Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 3. juli 1991. - GEORG SCHWEDLER MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAEND - SKATTEFRADRAG - FORSOERGERPLIGT OVER FOR ET BARN. - SAG C-132/90 P.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05745



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Schwedler, der er tjenestemand ved Europa-Parlamentet, og som anser sig for berettiget til skattefradrag for et barn, der bestaar forsoergerpligt overfor, jf. Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 260/68 af 29. februar 1968 (1), anlagde sag ved Retten i Foerste Instans til proevelse af det afslag, administrationen havde meddelt paa hans ansoegning om skattefradraget; afslaget var begrundet med, at hans soen aftjente vaernepligt i den tyske haer.

Ved dom af 8. marts 1990 (sag T-41/89) frifandt Retten sagsoegte med den begrundelse, at skattefradraget for forsoergelsesberettigede boern kun kan ydes den, der rent faktisk afholder alle udgifter til det vaesentlige for barnets underhold (praemis 18-21), og at det i den konkrete sag var den tyske haer, der afholdt udgifterne.

Desuden forkastede Retten et argument begrundet med, at den unge mand havde tilbragt ca. halvdelen af sin tjenestetid paa foraeldrenes bopael, idet Retten fandt, at dette forhold maatte vaere uden betydning, eftersom det beror paa den paagaeldendes eget valg (praemis 24).

Det er hovedsagelig til proevelse af disse udtalelser i den naevnte dom, at Schwedler har fremsat sine klagepunkter; Parlamentet har i oevrigt paa sin side fremsat indsigelse mod, at hele sagen paakendes, som den foreligger, fordi Parlamentet finder, at visse anbringender tager sigte paa at anfaegte Rettens konstatering af faktum, hvilket ikke er tilladt i appelsager for Domstolen.

2. Parlamentets indsigelse foranlediger mig til indledningsvis, og ganske kort, at minde om de graenser, inden for hvilke en appelsag for Domstolen skal afvikles.

Som det fremgaar af EOEF-Traktatens artikel 168 A og af artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen, er appel til Domstolen begraenset til retsspoergsmaal, og appellen skal naermere stoettes paa inkompetence, rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller Rettens overtraedelse af faellesskabsretten.

Forklaringen paa en saadan begraensning af appellanternes anbringender, naar de soeger proevelse af Rettens domme, er velkendt. Naar meningen med at oprette en doemmende myndighed i foerste instans har vaeret, at man ville opretholde kvaliteten og effektiviteten af retsbeskyttelsen inden for faellesskabsretten og skabe grundlag for, at Domstolen kan koncentrere sig om sin hovedopgave, som er at sikre en ensartet fortolkning af faellesskabsretten (2), maatte det undgaas, at Domstolen under en appelsag paa ny skulle tage stilling til det allerede af Retten fastslaaede faktum.

Under denne synsvinkel er Domstolen retsordenens hoejeste instans, som alene paakender legalitetsspoergsmaal og skal fjerne de retsvildfarelser, som muligvis udgoer en mangel ved den anfaegtede dom; herved skal det undgaas, at reglerne fortolkes eller anvendes forskelligt, og dermed undgaas, at EF' s retsorden faar en usammenhaengende karakter.

Naar nu dette er meningen med appellen, skal det tredje anbringende, som omtales i statuttens artikel 51, stk. 1, dvs. Rettens overtraedelse af faellesskabsretten, forstaas saaledes, at den omfatter samtlige retsvildfarelser begaaet af Retten i Foerste Instans: Ikke blot, saaledes som det er klart, den fejlagtige fortolkning af retsreglen, men ogsaa den fejlagtige karakteristik af den regel, som kommer paa tale, samt den fejlagtige retlige kvalifikation af det fastslaaede forhold og/eller det konkrete tilfaelde, hvis foelge er anvendelsen af reglen paa et ureguleret tilfaelde. Disse mangler kan jo skade den ensartede anvendelse af faellesskabsretten, som Domstolen har til opgave at sikre.

3. Naar dette er sagt, og foer gennemgangen af de tre anbringender, skal jeg her minde om ordlyden af de to bestemmelser, som sagsoegeren finder kraenket.

Artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68 bestemmer, at "for hvert af den skattepligtiges forsoergelsesberettigede boern samt for hver person, der i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtaegten for De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend ligestilles med et saadant, fratraekkes der yderligere et beloeb, der er dobbelt saa stort som boernetilskuddet".

Det fremgaar af denne formulering, at reglen med hensyn til definitionen af "forsoergelsesberettiget barn" henviser til artikel 2 i bilag VII til vedtaegten, hvis stk. 2 praeciserer foelgende: "Ved boern, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, forstaas boern, der er foedt i aegteskab, uden for aegteskab eller adopteret af tjenestemanden eller af dennes aegtefaelle, naar de faktisk forsoerges af tjenestemanden" (min fremhaevelse).

4. Med det foerste anbringende, som i realiteten omfatter tre specifikke klagepunkter, anfaegter appellanten Rettens udtalelse om, at skattefradraget alene gives den, som rent faktisk afholder alle udgifter til det vaesentlige for barnets underhold (praemis 18).

Appellanten finder, at Retten ved at henvise til den faktiske afholdelse af alle udgifter til barnets underhold og ved at begraense dette til det vaesentlige, paa uantagelig maade i dobbelt forstand har indskraenket begrebet "faktisk forsoergelse", idet Retten navnlig udelukker muligheden for at tage hensyn til delvis forsoergelse og herved antage, at det er ganske betydningsloest, at forholdet konkret er det, at saavel han selv som den tyske haer faktisk betalte til den unge mands forsoergelse.

I saa henseende fremhaever appellanten, at det fremgaar af Europa-Parlamentets generalsekretaers vejledning af oktober 1963 om anvendelsen af artikel 2 i bilag VII til vedtaegten samt af administrationschefernes afgoerelse 188/89, at ogsaa delvis forsoergelse af et barn kan give ret til ydelsen.

Over for disse klagepunkter har Parlamentet foerst fremsat indsigelse om, at sagen delvis afvises, og henviser herved til, at appellanten ved at haevde, at han faktisk har bidraget til soennens forsoergelse, paa ny vil droefte den konstatering af faktum, som Retten foretog, og hvorefter den tyske haer daekker de indkaldte vaernepligtiges fornoedenheder.

Jeg finder imidlertid ikke indsigelsen relevant. Appellanten vil i virkeligheden ikke anfaegte det faktum, at militaeret i princippet daekker de indkaldtes fornoedenheder, men derimod den udtalelse, som fremgaar af Rettens dom, at den naevnte omstaendighed er tilstraekkelig til at udelukke, at det unge menneske kan betragtes som "forsoergelsesberettiget barn" hos sin fader med den konsekvens, at det saa ikke er noedvendigt at fastslaa, hvem der konkret har betalt til den unge mands forsoergelse: I virkeligheden antog Retten, at det ikke var vigtigt at afklare, om og i hvilket omfang faderen (eller modsat militaeret) faktisk havde paataget sig den unge mands forsoergelse.

Klagepunktet angaar derfor ikke fastslaaelsen af faktum, men Rettens fortolkning af artikel 2 i bilag VII til vedtaegten paa det punkt, hvor den knytter betingelsen om faktisk forsoergelse til begrebet forsoergelsesberettiget barn.

Det er i oevrigt det centrale aspekt af det problem, som er rejst i appelsagen. Med andre ord er det spoergsmaalet, om formuleringen af den regel, som definerer begrebet forsoergelsesberettiget barn, kan hindre eller ophaeve betydningen af, at en far kan bevise, at han som et faktum ("faktisk") har paataget sig barnets forsoergelse i det tilfaelde, at en anden person eller en organisation ogsaa in abstracto soerger for den unge mands underhold.

Retten besvarer spoergsmaalet bekraeftende med sin udtalelse om, at det findes unoedvendigt "konkret at se paa de saerlige forhold omkring de enkeltes militaertjeneste" (praemis 21), og ved antagelsen om, at det ikke har betydning, at den unge mand under militaertjenesten muligvis opholder sig paa foraeldrenes bopael, hvorved begrundelsen er, at dette beror paa den paagaeldendes eget valg.

Jeg kan ikke tiltraede denne form for besvarelse. Artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtaegten fastslaar jo utvetydigt, at der ved boern, over for hvem tjenestemanden har forsoergerpligt, forstaas tjenestemandens soen, der faktisk forsoerges af tjenestemanden, og henviser saaledes til den eksisterende faktiske situation uden at opstille den yderligere betingelse, at den unge mand ikke har den abstrakte mulighed for at blive forsoerget af andre, det vaere sig af det offentlige eller af privatpersoner.

I den situation, at en ung mand aftjener vaernepligt, er det vel rimeligt at formode, at han forsoerges af militaeret, men en saadan formodning kan ikke vaere absolut og derfor udelukke enhver mulighed for modbevis. Det, jeg vil sige, er foelgende: Det er sandsynligt, at konstateringen af faktum ikke foerer til forskellige resultater, men konstateringen maa imidlertid foretages, saafremt man vil give udtrykket "faktisk forsoergelse" en mening.

Under denne synsvinkel finder jeg det betydningsloest, at den vaernepligtige kan forblive paa kasernen endog uden for tjenestetiden, og at militaeret i saa fald har pligt til at give ham foede og husly. Saafremt de naermere vilkaar for aftjening af vaernepligt er saaledes, at de unge har frihed og endda ret til at rejse til foraeldrenes bopael for at opholde sig dér uden for tjenesten, er det alene sidstnaevnte faktiske omstaendighed, som har betydning, og som der skal tages hensyn til for at afgoere, hvem der faktisk betaler udgifterne til den unge mands forsoergelse.

I oevrigt mener jeg ikke, at Rettens fortolkning finder stoette i den praksis ved Domstolen, der naevnes i den anfaegtede doms praemis 23, og hvorefter de faellesskabsretlige bestemmelser - og navnlig bestemmelserne i de raads- eller kommissionsforordninger, der giver ret til ydelser, som finansieres af faellesskabsmidler - boer fortolkes strengt.

For det foerste drejer det sig jo konkret ikke om en blot snaever forstaaelse af reglen, men om en fortolkning, som betragteligt aendrer dens betydning ved at gaa imod dens dispositive indhold; for det andet er det efter min opfattelse saerdeles tvivlsomt, om et saadant princip, som Domstolen saedvanligvis naevner i forbindelse med oekonomisk stoette under den faelles landbrugspolitik, kan finde anvendelse for at fortolke en forskrift af fiskal karakter, der tillige har et sikrende formaal (hvor man naermest skal anvende kriteriet om begunstigelse af den skattepligtige).

5. Paa samme maade forekommer det mig, at appellantens klagepunkt mod Rettens udtalelse om, at skattefradraget kun kan gives den, som afholder alle udgifter til det vaesentlige for barnets underhold, er berettiget.

Dersom man tager det formaal, der soeges opnaaet med de her omtalte bestemmelser, i betragtning, og som er at yde en begunstigelse til den fader, der paatager sig udgifterne ved barnets underhold, er det nemlig aabenbart, at den laesning af reglen, som Retten har foretaget, i al for hoej grad og uden begrundelse begraenser begrebet forsoergelsesberettiget barn, hvilket har den uacceptable konsekvens, at en soen, med en meget beskeden indkomst, der ikke er i stand til at forsoerge ham, herefter ikke vil kunne betragtes som forsoerget af faderen.

En saadan fortolkning bevirker for det foerste, at reglens ratio tilsidesaettes, men for det andet er den ikke i traad med den praksis, som foelges ved EF-institutionerne, ligesom den ikke har grundlag i Domstolens praksis paa omraadet.

Det fremgaar saaledes af vejledningen af 31. oktober 1963, der var underskrevet af Europa-Parlamentets generalsekretaer, at tjenestemaend, hvis aegtefaelle har erhvervsmaessigt arbejde uden for EF-institutionerne, som foelge af, at de ogsaa kun delvis forsoerger et barn, har ret til skattefradraget for et forsoergelsesberettiget barn (jf. det foerstnaevnte tilfaelde); samme opfattelse kommer til udtryk i afgoerelse 188/89 - i den aendrede udgave - af 30. januar 1990 truffet af administrationscheferne, hvorefter indtaegtsgraensen for et barn mellem 18 og 26 aar, der er afgoerende for, om barnet kan betragtes som forsoerget af den tjenstgoerende foraelder i forbindelse med naevnte ydelse, er 40% af grundloennen for en tjenestemand i loenklasse D4, foerste loentrin.

Hertil kommer, at det princip, hvorefter endog kun delvis forsoergelse (med forbehold af stoerrelsen) af barnet, kan medfoere ret til skattefradraget for forsoergelsesberettiget barn, ikke modsiges af Domstolens udtalelser i Sorasio-dommen (3).

I den paagaeldende sag skulle Domstolen tage stilling til lovligheden af Kommissionens afslag paa at yde skattefradrag til foraeldrepar, som begge var EF-tjenestemaend. Domstolen praeciserede foerst, at skattefradraget for forsoergelsesberettigede boern kun har mening, hvis det gives af sociale grunde, som staar i forbindelse med barnets eksistens og omkostningerne ved dets underhold (praemis 15). Herefter udtales det, at et barn efter artikel 3, stk. 4, andet afsnit, ikke kan anses for faktisk at blive forsoerget af hver af sine foraeldre, hvorfor barnet kun giver ret til ét skattefradrag for forsoergelsesberettiget barn i henhold til vedtaegtens bilag VII og artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 260/68, naar det giver ret til et enkelt boernetilskud (praemis 17).

Som det ses, begraensede Domstolen i Sorasio-sagen sig til at bekraefte det princip, hvorefter et barn ikke kan antages at vaere forsoerget faktisk og fuldstaendigt af flere personer eller institutioner; men Domstolen ville ganske bestemt ikke udelukke, at den af foraeldrene, som i det vaesentlige, men dog ikke udelukkende, faktisk forsoerger sit barn, kan opnaa ret til skattefradraget.

Det forhold, at der skal vaere tale om hovedydelsen med henblik paa barnets underhold, foelger derimod klart af den naevnte dom, hvor Domstolen ved at udtale, at de to foraeldre ikke kan haevde samtidigt at forsoerge barnet, med rette har villet udelukke, at en flerhed af retssubjekter haevder effektivt at forsoerge barnet med den konsekvens, at det principielt set er noedvendigt at identificere den, som byrden hovedsagelig paahviler.

I oevrigt ville det vaere i strid med selve reglens ratio at antage, at et ungt menneske, hvis underhold faktisk og hovedsageligt sikres af andre, kan anses for faktisk forsoerget efter betydningen i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtaegten.

6. Jeg finder saaledes, at der kan gives appellanten medhold i det foerste anbringende, hvorimod jeg ikke mener, at klagepunktet mod den anden udtalelse for Retten - hvorefter der alene skal tages hensyn til det vaesentlige for barnets underhold - er berettiget.

Begrundelsen for skattefradraget er jo de noedvendige udgifter til barnets forsoergelse, eventuelt for dets skolegang eller erhvervsuddannelse, og det er altsaa fornoedenhederne i forbindelse med disse krav, som skal tages i betragtning ved afgoerelsen af, hvornaar reglen kan anvendes.

I oevrigt har appellanten ikke vaeret i stand til at konkretisere de oevrige krav, som der maatte tages hensyn til.

7. I forbindelse med det andet anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten ved at udtale, at fravaeret fra kasernen beroede paa den unge mands eget valg, ikke tog hensyn til, hvorledes der for tiden forrettes militaertjeneste i Tyskland.

Herved maa det imidlertid bemaerkes, saaledes som Europa-Parlamentet med foeje har gjort, at den udtalelse, Retten kritiseres for, er en faktisk konstatering, som ikke kan goeres til genstand for proevelse i en appelsag.

Appellantens argumenter i replikken, hvorefter han med argumentet ville anfaegte den fejlagtige fortolkning af begrebet faktisk forsoergelse, forekommer ikke overbevisende. Dette aspekt af Rettens raesonnement er jo blevet anfaegtet paa anden vis og paa saerlig maade. I oevrigt har jeg jo allerede naevnt, at det forhold, at den unge mand forlader kasernen af egen vilje, ingen betydning har ved fortolkningen af begrebet forsoergelsesberettiget barn.

8. Med det tredje anbringende har appellanten kritiseret de konklusioner, Retten udleder af gennemgangen af stk. 3, 4 og 6, i artikel 2 i bilag VII til vedtaegten, der i betingelserne for at tildele boernetilskud ikke indeholder nogen saerregel om tilfaeldet med boern, der aftjener vaernepligt, og for disse giver ret til tilskuddet.

Ogsaa det klagepunkt forekommer mig berettiget, eftersom den foelge, Retten udleder af fortolkningen af de angivne bestemmelser, er fejlagtig. Det er vel korrekt, at skattefradraget og tildeling af boernetilskud udspringer af samme tankegang og forfoelger et faelles formaal, men det er lige saa korrekt, at der i realiteten ikke bestaar nogen fuldstaendig parallelitet mellem de to muligheder, og det er praktisk set fuldstaendig rigtigt, at en tjenestemand kan faa skattefradrag, skoent han ikke har ret til boernetilskud.

I den henseende kan det med lethed siges, at hvis lovgiver havde villet skabe en noejagtig overensstemmelse mellem betingelserne for at opnaa de to fordele, ville han meget enklere og meget klarere have fastsat, at retten til skattefradrag automatisk ydes til modtagerne af boernetilskud.

9. Det er altsaa min opfattelse, at begrebet forsoergelsesberettiget barn i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtaegten skal fortolkes saaledes, at en soen, der aftjener vaernepligt, kan betragtes som barn, tjenestemanden har forsoergerpligt overfor, saafremt tjenestemanden beviser, at han faktisk og hovedsagelig, har afholdt udgifterne til det vaesentlige for barnets underhold.

Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen at ophaeve Rettens dom af 8. marts 1990 i sag T-41/89, for saa vidt angaar den anfaegtede del (4).

Statuttens artikel 54 bestemmer, at Domstolen, saafremt den giver appellanten medhold, ophaever den af Retten trufne afgoerelse. I saa fald kan Domstolen enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse.

I naervaerende sag er de foreliggende oplysninger ikke tilstraekkelige til, at Domstolen kan fastslaa, om sagsoegeren hovedsagelig har afholdt udgifterne til det vaesentlige for soennens underhold, fordi Retten urigtigt antog, at det var uden betydning at undersoege den omstaendighed og derfor ikke traf afgoerelse herom.

Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at hjemvise sagen til Retten, der saaledes skal traeffe afgoerelse i lyset af Domstolens dom; Retten skal ligeledes traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) Forordning om fastlaeggelse af betingelserne for og fremgangsmaaden ved opkraevning af skat til De Europaeiske Faellesskaber (EFT 1968 I, s. 37).

(2) Fjerde betragtning til Raadets afgoerelse af 24.10.1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste instans (EFT L 319, s. 1).

(3) Dom af 27.11.1980 (forenede sager 81/79, 82/79 og 146/79, Sml. s. 3557).

(4) I samme dom havde Retten frifundet sagsoegte for sagsoegerens paastande vedroerende afslaget paa at tildele boernetilskud, men dette punkt i dommen blev ikke gjort til genstand for appel.