ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal bestemmelsen i artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1008/2008/EF fortolkes således, at den er til hinder for at anvende en national bestemmelse om almindelige forretningsbetingelser, som er baseret på EU-retten, og hvorefter der af kunder, som ikke har benyttet en flybillet eller har afbestilt den, ikke må opkræves et særskilt ekspeditionsgebyr herfor?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 343/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 13. maj 2016 — Agenzia delle Entrate mod Federal Express Europe Inc.

(Sag C-273/16)

(2016/C 343/32)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenzia delle Entrate

Sagsøgt: Federal Express Europe Inc.

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 144 sammenholdt med artikel 86, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 (1) (svarende til artikel 14, stk. 1 og 2, samt artikel 11, punkt B, stk. 3, i Rådets direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 (2)) fortolkes således, at den eneste betingelse for momsfrihed for ydelser, der er tilknyttet [indførsel af varer], som består i den såkaldte inbound (ankommende) indenlandske transport — fra lufthavnsområdet til det endelige bestemmelsessted i medlemsstaten og med klausulen »levering frit bestemmelsessted« — er, at ydelsernes værdi indgår i afgiftsgrundlaget, uanset om disse ydelser reelt er blevet afgiftsbelagt ved toldstedet i forbindelse med indførelsen af varerne, og at det således ikke er foreneligt med ovennævnte fællesskabsbestemmelser, at fortolke de nationale bestemmelser i artikel 9, stk. 1, nr. 2), sammenholdt med artikel 69, stk. 1, i dekret fra republikkens præsident nr. 633 af 26. oktober 1972, i den på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen gældende affattelse, således, at der under alle omstændigheder, og således også i tilfælde af momsfri indførsel — således som det er tilfældet i den foreliggende situation, hvor der er tale om dokumenter og varer af ringe værdi — skal være opfyldt yderligere en betingelse om, at disse ydelser faktisk skal have været pålagt moms (og at afgiften konkret er blevet betalt ved toldstedet) i forbindelse med indførsel af de pågældende varer, og dette eventuelt også henset til transportydelsernes accessoriske karakter i forhold til hovedydelserne (indførsel af varer) og det forenklingsformål, der ligger til grund for begge transaktioner?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).

(2) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 343/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Düsseldorf (Tyskland) den 13. maj 2016 — flightright GmbH mod Air Nostrum, Líneas Aéreas del Mediterráneo SA

(Sag C-274/16)

(2016/C 343/33)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: flightright GmbH

Sagsøgt: Air Nostrum, Líneas Aéreas del Mediterráneo SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal ankomststedet for den anden delstrækning i forbindelse med en persontransport med en flyforbindelse, som består af to flyvninger uden nævneværdigt ophold i omstigningslufthavnen, betragtes som opfyldelsessted i henhold til artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (1), hvis søgsmålet er rettet mod det transporterende luftfartsselskab for den første delstrækning, hvor uregelmæssigheden fandt sted, og et andet luftfartsselskab gennemførte transporten på den anden delstrækning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT L 351, s. 1).
1)

Skal artikel 13 sammenholdt med artikel 8, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) (1) i den oprindelige affattelse fortolkes således, at de nationale tilsynsmyndigheder, når de pålægger en udbyder med stærk markedsposition forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser, for at fremme effektiviteten og skabe holdbar konkurrence har beføjelse til at fastsætte prisen for de tjenesteydelser, der er omfattet af denne forpligtelse, på et niveau, der er lavere end de omkostninger, som udbyderen har afholdt i forbindelse med tjenesteydelsen, som er verificeret af de nationale tilsynsmyndigheder, og som anerkendes at have en årsagssammenhæng med denne tjenesteydelse?
Tilsidesættelse af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009

Begge de indsigelser, som KENZO S.A. har rejst, er støttet på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 (1). I begge tilfælde tog appelkammeret hensyn til beviser til støtte for påstanden om renommé, som indsigeren havde fremlagt for indsigelsesafdelingen med henblik på at godtgøre reel brug af varemærket. Det er ubestridt, at de pågældende dokumenter blev indgivet efter udløbet af fristen for indgivelse af beviser for den ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang i henhold til regel 19, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 (2). Det følger af regel 19, stk. 1 og 2, og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, at en indsigelse, der er baseret på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, skal afvises, såfremt indsigeren ikke formår at føre bevis for det ældre varemærkes renommé inden for den af kontoret fastsatte frist. Ikke desto mindre har Retten konkluderet, at appelkammeret rådede over en skønsbeføjelse med hensyn til, hvorvidt de pågældende beviser burde tages i betragtning til støtte for påstanden om renommé, at appelkammeret anerkendte og udøvede sin skønsbeføjelse og på korrekt vis angav begrundelsen for at tage beviserne i betragtning. Appellanten er derimod af den opfattelse, at Rettens konklusion om, at appelkammeret rådede over en skønsbeføjelse, er behæftet med en retlig fejl og udgør en urigtig anvendelse af regel 19, stk. 1 og 2, og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95.

Appellanten er klar over, at Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Kenzo har gjort gældende, at afgørelsen om, hvorvidt de dokumenter, der er indgivet til støtte for reel brug for så vidt angår påstanden om renommé, kan antages til behandling, ikke skal træffes på grundlag af regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, men på grundlag af denne forordnings regel 50, stk. 1, tredje afsnit, der er en særlig procedurebestemmelse ved appelkammeret.

Selv hvis appelkammerets skønsbeføjelse blev fortolket i henhold til regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95, blev dette skøn udøvet forkert af appelkammeret, og Retten anvendte artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 forkert, idet den tiltrådte appelkammerets betragtninger vedrørende den uadskillelige forbindelse mellem bevis for brug og bevis for renommé som en korrekt udøvelse af dets skønsbeføjelse. Appelkammeret fastsatte nemlig ikke engang grænserne for dets skønsbeføjelse f.eks. ved at fastslå, om skønnet i den foreliggende sag skulle udøves begrænset eller ej. Såfremt appelkammeret havde udøvet sit skøn korrekt, skulle det have anerkendt, at skønnet i henhold til dom Rintisch (C-120/12 P, Bernhard Rintisch mod KHIM) skal udøves begrænset. Under de foreliggende omstændigheder ville den eneste måde at udøve skønnet korrekt på have været ikke at tage hensyn til dokumenterne til støtte for påstanden om renommé. Retten overså den omstændighed, at appelkammeret ikkefastslog grænserne for dets skønsbeføjelse korrekt og ikke udøvede skønnet inden for disse grænser og herved tilsidesatte artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
c)

Retten har begået en fejl ved at fastslå, at den omhandlede støtte »svarede til en støtteordning« som defineret i artikel 1, litra d), i Rådets forordning 659/1999 (2), endvidere har Retten begået en fejl ved at fastslå, at forældelsesfristen i artikel 15 i forordning 659/1999 begyndte at løbe fra datoen for hver enkelt indførsel af mineralolie foretaget af Aughinish Alumina Ltd.
1)

Skal artikel 5, stk. 4, og artikel 8, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2005 (1) af 22. december 2004 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter […] sammenholdt med bestemmelserne vedrørende logbogen i bilag II til denne forordning fortolkes således, at de omfatter den forpligtelse for organisatoren af forsendelsen og/eller brugeren, at de ved forsendelse af dyr til et tredjeland skal føre logbogen helt frem til bestemmelsesstedet i dette tredjeland?
2)

Hvis svaret på det første spørgsmål er, at alle eller nogle af sådanne oplysninger kan være personoplysninger som omhandlet i direktivet, hvilke faktorer er da relevante for at afgøre, om en sådan besvarelse i givet tilfælde er personoplysninger, og hvilken vægt bør sådanne faktorer tillægges?
—

Dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 12. maj 2016 i sag T-468/14, Holistic Innovation Institute, SLU mod Kommissionen, ophæves, for så vidt som det fastslås, at søgsmålet med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse ARES (2014) 710158 af 13. marts 2014 om at nægte appellanten deltagelse i projektet eDIGIREGION blev anlagt for Retten for sent.
1)

Skal begrebet ophævelse i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 90, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (herefter »momsdirektivet«) (1) fortolkes således, at det omfatter tilfælde, hvor udlejeren i et leasingforhold (herefter »leasinggiver«) inden for rammerne af en aftale om lukket finansiel leasing ikke længere kan opkræve lejeren i leasingforholdet (herefter »leasingtager«) betaling af leasingafdraget, idet leasinggiveren har ophævet aftalen på grund af leasingtagerens misligholdelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 5. august 2016 — straffesag mod Emil Milev

(Sag C-439/16)

(2016/C 364/07)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

Emil Milev

Præjudicielt spørgsmål

Er en national retspraksis — navnlig en bindende udtalelse fra Varhoven Sad (den øverste kassationsdomstol) (afgivet efter vedtagelsen af direktiv 2016/343 af 9.3.2016, men før udløbet af dets gennemførelsesfrist), i henhold til hvilken Varhoven Sad (den øverste kassationsdomstol), efter at have fundet, at der er en konflikt mellem artikel 5, stk. 4, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, sammenholdt med samme artikels stk. 1, litra c), og den nationale lovgivning (NPK’s artikel 270, stk. 2) vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt det skal tages i betragtning, om der foreligger en begrundet mistanke om, at der er begået en forbrydelse (i forbindelse med efterprøvelsen af en forlængelse af tvangsforanstaltningen »varetægtsfængsling« under straffesagens hovedforhandling), i det væsentlige har tildelt domstolene friheden til at bestemme, om den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder skal overholdes — forenelig med artikel 3 og 6 i direktiv 2016/343 af 9. marts 2016 (1) (om uskyldsformodningen og bevis i straffesager)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016 L 65, s. 1).
2.

Forkert retsanvendelse, som af følgende grunde har medført en tilsidesættelse af procedurereglerne til skade for appellantens interesser: — Den omstændighed, at der ikke er indgivet en særskilt stævning, gør ikke indgreb i modpartens rettigheder og besværliggør ikke Rettens arbejde. — Retten tog ikke hensyn til processproget, idet den bulgarske affattelse af procesreglementet ikke indeholder en bindende forpligtelse til at indgive et særskilt procesdokument. — Der er sket tilsidesættelse af det i procesreglementets artikel 64 fastsatte kontradiktionsprincip, idet Retten ikke gav appellanten lejlighed til selv at gøre sig bekendt med Rådets afgørelse eller med andre sprogversioner af procesreglementet med henblik på at få mulighed for at forberede sin stævning i overensstemmelse med Rettens sprogkendskab og forventninger. — Retten har ikke opfyldt sine forpligtelser i henhold til procesreglementets artikel 86, stk. 4, hvorefter den er forpligtet til at give mulighed for, og i givet fald at fastsætte en yderligere frist for, fremlæggelse af en kopi af Rådets afgørelse (FUSP) 2015/837 af 28. maj 2015, som begrunder en tilpasning af påstandene. — Retten undlod i strid med procesreglementets artikel 87, stk. 2, fuldt ud at tage hensyn til sagens faktiske spørgsmål i sin foreløbige rapport.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 350/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 1. august 2016 — Secretary of State for the Home Department mod Franco Vomero

(Sag C-424/16)

(2016/C 350/24)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Secretary of State for the Home Department

Sagsøgt: Franco Vomero

Præjudicielle spørgsmål

1) Afhænger den særlige beskyttelse i henhold til artikel 28, stk. 3, litra a) (1), af retten til tidsubegrænset ophold som omhandlet i artikel 16 og artikel 28, stk. 2?« Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, er Supreme Court endvidere af den opfattelse, at det er nødvendigt eller hensigtsmæssigt at forelægge Domstolen yderligere spørgsmål:

2) Beregnes opholdsperioden i de ti forudgående år som omhandlet i artikel 28, stk. 3, litra a), som a) en almindelig kalenderperiode, der beregnes fra den relevante dato (her afgørelsen om udvisning), der omfatter eventuelle perioder med fravær eller fængsling, eller b) en potentielt afbrudt periode, der beregnes ved at regne tilbage fra den relevante dato og lægge perioder sammen, hvor den pågældende ikke var fraværende eller i fængsel, med henblik på eventuelt at nå frem til et samlet forudgående ophold på ti år?

3) Hvorledes er forholdet mellem vurderingen af, hvorvidt der har været ophold i ti år som omhandlet i artikel 28, stk. 3, litra a), og den samlede vurdering af forbindelse med hensyn til integration?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område (EUT L 158, s. 77).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 350/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 24. maj 2016 — Kamin und Grill Shop GmbH mod Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.

(Sag C-289/16)

(2016/C 350/17)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Appellant: Kamin und Grill Shop GmbH

Indstævnt: Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.

Præjudicielt spørgsmål

Er der tale om »direkte« salg til den endelige forbruger i henhold til artikel 28, stk. 2, i forordning (EF) nr. 834/2007 (1) hvis blot den erhvervsdrivende eller hans salgspersonale sælger produkterne til den endelige forbruger uden mellemled, eller forudsætter et »direkte« salg desuden, at salget sker på det sted, hvor produkterne er oplagret, under samtidig tilstedeværelse af den erhvervsdrivende eller hans salgspersonale og den endelige forbruger?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 834/2007 af 28.6.2007 om økologisk produktion og mærkning af økologiske produkter og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2092/91 (EUT L 189, s. 1).
1)

Skal artikel 67 og 82 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«) fortolkes således, at de er til hinder for behandlingen af en ved national lov fastsat strafferetlig procedure eller anden national procedure om »anerkendelse« eller gennemførelse i en medlemsstat af retsvirkningen af en udenlandsk dom, som resulterer i, at den udenlandske dom skal anses for at være afsagt af en national ret, med hensyn til en tiltalt, i hvis straffesag der allerede foreligger en endelig afgørelse truffet ved den udenlandske dom, som er afsagt af en ret i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 350/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 14. juli 2016 — M mod Ministerstvo vnitra

(Sag C-391/16)

(2016/C 350/20)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M

Sagsøgt: Ministerstvo vnitra

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 14, stk. 4 og 6, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU (1) af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse ugyldig med den begrundelse, at den er i strid med artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 78, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og EU-rettens grundsætninger fastlagt i artikel 6, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union?

(1) EUT L 337, s. 9.
1.

a) Skal de relevante EU-retlige bestemmelser, navnlig § 4, nr. 1) og 2), i rammeaftalen om deltidsarbejde, der er vedlagt som bilag til direktiv 97/81 (1) om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23 (2), samt artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF (3) af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, sammenholdt med Rådets direktiv 2000/78/EF (4) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning eller praksis, der for så vidt angår beregning af størrelsen af en erhvervstilknyttet pensionsordning sondrer mellem arbejdsindkomst under bidragsberegningsgrænsen for den lovbestemte pensionsforsikring og arbejdsindkomst over bidragsberegningsgrænsen (såkaldt »tvedelt pensionsberegningsformel«), og som herved ikke behandler indkomst fra deltidsbeskæftigelse således, at der først foretages en beregning af indkomsten ved en tilsvarende fuldtidsbeskæftigelse, på grundlag af hvilken der foretages en beregning af, hvilken del af denne der ligger henholdsvis over og under bidragsberegningsgrænsen, hvorefter dette forhold overføres på den lavere indkomst fra deltidsbeskæftigelsen? Såfremt spørgsmål 1. a) besvares benægtende: b) Skal de relevante EU-retlige bestemmelser, navnlig § 4, nr. 1) og 2), i rammeaftalen om deltidsarbejde, der er vedlagt som bilag til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, samt artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, sammenholdt med Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning eller praksis, der for så vidt angår beregning af størrelsen af en erhvervstilknyttet pensionsordning sondrer mellem arbejdsindkomst under bidragsberegningsgrænsen for den lovbestemte pensionsforsikring, og arbejdsindkomst over bidragsberegningsgrænsen (såkaldt »tvedelt pensionsberegningsformel«), og hvorved der for så vidt angår en arbejdstager, der dels har været fuldtidsbeskæftiget, dels deltidsbeskæftiget, ikke benyttes en periodeopdelt tilgang (f.eks. enkelte kalenderår), men hvorefter der beregnes en fælles beskæftigelsesgrad for hele ansættelsesforholdet og først lader den tvedelte pensionsberegningsformel finde anvendelse på den gennemsnitsløn, der herved fremkommer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 350/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti (Rumænien) den 13. juli 2016 — Marcu Dumitru mod Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) og Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București

(Sag C-392/16)

(2016/C 350/21)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Marcu Dumitru

Sagsøgte: Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) og Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București

Præjudicielt spørgsmål

Er direktiv 77/388/EØF (1) og direktiv 2006/112/EF (2) under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende til hinder for en national lovgivning eller en afgiftspraksis, hvorefter ordningen for omvendt betalingspligt (forenklingsforanstaltninger) — som på det pågældende tidspunkt var obligatorisk for så vidt angår transaktioner vedrørende grunde mellem momspligtige personer — ikke finder anvendelse på en person, der er blevet undergivet en afgiftskontrol og efter denne kontrol er blevet momsregistreret ex officio, med den begrundelse, at denne person hverken har anmodet om eller opnået momsregistrering forud for gennemførelsen af transaktionerne eller på det tidspunkt, hvor tærsklen for afgiftsfritagelse blev overskredet?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1).

(2) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
1.

Kan artikel 78, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 (1) af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (herefter »forordning (EU) nr. 1308/2013«) fortolkes således, at definitioner, betegnelser og varebetegnelser i den betydning, hvori udtrykkene anvendes i bilag VII, ikke behøver at opfylde de hertil svarende krav i dette bilag, når de tilsvarende definitioner, betegnelser eller varebetegnelser ledsages af præciserende eller beskrivende tilføjelser (som f.eks. »tofusmør« for et rent vegetabilsk produkt)?