FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

fremsat den 24. november 2005 ( )

Sag C-3/05

Gaetano Verdoliva

mod

J.M. Van der Hoeven BV m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’Appello di Cagliari (Italien))

»Bruxelles-konventionen – artikel 36 – begrebet forkyndelse – manglende forskriftsmæssig forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelse – ligeværdighed mellem kendskab og forkyndelse – afhjælpning af forkyndelsesmangler ved kendskab til fuldbyrdelsesafgørelse«

I – Indledning

1. I den foreliggende sag anmoder Corte d’Appello di Cagliari Domstolen om en fortolkning af artikel 36 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter »konventionen«) ( ). Navnlig skal det afklares, om, i tilfælde af manglende eller mangelfuld forkyndelse af en fuldbyrdelsesafgørelse, også kendskabet til denne afgørelse kan udløse den i konventionens artikel 36 foreskrevne frist.

II – Retsforskrifter

A – Bruxelles-konventionen

2. Konventionens artikel 26 bestemmer, at retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.

3. Konventionens artikel 27 og 28 indeholder en udtømmende liste over grunde, som, hvis de foreligger, fører til, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes. I henhold til konventionens artikel 27, nr. 2, kan en retsafgørelse bl.a. ikke anerkendes,

»såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen«.

4. Konventionens artikel 31 bestemmer, at de i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er blevet erklæret for eksigible i sidstnævnte stat. Konventionens artikel 34 bestemmer, at den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten.

5. I henhold til konventionens artikel 35 drager justitssekretæren omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen. I henhold til konventionens artikel 40 kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse, såfremt begæringen afslås.

6. Konventionens artikel 36 bestemmer følgende om iværksættelse af appel eller genoptagelse for så vidt angår den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres:

»Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt.

Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden.«

7. Appel og begæring om genoptagelse i medfør af artikel 36 skal i Italien indgives til »corte d’appello« i henhold til konventionens artikel 37. Konventionens artikel 39 bestemmer, at så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.

B – Den nationale ret

8. I henhold til artikel 143 i den italienske civilproceslov (Codice di procedura civile, herefter »CPC«) sker forkyndelse for personer, hvis bopælssted, opholdssted eller hjemsted er ukendt, ved at stævningsmanden overgiver en kopi af retsakten til rådhuset på det senest kendte bopælssted, og ved at ophænge en anden kopi af retsakten på stævningsmandens meddelelsestavle.

9. I henhold til oplysningerne fra den forelæggende ret udgør overgivelsen af retsakten til rådhuset og ophængningen på opslagstavlen efter Corte Suprema di Cassaziones retspraksis væsentlige, faktiske omstændigheder, således at der ikke foreligger forkyndelse, såfremt de ikke har fundet sted ( ). En forkyndelse i henhold til CPC’s artikel 143 er ifølge Corte Suprema di Cassaziones retspraksis desuden »ugyldig, såfremt stævningsmanden i sin forkyndelsesrapport ikke giver oplysninger om de efterforskninger og undersøgelser, der er foretaget for at finde adressatens bopælssted« ( ).

10. Bestemmelserne om betalingspålæg i henhold til i CPC’s artikel 633-659 indeholder med CPC’s artikel 650 en bestemmelse, som vedrører den forsinkede indsigelse mod et betalingspålæg ( ). CPC’s artikel 650 bestemmer:

»Adressaten for et betalingspålæg kan også efter udløbet af den i pålægget fastsatte frist fremsætte indsigelse mod pålægget, såfremt han godtgør, at han på grund af forkyndelsesmangler, tilfældighed eller force majeure ikke i tide har fået kendskab til pålægget […]

Indsigelsen kan dog ikke tages under påkendelse, når der er forløbet ti dage siden det første fuldbyrdelsesskridt.«

III – Faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

11. Ved dom af 14. september 1993 pålagde Arrondissementsrechtbank ’s-Gravenhage (Nederlandene) den i Italien bosiddende Gaetano Verdoliva at betale et beløb på 365 000 NLG til det i Nederlandene hjemmehørende J.M. Van der Hoeven BV (herefter »Van der Hoeven«) for levering og opførelse af drivhuse.

12. Den 24. maj 1994 traf Corte d’Appello di Cagliari afgørelse om, at ovennævnte dom skulle fuldbyrdes på Den Italienske Republiks område og traf bestemmelse om sikrende retsmidler vedrørende Gaetano Verdolivas formuegoder for et beløb på op til 220 mio. ITL.

13. Et første forsøg på at forkynde fuldbyrdelsesafgørelsen på Gaetano Verdolivas bopæl i Capoterra lykkedes ikke, idet Gaetano Verdoliva, »selv om han stadig var registreret i folkeregistret under denne adresse, rent faktisk var flyttet for mere end et år siden« (ordret gengivelse af rapporten om forsøget på forkyndelse af 14.7.1994).

14. Herefter blev fuldbyrdelsesafgørelsen forkyndt ifølge forkyndelsesrapport af 27. juli 1994 i overensstemmelse med CPC’s artikel 143. Ifølge forkyndelsesrapporten har, »[e]ftersom personen ikke er at træffe på den angivne adresse, som han er fraflyttet, […] jeg i overensstemmelse med CPC’s artikel 143 afleveret en kopi [af fuldbyrdelsesafgørelsen] på rådhuset og ophængt en kopi på stævningsmandens meddelelsestavle«.

15. Eftersom Gaetano Verdoliva ikke inden for fristen på 30 dage efter forkyndelsen af fuldbyrdelsesafgørelsen havde fremsat indsigelser herimod, begærede Van der Hoeven tvangsfuldbyrdelse vedrørende Gaetano Verdoliva gennem intervention i en fuldbyrdelsessag, der allerede verserede.

16. Ved stævning indgivet den 4. december 1996 til Tribunale Civile di Cagliari fremsatte Gaetano Verdoliva indsigelse mod fuldbyrdelsen med den begrundelse, at fuldbyrdelsen af den nederlandske dom var retsstridig på grund af tilsidesættelse af Bruxelles-konventionen, da der ikke forelå fuldbyrdelsesafgørelse fra en italiensk domstol. Endvidere kan den nederlandske dom ikke anerkendes på grund af overtrædelse af konventionens artikel 27, nr. 2. Gaetano Verdoliva hævdede desuden, at den fuldbyrdelsesafgørelse, som Corte d’Appello di Cagliari havde truffet, aldrig var blevet forkyndt for ham, da retsakten aldrig var blevet indgivet til rådhuset i Capoterra, i modsætning til, hvad der fremgår af forkyndelsesrapporten. På grund af manglende forkyndelse er fristen i konventionens artikel 36 derfor ikke begyndt at løbe.

17. Ved afgørelse af 7. juni 2002 afviste Tribunale Civile di Cagliari indsigelsen mod fuldbyrdelse samt påstanden om, at forkyndelsesrapporten skulle være falsk. Fristen for fremsættelse af indsigelse var udløbet. Fristen på 30 dage til at fremsætte indsigelse begynder nemlig – som det fremgår af betalingspålægget i henhold til CPC’s artikel 650 – senest fra det første fuldbyrdelsesskridt. Sagen var derfor ubestridt ikke anlagt inden for denne frist.

18. Gaetano Verdoliva iværksatte appel af denne afgørelse til den forelæggende ret og tilføjede til sine anbringender, at stævningsmanden, inden han var gået over til offentlig forkyndelse i henhold til CPC’s artikel 143, i strid med sin embedspligt ikke havde undersøgt, om det faktisk var muligt at finde adressaten.

19. I sin anmodning om præjudiciel afgørelse anfører Corte d’Appello, at fuldbyrdelsesafgørelsen først efter en frist på 30 dage udgør et fuldbyrdelsesgrundlag. Derfor mangler det nødvendige fuldbyrdelsesgrundlag i den foreliggende sag, såfremt fuldbyrdelsesafgørelsen ikke er forkyndt retsgyldigt, og fristen ikke er sat i gang.

20. Desuden henviser Corte d’Appello til, at det mellem parterne er ubestridt, at appellanten i det mindste under førsteinstanssagen må have fået kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen, som han selv fremlagde i sagen den 20. juni 1998. Siden da har han ikke iværksat appel af denne afgørelse.

21. På dette grundlag har Corte d’Appello forelagt Domstolen følgende spørgsmål om fortolkning af konventionens artikel 36:

»1) Forudsætter Bruxelles-konventionen et selvstændigt begreb om kendskab til processuelle retsakter, eller overlader konventionen det til de enkelte medlemsstater at fastsætte bestemmelser om et sådant begreb?

2) Kan det på grundlag af Bruxelles-konventionens bestemmelser og navnlig artikel 36 udledes, at der kan findes former for underretning, der må anses for ligestillede med forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelser som omhandlet i konventionens artikel 36?

3) Begynder den i Bruxelles-konventionens artikel 36 fastsatte frist at løbe selv i tilfælde af manglende eller mangelfuld forkyndelse af en fuldbyrdelsesafgørelse, når den, for hvem afgørelsen skal forkyndes, har kendskab til afgørelsen, eller kan der af Bruxelles-konventionen udledes en begrænsning af de måder, hvorpå den pågældende har fået kendskab til afgørelsen?«

IV – Parternes argumenter

22. Gaetano Verdoliva, den italienske regering og Kommissionen har taget stilling til sagen.

23. Gaetano Verdoliva er af den opfattelse, at kendskab ikke erstatter den i konventionens artikel 36 foreskrevne forkyndelse. Retten til forsvar sikres kun, hvis den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, har mulighed for kendskab hertil gennem en lovlig forkyndelse. Den blotte formodning om kendskab er ikke tilstrækkelig. Såfremt der ikke foreligger en gyldig forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen vedrørende den udenlandske retsafgørelse, skal denne anses for retligt at være ikke-eksisterende med den konsekvens, at der ikke foreligger et grundlag, som kan begrunde fuldbyrdelse.( )

24. Den italienske regering henviser for det første til, at begrebet forkyndelse i konventionens artikel 36 skal forstås i en streng »teknisk-processuel« dvs. formel forstand, hvilket bl.a. skyldes, at konventionen i den italienske version af artikel 36 omhandler »notificatione«, mens andre bestemmelser i konventionen desuden også tillader det enkle »comunicazione«. Da konventionen selv ikke indeholder nogen definition af begrebet formel forkyndelse, kan dette kun rette sig efter procesretten i den stat, hvor fuldbyrdelse begæres. Dette gælder også for begrebet kendskab.

25. Med hensyn til den forelæggende rets andet og tredje spørgsmål er den italienske regering af den opfattelse, at konventionen ikke tillader alternative former for formel forkyndelse. Da konventionen med hensyn til definitionen af begrebet formel forkyndelse henviser til national ret, tilkommer det de nationale retter at afgøre, om blot faktisk kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen efter gældende national procesret har samme juridiske gyldighed som en formel forkyndelse. Inden for rammerne af denne afgørelse kan de nationale retter tage hensyn til det grundlæggende krav om varetagelse af retten til forsvar.

26. Kommissionen forstår det første præjudicielle spørgsmål således, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om begrebet forkyndelse i konventionens artikel 36 forudsætter effektivt kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres. Kommissionen indrømmer i den forbindelse, at konventionen ikke harmoniserer de nationale forkyndelsessystemer. Konventionens artikel 20, 27 og 36 tilsigter dog en omfattende beskyttelse af retten til forsvar i alle procedurestadier såvel i doms- som i fuldbyrdelsesstaten ( ). Også de nationale forkyndelsesbestemmelser skal tage hensyn hertil.

27. Kommissionen foreslår, at det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at en forkyndelse i konventionens forstand principielt ikke kræver modtagerens personlige og effektive kendskab, så længe denne på et senere tidspunkt, på trods af et eventuelt udløb af den appelfrist, der er sat i gang med forkyndelsen, kan påberåbe sig manglende kendskab til den forkyndte retsakt og forsvare sig mod denne.

28. Det andet og tredje præjudicielle spørgsmål er efter Kommissionens mening formuleret flertydigt. For det første kan de vedrøre problemet, om fuldbyrdelsesafgørelsen uden forkyndelse umiddelbart kan fuldbyrdes, og om det er tilstrækkeligt, at den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, får kendskab til denne afgørelse gennem fuldbyrdelsesforanstaltningerne. Dette ville være en entydig overtrædelse af retten til forsvar, og svaret ville være benægtende.

29. Omvendt kunne spørgsmålene besvares bekræftende, såfremt det drejede sig om, hvorvidt et sådant kendskab i dette tilfælde kan udløse en ekstra frist; det kommer i betragtning, såfremt den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, ikke har kunnet overholde den i artikel 36 fastsatte månedsfrist som følge af uregelmæssigheder ved forkyndelsen, eller fordi forkyndelse ikke er sket for ham personligt.

30. Efter Kommissionens opfattelse tilkommer det medlemsstaterne at vælge, hvorledes de vil omsætte fristbestemmelsen i artikel 36 på en måde, som beskytter retten til forsvar, på nationalt plan ( ). Under alle omstændigheder må hverken forkyndelseskravet omgås, eller den i artikel 36 fastsatte frist nedsættes.

V – Retlig vurdering

31. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om konventionen indeholder et selvstændigt begreb med hensyn til kendskab. I konventionen, især i artikel 36, der skal fortolkes i den foreliggende sag, findes begrebet kendskab dog ikke. Artikel 36 lægger snarere alene vægt på forkyndelsen.

32. På baggrund af hovedsagen og ordlyden af artikel 36 skal det første spørgsmål forstås på følgende måde: Det skal afklares, om begrebet forkyndelse er et selvstændigt begreb i konventionen, og om kendskab ifølge dette begreb anses for at være forkyndelse, således at appelfristen i konventionens artikel 36, stk. 1, begynder på tidspunktet for kendskab.

33. Efter Kommissionens opfattelse opfordres Domstolen derimod til at tage stilling til det principielle spørgsmål, om begrebet forkyndelse i konventionens artikel 36 generelt forudsætter skyldnerens effektive kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen.

34. Dette spørgsmål er dog på grund af hovedsagens omstændigheder hypotetisk. Således har den nationale ret forelagt spørgsmålet med henblik på, at fuldbyrdelsesafgørelsen muligvis ikke blev forkyndt retsgyldigt for Gaetano Verdoliva. Det drejer sig altså for den forelæggende ret ikke om at konstatere, om kendskabet til denne afgørelse skal anvendes som ekstra forudsætning med hensyn til en forskriftsmæssig forkyndelse, men alene om, hvorvidt kendskabet til fuldbyrdelsesafgørelsen eventuelt kan erstatte dennes forkyndelse.

35. Forstået på denne måde overlapper det første spørgsmål i vid udstrækning det andet og tredje spørgsmål. Det synes derfor passende af gennemgå alle tre spørgsmål samlet.

36. Sammenfattende ønsker den forelæggende ret derefter oplyst, om konventionens artikel 36, stk. 1, skal fortolkes således, at det ved en mangelfuld forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen er tilstrækkeligt, at den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, har kendskab til afgørelsen, for at sætte fristen for iværksættelse af appel i gang.

37. Inden besvarelsen af dette spørgsmål forudskikker jeg nogle bemærkninger om betydningen af appel i konventionens artikel 36, stk. 1, for iagttagelse af rettighederne hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres.

A – Om betydningen af appel i Bruxelles-konventionens artikel 36, stk. 1

38. I Carron-sagen har Domstolen fastslået, at »konventionen i artikel 31-49 indfører en fælles fremgangsmåde til opnåelse af fuldbyrdelsespåtegning i medlemsstaterne. I en første ikke‑kontradiktorisk fase gør fremgangsmåden det muligt for den, der ønsker at opnå fuldbyrdelse af en dom i en anden medlemsstat, hurtigt at opnå dette. I en anden kontradiktorisk fase yder fremgangsmåden en beskyttelse af den, imod hvem fuldbyrdelse begæres, ved indførelsen af en appel‑ eller genoptagelsesmulighed imod afgørelsen« ( ).

39. Proceduren for tilladelse til fuldbyrdelse er en del af det samlede system, som er skabt ved konventionen, og som søger at bringe den frie bevægelighed for domme i borgerlige sager, herunder handelssager ( ), i overensstemmelse med iagttagelse af retten til forsvar ( ). Retten til forsvar hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, er beskyttet ved det af Domstolen anerkendte princip om en retfærdig rettergang som almindeligt princip i fællesskabsretten ( ). Dette princip orienterer sig mod EMRK’s artikel 6 ( ) og er nedfældet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( ).

40. Inden for rammerne af proceduren for tilladelse til fuldbyrdelse sikres den sagsøgtes krav om retten til at blive hørt især ved konventionens artikel 27, nr. 2, og artikel 36. I henhold til artikel 27, nr. 2, kan anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom til beskyttelse af sagsøgtes rettigheder nægtes, når de garantier, som opstilles i domsstatens lovgivning og i konventionen selv, undtagelsesvis ikke er tilstrækkelige til at sikre sagsøgte mulighed for at varetage sine interesser for retten i domsstaten ( ). Heroverfor giver artikel 36 sagsøgte mulighed for at få prøvet dommens fuldbyrdelsespåtegning ved at anfægte afgørelsen herom ved appel eller genoptagelse i en kontradiktorisk procedure.

41. Artikel 36 får for så vidt en særlig betydning for beskyttelse af retten til forsvar på anerkendelses- og fuldbyrdelsesstadiet, da den er den til varetagelse af retten til at blive hørt nødvendige modvægt til den ensidige summariske procedure med fuldbyrdelsesafgørelse, hvor sagsøgte i overensstemmelse med konventionens artikel 34 ikke kan fremsætte bemærkninger.

42. Først ved at anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse i henhold til artikel 36 har sagsøgte mulighed for at fremsætte anbringender mod anerkendelse af og meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning på den udenlandske dom. Artikel 36 udgør dermed det processuelle supplement til de i konventionens artikel 27 og 28 opstillede materielle grunde til ikke at anerkende en retsafgørelse.

43. Disse skal i henhold til konventionen ganske vist også prøves ex officio af den i fuldbyrdelsesstaten kompetente domstol før meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning ( ). Konventionen indeholder dog ikke en pligt til ex officio at undersøge de omstændigheder, som har betydning for sagens afgørelse, således at en grundig behandling af anerkendelsesbetingelserne først finder sted ved anfægtelse ved appel eller genoptagelse i henhold til den efter artikel 36 udløste kontradiktoriske procedure ( ).

44. Forordning nr. 44/2001 ( ), som ikke finder anvendelse på den foreliggende procedure, forbyder endog en prøvelse af grundene til ikke at anerkende en retsafgørelse, således at det udelukkende er op til den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, at gøre disse grunde til ikke at anerkende en retsafgørelse gældende ved appel eller genoptagelse ( ).

45. Den ret til at blive hørt ved en domstol, som er tildelt sagsøgte ved konventionens artikel 36, er derfor særlig vigtig for anvendelsen af konventionens artikel 27, nr. 2. Således får sagsøgte i alle tilfælde, hvor denne grund til ikke at anerkende en retsafgørelse griber ind, her første gang mulighed for forsvar. Uden den mulighed for forsvar, som sikres ved artikel 36, ville muligheden for beskyttelse i artikel 27, nr. 2, heller ikke kunne sikres, således at der i det enkelte tilfælde kunne fuldbyrdes en dom, som ville blive afsagt under en procedure, hvori sagsøgte ikke har mulighed for at medvirke.

46. Den kontradiktoriske procedure i henhold til artikel 36 er ikke kun den første, men også den sidste, henholdsvis den eneste mulighed for den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, til at påberåbe sig grundene i konventionens artikel 27 og 28 til ikke at anerkende en retsafgørelse. For at sikre den effektive virkning af den i artikel 36 fastsatte appelfrist kan den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, ikke i et senere søgsmål til prøvelse af konkrete fyldbyrdelsesforanstaltninger gøre holdbare grunde gældende, som han havde kunnet fremføre inden for rammerne af denne frist ( ).

47. I konventionens samlede system har præklusionsfristen i artikel 36 altså en afgørende rolle for sagsøgtes mulighed for forsvar. Dette skal der tages hensyn til ved fortolkningen og anvendelsen af denne bestemmelse.

B – Om de præjudicielle spørgsmål

48. I henhold til konventionens artikel 36, stk. 1, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen om fuldbyrdelse »inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt«.

49. Konventionen kalder dermed ganske vist begrebet forkyndelse. Men den indeholder dog – bortset fra det her ikke relevante særtilfælde i artikel 36, stk. 2 – ingen bestemmelser om detaljerne ved forkyndelsesproceduren og tilsigter for så vidt ikke en harmonisering af de nationale bestemmelser ( ). Forudsætningerne for en gyldig forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen retter sig dermed principielt efter bestemmelserne i den stat, hvor fuldbyrdelsen begæres, via indenlandsk forkyndelse, forudsat at den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, har bopæl dér.

50. Dette uagtet kan der udledes visse bestemmelser om forkyndelse af konventionens artikel 36.

– Kendskab erstatter ikke forkyndelse

51. En fristudløsende begivenhed er efter den entydige ordlyd af artikel 36 forkyndelsen af fuldbyrdelsesafgørelsen. Under hensyn til den systematiske kontekst, meningen og formålet samt ordlyden af denne bestemmelse kan det i artikel 36, stk. 1, fastsatte forkyndelseskrav ikke forstås på anden måde end i teknisk forstand, dvs. som formel forkyndelse.

52. Artikel 36, stk. 1, er således til hinder for nationale bestemmelser, som lader forkyndelseskravet bortfalde ved kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres.

53. At begrebet forkyndelse i konventionens artikel 36 skal forstås i formel forstand, dokumenteres ved, at de forskellige sprogversioner – så vidt det ses – anvender den relevante procesretlige terminus technicus( ).

54. I modsætning hertil kræver konventionens artikel 35 med hensyn til den, der har fremsat fuldbyrdelsesbegæringen, kun, at denne straks »får underretning om« den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen, på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til. Lignende forskellige krav til bekendtgørelse af afgørelser til den, der har fremsat begæring, og den, mod hvem fuldbyrdelse begæres, er fastsat i den franske, italienske, engelske, nederlandske og portugisiske sprogversion ( ). Også forordning nr. 44/2001 opretholder denne forskel ( ).

55. Forskellen mellem bekendtgørelse til den, der har fremsat begæring, og den, mod hvem fuldbyrdelse begæres, forklares ved de forskellige følger, som er knyttet til disse bekendtgørelser. Mens forkyndelsen af fuldbyrdelsesafgørelsen udløser en tvingende appelfrist for den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, har meddelelsen om afgørelsen til den, der har fremsat begæringen, ikke en sådan retsvirkning. I modsætning til det, som i artikel 36 er foreskrevet for den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, fastsætter konventionens artikel 40 nemlig for den, der har fremsat begæringen, ikke nogen præklusionsfrist for appel af den afgørelse, der ikke tager hans anmodning om fuldbyrdelsesafgørelse til følge ( ).

56. Konventionen skal derfor kun med hensyn til den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, sikre, at bekendtgørelse af fuldbyrdelsesafgørelsen sker ved en formel forkyndelse. Forkyndelseskravet får derfor på grund af den fristudløsende virkning en dobbelt funktion: For det første tjener det til at beskytte retten til forsvar hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, da en formel forkyndelse i reglen sikrer, at denne kan få kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen og anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse. For det andet har forkyndelsen bevisfunktion og muliggør en nøjagtig beregning af appelfristen.

57. En fortolkning, som ligestiller kendskab med forkyndelse, ville desuden være egnet til at udhule forkyndelseskravet fuldstændigt. Hvis det nemlig kun kom an på kendskab, ville den part, der har fremsat begæringen om fuldbyrdelse, være fristet til ikke at følge de regler, der er fastsat for formel forkyndelse. ( ) Med henblik på kriteriet om korrekt forkyndelse i konventionens artikel 27, nr. 2, har Domstolen allerede udtalt sig herom og konstateret, at »anerkendelse af en udenlandsk retsafgørelse må nægtes, såfremt forkyndelsen ikke har været forskriftsmæssig, uanset om sagsøgte rent faktisk har haft kendskab til det indledende processkrift i sagen« ( ).

– Hensyntagen til kendskab til afhjælpning af forkyndelsesmangler efter national ret

58. Artikel 36 indeholder, ligesom konventionens øvrige bestemmelser, ingen bestemmelse om afhjælpning af forkyndelsesmangler, men begrænser sig til at kræve en gyldig formel forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen.

59. Hvilke retsvirkninger der knytter sig til tilsidesættelse af enkelte forkyndelsesbestemmelser, og under hvilke forudsætninger en tilsidesættelse kan afhjælpes og en gyldig forkyndelse alligevel tilvejebringes, bestemmes således efter den relevante nationale ret ( ). De nationale bestemmelser kan således foreskrive, at forkyndelsesmangler afhjælpes af det faktiske kendskab til det dokument, der skal forkyndes, uden at konventionens artikel 36, stk. 1, principielt er til hinder for det.

60. Det skal dog præciseres, at lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, forbliver underlagt iagttagelse af konventionens formål ( ). Som Domstolen har fastslået i Pendy Plastic-sagen, skal konventionen, uden at harmonisere medlemsstaternes forskellige forkyndelsessystemer, sikre en effektiv beskyttelse af sagsøgtes rettigheder ( ). Derfor må anvendelsen af lovgivningen i den stat, hvor fuldbyrdelsen begæres, ikke skade rettighederne hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, som konventionen netop sikrer ( ).

61. Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen efter national ret medfører, at en fra først af mangelfuld forkyndelse skal anses for at være en gyldig formel forkyndelse, således at appelfristen sættes i gang.

62. Den nationale domstol skal ved anvendelse af sådanne nationale bestemmelser iagttage beskyttelsesfunktionen af forkyndelseskravet i konventionens artikel 36 samt den indgribende virkning, som den ved forkyndelse udløste appelfrist i konventionens samlede system har for forsvarsmulighederne hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres. Den skal sikre, at retten til forsvar hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, i det enkelte tilfælde sikres i tilstrækkeligt omfang, og at denne part rent faktisk får mulighed for i tide at anvende retsmidlet i henhold til artikel 36.

VI – Forslag til afgørelse

63. På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg sammenfattende Domstolen følgende svar på de præjudicielle spørgsmål fra Corte d’Appello:

»Artikel 36 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således, at fristen for anfægtelse ved appel kun kan sættes i gang ved en formel forkyndelse af fuldbyrdelsesafgørelsen som foreskrevet ved national lovgivning. Forkyndelsen erstattes især ikke af kendskab til fuldbyrdelsesafgørelsen hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres. Den nationale lovgivning kan i givet fald med hensyn til afhjælpning af forkyndelsesmangler lægge vægt på kendskab hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres; den skal i den forbindelse sikre sig, at retten til forsvar sikres hos den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, og at denne rent faktisk får mulighed for i tide at anfægte afgørelsen ved appel i henhold til artikel 36.«