ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 5 i direktiv 2004/25 (»Beskyttelse af minoritetsinteresser, obligatorisk tilbud, rimelig pris«) bestemmer:

»1. Såfremt en fysisk eller juridisk person ved egen overtagelse eller ved overtagelse gennem personer, der handler i forståelse med den pågældende person, kommer i besiddelse af kapitalandele […], der sammenlagt med pågældendes eksisterende kapitalandele i selskabet og kapitalandele, som besiddes af personer, der handler i forståelse med vedkommende, direkte eller indirekte giver personen en bestemt procentdel af stemmerettighederne i dette selskab, hvorved den pågældende opnår kontrol med selskabet, sikrer medlemsstaterne, at der findes regler, som forpligter den pågældende til at fremsætte et tilbud som et middel til at beskytte minoritetsinteresserne i selskabet. Et sådant tilbud skal hurtigst muligt fremsættes til samtlige indehavere af kapitalandele og vedrøre alle deres andele, og der skal tilbydes en rimelig pris, jf. stk. 4.

[…]

4. Ved en rimelig pris forstås den højeste pris, der betales for de samme kapitalandele af tilbudsgiveren eller af personer, som handler i forståelse med denne, i en periode, der fastsættes af medlemsstaterne, på mindst seks og højst tolv måneder før det i stk. 1 nævnte tilbud. Hvis tilbudsgiveren eller en person, som handler i forståelse med denne, efter at tilbuddet er offentliggjort, og inden det lukkes for accept, køber kapitalandele over tilbudsprisen, skal tilbudsgiveren forhøje sit tilbud til mindst den højeste pris, der er betalt for de således erhvervede kapitalandele.

Under forudsætning af, at de generelle principper i artikel 3, stk. 1, overholdes, kan medlemsstaterne tillade, at tilsynsmyndighederne ændrer denne pris under klart definerede omstændigheder og kriterier. Medlemsstaterne kan med henblik herpå udarbejde en liste over de omstændigheder, som kan give anledning til, at den højeste pris ændres, opad eller nedad, som for eksempel hvis den højeste pris er aftalt mellem køber og sælger, hvis kursen på de pågældende kapitalandele er blevet manipuleret, hvis kurserne generelt eller i det foreliggende tilfælde er blevet påvirket af ekstraordinære begivenheder, eller med henblik på at redde et nødlidende selskab. Medlemsstaterne kan ligeledes definere de kriterier, der skal anvendes i disse tilfælde, for eksempel gennemsnitskursen over en bestemt periode, selskabets likvidationsværdi eller andre objektive kriterier, som er almindelig anvendt i finansanalyser.

Hvis tilsynsmyndighederne beslutter at ændre en rimelig pris, begrundes og offentliggøres denne beslutning.

[…]«
55.

Jeg foreslår derfor at besvare forvaltningsdomstolens præjudicielle spørgsmål således: »1) Artikel 14, stk. 1, litra c), i direktiv 2003/96 stiller som betingelse for en indirekte fritagelse, at den refusionsberettigede har anvendt brændstoffet til sejlads. Dette er ikke tilfældet, når den pågældende kun har leveret et skib inklusive brændstof til et rederi. Ved salget af et skib inklusive det brændstof, der findes deri, præsterer en skibsproducent ikke nogen tjenesteydelse mod vederlag inden for rammerne af (erhvervsmæssig) sejlads. 2) Medlemsstaterne kan fastsætte betingelserne for en fritagelse i henhold til artikel 14, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 6, litra c), i direktiv 2003/96. Proportionalitetsprincippet forbyder ikke, at retten til refusion eller godtgørelse af den pågældende punktafgift gøres afhængig af, at der forelægges en bestemt dokumentation, for at muliggøre en effektiv kontrol og forhindre en dobbelt lempelse eller en uberettiget manglende beskatning.«
Dublin III-forordningens artikel 28, som indgår i forordningens afdeling V med overskriften »Frihedsberøvelse med henblik på overførsel«, har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne må ikke frihedsberøve en person alene med den begrundelse, at vedkommende er omfattet af den procedure, der fastsættes ved denne forordning.

2. Er der væsentlig risiko for, at en person forsvinder[ ( 4 )], kan medlemsstaterne frihedsberøve den pågældende for at sikre overførselsprocedurerne i overensstemmelse med denne forordning, på grundlag af en individuel vurdering af hver sag, og kun hvis frihedsberøvelsen er en forholdsmæssig foranstaltning, og andre mindre indgribende foranstaltninger ikke kan anvendes effektivt.

3. Frihedsberøvelsen skal være så kort som mulig og må ikke overskride det tidsrum, der med rimelighed kan kræves for at gennemføre de nødvendige administrative procedurer med behørig omhu, indtil overførslen i henhold til denne forordning er gennemført.

Når en person er frihedsberøvet i medfør af denne artikel, må fristen for indgivelse af en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse ikke overskride en måned fra tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen. Den medlemsstat, der udfører proceduren i henhold til denne forordning, skal anmode om et hurtigt svar i sådanne tilfælde. Et sådant svar gives senest to uger fra modtagelsen af anmodningen. Hvis der ikke er givet svar ved udløbet af fristen på to uger, anses anmodningen for at være accepteret, hvilket medfører en pligt til at overtage eller tilbagetage den pågældende person, herunder en pligt til at træffe passende foranstaltninger med henblik på ankomsten.

Når en person er frihedsberøvet i medfør af denne artikel, skal overførslen af den pågældende fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat finde sted så hurtigt, som det er praktisk muligt, og senest seks uger efter den implicitte eller eksplicitte accept af en anden medlemsstats anmodning om at overtage eller tilbagetage den pågældende person, eller fra det tidspunkt, hvor klagen eller indbringelsen for en domstol ikke længere har opsættende virkning i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3.

Hvis den anmodende medlemsstat ikke overholder fristerne for indgivelse af en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse, eller hvis overførslen ikke finder sted inden udløbet af den i tredje afsnit omhandlede frist på seks uger, må personen ikke længere frihedsberøves. Artikel 21, 23, 24 og 29 finder fortsat tilsvarende anvendelse.

4. For så vidt angår betingelserne og garantierne for frihedsberøvede personer for at sikre overførselsprocedurerne til den ansvarlige medlemsstat finder artikel [9-11] i direktiv [2013/33] anvendelse.«
82.

Hvad angår betingelsen om, at eftergørelsen skal være forenelig med god forretningsskik, fremgår det af artikel 5 i direktiv 2005/29/EF ( 37 ), at en handelspraksis er urimelig, når den dels er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt, dels væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den. Domstolen har i denne forbindelse allerede fastslået, at angivelsen af en producents bestillingsnumre for fotokopimaskiner og reservedele hertil i en konkurrerende leverandørs kataloger ikke gav producenten mulighed for utilbørligt at drage fordel af den anseelse, der var knyttet til konkurrentens varemærke, idet offentligheden i det konkrete tilfælde ikke overførte omdømmet for varemærket til den konkurrerende leverandørs produkter ( 38 ). Den nationale ret skal derfor efter min opfattelse afgøre, om eftergørelse af et billede af en af Nintendos varer i form af f.eks. en fjernbetjening til en videospilkonsol, med henblik på at markedsføre en tilbehørsartikel til denne fjernbetjening, fremkalder en risiko for forveksling eller misforståelse i forbrugerens bevidsthed.
42.

I modsætning til Kommissionens opfattelse er der tværtimod risiko for, at man ved at lægge til grund, at der er tale om en afgiftspligtig transaktion, sågar åbner for køb af aktiver til privat anvendelse med den begrundelse, at disse muligvis en gang vil skulle anvendes til at udligne afgiftsgæld ( 14 ).
21.

De intervenerende myndigheder påpegede, at afbrænding af affald i et åbent rum afgiver stoffer, som er farlige for menneskers sundhed og miljøet, og som udgør en miljørisiko. Den ansvarlige for miljørisikoen er anlæggets ejer. Det nationale generaldirektorat har anført, at det anlæg, hvor afbrændingen fandt sted, tilhører sagsøgeren, og at de personer, der på et hvilket som helst tidspunkt er ejer og besidder af ejendommen, i henhold til miljøbeskyttelsesloven er solidarisk ansvarlige, medmindre ejeren uden enhver tvivl godtgør, at han ikke er ansvarlig for miljørisikoen. Eftersom ejendommens lejer var afgået ved døden, tog myndigheden i første instans de nødvendige retslige skridt for at afklare omstændighederne, og den fandt endvidere, at der var tale om en omvendt bevisbyrde, således at det påhvilede sagsøgeren at bevise, at han ikke var ansvarlig.
58.

Det er i dette perspektiv, at Domstolen selv kræver af advokater, at de fremlægger dokumentation for, at de pågældende har ret til at give møde for en domstol i en medlemsstat eller i en anden stat, som er part i EØS-aftalen, for at kunne repræsentere en part i forbindelse med et direkte søgsmål ( 24 ), samt for at de privilegier, immuniteter og lempelser, der i henhold til Domstolens procesreglement er forbeholdt befuldmægtigede, rådgivere og advokater, kan tilkomme disse ( 25 ). Endelig kræves samme bevis for at kunne anvende it-applikationen e-curia, som muliggør elektronisk indlevering og forkyndelse af procesdokumenter ( 26 ).
Artikel 138, stk. 2, litra a), i direktiv 2006/112 samt princippet om retssikkerhed, proportionalitetsprincippet og princippet om afgiftsneutralitet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat nægter at indrømme fritagelse for merværdiafgift til sælgeren af et nyt transportmiddel, når sælgeren ikke har deltaget i skatte- og afgiftssvig, har handlet i god tro og har truffet alle de foranstaltninger, der med rimelighed står i hans magt for at sikre, at den transaktion, som han har indgået, opfylder alle de materielle betingelser for at kunne foretage levering inden for Fællesskabet i den nævnte artikels forstand, navnlig den betingelse, der stiller krav om et endeligt og varigt forbrug af det nye transportmiddel i bestemmelsesmedlemsstaten.

Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om sælgeren i hovedsagen har opfyldt betingelserne om god tro og om rimelig agtpågivenhed, når der henses til de tiltag, som den pågældende har iværksat over for erhververen, og de beviser, som den pågældende har fremlagt, og som gør det muligt at kontrollere, om han har sikret sig, at det nye transportmiddel vil blive genstand for en endelig og varig anvendelse i bestemmelsesmedlemsstaten efter udløbet af den midlertidige indregistreringsperiode i denne medlemsstat. I en situation, hvor dette er tilfældet, er det ikke muligt at nægte sælgeren ret til fritagelse for merværdiafgift. I den omvendte situation kan leveringsmedlemsstaten med føje kræve, at sælgeren af det nye transportmiddel betaler merværdiafgift efterfølgende, medmindre denne medlemsstat har mulighed for at opkræve merværdiafgift hos erhververen efterfølgende, med henblik på at undgå, at transaktionen unddrages enhver afgiftspålæggelse.«
76.

Endelig skal det gentages, at det nøjagtige omfang af de oplysninger, der skal videregives, er et anliggende for national ret. National ret kan ganske vist også bestemme, at der kun skal ske delvis videregivelse, hvilket i sig selv er utilstrækkeligt. Det er bestemt muligt. Det forhold, at national lovgivning ikke forekommer at give megen praktisk mening, gør den ikke automatisk uforenelig med EU-retten, forudsat at lovgivningen ligger inden for medlemsstaternes lovgivningsmæssige område. Det, jeg foreslår her, er, at direktivets artikel 7, litra f), ikke er til hinder for fuldstændig videregivelse af alle de oplysninger, der er nødvendige for effektivt at forfølge ens eget legitime mål, så længe de andre betingelser er opfyldt.
55.

I den foreliggende sag ses det imidlertid ikke, at den franske foranstaltning er specifikt rettet mod sådanne arrangementer. CGI’s artikel 119b, stk. 3, kræver nemlig dokumentation for, at hovedformålet, eller et af hovedformålene, med kæden af ejerandele ikke er at sikre, at udbyttet omfattes af kildeskattefritagelsen, og bestemmelsen sigter dermed primært på bestræbelser for at opnå en skattefordel. Dette subjektive kriterium er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkeligt for at konstatere, at der foreligger et sådant arrangement i henhold til Domstolens retspraksis ( 34 ). Tværtimod skal det også fremgå af de objektive omstændigheder, at det mål, der forfølges ved etableringsfriheden, ikke er nået, til trods for, at betingelserne for at opnå skattefriheden formelt er opfyldt ( 35 ).
42.

Den omstændighed alene, at den part, der leverer tjenesteydelsen, er en del af finanssektoren, kan ikke medføre, at aftaler vedrørende denne virksomhed ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 7, nr. 1), litra b), i forordning nr. 1215/2012. Det ser i denne forbindelse ud til, at lovgiver har ønsket, at denne type tjenesteydelser skal være omfattet af denne forordnings anvendelsesområde vedrørende retternes kompetence. Som den forelæggende ret og Kommissionen har bemærket, indeholdt artikel 63, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 en undtagelse fra anvendelsen af kompetencereglerne, når opfyldelsesstedet for tjenesteydelserne var i Luxembourg. I henhold til artikel 63, stk. 3, finder denne artikel dog ikke anvendelse på aftaler om finansielle tjenesteydelser, hvilket betød, at disse aftaler var omfattet af den særlige kompetenceregel i nævnte forordnings artikel 5, nr. 1), der i dag svarer til artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012.
68.

Afskrækkelse er et element i vurderingen af grovhed i henhold til 1998-retningslinjernes punkt 1.A. Det følger af retspraksis, at Kommissionen i vurderingen af overtrædelsens grovhed med henblik på bødepålæg skal sikre, at dens handling har den nødvendige afskrækkende virkning, og Kommissionen kan således tilpasse bødens størrelse for at tage højde for den ønskede virkning på den virksomhed, der får pålagt bøden ( 38 ). Bødens afskrækkende virkning vurderes i forhold til de berørte virksomheders størrelse og økonomiske styrke ( 39 ). Det forekommer mig derfor, at behovet for at sikre en afskrækkende virkning kan betragtes som et retligt kriterium som omtalt i den retspraksis, der er nævnt ovenfor i punkt 66. Kommissionens hensigt om at sikre, at bøden har en afskrækkende virkning, bør således nævnes i klagepunktsmeddelelsen ( 40 ). Imidlertid er Kommissionen efter min opfattelse ikke forpligtet til i klagepunktsmeddelelsen at angive fremgangsmåden for gennemførelsen af dens hensigt om at sikre bødens afskrækkende virkning. Det svarer til at »forklare, hvordan den vil anvende« dette kriterium ved fastsættelse af bødens størrelse. Ifølge den retspraksis, der er nævnt i punkt 66, er Kommissionen ikke forpligtet til at forklare, hvordan den agter at kombinere de væsentligste faktiske og retlige kriterier.
46.

Vederlagsfri renovering af en tredjeparts infrastruktur er imidlertid ikke en accessorisk biydelse med hensyn til de planlagte afgiftspligtige udlejningsydelser. En ydelse skal navnlig anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser ( 25 ). Der kan imidlertid ikke være tale om, at renovering af fremmede anlæg til fordel for kommunen eller kommunens spildevandsafledning blot ville afrunde Iberdrolas udlejningsydelser over for lejerne.
38.

Det skal først erindres, at et statsligt monopol ikke som sådan er i strid med artikel 56 TEUF, ligesom bestemmelsen heller ikke pålægger medlemsstaterne at liberalisere væddemålsmarkedet ( 11 ). Den ungarske regering forekommer at tage udgangspunkt i den opfattelse, at der er et monopol i denne sag. Det er dog min forståelse af den præjudicielle forelæggelse, at den forelæggende ret forekommer at forudsætte, at der ikke er et monopol. Bortset fra det forhold, at Domstolen hvad angår fortolkningen af national ret i princippet skal basere sig på de kvalificeringer, der følger af forelæggelsesafgørelsen, og at det udgør fast retspraksis, at Domstolen ikke har kompetence til at fortolke en medlemsstats nationale ret ( 12 ), er det min opfattelse, at der ikke er et formelt monopol i denne sag. For mig at se er spørgsmålet, om der er et monopol, et retligt spørgsmål og ikke et faktuelt, og retstillingen i denne sag er klar: I henhold til ordlyden af ungarsk ret kan udbydere af hasardspil i princippet komme ind på det ungarske marked.
128.

Jeg foreslår derfor Domstolen at træffe afgørelse som følger: »1) Anvendelsen af personoplysninger er i forbindelse med opkrævning af skatter omfattet af Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29. september 2003 og af artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, mens kun chartrets artikel 7 og 8 finder anvendelse på det strafferetlige område, når der tale om spørgsmål, der er reguleret ved EU-retten. 2) Retten til effektiv retsbeskyttelse i henhold til chartrets artikel 47 og effektivitetsprincippet er ikke til hinder for et krav om, at alle administrative retsmidler skal være udtømt, før der kan anlægges sag ved domstolene, såfremt reglerne for dette retsmiddel ikke i uforholdsmæssig grad skader effektiviteten af retsmidler for en domstol. Det obligatoriske administrative retsmiddel må derfor navnlig ikke forsinke den samlede retsmiddelprocedure uforholdsmæssigt eller forårsage uforholdsmæssigt store udgifter. 3) Skatteforvaltningen må i henhold til artikel 7, litra e), i direktiv 95/46 med henblik på sine opgaver føre en liste over personer, der proforma beklæder ledelsesposter i bestemte juridiske personer, og som ikke har givet deres samtykke til at blive opført på denne liste. Dette forudsætter, at skatteforvaltningens opgave er pålagt ved lov, at anvendelsen af listen faktisk er egnet og nødvendig af hensyn til skatteforvaltningens opgaver, og at der foreligger tilstrækkelige holdepunkter for mistanken om, at disse personer med rette står på denne liste. Heller ikke de grundlæggende rettigheder til respekt for privatliv, chartrets artikel 7, og beskyttelse af oplysninger, chartrets artikel 8, er i dette tilfælde til hinder for at udarbejde og anvende listen. 4) Det i chartrets artikel 47, stk. 2, forankrede princip om retten til retfærdig rettergang tillader principielt, at interne dokumenter fra en procesdeltagende myndighed, som en anden procesdeltager fremskaffer uden denne myndigheds samtykke, afvises som ulovlige bevismidler. De kan dog ikke afvises, hvis der er tale om en liste fra en medlemsstats finansmyndighed, som indeholder personoplysninger vedrørende sagsøgeren, som myndigheden skal underrette sagsøgeren om i henhold til artikel 12 og 13 i direktiv 95/46. 5) Såfremt en national ret når til den opfattelse, at afgørelsen af den for den verserende sag ville blive påvirket af en praksis fra Den Europæiske Unions Domstol, hvorefter rettigheder i henhold til chartret, som svarer til de ved EMRK garanterede rettigheder, ville få en mindre stærk beskyttelse end i henhold til praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, kan den anmode Den Europæiske Unions Domstol om at afgøre, hvordan EU-retten skal fortolkes i forbindelse med den pågældende sag. Såfremt den nationale rets afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, har retten pligt til at indbringe sagen for Domstolen.«
46.

Hvad angår retssikkerhedsprincippet er dette til hinder for, at direktiver kan skabe forpligtelser for borgerne. Bestemmelser i et direktiv kan kun skabe rettigheder for borgerne. Det følger heraf, at en borger ikke kan påberåbe sig et direktiv over for en medlemsstat, når der er tale om en forpligtelse for staten, der er direkte forbundet med opfyldelsen af en anden forpligtelse, der i medfør af dette direktiv påhviler en tredjemand. Derimod kan blotte negative følgevirkninger for tredjemands rettigheder – selv hvis de klart kan fastslås – ikke begrunde, at en borger nægtes adgang til at påberåbe sig bestemmelser i et direktiv over for den berørte medlemsstat ( 22 ).
Artikel 147, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 ( 6 ) er affattet således:

»1. Ved anvendelse af kodeksens artikel 29 anses den omstændighed, at de varer, som har været genstand for et salg, angives til fri omsætning, som tilstrækkelig tilkendegivelse af, at de er blevet solgt med henblik på udførsel til Fællesskabets toldområde. Ved successive salg inden værdiansættelsen anses denne omstændighed kun for tilstrækkelig, når det drejer sig om det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, eller når det drejer sig om et salg, der finder sted inden for Fællesskabets toldområde, inden varerne overgår til fri omsætning.

Hvis der angives en pris, som vedrører et salg, der er gået forud for det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, skal det dokumenteres på en for toldmyndighederne tilfredsstillende måde, at det pågældende salg fandt sted med henblik på varernes udførsel til Fællesskabets toldområde.

[…]«
48.

Endelig uddybede Domstolen sin fremgangsmåde yderligere i dom af 12. marts 1998, Dethier Équipement ( 21 ), idet den var blevet anmodet om at træffe afgørelse om, hvorvidt direktiv 77/187 fandt anvendelse på en virksomhed i retslig likvidation i henhold til belgisk lovgivning. For det første præciserede den, at der ud over kriteriet om formålet med proceduren endvidere skulle tages hensyn til de nærmere regler for den pågældende procedure, særligt de regler, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden fortsætter eller ophører, og til rækkevidden af direktiv 77/187 ( 22 ). I den foreliggende sag fastslog Domstolen, at selv om den pågældende procedure vedrørte likvidation gennem afhændelse af aktiverne, er der væsentlige forskelle mellem en virksomhed i retslig likvidation og en virksomhed under konkursbehandling ( 23 ), navnlig hvad angår udpegelse af likvidatorer og fastlæggelse af deres beføjelser. I den belgiske retslige likvidationsprocedure er likvidatoren i modsætning til under konkursbehandling, og selv om denne udpeges af dommeren, et selskabsorgan, som forestår salget af aktiverne under generalforsamlingens kontrol. Under disse omstændigheder fastslog Domstolen, at de grunde, som havde ført til, at den havde fastslået, at direktiv 77/187 ikke finder anvendelse på en virksomhed under konkursbehandling, ikke nødvendigvis gør sig gældende i den situation, hvor der er tale om retslig likvidation, særlig når virksomhedens drift som i den sag, der verserede for den nationale ret, fortsættes på det tidspunkt, hvor virksomheden blev overført ( 24 ).