ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 28. august 2012 af Transports Schiocchet — Excursions til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 18. juni 2012 i sag T-203/11, Schiocchet mod Rådet og Kommissionen

(Sag C-397/12 P)

(2012/C 331/22)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Transports Schiocchet — Excursions (ved avocat E. Deshoulières)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets kendelse om sagens afvisning af 18. juni 2012 i sag T-203/11 ophæves i sin helhed.

— Appellanten gives medhold i de af denne ved førsteinstansen nedlagte påstande, nemlig: — Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen tilpligtes in solidum at erstatte SARL Transport Schiocchet — Excursions selskabets tab, som beløber sig til 8 372 483 EUR. — Det fastslås, at der til de således tilkendte beløb lægges renter efter loven fra forkyndelsen over for Europa-Kommissionen af stævningen i det tidligere erstatningssøgsmål.

— Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger på grundlag af artikel 69 i Domstolens procesreglement.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har formuleret fire klagepunkter mod Rettens kendelse, hvorved Retten afviste appellantens erstatningskrav som åbenbart ugrundet.

For det første gør appellanten gældende imod Retten, at den har taget stilling til den af Unionens organer begåede fejls grovhed, selv om en af Unionens institutioners simple tilsidesættelse af en trinhøjere retsregel er tilstrækkeligt til at godtgøre, at en af Unionens institutioner har begået en fejl, og selvom Retten ved sin prøvelse af stævningens formalitet kun kan tage stilling til et åbenbart fravær af fejl og ikke til fejlens grovhed.

For det andet gør appellanten gældende, at Retten ikke har besvaret alle appellantens argumenter. Retten har i særdeleshed ikke draget nogen konsekvenser af, at forordning nr. 684/92 (1) ikke foreskriver nogen sanktioner over for medlemsstater, der ikke respekterer den procedure for udstedelse af tilladelser, som forordningen indførte.

For det tredje anfægter appellanten Rettens afgørelse, hvorved Retten antog, at appellantens ret til effektivt søgsmål var sikret ved den ordning, som blev indført ved forordning nr. 684/92.

Endelig anfører appellanten mod Retten, at den ikke i sin afgørelse har anerkendt Kommissionens ansvar ved at acceptere Kommissionens uretmæssige passivitet. Ifølge appellanten har Kommissionen hverken udarbejdet den rapport om forordningens anvendelse, som er foreskrevet i forordning nr. 684/92 eller — hvorved artikel 94 TEUF er blevet tilsidesat — taget hensyn til de erhvervsdrivendes situation.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 af 16.3.1992 om fælles regler for international personbefordring med bus (EFT L 74, s. 1).
1)

Omfatter anvendelsesområdet for artikel 27 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) også tilfælde, hvor to parter i én retssag optræder som sagsøgte, idet tredjemand har anlagt sag mod begge parter, og i en anden retssag optræder som sagsøger og sagsøgt? Er der i et sådant tilfælde tale om en sag »mellem de samme parter«, eller skal de forskellige påstande, som sagsøgeren i den ene sag har nedlagt over for de to sagsøgte, prøves særskilt, således at det ikke kan lægges til grund, at der er tale om en sag »mellem de samme parter«?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 389/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hamburg (Tyskland) den 2. oktober 2012 — Karin Gawelczyk mod Generali Lebensversicherung AG

(Sag C-439/12)

2012/C 389/05

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: Karin Gawelczyk

Sagsøgt og indstævnt: Generali Lebensversicherung AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, første punktum, i Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8. november 1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF (andet livsforsikringsdirektiv) (1) under hensyntagen til artikel 31, stk. 1, i Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (2) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse — som § 5a, stk. 2, fjerde punktum, i Versicherungsvertragsgesetz, som affattet ved tredje lov til gennemførelse af forsikringsretlige direktiver fra Rådet for De Europæiske Fællesskaber af 21. juli 1994 (tredje gennemførelseslov/EØF til Versicherungsaufsichtsgesetz) — hvorefter en opsigelsesret eller en indsigelsesret udløber senest et år efter betaling af den første forsikringspræmie, selv når forsikringstageren ikke er underrettet om retten til opsigelse eller til at gøre indsigelse?

(1) EFT L 330, s. 50.

(2) EFT L 360, s. 1.
1)

Ved afgørelsen af det spørgsmål inden for rammerne af artikel 110 TEUF, om afgiften i 2010 for registrering af den (her) omhandlede personbil (ikke) er højere end det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte personbiler, der allerede var registreret på det nationale område, skal følgende personbiler da betragtes som lignende ved beregningen af dette residuelle beløb: — en tilsvarende personbil, der i året for den første ibrugtagning af den (her) omhandlede personbil (2006) blev registreret som ubrugt (2006), eller — ligeledes også de (andre) personbiler, der i 2010 fandtes på markedet for brugte biler, og som den (her) omhandlede personbil blev taget i brug første gang den 30. maj 2006, og som i øvrigt svarer til denne, men som blev (indført og) registreret som brugte efter 30. maj 2006 (efter 30. maj 2006 til udgangen af 2009), og/eller — ligeledes også de (andre) personbiler, der i 2010 fandtes på markedet for brugte biler, og som i modsætning til den (her) omhandlede personbil blev taget i brug første gang efter den 30. maj 2006, og som i øvrigt svarer til denne, og som blev (indført og) og registreret som ubrugte og brugte efter 30. maj 2006 (efter 30. maj 2006 til udgangen af 2009)?
b)

Såfremt besvarelsen af spørgsmål 1 lyder som anført i slutningen af spørgsmålet, er det da i strid med ophavsretsdirektivets artikel 5 eller med andre EU-retlige regler, såfremt det af en regel i national ret følger, at der skal ydes en rimelig kompensation for reproduktioner, som en fysisk person har fremstilet til privat brug uden noget direkte eller indirekte kommercielt formål, uden hensyn til om fremstillingen af reproduktionerne er tilladt i henhold til ophavsretsdirektivets artikel 5, stk. 2, og uden at denne regel krænker rettighedshaverens forbudsret og dennes ret til skadeserstatning? Er det i lyset af »tretrinsprøvelsen« i ophavsretsdirektivets artikel 5, stk. 5, af betydning for besvarelsen af dette spørgsmål, at der (endnu) ikke er tekniske midler til rådighed til at forhindre privatkopiering uden tilladelse?
7)

Skal artikel 4, nr. 8), i forordning nr. 65/2011 fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for den retspraksis i Republikken Bulgarien, hvorefter forudsætningen for, at bestemmelsen finder anvendelse, er at tre kumulative betingelser er opfyldt: 1. der foreligger mangel på funktionel selvstændighed og/eller kunstigt skabte betingelser for at modtage støtte, 2. disse faktiske omstændigheder har til formål at opnå en fordel og 3. dette er i strid med foranstaltningens formål?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 399/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 24. september 2012 — Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală de Soluționare a Contestațiilor, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili mod SC Rafinăria Steaua Română SA

(Sag C-431/12)

2012/C 399/17

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală de Soluționare a Contestațiilor, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

Sagsøgt: SC Rafinăria Steaua Română SA

Præjudicielt spørgsmål

Er en fortolkning af bestemmelserne i artikel 124 i Cod de procedură fiscală, hvorefter staten ikke er pligtig at betale renter af de i momsangivelserne krævede beløb for perioden fra datoen for modregning af disse beløb til datoen for annullation af modregningsforanstaltningerne ved retsafgørelse, i strid med bestemmelserne i artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1)?

(1) EUT L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/12

Appel iværksat den 24. september 2012 af Leifheit AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 12. juli 2012 i sag T-334/10 — Leifheit AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-432/12 P)

2012/C 355/21

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Leifheit AG (ved Rechtsanwälte V. Töbelmann og G. Hasselblatt)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Vermop Salmon GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1) Rettens dom af 12. juli 2012 i sag T-334/10 ophæves.

2) Afgørelsen, der blev truffet den 12. maj 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 924/2009-1), annulleres.

3) Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået i forbindelse med sagen for Domstolen, for Retten og for appelkammeret, samt appellantens omkostninger. Såfremt Vermop Salmon GmbH intervenerer i appelsagen, nedlægges der endvidere påstand om, at

4) intervenienten tilpligtes at bære sine egne omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Rettens dom af 12. juli 2012 skal ophæves, fordi Retten på retligt fejlagtig måde har underkendt omfanget af den behandling, som appelkammeret skal foretage i klagesagen i henhold til artikel 63, stk. 1, og artikel 64, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (1).

Retten har set bort fra princippet om den funktionelle kontinuitet mellem Harmoniseringskontorets instanser og har underkendt, at også udtrykkeligt anførte anbringender ikke kan fritage appelkammeret for dets pligt til at foretage en omfattende efterprøvelse af den anfægtede afgørelse i faktisk og retlig henseende.

Retten støttede i sidste ende sin afgørelse på konstateringen om, at spørgsmålet om reel brug af det ældre varemærke er et særligt forudgående spørgsmål, som appelkammeret ikke nødvendigvis skal efterprøve.

Herved overså Retten, at dette spørgsmål med kravet om, at det bevises, at der er sket retsbevarende brug af det ældre varemærke, bliver en bestanddel af indsigelsesproceduren og som sådan henhører under den efterprøvelse, som appelkammeret skal foretage.

Retten tilsidesatte endvidere artikel 8, stk. 1, litra b, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker, idet den anvendte de almindelige principper for bedømmelsen af risikoen for forveksling på en retligt fejlagtig måde.

Navnlig lod Retten sig ved bedømmelsen af ligheden mellem tegnene lede af tommelfingerreglen om, at forbrugeren lægger mere vægt på den første del af et ord end på de andre bestanddele af varemærket, uden at efterprøve, om denne tommelfingerregel kunne anvendes på det foreliggende tilfælde.

Derudover tog Retten ikke tilstrækkeligt hensyn til appellantens anbringende vedrørende de faktiske omstændigheder med hensyn til varernes lighed. Retten overtog tværtimod appelkammerets argumenter uden at efterprøve rigtigheden heraf.

(1) EUT L 78, s. 1.
4)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, er en arbejdsgiver i sektoren for jernbanetransport med ca. 40 000 arbejdstagere, der er opbygget som et landsdækkende hierarki på flere niveauer, på EU-rettens nuværende udviklingstrin omfattet af den omsorgspligt, der følger af det almindelige EU-retlige lighedsprincips horisontale virkning og/eller af forbuddet mod forskelsbehandling på området for arbejdskraftens fri bevægelighed, således at denne arbejdsgiver er forpligtet til at give sine arbejdstagere og arbejdstagerrepræsentanter kendskab til afgørelser fra EU-Domstolen, som også er offentliggjort i dagspressen, og som lader arbejdsgiverens tidligere praksis med hensyn til medregning af anciennitet erhvervet før ansættelsen fremstå som EU-stridig med bl.a. en eventuel vederlagsefterbetaling som konsekvens?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/12

Sag anlagt den 19. september 2012 — Europa-Kommissionen mod Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-427/12)

2012/C 355/20

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved B. Smulders, C. Zadra og E. Manhaeve, som befuldmægtigede)

Sagsøgte: Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Artikel 80, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 528/2012 af 22. maj 2012 om tilgængeliggørelse på markedet og anvendelse af biocidholdige produkter (1) annulleres for så vidt som den foreskriver vedtagelse af bestemmelser om gebyrer, der skal erlægges til Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA), ved en gennemførelsesretsakt som omhandlet i artikel 291 TEUF og ikke ved en delegeret retsakt i overensstemmelse med artikel 290 TEUF.

— Virkningerne af den annullerede bestemmelse samt af enhver afgørelse, som bliver truffet på grundlag heraf, opretholdes, indtil en ny bestemmelse, der skal træde i stedet for den annullerede, træder i kraft inden for en rimelig tid

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Subsidiært, for det tilfælde, at Domstolen måtte fastslå, at denne påstand om en delvis annullation ikke kan antages til realitetsbehandling:

— Den nævnte forordning annulleres i sin helhed.

— Virkningerne af den annullerede forordning samt af enhver afgørelse, som bliver truffet på grundlag heraf, opretholdes, indtil en ny lovgivning, der skal træde i stedet for den annullerede, træder i kraft inden for en rimelig tid.

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har fremført et enkelt anbringende til støtte for sit søgsmål vedrørende tilsidesættelse af traktaten og navnlig af ordningen med tildeling af de lovgivningsbeføjelser, som EU-lovgiver kan tildele Kommissionen i henhold til artikel 290 TEUF og artikel 291 TEUF.

Kommissionen gør gældende, at Rådet og Europa-Parlamentet med urette har besluttet at tildele Kommissionen gennemførelsesbeføjelser på grundlag af artikel 291 TEUF for at fastsætte de gebyrer, der skal betales til Det Europæiske Kemikalieagentur. Ifølge Kommissionen er den retsakt, den skal vedtage på grundlag af artikel 80, stk. 1, i forordning (EU) nr. 528/2012, faktisk en delegeret retsakt som omhandlet i artikel 290 TEUF, for så vidt som den har til formål at udbygge visse ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt. Henset til såvel arten af de beføjelser, der er tildelt Kommissionen, som til formålet med den retsakt, der skal vedtages på grundlag af disse beføjelser, bør en sådan retsakt derfor vedtages i overensstemmelse med proceduren i artikel 290 TEUF og ikke efter procedurerne i artikel 291 TEUF.

(1) EUT L 167, s. 1.
ii)

skattemyndighederne ikke har truffet nogen aktiv foranstaltning for at anmode tredjemand om at korrigere den ukorrekt udfærdigede faktura
DA Den Europæiske Unions Tidende C 389/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugal) den 18. september 2012 — Portgás — Sociedade de Produção e Distribuição de Gás, SA mod Ministério do Ambiente, do Ordenamento do Território e do Desenvolvimento Regional

(Sag C-425/12)

2012/C 389/04

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Portgás — Sociedade de Produção e Distribuição de Gás, SA

Sagsøgt: Ministério do Ambiente, do Ordenamento do Território e do Desenvolvimento Regional

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 93/38/EØF (1) af 14. juni 1993, samme direktivs artikel 14, stk. 1, litra c), nr. i), som affattet ved den ændring, der blev indført ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/4/EF (2) af 16. februar 1998, samt de resterende bestemmelser i disse direktiver eller de almindelige fællesskabsretlige principper, der finder anvendelse, fortolkes således, at de skaber forpligtelser for privatpersoner, der har koncession på levering af offentlige ydelser [særligt en virksomhed, der er omfattet af artikel 2, stk. 1, litra b), i nævnte direktiv 93/38/EØF], når dette direktiv ikke er blevet gennemført i national ret af den portugisiske stat, idet en manglende overholdelse af disse forpligtelser kan gøres gældende over for denne private koncessionshavende virksomhed af samme portugisiske stat ved en retsakt, der kan tilregnes et af dennes ministerier?

(1) Rådets direktiv 93/38/EØF af 14.6.1993 om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT L 199, s. 84).

(2) EFT L 101, s. 1.
2)

Hvilken betydning har det ved fortolkningen af den i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktivet om fri bevægelighed 2004/38/EF fastsatte betingelse »som forsørges af unionsborgeren«, at en slægtning på grund af personlige forhold såsom alder, uddannelse og helbred vurderes at have gode forudsætninger for at finde arbejde, og vedkommende desuden har til hensigt at arbejde i medlemsstaten, hvilket vil indebære, at betingelserne for at anses for en sådan pårørende, som forsørges af unionsborgeren, efter bestemmelsen ikke længere er opfyldt?
—

Annulleres Europa-Kommissionens afgørelse af 20. april 2011 om, at der ikke skal indledes nogen traktatbrudsprocedure mod Rumænien for overtrædelser af de fællesskabsretlige principper og direktiver vedrørende udbud og af »Pratical Guide to contract procedures financed from the General Budget of the European Communities in the context of external actions«.
Det anføres i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF, at målet er gennem en harmonisering og forenkling af regler og vilkår for tilladelser at skabe et indre marked for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester. Med henblik herpå fremhæver direktivet, at lovgiver er fast besluttet på, at de generelle tilladelsesordninger hverken fordrejer konkurrencen eller hindrer adgangen til markederne.
2)

Er EU-retten på området »overførsel af en del af en virksomhed« [navnlig artikel 1, stk. 1, litra a) og b), sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12.3.2001] til hinder for en national forskrift som den, der er indeholdt i artikel 2112, stk. 5, i codice civile, hvorefter erhververen overtager overdragerens arbejdsforhold, uden krav om de overførte arbejdstageres samtykke, også i tilfælde af, at den overdragende virksomhed efter overførslen udøver en betydelig styringsbeføjelse over for erhververen, som finder udtryk i et tæt opdragsgiverforhold og en sammenblanding af den erhvervsmæssige risiko?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hamburg (Tyskland) den 11. oktober 2012 — Werner Krieger mod ERGO Lebensversicherung AG

(Sag C-459/12)

2013/C 9/50

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Werner Krieger

Sagsøgt: ERGO Lebensversicherung AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, første punktum, i Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8. november 1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF (andet livsforsikringsdirektiv) (1) under hensyntagen til artikel 31, stk. 1, i Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (2) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse — som § 5a, stk. 2, fjerde punktum, i Versicherungsvertragsgesetz som affattet ved tredje lov til gennemførelse af forsikringsretlige direktiver fra Rådet for De Europæiske Fællesskaber af 21. juli 1994 (tredje gennemførelseslov/EØF til Versicherungsaufsichtsgesetz) — hvorefter en opsigelsesret eller en indsigelsesret udløber senest et år efter betaling af den første forsikringspræmie, selv når forsikringstageren ikke er underrettet om retten til opsigelse eller til at gøre indsigelse?

(1) EFT L 330, s. 50.

(2) EFT L 360, s. 1.
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1) med hensyn til betingelserne for retten til ophold for en unionsborgers familiemedlemmer, der har statsborgerskab i et tredjeland, anvendes analogt, således som det var tilfældet i Domstolen dom i sag C-370/90, Surinder Singh (2), og i sag C-291/05, Eind (3), når en unionsborger vender tilbage til den stat, hvor den pågældende er statsborger, efter i henhold til artikel 21, stk. 1, TEUF samt som modtager af tjenester som omhandlet i artikel 56 TEUF, at have opholdt sig i en anden medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 379/17

Sag anlagt den 9. oktober 2012 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-453/12)

2012/C 379/29

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Currall, D. Martin og J.-P. Keppenne, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Rådet ved ikke at vedtage Kommissionens forslag til Rådets forordning om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2011 af satsen for bidraget til pensionsordningen for Den Europæiske Unions tjenestemænd og øvrige ansatte har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til vedtægten for tjenestemænd og den pensionsordning med fiktive indbetalinger, der er fastsat heri.

— Rådet for den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål har Kommissionen gjort gældende, at Rådet har tilsidesat vedtægtens artikel 83 og 83a samt bestemmelserne i vedtægtens bilag XII ved at afvise at vedtage Kommissionens forslag til forordning, hvorved denne foreslog med virkning fra den 1. juli 2011 at tilpasse satsen for bidraget til pensionsordningen for Den Europæiske Unions tjenestemænd og øvrige ansatte, selvom det fremgår af disse artiklers bindende ordlyd, at den årlige tilpasning af denne sats sker ved en automatisk procedure, som ikke overlader Rådet nogen skønsmargin.

Ifølge Kommissionen udgør Rådets afvisning af at vedtage Kommissionens forslag til forordning og dermed at nedsætte tjenestemændenes bidragssats ikke kun en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 83, stk. 2, idet tjenestemændene afkræves et for højt bidrag, men ligeledes en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 83a, stk. 1, idet balancen i pensionsordningen med fiktive indbetalinger, som sikrer tjenestemænd og øvrige ansattes pensioner, bringes i fare.

Endelig har EU-lovgiver ifølge Kommissionen ved præcist i vedtægtens bilag XII at fastsætte metoden til beregning af bidragssatsen for tjenestemænd og øvrige ansatte ikke overladt Rådet nogen skønsmargin, og Rådet er forpligtet til at vedtage Kommissionens forslag inden for en rimelig frist.