6.

Jeg skal herefter undersøge, om sikkerhedsstillelsesordningen, og navnlig bestemmelsen, hvorefter sikkerheden fortabes helt, når det indførte køds forarbejdning er foretaget efter fristens udløb, er i strid med proportionalitetsprincippet og lighedsgrundsætningen. Sagsøgeren anfører, at det er i strid med proportionalitetsprincippet — hvorefter der skal være et rimeligt forhold mellem overtrædelsen og de retlige følger — at bestemme, at sikkerheden fortabes helt, såfremt kødets forarbejdning enten foretages for sent eller slet ikke finder sted. Efter sagsøgerens opfattelse straffes fristoverskridelsen for hårdt. Det ville således have været mere korrekt og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, hvis der klart blev sondret mellem fristoverskridelser og manglende forarbejdning, og hvis sanktionen blev sat i forhold til betydningen af overskridelsen af fristen for kødets anvendelse. Ifølge sagsøgeren er samme forhold ligeledes i strid med lighedsgrundsætningen, idet forordningen bestemmer, at sikkerheden fortabes uafhængigt af fristoverskridelsens karakter, og således behandler tilfælde af forskellig grovhed identisk. Sagsøgeren henviser til støtte for sin opfattelse til Domstolens praksis, navnlig Domstolens dom af 21. juni 1979 i sag 240/78, Atalanta mod Produktschap voor Vee en Vlees. Sagen drejede sig om at få fastslået, hvorvidt proportionalitetsprincippet er respekteret i artikel 5, stk. 2, i Kommissionens forordning nr. 1889/76, hvorefter den sikkerhed, som svineproducenter skal stille for at få tildelt EF-støtte, fortabes fuldstændigt, hvis de pågældende producenter ikke overholder forpligtelserne i de kontrakter, som er indgået med de nationale interventionsorganer. Domstolen fastslog, at bestemmelsen »på grund af sin automatik strider mod proportionalitetsprincippet, for så vidt som den ikke gør det muligt at afpasse den i artiklen anførte sanktion efter omfanget af den manglende opfyldelse af de kontraktlige forpligtelser eller efter, om overtrædelsen af disse forpligtelser er alvorlig« (Sml. 1979, s. 2137, specielt præmis 15, s. 2151). Sagsøgeren anfører, at artikel 1 i forordning nr. 572/78 ligesom artikel 5 i forordning nr. 1889/76 ikke afpasser sanktionen efter omfanget af den manglende opfyldelse, og slutter heraf, at bestemmelsen er i strid med proportionalitetsprincippet. Lad mig for det første gentage, at sikkerhedens fortabelse i forordning nr. 572/78 ikke udgør nogen sanktion, men højst er ensbetydende med, at den begunstigelse, som er indrømmet importørerne ved forordning nr. 805/68, bortfalder, og at den almindelige forpligtelse til at betale den i den fælles toldtarif fastsatte importafgift gøres gældende. Der er derfor ingen grund til at afpasse importafgiftens størrelse efter fristoverskridelsens længde i forbindelse med det indførte køds forarbejdning. Afgørende for, om suspensionen af importafgiften bortfalder, er således den manglende opfyldelse af en af de betingelser, hvorunder suspensionen er ydet (det indførte kød skal forarbejdes forskriftsmæssigt inden for den fastsatte frist). Det er kun rimeligt, at en særlig begunstigelse definitivt bortfalder, når de hermed forbundne betingelser ikke er blevet opfyldt, og at forpligtelsen til at betale importafgiften således genindføres i fuld udstrækning. Hvis man dernæst tager hensyn til den økonomiske begrundelse for den særlige ordning med sikkerhedsstillelse i forordning nr. 572/78, bekræfter dette yderligere, at det ikke ville være rimeligt at afpasse importafgiftens størrelse efter betydningen af overskridelsen (som kan variere) af f orarbejdningsfristen eller tilfælde af manglende forarbejdning. Det er således allerede påvist, at suspensionen af importafgiften kun kan opfylde sit formål og beskytte forarbejdningsindustriens konkurrenceevne i forhold til konkurrenter uden for Fællesskabet, hvis suspensionen begrænses til et kort tidsrum. Det skal således erindres, at indvirkningen på oksekødsmarkedet som følge af en forlængelse af suspensionen ud over et tidsrum af tre til fire måneder eventuelt kunne modvirke den af Kommissionen forfulgte målsætning. Også denne konstatering viser, at den opfattelse er uholdbar, hvorefter importafgiften bør nedsættes, såfremt det indførte køds forarbejdning er foretaget efter fristens udløb, og at importafgiften udelukkende bør opkræves i fuldt omfang, når den pågældende forarbejdning slet ikke har fundet sted. Denne fortolkning af artikel 1 i forordning nr. 572/78, som efter min mening må lægges til grund, og som tager højde for målsætningen bag den af Kommissionen fulgte økonomiske politik på oksekødsmarkedet, finder støtte i Domstolens praksis. Efter min mening er det således betegnende, at Domstolen i dom af 26. juni 1980 i sag 808/79, Pardini (Smi. 1980, s. 2103) har fastslået, at det er vigtigt, at de myndigheder, som er pålagt forvaltningen af de fælles markedsordninger, råder over præcise forudberegninger om de kommende ind- og udførsler, hvorfor de erhvervsdrivende, som har væsentlig fordel af ordningen med forudfastsættelse, må finde sig i de ulemper, som skyldes det for Fællesskabet nødvendige hensyn, at ethvert misbrug undgås (præmisserne 17 og 21). Sagen drejede sig om at få fastslået, hvorvidt bestemmelsen i Kommissionens forordning nr. 193/75 — hvorefter en eksportør, der er blevet frastjålet en eksportlicens eller forudfastsættelsesattest, er afskåret fra at opnå en ny licens — er berettiget af overvågningsmæssige hensyn. Domstolen fastslog, at der ikke var noget misforhold mellem en risiko, som de erhvervsdrivende måtte bære, og de krav, som lå til grund for bestemmelsen. Der foreligger på to væsentlige og fremfor alt let genkendelige punkter en vis lighed mellem denne sag og nærværende sag. For det første for så vidt det anerkendes, at Kommissionen ved fastlæggelsen af den økonomiske politik må råde over præcise forudberegninger med hensyn til markedsforholdene, og for det andet for så vidt det fastslås, at det ikke er i strid med proportionalitetsprincippet at fastsætte en bestemmelse, hvorefter erhvervsdrivende, som har mistet en licens, ikke kan få udstedt en ny, selv om en sådan bestemmelse automatisk og uden undtagelse gøres gældende. Det bør endelig understreges, at fastsættelsen af længden af det tidsrum, inden for hvilket det indførte kød skal forarbejdes, er resultatet af et teknisk skøn, som tilkommer Kommissionen. Kommissionen har under sagens behandling, navnlig under den mundtlige forhandling, ret grundigt redegjort for baggrunden for dette valg. Jeg er af den opfattelse, at det, når der foreligger en detaljeret redegørelse, og der ikke findes klare og overbevisende argumenter, som går i den modsatte retning, er rimeligt blot at tage Kommissionens politiskøkonomiske valg til efterretning. For mig at se kan det ikke i tilfælde som det foreliggende udelukkes, at suspensionen af importafgiften udelukkende kan opfylde den til grund herfor liggende økonomiskpolitiske målsætning, hvis suspensionen begrænses til et bestemt kortere tidsrum.