RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Anden Afdeling)

19. februar 2013

Sag F-17/11

BB

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – kontraktansat – ingen forlængelse af tidsbestemt kontrakt – annullationssøgsmål – erstatningssøgsmål«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a, hvorunder BB har nedlagt påstand dels om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens kontrakt som kontraktansat, en afgørelse, som fremgik stiltiende af skrivelsen af 28. april 2010, og som blev meddelt mundtligt den 7. maj 2010, samt af afgørelsen om afslag på klagen, dels om erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som blev påført sagsøgeren.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler en tredjedel af BB’s omkostninger. BB bærer to tredjedele af sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – kontraktansatte – ansættelse – forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt – administrationens skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 85, stk. 1)

2. Tjenestemænd – kontraktansatte – administrationens omsorgspligt – princippet om god forvaltningsskik – rækkevidde – domstolsprøvelse – grænser

3. Retslig procedure – sagsomkostninger – pålæggelse – inddragelse af billighedshensyn – den vindende part delvist pålagt sagens omkostninger

(Personalerettens procesreglement, art. 87, stk. 1, og art. 88)

1. En kontraktansat, som har en tidsbegrænset kontrakt, har i princippet ikke ret til at få forlænget sin kontrakt, idet dette blot er en mulighed, som er betinget af, at denne forlængelse er i overensstemmelse med tjenestens interesse.

Til forskel fra tjenestemænd, der i henhold til vedtægten er sikret et varigt ansættelsesforhold, henhører de midlertidigt ansatte nemlig under en anden ordning, hvis grundlag er en ansættelseskontrakt indgået med den pågældende institution. Det fremgår af artikel 85, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, at varigheden af ansættelsesforholdet mellem en institution og en kontraktansat, jf. artikel 3a i nævnte ansættelsesvilkår, som er ansat på bestemt tid, netop er reguleret ved de betingelser, der er fastsat i den mellem parterne indgåede kontrakt.

Selv om administrationen råder over et vidt skøn vedrørende forlængelse af en kontrakt, udøver Personaleretten, når den får forelagt et søgsmål om annullation af en retsakt vedtaget under udøvelsen af et sådant skøn, ikke desto mindre en legalitetskontrol, som kommer til udtryk på flere måder. Hvad angår en påstand om annullation af en afgørelse om ikke at forlænge en kontrakt som kontraktansat, som er en bebyrdende retsakt, bør Unionens retsinstansers kontrol begrænses til en efterprøvelse af, at der ikke er anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af tjenestens interesser, som kunne begrunde nævnte afgørelse, og at der ikke foreligger magtfordrejning, samt til, at der ikke er sket tilsidesættelse af den omsorgspligt, som påhviler administrationen, når den skal tage stilling til videreførelsen af en kontrakt mellem administrationen og en af dens ansatte.

Det påhviler derfor Retten, inden for rammerne af de af sagsøgeren fremførte anbringender, at efterprøve, om administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de forhold, som den har lagt til grund med henblik på at træffe den anfægtede afgørelse. I forbindelse med det vide skøn, der er tillagt administrationen, forudsætter en godtgørelse af, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de faktiske forhold, som kan begrunde en annullation af den afgørelse, der er truffet på grundlag af denne vurdering, at de beviser, som det påhviler sagsøgeren at frembringe, er tilstrækkelige til, at administrationens vurdering bliver usandsynlig.

(jf. præmis 57-60)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 12. december 1996, sag T-380/94, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, præmis 59; 17. oktober 2002, forenede sager T-330/00 og T-114/01, Cocchi og Hainz mod Kommissionen, præmis 82; 6. februar 2003, sag T-7/01, Pyres mod Kommissionen, præmis 64; 12. februar 2008, sag T-289/03, BUPA m.fl. mod Kommissionen, præmis 221

Personaleretten: 27. november 2008, sag F-35/07, Klug mod EMEA, præmis 68; 23. november 2010, sag F-8/10, Gheysens mod Rådet, præmis 75; 15. april 2011, forenede sager F-72/09 og F-17/10, Daake mod KHIM, præmis 41; 13. juni 2012, sag F-105/11, Davids mod Kommissionen, præmis 36; 13. juni 2012, sag F-63/11, Macchia mod Kommissionen, præmis 47 og 49, der verserer som appelsag for Retten i Første Instans, sag T-368/12 P

2. Omsorgspligten samt princippet om god forvaltningsskik indebærer navnlig, at ansættelsesmyndigheden når den træffer afgørelse om situationen for en tjenestemand eller en anden ansat, og dette selv i forbindelse med udøvelsen af et vidt skøn, skal tage hensyn til samtlige de elementer, der kan være afgørende for dens afgørelse; det påhviler herved ansættelsesmyndigheden at tage hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til interessen hos den pågældende tjenestemand eller anden ansat. Henset netop til omfanget af det skøn, som institutionerne råder over i forbindelse med vurderingen af tjenestens interesse, skal Unionens retsinstansers kontrol begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt den kompetente institution har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har misbrugt sine skønsbeføjelser på en åbenbar urigtig måde.

(jf. præmis 61)

Henvisning til:

Personaleretten: Macchia mod Kommissionen, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis.

3. I henhold til artikel 87, stk. 1, i Personalerettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom, medmindre andet gælder i henhold til bestemmelserne i reglementets andet afsnit, kapitel 8. I henhold til artikel 88 i nævnte procesreglement kan det pålægges endog en vindende part helt eller delvist at betale sagens omkostninger, såfremt det synes berettiget, henset til denne parts forhold, også forud for sagsanlægget, og navnlig såfremt det skønnes, at denne unødvendigt eller af ond vilje har påført modparten udgifter.

Anvendelsen af artikel 88 i nævnte procesreglement er imidlertid ikke begrænset alene til de tilfælde, hvori administrationen har påført en sagsøger omkostninger unødvendigt eller af ond vilje. En institution, som er den vindende part, skal således bære sine egne omkostninger og tilpligtes at betale en del af de af sagsøgeren afholdte omkostninger, når den ved vedholdende at påstå sagen afvist på grundlag af en retspraksis, som har været forældet i flere år, uden endog at søge at forklare grundene til, at den ikke tog hensyn til Domstolens nye retspraksis, har ført Personaleretten til at træffe afgørelse dels om, at en anden skriftudveksling var nødvendig, dels om, at det var nødvendigt at indkalde parterne til retsmødet med henblik på, at de tog stilling til nævnte retspraksis, hvilket nødvendigvis for sagsøgeren medførte yderligere omkostninger til repræsentation, som kunne have været undgået.

(jf. præmis 85, 87 og 88)

Henvisning til:

Personaleretten: Daake mod KHIM