ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione Tributaria Provinciale di Torino (Italien) den 28. april 2015 — Véronique Baudinet m.fl. mod Agenzia delle Entrate - Direzione Provinciale I di Torino

(Sag C-194/15)

(2015/C 245/07)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Provinciale di Torino

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Véronique Baudinet, Adrien Boyer, Pauline Boyer og Edouard Boyer

Sagsøgt: Agenzia delle Entrate — Direzione Provinciale I di Torino

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 63 og 65 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for en medlemsstats lovgivning, der bestemmer, at når en person, som er hjemmehørende i denne medlemsstat og aktionær i et selskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, modtager udbytte, som beskattes i begge stater, afhjælpes dobbeltbeskatningen ikke ved, at der i den stat, hvor personen er hjemmehørende, gives en skattegodtgørelse på et beløb mindst svarende til den skat, der er betalt i den stat, hvor det udloddende selskab har hjemsted?
1)

Skal direktiv 2004/80/EF (1) (artikel 12, stk. 2) fortolkes således, at det er til hinder for en national gennemførelseslov, der for så vidt som den hvad angår tilkendelse af erstatning ved hjælp af statslige midler henviser til bestemmelserne i lex specialis til fordel for ofre for forbrydelser, ikke sikrer ofre for almindelige voldsforbrydelser adgang til en generel materiel erstatningsordning og alene regulerer de proceduremæssige aspekter vedrørende adgang til denne ordning i grænseoverskridende situationer?
2)

Er det foreneligt med EU-retten, herunder TEUF artikel 56, at en national foranstaltning som forudsætning for indregistrering/forholdsmæssig afgiftsberigtigelse af et køretøj til kun midlertidig og ikke varig anvendelse kræver forhåndsgodkendelse eller indebærer, at (i) myndighederne som forudsætning for øjeblikkelig ibrugtagning kræver hele den danske registreringsafgift betalt, og at forskellen mellem den fulde afgift og den beregnede forholdsmæssige afgift tilbagebetales med renter, såfremt tilladelsen efterfølgende meddeles, og/eller at (ii) myndighederne som forudsætning for øjeblikkelig ibrugtagning kræver hele registreringsafgiften betalt, og denne ikke reguleres, og det overskydende ikke tilbagebetales, når den midlertidige anvendelse ophører, såfremt tilladelsen ikke meddeles?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Italien) den 11. maj 2015 — straffesag mod Massimo Orsi

(Sag C-217/15)

(2015/C 245/11)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Santa Maria Capua Vetere

Tiltalt i straffesagen

Massimo Orsi

Præjudicielt spørgsmål

Henset til artikel 4 [i protokol nr. 7 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder] og artikel 50 [i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder] er bestemmelsen i artikel 10b i lovdekret nr. 74/00 forenelig med fællesskabsretten, for så vidt som bestemmelsen tillader strafferetligt ansvar for en person, som for samme faktiske omstændigheder (undladelse af betaling af moms) allerede har modtaget en endelig afgørelse fra den statslige afgiftsmyndighed, hvorved der blev pålagt en administrativ sanktion på 30 % af den ikke indbetalte afgift?
2)

Indeholder Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, særligt artikel 28, stk. 3 og 4, hjemmel til, at de nationale myndigheder ved deres håndhævelse af den i dette direktiv givne beskyttelse af det enkelte menneske via tilsynsmyndigheden opstiller prioriteter, der fører til, at der ikke finder nogen håndhævelse sted, såfremt kun en enkelt person eller en lille gruppe af personer klager over, at direktivet er tilsidesat?
2.

Skal artikel 9, stk. 3, sammenholdt med artikel artikel 2, litra d), i direktiv 2011/95/EU fortolkes således, at det er en forudsætning for at fastslå en begrundet frygt for forfølgelse og en faktisk risiko (»real risk«) for at blive forfulgt eller udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf af en af de i artikel 6 i direktiv 2011/95/EU nævnte aktører, for så vidt angår religiøse handlinger eller religiøs adfærd, der er foreskrevet af en troslære, som ansøgeren aktivt bekender sig til, og som er en vigtig del af denne, eller som er baseret på ansøgerens religiøse overbevisning [org. s. 3] som af særlig vigtighed for dennes religiøse identitet, og som er forbudte og strafbare i hans hjemland, a) at der foreligger en vurderende relationsbetragtning i den forstand, at antallet af tilhængere af ansøgerens trosretning, som i strid med forbuddet praktiserer deres tro, skal sættes i forhold til antallet af reelt gennemførte forfølgelsessager i ansøgerens hjemland, og at eventuelle usikkerheder og tilfældigheder i den statslige strafforfølgelsespraksis skal tages med i betragtning, eller b) er det tilstrækkeligt, hvis det i hjemlandets strafforfølgelsespraksis kan påvises, at der i hjemlandet sker faktisk anvendelse af de bestemmelser, ifølge hvilke religiøse handlinger eller adfærd, der er foreskrevet af en troslære, som ansøgeren aktivt bekender sig til, og som er en vigtig del af denne, eller som er baseret på ansøgerens religiøse overbevisning som af særlig vigtighed for dennes religiøse identitet, er strafbare?
1)

Er den civile domstols lovbestemte mulighed for at træffe afgørelse i en sag, hvor forældrene strides om deres barns rejse til udlandet og udstedelse af identitetsdokumenter, og hvor den materielle ret, der finder anvendelse, fastsætter fælles udøvelse af disse forældrerettigheder for så vidt angår barnet, en sag, som vedrører »tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar« i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (1) om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar, som artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 finder anvendelse på?
2.

Derudover underkendte Retten (andet appelanbringende), at der for så vidt angår støttebegrebet i artikel 107 TEUF er tale om et objektivt begreb, som ikke kan påvirkes af Kommissionens godkendelse. Støtteværdien af en garanti kan ikke ændres ved en godkendelse af støtteordningen. Dette gælder særligt for så vidt angår de minimis-støtte, da en sådan ikke henhører under artikel 107 TEUF og derfor ikke kan være genstand for en godkendelsesafgørelse fra Kommissionens side.
1.

Retten begik for så vidt angår investeringsstøtten en retlig fejl ved at fastslå, at afgørelsen af 6. december 2007 var irrelevant ved behandlingen af det tredje anbringende, eftersom Kommissionen på trods af, at den foretog en omhyggelig undersøgelse i forbindelse med den administrative procedure, ikke kunne være bekendt med denne afgørelse, og endvidere kunne denne afgørelse ikke indvirke på resultatet af Kommissionens undersøgelse.
1)

Skal artikel 1, stk. 2, artikel 2, stk. 1, litra a) og c), artikel 14, stk. 1, artikel 24, stk. 1, artikel 73, artikel 78, litra b), og artikel 135, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 (herefter »momsdirektivet«) fortolkes således, at levering af varer og ydelse af et lån, der er foretaget i henhold til en aftale mellem integratoren og den integrerede producent, udgør selvstændige (distinct and independent) transaktioner med hensyn til moms eller en enkelt (single) transaktion, hvis afgiftsgrundlag ud over en modydelse for de leverede varer omfatter renter af lånet?
1)

Kan royalties og licensafgifter som omhandlet i artikel 32, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (toldkodeksen) inddrages i toldværdien, selv om det hverken på tidspunktet for kontraktindgåelse eller på det tidspunkt, der er afgørende for, at toldskylden opstår, og som i det omtvistede tilfælde fremgår af toldkodeksens artikel 201, stk. 2, og artikel 214, stk. 1, står fast, at de pågældende royalties og licensafgifter opstår?
2)

Medfører den manglende overholdelse af fristerne i artikel 17 i rammeafgørelse af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstater (2002/584/RIA) rettigheder for en person, der er varetægtsfængslet i afventning af en afgørelse om den pågældendes overgivelse for en periode, der ligger udover disse tidsfrister?
1)

Skal § 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1), fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det ved misbrug som følge af anvendelse af aftaler om tidsbegrænset ansættelse ikke generelt anerkendes, at midlertidigt ansatte tjenestemænd i modsætning til offentligt ansatte i en identisk situation har ret til at fortsætte som arbejdstagere, der er ansat på ubegrænset tid, men som ikke er fastansatte, dvs. at de har ret til at beklæde en midlertidig stilling, indtil denne besættes eller nedlægges i overensstemmelse med de relevante lovbestemte procedurer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 236/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 20. april 2015 — Taser International Inc. mod SC Gate 4 Business SRL og Cristian Mircea Anastasiu

(Sag C-175/15)

(2015/C 236/33)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Taser International Inc.

Sagsøgte: SC Gate 4 Business SRL og Cristian Mircea Anastasiu

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 24 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at udtrykket »[f]or så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne forordning« også omfatter det tilfælde, hvor parterne i en aftale om overdragelse af rettigheder til et i en EU-medlemsstat registreret varemærke utvetydigt og ubestridt har bestemt, at kompetencen til at påkende enhver tvist angående opfyldelse af aftaleforpligtelserne tildeles domstolene i et land, som ikke er medlem af Den Europæiske Union, og hvor sagsøgeren har sin bopæl (sit hjemsted), når sagsøgeren har anlagt sag ved retten i en EU-medlemsstat, hvor den sagsøgte har sin bopæl (eller sit hjemsted)?

Hvis spørgsmålet besvares bekræftende:

Skal samme forordnings artikel 23, stk. 5, fortolkes således, at den ikke henviser til en værnetingsklausul til fordel for et land, som ikke er medlem af Den Europæiske Union, hvilket bevirker, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt i medfør af forordningens artikel 2, skal fastlægge kompetencen på grundlag af de internationale privatretlige bestemmelser i den nationale lov?

Kan en tvist vedrørende opfyldelse, gennem sagsanlæg, af forpligtelsen til at overdrage rettighederne til et i en EU-medlemsstat registreret varemærke, idet den nævnte forpligtelse er afledt af en aftale indgået mellem parterne i den samme tvist, anses for at vedrøre en rettighed, »der forudsætter deponering eller registrering« i henhold til forordningens artikel 22, nr. 4), hvis der tages højde for, at overdragelsen af rettigheder til et varemærke i henhold til loven i den stat, hvor varemærket er registreret, skal indføres i Varemærkeregistret og offentliggøres i det officielle tidende om industriel ejendomsret?

Hvis spørgsmålet besvares benægtende, er forordningens artikel 24 da til hinder for, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt i medfør af forordningens artikel 2, i en situation som den i det ovenstående præjudicielle spørgsmål beskrevne fastslår, at retten ikke er kompetent til at træffe afgørelse i sagen, selv om den sagsøgte har givet møde for denne ret, herunder i sidste instans, uden at gøre indsigelse mod rettens kompetence?

(1) EUT L 12, s. 1.
1)

Skal § 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1), fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det ved misbrug som følge af anvendelse af aftaler om tidsbegrænset ansættelse ikke generelt anerkendes, at vedtægtsmæssigt personale med tidsbegrænset ansættelse som hjælpepersonale i modsætning til offentligt ansatte i en identisk situation har ret til at fortsætte som arbejdstagere, der er ansat på ubegrænset tid, men som ikke er fastansatte, dvs. at de har ret til at beklæde en midlertidig stilling, indtil denne besættes eller nedlægges i overensstemmelse med de relevante lovbestemte procedurer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 236/28

Appel iværksat den 6. maj 2015 af Republikken Polen til prøvelse af dom afsagt af Retten den 25. februar 2015 i sag T-257/13, Republikken Polen mod Europa-Kommissionen

(Sag C-210/15 P)

(2015/C 236/38)

Processprog: polsk

Parter

Appellant: Republikken Polen (ved B. Majczyna)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 25. februar 2015 i sag T-257/13, Republikken Polen mod Kommissionen, ophæves i det hele.

— Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/123/EU af 26. februar 2013 (meddelt under nummer C(2013) 981) om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (1) erklæres ugyldig, for så vidt som der i denne afgørelse udelukkes udgifter på 2 8 7 63 238,60 EUR og 5 6 88 440,96 EUR, som Republikken Polens godkendte betalingsorgan har afholdt, fra EU-finansiering.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne ved begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Republikken Polen har med sit appelanbringende mod den appellede dom gjort gældende, at der er anlagt en urigtig fortolkning af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1698/2005, der består i antagelsen om, at tildelingen af støtte til førtidspensionering kræver, at den person, der overdrager en landbrugsbedrift, udøver kommerciel landbrugsvirksomhed, mens det fremgår af disse bestemmelser, at der findes et krav om udøvelse af landbrugsaktiviteter i 10 år (med eller uden et kommercielt formål) forud for overdragelsen af landbrugsbedriften samt et forbud mod, at overdrageren udøver kommerciel landbrugsvirksomhed efter overdragelsen af denne bedrift.

Det er Republikken Polens opfattelse, at der ikke følger et krav om kommerciel landbrugsvirksomhed før overdragelsen af bedriften af EU-retten. I henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1698/2005 kan den krævede udøvelse af landbrugsaktiviteter i 10 år både være med og uden et kommercielt formål. Derudover forbyder disse bestemmelser, at overdrageren udøver kommerciel landbrugsvirksomhed efter overdragelsen af denne bedrift.

(1) EUT L 67, s. 20.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 228/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 29. april 2015 — Invamed Group Ltd, Invacare UK Ltd, Days Healthcare Ltd, Electric Mobility Euro Ltd, Medicare Technology Ltd og Sunrise Medical Ltd mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

(Sag C-198/15)

(2015/C 228/07)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Invamed Group Ltd, Invacare UK Ltd, Days Healthcare Ltd, Electric Mobility Euro Ltd, Medicare Technology Ltd og Sunrise Medical Ltd

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

Præjudicielle spørgsmål

First-tier Tribunal har anmodet om en præjudiciel afgørelse vedrørende betydningen og virkningen af position 8713 i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 (1) om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1549/2006 (herefter »KN«).

For så vidt angår den position:

1) Er »invalidekøretøjer«»udelukkende« køretøjer til invalide?

2) Hvad betyder udtrykket »invalidekøretøjer«, herunder navnlig: a) henviser udtrykket til personer, som har et handicap ud over gangbesvær, eller henviser det også til personer, hvis eneste handicap er gangbesvær? b) indebærer »invalide« mere end en marginal funktionsnedsættelse? c) kan en midlertidig funktionsnedsættelse, eksempelvis som følge af et brækket ben, anses for et handicap?

3) Ændrer den kombinerede nomenklatur af 4. januar 2005 (2005/C-1/03) (2) betydningen af position 8713 ved at udelukke scootere, der er udstyret med separat, justerbar ratsøjle?

4) Påvirker muligheden for, at en person uden handicap kan anvende et køretøj, tariferingen, hvis det kan vurderes, at køretøjet er udstyret med særlige egenskaber, der afbøder virkningerne af et handicap?

5) Hvis det er relevant, at et køretøj kan anvendes af en person uden handicap, i hvilket omfang bør ulemperne ved en sådan anvendelse i så fald tages i betragtning, når en sådan mulighed for anvendelse vurderes?

(1) EFT L 301, s. 1.

(2) Forklarende bemærkninger til Den Europæiske Unions kombinerede nomenklatur (EUT C 137, s. 1).
2)

Er fællesskabsretten, og navnlig artikel 11 og 17 i direktiv 2003/96/[EF], da til hinder for lovbestemmelser og administrative procedurer (som dem, der gælder i den italienske retsorden og er beskrevet inden for rammerne af nærværende kendelse), hvorved man — for det første — har valgt at indføre en ordning med lempelser vedrørende forbruget af energiprodukter (elektricitet) for »energiintensive« virksomheder i henhold til den ovenfor anførte artikel 17 og — for det andet — forbeholder »energiintensive« virksomheder i fremstillingssektoren disse lempelser, idet virksomheder i andre produktionssektorer udelukkes fra denne ordning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 254/12

Appel iværksat den 1. juni 2015 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 19. marts 2015 i sag T-412/13, Chin Haur Indonesia, PT mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-259/15 P)

(2015/C 254/16)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved S. Boelaert, som befuldmægtiget og Rechtsanwälte R. Bierwagen og C. Hipp)

De andre parter i appelsagen: Chin Haur Indonesia, PT, European-Kommissionen og Maxcom Ltd

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 19. marts 2015 og meddelt Rådet den 23. marts 2015 i sag T-413/13, Chin Haur Indonesia, PT mod Rådet for Den Europæiske Union ophæves.

— Det af Chin Haur Indonesia, PT ved første instans anlagte søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede forordning (1) forkastes.

— Chin Haur Indonesia, PT tilpligtes at betale Rådets sagsomkostninger i såvel førsteinstanssagen som i appelsagen.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i de to instanser udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har fejlfortolket grundforordningens (2) artikel 13, stk. 1, idet den konkluderede, at Rådet ikke havde tilstrækkelige beviser til at fastslå, at sagsøgeren foretog omladning. Rettens fortolkning af de betingelser, der skal opfyldes af de enkelte selskaber for at blive fritaget fra de udvidede foranstaltninger, strider mod opbygningen af grundforordningens artikel 13, stk. 1, (første anbringende).

Rettens konklusion om, at Rådet ikke på grundlag af de dokumenter, der blev forelagt Retten, havde beviser, hvoraf det udtrykkeligt kunne konkluderes i den anfægtede forordning, at sagsøgeren deltog i omladning, savner tilstrækkelig begrundelse. Endvidere var den eneste konklusion, som Rådet og efterfølgende Retten kunne udlede af de faktiske omstændigheder, modsat den appellerede dom, at sagsøgeren deltog i omladning, idet det korrekt var blevet godtgjort på nationalt niveau, at omladning fandt sted, og idet sagsøgerens anmodning om fritagelse ikke var begrundet. Retten gengav de faktiske omstændigheder forkert, idet den udledte en anden konklusion (andet anbringende).

(1) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 501/2013 af 29.5.2013 om udvidelse af den endelige antidumpingtold, der indførtes ved gennemførelsesforordning (EU) nr. 990/2011 over for importen af cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina, til også at omfatte importen af cykler afsendt fra Indonesien, Malaysia, Sri Lanka og Tunesien, uanset om varen er angivet med oprindelse i Indonesien, Malaysia, Sri Lanka og Tunesien (EUT L 153, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, 51).
2.

Den forskellige skattemæssige behandling af personer, der er hjemmehørende i Grækenland, og personer, som ikke er, udgør en ubegrundet sondring mellem sammenlignelige situationer, dels for så vidt som de personer, der ikke er hjemmehørende i Grækenland, kan flytte dertil, hvorefter de befinder sig i samme situation som de hjemmehørende, der allerede befinder sig i Grækenland, dels for så vidt som fritagelsen ikke er knyttet til ejerens anvendelse af den arvede ejendom, hvorfor bopælsstedet ikke kan udgøre kriteriet for indrømmelse af fritagelsen. Bopælskriteriet dækker over et nationalitetskriterium, eftersom de personer, der er hjemmehørende i Grækenland, i overvejende grad er græske statsborgere og omvendt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 254/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal administratif (Luxembourg) den 22. maj 2015 — Maria do Céu Bragança Linares Verruga, Jacinto Manuel Sousa Verruga og André Angerlo Linares Verruga mod Ministre de l'Enseignement supérieur et de la recherche

(Sag C-238/15)

(2015/C 254/12)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal administratif

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Maria do Céu Bragança Linares Verruga, Jacinto Manuel Sousa Verruga og André Angerlo Linares Verruga

Sagsøgt: Ministre de l'Enseignement supérieur et de la recherche

Præjudicielt spørgsmål

Er den betingelse, som pålægges studerende, der ikke har bopæl i Storhertugdømmet Luxembourg ved artikel 2a i loi du 22 juin 2000 concernant l’aide financière de l’État pour études supérieures (lov af 22.6.2000 om økonomisk støtte fra staten til videregående uddannelse), som blev indføjet ved lov af 19. juli 2013, nemlig at være barn af en arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som har haft lønnet beskæftigelse eller har udøvet selvstændig erhvervsvirksomhed i Luxembourg i en uafbrudt periode på mindst fem år på det tidspunkt, hvor den studerende ansøger om økonomisk støtte til videregående studier, idet der ikke tages hensyn til andre tilknytningskriterier, begrundet i de uddannelses- og budgetpolitiske hensyn, som den luxembourgske stat har anført, og er den henholdsvis adækvat og forholdsmæssig i betragtning af det tilsigtede formål, nemlig at søge at øge antallet af bosiddende personer, der afslutter en videregående uddannelse, samtidig med at søge at sikre, at de pågældende, efter at have benyttet sig af muligheden i den omhandlede støtteordning for at få finansieret deres studier, som i givet fald er gennemført i udlandet, vender tilbage til Luxembourg for at stille den viden, de på denne måde har erhvervet, til rådighed for udviklingen af denne medlemsstats økonomi?
b)

ikke medregnes som pensionsberettigende perioder forud for tiltrædelsen af tjenesten, hvis de ligger før det fyldte 18. år, idet der i tilfælde af, at sådanne perioder ikke medregnes, ikke ydes noget overførselsbidrag til forbundsstaten, og bidragene til pensionsforsikringen tilbagebetales til den forsikrede, især når det tages i betragtning, at der i tilfælde af en efterfølgende medregning af disse perioder, som fremtvinges ved EU-retten, ville være mulighed for, at socialforsikringsinstitutionen kunne forlange refusionsbeløbet tilbagebetalt af tjenestemanden, ligesom der efterfølgende ville opstå en forpligtelse for socialforsikringsinstitutionen til at yde et overførselsbidrag til forbundsstaten?