regelmæssig vedligeholdelse og overvågning af de foranstaltninger, der træffes for at forebygge emissioner til jordbund og grundvand, jf. litra b), og passende krav om periodisk overvågning af jordbund og grundvand med henblik på relevante farlige stoffer, der kan tænkes at forekomme på området, og med tanke på en mulig forurening af jordbund eller grundvand på anlægsområdet f) foranstaltninger vedrørende andre vilkår end normale driftsvilkår som f.eks. opstart og nedlukning, udslip, forstyrrelser, momentane standsninger og definitivt driftsophør g) krav om størst mulig begrænsning af forurening over store afstande eller grænseoverskridende forurening h) vilkår for vurdering af overholdelsen af emissionsgrænseværdierne eller en henvisning til de gældende krav, der er præciseret andre steder. 2. Med henblik på stk. 1, litra a), kan emissionsgrænseværdierne suppleres med eller erstattes af parametre eller tekniske foranstaltninger med tilsvarende funktion, der sikrer en tilsvarende miljøbeskyttelse. […]«
32

Appelretten bekræftede, at E101-attesterne ifølge Domstolens faste praksis er bindende for de nationale retter, og fastslog på denne baggrund, at de ansatte i Ryanair, som var omfattet af de af Ryanair fremlagte E101-attester, i de pågældende perioder henhørte under den irske lovgivning om social sikring. Efter at have undersøgt disse attester fastslog appelretten imidlertid, at de hverken var nummereret eller klassificeret på en forståelig eller velanordnet måde, at der fandtes 321 attester, der måtte anses for at være dubletter, og at de ikke omfattede samtlige de 219 ansatte i Ryanair, der var udstationeret i Orio al Serio-lufthavnen i hele den pågældende periode. Appelretten konkluderede på denne baggrund, at for så vidt angik de ansatte, for hvilke det ikke var godtgjort, at der forelå en E101-attest, var det i henhold til forordning nr. 1408/71, at det skulle bestemmes, hvilken lovgivning om social sikring der skulle anvendes.
46

På den ene side er en sådan oplysning med hensyn til forbrugerbeskyttelse nemlig nødvendig for, at forbrugerne ikke vildledes af uklare, tvetydige eller ufuldstændige oplysninger om de forskellige eksisterende garantier og om deres indbyrdes sammenhæng, og for at de navnlig kan forstå, at den af producenten ydede handelsmæssige garanti ikke hidrører fra den erhvervsdrivende, og om den i givet fald kan udøves via sidstnævnte. På den anden side kan et sådant oplysningskrav ikke anses for at udgøre en uforholdsmæssig byrde for den erhvervsdrivende, for så vidt som sidstnævnte selv med fuldt kendskab til omstændighederne beslutter at henlede forbrugerens opmærksomhed på dette spørgsmål, og for så vidt som denne tilsigter at drage en konkurrencemæssig fordel heraf.
45

Selv om det i det foreliggende tilfælde i sidste instans påhviler den forelæggende ret at fortolke den nationale ret og følgelig undersøge, om den portugisiske lovgiver har gennemført bilag IV, nr. 2), til momsdirektivet på en selektiv måde ved at have udelukket ydelser vedrørende elevatorer i beboelsesejendomme fra anvendelsesområdet for den nedsatte momssats, er der intet i den nationale bestemmelse til gennemførelse af dette nr. 2), nemlig punkt 2.24 i liste I i bilaget til momsloven, der synes at tyde på, at den portugisiske lovgiver har gjort dette, idet skatte- og afgiftsmyndighedens opfattelse tværtimod er baseret på den restriktive fortolkning, som er anlagt i interne forskrifter.
44

En fortolkning, hvorved anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler, som ikke er godkendt i den pågældende medlemsstat, eller som ikke længere er godkendt i denne stat, og hvis sidste anvendelsesdato er overskredet, udelukkes fra anvendelsesområdet for LMK 10, er således i strid med formålet med princippet om krydsoverensstemmelse, som består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for menneskers, dyrs og planters sundhed samt for miljøet. En sådan fortolkning indebærer nemlig, at en støttemodtager, som anvender et ikke-godkendt plantebeskyttelsesmiddel, ikke pålægges en administrativ sanktion med nedsættelse af betalingerne, hvorimod en støttemodtager, som anvender et godkendt plantebeskyttelsesmiddel i strid med de for dette middel gældende betingelser, for sin del pålægges en sådan sanktion. Et ikke-godkendt plantebeskyttelsesmiddel ville følgelig være udelukket fra anvendelsesområdet for princippet om krydsoverensstemmelse under den fælles landbrugspolitik, hvilket er uforeneligt med formålene hermed.
31

Det skal tilføjes, at de situationer, som den i hovedsagen omhandlede nationale retspraksis udelukker fra at være omfattet af lov nr. 118/2000, ikke er omfattet af de undtagelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 2 og 3. For det første gælder, at såfremt artikel 1, stk. 2, i direktiv 2008/94 undtagelsesvis tillader medlemsstaterne at udelukke visse kategorier af arbejdstageres tilgodehavender fra direktivets anvendelsesområde, er det på betingelse af, at der findes andre former for garanti, som sikrer de berørte en beskyttelse, der svarer til den, der følger af direktivet. I det foreliggende tilfælde fremgår det imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at den i hovedsagen omhandlede nationale retspraksis ikke yder en sådan beskyttelse for de personer, der er medlemmer af et selskabs vedtægtsmæssige organ, og som desuden på grundlag af en i arbejdsaftale udøver hvervet som direktør for dette selskab. For det andet vedrører artikel 1, stk. 3, i direktiv 2008/94 de tjenestefolk, der beskæftiges af en fysisk person, hvilket ikke er tilfældet for de personer, der er omfattet af den i hovedsagen omhandlede nationale retspraksis.
6

Samme direktivs artikel 9 med overskriften »Foreløbige og retsbevarende foranstaltninger« bestemmer følgende: »1. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente retslige myndigheder på begæring af rekvirenten kan a) udstede et foreløbigt påbud til en påstået krænkende part med henblik på at forhindre en nært forestående krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed eller midlertidigt og, i givet fald hvis det er muligt i henhold til national lovgivning, under trussel om tvangsbøder, forbyde en fortsættelse af den påståede krænkelse af den pågældende rettighed eller gøre denne fortsættelse betinget af, at der stilles sikkerhed for erstatning til rettighedshaveren; et foreløbigt påbud kan på de samme betingelser udstedes til en mellemmand, hvis ydelser anvendes af tredjemand til krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed; […] b) kræve beslaglæggelse eller aflevering af varer, der mistænkes for at krænke en intellektuel ejendomsrettighed for at forhindre, at de indføres i handelen eller omsættes. […] 5. Medlemsstaterne sikrer, at de i stk. 1 og 2 nævnte foranstaltninger ophæves eller på anden måde ophører med at have virkning på begæring af rekvisitus, hvis rekvirenten ikke inden for en rimelig frist anlægger sag vedrørende realiteten ved den kompetente retslige myndighed; fristen fastsættes af den kompetente retslige myndighed, der anordner foranstaltningerne, hvis det er muligt efter medlemsstatens lovgivning, eller, hvis det ikke er tilfældet, inden for en frist på højst 20 hverdage eller 31 kalenderdage, idet den længste frist benyttes. 6. De kompetente retslige myndigheder kan gøre de foreløbige foranstaltninger i stk. 1 og 2 betinget af, at rekvirenten stiller tilstrækkelig sikkerhed eller tilsvarende forsikring med henblik på eventuel kompensation af det tab, der påføres rekvisitus, jf. stk. 7. 7. Hvis de foreløbige foranstaltninger ophæves eller bortfalder som følge af en handling eller en undladelse fra rekvirentens side, eller hvis det efterfølgende konstateres, at der ikke forelå nogen krænkelse eller trussel om krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed, skal de retslige myndigheder have beføjelse til på begæring af rekvisitus at pålægge rekvirenten at yde rekvisitus passende erstatning for det tab, der er lidt som følge af disse foranstaltninger.«
92

For det første har Domstolen således allerede fastslået, at eftersom ejendomsretten ikke udgør et absolut prærogativ, kan udøvelsen heraf under de betingelser, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1, være genstand for restriktioner, der er begrundet i formål af almen interesse, som Unionen anerkender, såsom formål, der følger af en national foranstaltning, der er vedtaget med henblik på beskyttelse af naturen og miljøet i henhold til direktiv 92/43 eller direktiv 2009/147, uden at den person, hvis ejendomsret er genstand for en sådan restriktion, under alle omstændigheder skal tildeles erstatning og navnlig støtte på grundlag af artikel 30 i forordning nr. 1305/2013 (jf. i denne retning domme af 27.1.2022, Sātiņi-S, C-234/20, EU:C:2022:56, præmis 62-66, og Sātiņi-S, C-238/20, EU:C:2022:57, præmis 32-36). Når dette er sagt, bemærkes, at i det tilfælde, hvor en national foranstaltning, der er vedtaget med henblik på beskyttelse af naturen og miljøet i henhold til direktiv 92/43 eller 2009/147, medfører et værditab for den omhandlede grund, således at foranstaltningen ligner en ekspropriation, vil grundejeren, henset til, at der foreligger en situation, hvor EU-retten gennemføres, imidlertid have ret til erstatning i henhold til chartrets artikel 17 (jf. i denne retning dom af 9.6.2016, Pesce m.fl., C-78/16 og C-79/16, EU:C:2016:428, præmis 85 og 86).
Artikel 23, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at det i denne bestemmelse omhandlede krav om den fuldbyrdende judicielle myndigheds deltagelse ikke er opfyldt, når den fuldbyrdende medlemsstat overlader det til en politimyndighed at efterprøve, om der foreligger et tilfælde af force majeure, og om betingelserne for at opretholde varetægtsfængslingen af den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre, er opfyldt, og i givet fald at fastsætte en ny dato for overgivelse, hvilket gælder, selv om den pågældende til enhver tid har ret til at indbringe sagen for den fuldbyrdende judicielle myndighed, således at denne kan træffe afgørelse om ovennævnte spørgsmål.

Artikel 23, stk. 5, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at fristerne i artikel 23, stk. 2-4, skal anses for at være udløbet med den konsekvens, at den pågældende skal løslades, når det i rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, omhandlede krav om den fuldbyrdende judicielle myndigheds deltagelse ikke er blevet opfyldt.
39

Endelig understøttes denne ordlydsfortolkning og kontekstuelle fortolkning af artikel 75 i forordning nr. 1306/2013 fuldt ud af en teleologisk fortolkning af denne bestemmelse. At sidestille den manglende udbetaling af en støtte inden for den frist, der er fastsat i denne artikel 75, stk. 1, med et stiltiende afslag på den pågældende støtteansøgning, er vanskeligt foreneligt med Unionens interesser og interesserne hos landbrugere, der modtager støtte i henhold til den fælles landbrugspolitik. Hvad for det første angår Unionen kan en sådan sidestilling have den virkning, at betalingsorganerne i medlemsstaterne tilskyndes til at fremskynde de kontroller, som det påhviler dem at foretage i henhold til denne forordnings artikel 74, eller til ikke at gennemføre disse, hvilket kunne være i strid med det formål om beskyttelse af Unionens finansielle interesser, som det imidlertid tilsigtes at sikre med den nævnte forordnings artikel 58. Hvad for det andet angår landbrugere, der modtager støtte, ville en sådan sidestilling svare til at fratage dem enhver mulighed for at opnå en betaling efter udløbet af den nævnte frist, medmindre der skal anlægges sag herom, selv om betalingsorganet har til hensigt at foretage denne betaling.
23

Artikel 14, stk. 1, 2, 7 og 8, i forordning nr. 178/2002 giver således de kompetente nationale myndigheder mulighed for at træffe passende foranstaltninger med henblik på at indføre begrænsninger i markedsføringen eller for at kræve tilbagetrækning af fødevarer, der, selv om de er i overensstemmelse med specifikke bestemmelser i EU-retten, som finder anvendelse på dem, giver disse myndigheder objektive grunde til at have mistanke om, at disse levnedsmidler er farlige. Denne bestemmelse skal fortolkes vidt, henset til dens betydning for at nå et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og for forbrugernes interesser i overensstemmelse med denne forordnings artikel 1, stk. 1.
22

Den forelæggende ret finder det således nødvendigt at fastlægge de væsentlige kendetegn – som omhandlet i første del af almindelig tariferingsbestemmelse 2 a) vedrørende KN – som de omhandlede varer skal frembyde for at kunne anses for at være en ramme eller en dørstærskel og for at kunne tariferes i underposition 441820 i KN. Den forelæggende ret har for det første anført, at selv om de af Prodex indførte varer ved første øjekast kan forekomme som simple rammelister, peger disse varers kendetegn ikke desto mindre på, at de udelukkende og eksklusivt skal kunne anvendes som dørkomponenter, og for det andet, at skatte- og afgiftsmyndigheden, selv om den har afvist at tarifere disse varer som dørkomponenter, har sidestillet dem med rammelister til fremstilling af døre og ikke med halvfærdige generiske varer af træ. Den nævnte ret har i denne forbindelse bemærket, at de typer af trædøre, der anvendes nu, ikke længere kræver et specifikt arbejde, der er lige så omfattende som tidligere, for at det visuelt klart fremgår, at de er direkte forbundet med de færdige døre, og at der findes enkle teknikker til at samle de forskellige komponenter, som ikke kræver nogen særlige beslag.
8

For så vidt angår Comunidad Autónoma de Castilla y León (den selvstyrende region Castilla y León, Spanien) er den gældende ordning fastsat i Decreto 43/2009, por el que se regula la carrera profesional del personal estatutario de los centros e instituciones sanitarias del Servicio de Salud de Castilla y León (dekret nr. 43/2009 om karriereforløb for vedtægtsansat personale i sundhedscentre og ‑institutioner i Castilla y Leóns sundhedsvæsen) af 3. juli 2009 (BOCYL nr. 125 af 3.7.2009, s. 20084), i den affattelse, der finder anvendelse i tvisten i hovedsagen (herefter »dekret nr. 43/2009«), der i artikel 6 bestemmer følgende: »1. Anerkendelsen af den faglige udvikling i Castilla y Leóns sundhedsvæsen foretages ifølge fire lønklasser. 2. De krævede betingelser for at opnå den første lønklasse eller for at få adgang til enhver af de højere lønklasser er følgende: a) være fastansat i henhold til vedtægten i den faglige udviklingskategori, hvor ansøgeren ansøger om adgang til første lønklasse eller til højere lønklasser i henhold til de nærmere regler for den pågældende faglige udviklingskategori og udføre sit arbejde i Castilla y Leóns sundhedsvæsen b) fremsætte ansøgningen om at opnå den første lønklasse i den faglige udvikling eller om at få adgang til enhver af de højere lønklasser inden for den fastsatte frist og i henhold til de nærmere regler, der er fastsat i de tilsvarende indkaldelser af ansøgninger c) fremlægge dokumentation for det antal års erhvervserfaring på tidspunktet for hver indkaldelse af ansøgninger, som vedtægtsansat ved de sundhedscentre og ‑institutioner, der henhører under det nationale sundhedssystem, der er fastsat for hver faglig udviklingskategori for at opnå den første lønklasse, samt for det antal år, der er fastsat for at få adgang til de højere lønklasser i overensstemmelse med følgende tabel: i. For at opnå den første lønklasse er det nødvendigt at fremlægge dokumentation for fem års erhvervserfaring som vedtægtsansat i det nationale sundhedssystem, i den samme faglige kategori som den, der ligger til grund for ansøgerens ansøgning om adgang til den pågældende faglige udviklingskategori.«
3

4., 5., 7. og 39. betragtning til direktiv 2011/83 har følgende ordlyd: »(4) I overensstemmelse med artikel 26, stk. 2, […] TEUF skal det indre marked udgøre et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser samt etableringsfrihed. For at kunne fremme et reelt indre marked for forbrugerne og sikre den rette balance mellem et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og virksomhedernes konkurrenceevne samtidig med, at nærhedsprincippet overholdes, er det imidlertid nødvendigt at harmonisere visse aspekter af lovgivningen om forbrugeraftaler om fjernsalg og forbrugeraftaler indgået uden for fast forretningssted. (5) […] [F]uld harmonisering af visse aspekter af forbrugeroplysning og fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted [vil] bidrage til et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og til at sikre, at det indre marked for erhvervsdrivende og forbrugere fungerer bedre. […] (7) Fuld harmonisering af visse nøgleaspekter af lovgivningen bør give både forbrugerne og de erhvervsdrivende væsentligt større retssikkerhed. Forbrugerne og de erhvervsdrivende bør for begge parters vedkommende kunne henholde sig til en enkelt reguleringsmæssig ramme baseret på klart definerede juridiske begreber, som regulerer visse aspekter af aftaler mellem virksomheder og forbrugere i hele Unionen. Med en sådan harmonisering bør de hindringer, der skyldes de opsplittede bestemmelser, blive fjernet og gennemførelsen af det indre marked på dette område afsluttet. Disse hindringer kan kun fjernes ved at indføre ensartede bestemmelser på EU-niveau. Endvidere bør forbrugerne nyde godt af et højt fælles beskyttelsesniveau i hele Unionen. […] (39) Det er vigtigt at sikre, at forbrugeren ved aftaler om fjernsalg, der indgås via websteder, er i stand til fuldt ud at læse og forstå de vigtigste elementer i aftalen, før vedkommende afgiver sin ordre. Med dette formål for øje bør det i dette direktiv sikres, at disse elementer angives i nærhed af den bekræftelse, der kræves for at afgive ordren. Det er ligeledes vigtigt at sikre, at forbrugeren i sådanne situationer er i stand til at afgøre, på hvilket tidspunkt vedkommende påtager sig forpligtesen til at betale den erhvervsdrivende. Derfor bør forbrugerens opmærksomhed ved hjælp af en utvetydig formulering specifikt henledes på den kendsgerning, at afgivelse af en ordre medfører en forpligtelse til at betale den erhvervsdrivende.«
55

Under alle omstændigheder giver de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen i disse sager, ikke denne de faktuelle præciseringer, der er nødvendige for, at den kan give den forelæggende ret nyttige oplysninger om anvendelsen på hovedsagerne af de kriterier om konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne, der er fastsat i artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den eneste omstændighed, der er nævnt i forelæggelsesafgørelsen i sag C-102/21, hvorefter den elektricitet, der produceres af det finansierede mikrokraftværk, kun anvendes til en privatpersons selvforsyning, under alle omstændigheder ikke i sig selv gør det muligt at fastslå, om disse kriterier er opfyldt.
46

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 1, litra a), nr. ii), i rammeafgørelse 2005/214 skal fortolkes således, at en afgørelse, hvorved en fysisk person endeligt pålægges en bødestraf, der er truffet af en anden myndighed i den udstedende medlemsstat end en domstol, på grund af en strafbar handling i henhold til denne medlemsstats lovgivning, udgør en »afgørelse« som omhandlet i denne bestemmelse, når denne medlemsstats lovgivning fastsætter, at en klage over denne afgørelse først behandles af en offentlig anklager, der organisatorisk er underlagt justitsministeren, og at den pågældende person, såfremt denne anklager vedtager en afgørelse om ikke at tage klagen til følge, efterfølgende kan indbringe sagen for en domstol med kompetence i navnlig straffesager, forudsat, at adgangen til prøvelse ved denne domstol ikke er underlagt betingelser, der gør den umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.
Den nævnte lovs § 9 fastsætter:

»(1) De offentlige sikkerhedsorganer har ret og pligt til at bringe en person, om hvem de af særlige grunde finder, at betingelserne for anbringelse er opfyldt, til en læge med henblik på undersøgelse (§ 8), eller at tilkalde en læge til at undersøge den pågældende. Hvis lægen udsteder en attest, der attesterer, at betingelserne for anbringelse er opfyldt, skal de offentlige sikkerhedsorganer bringe den pågældende til en psykiatrisk afdeling eller sørge for, at vedkommende bringes dertil. Hvis lægen ikke udsteder en sådan attest, må den pågældende ikke længere tilbageholdes.

(2) I tilfælde af overhængende fare kan de offentlige sikkerhedsorganer ligeledes bringe den pågældende person til en psykiatrisk afdeling uden en forudgående lægelig undersøgelse og uden lægeattest.

(3) Lægen og de offentlige sikkerhedsorganer skal handle så skånsomt som muligt over for den berørte person og træffe de nødvendige foranstaltninger for at forebygge enhver fare. De skal så vidt muligt samarbejde med de psykiatriske institutioner uden at gøre brug af en psykiatrisk afdeling og om nødvendigt benytte de lokale akutafdelinger.«
34

Som generaladvokaten har anført i punkt 80 i forslaget til afgørelse, giver denne registreringspligt for så vidt angår de tilfælde, hvor et køretøj, der er omfattet af artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning nr. 561/2006, ikke kun anvendes inden for en radius af 100 km fra den pågældende virksomheds hjemsted, men uden for denne radius, de kompetente nationale myndigheder mulighed for at efterprøve, om den tid, der er brugt på kørsel, som er registreret i henhold til forordningens artikel 6, stk. 5, som »andet arbejde«, svarer til de former for transport ad vej, der er omfattet af undtagelserne i nævnte forordnings artikel 5-9, som er indrømmet på grundlag af artikel 13, stk. 1, litra b), i forordningen. Følgelig er de nationale myndigheder i stand til at efterprøve, om de regler om køretid, pauser og hviletid, der følger af de nævnte artikler 5-9, er blevet overholdt for så vidt angår den transport, der er foretaget med det kontrollerede køretøj, som ikke er omfattet af sådanne undtagelser.