II —

Før jeg går i gang med de enkelte spørgsmål, vil jeg give et kort overblik over retsstillingen på tidspunktet for den omstridte udførsel. Ved artikel 20, stk. 2, jfr artikel 1, litra d) og bilaget, i forordning nr. 19 af 4. april 1962 om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for korn (ABl. 1962, s. 933), og ved artikel 14, stk. 2, jfr artikel 1, stk. 2, litra f), i forordning nr. 13/64 af 5. februar 1964 om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for mælk og mælkeprodukter (ABl. 1964, s. 549) blev der indført mulighed for at yde restitutioner for udførsel til tredjelande af blandfodermidler under position 23.07 i den fælles toldtarif, såfremt disse blandfordermidler indeholdt produkter, som hørte ind under de nævnte markedsordninger. Ved Rådets forordning nr. 166/64 af 30. oktober 1964 om regulering af forskellige arter af blandfodermidler (ABl. 1964, s. 2747) og Kommissionens forordning nr. 171/64 af 30. oktober 1964 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser vedrørende ydelse af restitution ved udførsel til tredjelande af bestemte kategorier af blandfoder (ABl. 1964, s. 2758) blev kredsen af blandfodermidler, som der kunne ydes restitutioner for, afgrænset, og der blev fastsat grænser for de restitutionsbeløb, der maksimalt kunne ydes i det enkelte tilfælde. De enkelte medlemsstater havde imidlertid enekompetence til ved lov eller administrativ forskrift at fastsætte, om, hvornår, i hvilken form, med hvilket beløb op til maksimalgrænsen, for hvilke produkter og ved hvilke udførsler der skulle ydes restitution. Artikel 1 i forordning nr. 166/64 afgrænsede de restitutionsberettigede produkter således, at det skulle dreje sig om alle fodermidler under position 23.07 i den fælles toldtarif, der enten indeholdt mindst 50 % mælkepulver eller — uden begrænsning til en vis mindstedel — produkter fra korn- eller rissektoren, eller, hvis ingen af delene var tilfældet, melasse eller bestemte andre produkter var iblandet fodermidlerne. Med denne retstilstand in mente tager jeg stilling til de forelagte spørgsmål som følger: 1. Ad spørgsmål 1 kan det fastslås, at forordning nr. 171/64 udelukkende indeholder de i artikel 10 i forordning nr. 166/74 omhandlede gennemførelsesbestemmelser og følgelig er anvendelig på alle blanfodermidler, som er defineret i artikel 1 i forordning nr. 166/64. Derunder falder imidlertid også, som ovenfor anført, blandfodermidler uden inhold af mælkepulver. 2. Ad spørgsmål 2: Artikel 1 i forordning nr. 166/64 gjorde ikke restitutionsberettigelse afhængig af tilstedeværelsen af en af de tre i artikel 1, litra a) i forordning nr. 171/64 anførte kornsorter, men kun af iblanding af et under forordning nr. 19 henhørende produkt. Begrebet »anvendt mængde« skulle ikke henvise til en faktisk anvendt mængde af en af de tre nævnte kornsorter, men blot udgøre et beregningsgrundlag, idet det refererede til alle de kornsorter, der omtaltes i forordning nr. 166/64 artikel 4, første tankestreg, og til de gennemsnitlige restitutioner der skulle betales for de dér angivne mængder. Dette gav ikke anledning til betænkeligheder, da der var tale om en bemyndigelsesregel, der begrænsede sig til fastsættelse af maksimalgrænser for restitutionerne. 3. Ad spørgsmål 3: Den fællesskabsretlige bemyndigelsesregel i artikel 1 i forordning nr. 166/64 fastsatte ikke noget mindsteindhold af stoffer fra kornsektoren. Iblanding af kun 2 % tapioka-mel var altså tilstrækkelig til at begrunde restitutionsberettigelsen i forbindelse med den omstridte udførte vare. Den fællesskabsretlige regel giver ej heller — i modsætning til sagsøgtes opfattelse — noget holdepunkt for, at iblandingen skulle nå op på en bestemt mindsteprocentsats, fordi det skulle være muligt at påvise iblandinger og for at undgå misbrug. Havde fællesskabslovgiver haft dette til hensigt, ville han have optaget en hertil svarende procentsats i teksten. 4. Ad spørgsmål 4 kan det konstateres, at de anførte bestemmelser fra forordning nr. 166/64 ikke giver noget holdepunkt for, at den i produktet indeholdte stilvelse, som er bestemmende for koefficienten til beregning af restitutionerne, skulle stamme fra de produkter som faldt ind under forordning nr. 19. Tilføjelsen i overskriften til tabel A i bilaget til forordning nr. 166/64, »som indeholder korn eller produkter, hvorpå forordning nr. 19 eller forordning nr. 16/64/EØF finder anvendelse«, sigter alene til at adskille de under tabel A henhørende produkter fra de under tabel B henhørende tilberedte produkter. Derimod gælder det i tabellen angivne stivelsesindhold ganske klart for hele produktet uden hensyn til, hvilket iblandet produkt det stammer fra. Havde forordningsgiveren haft noget andet til hensigt, så ville han have udtrykt dette i teksten til tabellen i forbindelse med begrebet »stivelsesindhold« ved hjælp af en passende tilføjelse. Artiklerne 4 og 10 i forordning nr. 166/64 giver heller ikke noget holdepunkt for en anden fortolkning. Endvidere henviste Kommissionen og sagsøgte med rette til, at restitutionskoefficienterne var underkastet de samme regler som afgiftskoefficienterne. Den beskyttelse, som afgifterne skulle indebære, krævede imidlertid en tilpasning af afgifterne udelukkende efter de indførte tilberedte produkters stivelsesindhold uden hensyntagen til, hvilke blandingskomponenter dette stivelsesindhold stammede fra. 5. Ad spørgsmål 5: på det område, inden for hvilket forordningerne nr. 19 og nr. 13/64/EØF havde gyldighed, begrænsede fællesskabsretten sig til at bemyndige medlemsstaterne til at yde udførselsrestitutioner under bestemte af Fællesskabet fastsatte betingelser. Gyldigheden af sådanne bemyndigelsesregler kan, hvilket Kommissionen og Råd med rette påpeger, ikke drages i tvivl under henvisning til Domstolens dom af 9. marts 1976 i sag 95/75 — Effem — (Sml. 1976, s. 361), idet det i denne sag alene drejede sig om, hvorvidt Kommissionen ved den fastsættelse af eksportafgifter, som den skulle foretage, havde overholdt de beregningskriterier, der var foreskrevet i bemyndigelsesreglen. Det drejede sig altså i denne sag om fejlagtig udøvelse af den bemyndigelse, mens det i spørgsmål 5 fra den forelæggende ret er gyldigheden af selve bemyndigelsesreglen, der drages i tvivl. Denne bemyndigelsesregel indeholder imidlertid kun maksimalbeløb for eventuelle restitutioner og overlader det til medlemsstaterne af træffe selvstændige afgørelser om, hvorvidt der overhovedet skal ydes restitutioner og med hvilket beløb. Principperne fra dommen i sag 95/75 kan altså ikke lægges til grund i det foreliggende tilfælde.