Appel iværksat den 10. december 2021 af TUIfly GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 29. september 2021 i sag T-447/18, TUIfly GmbH mod Europa-Kommissionen

(Sag C-763/21 P)

(2022/C 73/24)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: TUIfly GmbH (ved Rechtsanwälte L. Giesberts og D.J. Westarp)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 29. september 2021 i sag T-447/18 ophæves i sin helhed, og artikel 7 og 8 samt artikel 9, 10 og 11, for så vidt som sidstnævnte artikler henviser til nævnte artikel 7 og 8, i Kommissionens afgørelse (EU) 2018/628 af 11. november 2016 i statsstøttesag SA.24221 (2011/C) (ex 2011/NN) gennemført af Østrig til fordel for Klagenfurt lufthavn, Ryanair og andre luftfartsselskaber, der benytter lufthavnen (EUT 2018, L 107, s. 1), annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge sager.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har som begrundelse for appellen gjort to appelanbringender gældende

For det første anlagde Retten i den appellerede dom en urigtig fortolkning af artikel 107, stk. 1, TEUF og dermed tilsidesat EU-retten. I forbindelse med artikel 107, stk. 1, overskred Retten ved anvendelsen af det markedsøkonomiske investorprincip grænserne for lovlig fortolkning af EU-retten.

På den ene side lagde Retten uberettiget til grund, idet den tilsluttede sig Kommissionens synspunkt, at appellanten fik en fordel. Retten fremsatte ved anvendelsen af det markedsøkonomiske investorprincip for så vidt retligt ukorrekt en række ulovlige betragtninger. Retten fortolkede ikke artikel 107, stk. 1, TEUF strengt objektivt, men subjektivt. Herved tog Retten (idet den tilsluttede sig Kommissionens synspunkt) udgangspunkt i det forhold, at medlemsstaten ikke havde udarbejdet forretningsplaner før indgåelsen af aftalerne. Dette var dog på daværende tidspunkt ikke i overensstemmelse med retspraksis og administrativ praksis, således at Retten tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning henholdsvis forbuddet mod tilbagevirkende kraft.

Dernæst støttede Retten udelukkende sin rentabilitetsanalyse på kortsigtede rentabilitetsbetragtninger, selv om dette efter Unionens retsinstansers praksis er materielt ukorrekt og ikke var i overensstemmelse med den administrative praksis på det relevante tidspunkt. Herved anvendte Retten luftfartsretningslinjer, som Kommissionen først havde vedtaget efter markedsføringsaftalerne, på disse aftaler med tilbagevirkende kraft, hvilket er ulovligt. Desuden var anvendelsen i sig selv fejlagtig. Endvidere begrundede Retten sine konklusioner med angiveligt særlige forhold for lavprisselskaber, som ikke forelå på det relevante tidspunkt.

Appellanten har gjort gældende, at ved behørig hensyntagen til langfristede rentabilitetsbetragtninger, henholdsvis uden de nævnte tilsidesættelser, ville det være blevet udelukket, at der forelå støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

For det andet har appellanten foreholdt Retten, at den med hensyn til en mulig begrundelse for støtten anvendte artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF urigtigt og viklede sig ind i åbenlyse selvmodsigelser.

Det af Retten valgte prøvelseskriterium (den tog udelukkende udgangspunkt i rentabiliteten for enkelte af de af appellanten betjente flyforbindelser) er materielt forkert, eftersom der med dette kriterium ses bort fra den i henhold til lovgivningssystematikken påbudte sondring mellem faktuelt plan og begrundelsesplan. Kriteriet var desuden (navnlig med hensyn til markedsføringsaftalen af 2003) på ingen måde i overensstemmelse med den relevante administrative praksis, henholdsvis relevante retspraksis. Desuden tog Retten, til forskel fra vurderingen af støtten til lufthavnen, retsstridigt ikke hensyn til regionen Kärntens trafikbehov ved vurderingen i forhold til appellanten. Deri ligger på grund af ligheden mellem, henholdsvis det sammenfaldende interesseområde for støtten til lufthavnen og støtten til appellanten et paradoks, som ikke kan afhjælpes. Retten underkendte grundlæggende vurderinger i artikel 107, stk. 3, TEUF og tilsidesatte dermed denne bestemmelse.

Appellanten har gjort gældende, at ved en lovlig anvendelse af artikel 107, stk. 3, TEUF ville det være lagt til grund, at støtten var begrundet.