ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En afgørelse er af rent bekræftende art i forhold til en tidligere afgørelse og indeholder således ikke et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, når den ikke indeholder noget nyt i forhold til den tidligere afgørelse og ikke er blevet truffet på grundlag af en fornyet undersøgelse af forholdene for adressaten for den tidligere afgørelse.

Når en afgørelse om afvisning af en klage — den være sig stiltiende eller udtrykkelig — indeholder et rent afslag på klagen, bekræfter den blot den akt eller den undladelse, som klageren gør indsigelse mod, og udgør ikke i sig selv en anfægtelig akt. Kun når afgørelsen helt eller delvis tager klagen til følge, udgør den i givet fald i sig selv en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål.

Den varige bopæl er det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, dog således, at der ved bestemmelsen af den sædvanlige bopæl skal tages hensyn til samtlige faktiske forhold, der udgør denne. Begrebet bopæl, der ikke er baseret på en rent kvantitativ udmåling af den tid, som personen har tilbragt på det ene eller andet lands område, forudsætter imidlertid ud over at være afhængig af det fysiske ophold på et bestemt sted også en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse af normale sociale relationer.

Det følger heraf, at vurderingen af, om der er sket oprettelse eller flytning af den varige bopæl, er et faktisk spørgsmål, som der kan føres bevis for ved alle passende bevismidler. Det tilkommer den tjenestemand, som hævder at have krav på bosættelsespenge svarende til to måneders grundløn, at bevise, enten ved et uigendriveligt bevis, eller ved flere omstændigheder, som udgør en række samstemmende, utvetydige og ikke modstridende indicier, at hans familie er flyttet til tjenestestedet inden for et år efter hans fastansættelse.

Eftersom de bestemmelser, der giver ret til økonomiske ydelser, bør fortolkes indskrænkende, kan administrationen stille krav med hensyn til beviset for, at tjenestemandens familie er flyttet, og afvise at udbetale bosættelsespenge, såfremt den er i tvivl om, hvorvidt flytningen har rundet sted inden for den i vedtægten krævede frist.

(jf. præmis 81-83 og 104)

Henvisning til: Domstolen, 15. september 1994, sag C-452/93 P, Magdalena Fernandez mod Kommissionen, Sml. I, s. 4295, præmis 22; Retten, 24. april 2001, sag T-37/99, Miranda mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 87, og II, s. 413, præmis 32; Retten, 18. september 2003, sag T-221/02, Lebedef m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 211, og II, s. 1037, præmis 38.
Nøgleord



Nøgleord

1. Retspleje – forelæggelse for Retten på grundlag af en voldgiftsbestemmelse – Rettens kompetence til at påkende et modkrav – grundlag

[Art. 238 EF; Rettens procesreglement, art. 113; Rådets afgørelse 88/591, art. 3, stk. 1, litra c)]

2. Retspleje – forelæggelse for Retten på grundlag af en voldgiftsbestemmelse – anvendelse af national ret, der regulerer kontrakten – fortolkning af kontrakten i lyset af dens sammenhæng – kontrakt, som tildeler en fællesskabsstøtte som modydelse for modtagerens forpligtelser – misligholdelse

3. Retspleje – forelæggelse for Retten på grundlag af en voldgiftsbestemmelse – kontrakt om fællesskabstilskud til en forsknings- og udviklingsaktion – krav om tilbagebetaling af visse udgifter – Kommissionens modkrav om tilbagebetaling af det for meget udbetalte

(Art. 238 EF; Rådets afgørelse 94/763 og 94/802)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en retsregel, der tillægger borgerne rettigheder – institutionen har intet skøn – simpel overtrædelse af fællesskabsretten tilstrækkelig

(Art. 288, stk.. 2, EF)

2. Fællesskabsret – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser

Sammendrag

1. På området for Fællesskabets ansvar for skader forvoldt borgerne skal den adfærd, som gøres gældende mod institutionen, udgøre en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Det afgørende kriterium for, om en overtrædelse af fællesskabsretten er tilstrækkelig kvalificeret, er, om den pågældende fællesskabsinstitution åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser. Såfremt denne institution har et stærkt begrænset eller intet skøn, kan selve den omstændighed, at der er begået en overtrædelse af fællesskabsretten, være tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse.

(jf. præmis 87)

2. Retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er et af Fællesskabets grundprincipper, omfatter enhver borger, hos hvem Fællesskabets administration har givet anledning til begrundede forhåbninger ved at afgive præcise løfter. Sådanne løfter skal, uanset under hvilken form de er afgivet, være præcise, ubetingede og samstemmende og hidrøre fra pålidelige og troværdige kilder. Derimod kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter.

Det følger heraf, at en erhvervsdrivende ikke kan påberåbe sig et sådant princip ved at basere sig på mundtlige løfter, som Kommissionen nægter at have fremsat, og hvorom der ikke i sagens akter findes forhold, der gør det muligt at fastslå, at de er afgivet.

Den erhvervsdrivende kan heller ikke påberåbe sig dette princip, når der ikke foreligger nogen endelig aftale om indgåelse af kontrakt med Kommissionen, der har anmodet vedkommende om at fremlægge forskellige forslag til kontrakten, for så vidt som denne omstændighed indgår som en integrerende del af almindelige kontraktforhandlinger, og for så vidt som Kommissionen ikke har tilskyndet vedkommende erhvervsdrivende til at overskride de risici, der er forbundet med dennes virksomhed.

(jf. præmis 89, 92 og 100)
Ifølge artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er undersøgelsen i en sag vedrørende relative registreringshindringer begrænset til de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger. Heraf følger, at hvad angår en relativ registreringshindring kan retlige og faktiske omstændigheder, der er påberåbt for Retten, og som ikke tidligere er blevet gjort gældende ved instanserne inden for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), ikke påvirke lovligheden af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Harmoniseringskontoret.

Der foreligger for den portugisiske gennemsnitsforbruger en risiko for forveksling mellem figurtegnet, der gengiver en ølflaske, der har forskellige farver og indeholder ordbestanddelen »negra modelo«, og som er søgt registreret som EF-varemærke for »øl« henhørende under klasse 32 i Nice-arrangementet, og figurmærket Modelo, der tidligere er registreret i Portugal for »saft, øl, læskedrikke og ikke-alkoholdige drikke«, der henhører under den samme klasse, i det omfang den fonetiske og begrebsmæssige lighed mellem den dominerende bestanddel »modelo« af det ansøgte varemærke og det ældre varemærke opvejer det ansøgte varemærkes visuelle forskelle, der skyldes grafiske egenskaber, således at de nævnte forskelle ikke gør det muligt at afvise, at der er en risiko for forveksling. Den omstændighed, at de omtvistede tegn betegner varer af samme art, forstærker kun ligheden mellem mærkerne.

(jf. præmis 40, 43 og 46)
I øvrigt udelukker nødvendigheden af en ensartet fortolkning af fællesskabsforordningerne, at en bestemmelses ordlyd i tvivlstilfælde betragtes isoleret, idet det nævnte hensyn tværtimod kræver, at ordlyden fortolkes og anvendes på baggrund af versionerne på de andre officielle sprog.

I henhold til vedtægtens artikel 50 får tjenestemænd i lønklasserne A1 og A2, som efter ansættelsesmyndighedens afgørelse er fritaget fra deres stilling af tjenstlige grunde, en godtgørelse udregnet i henhold til de i vedtægtens bilag IV fastsatte betingelser. Stk. 3 i bilag IV's eneste artikel foreskriver, at der for at kunne bestemme den periode, i hvilken tjenestemanden modtager den i artikel 50 nævnte godtgørelse, skal anvendes en afhængig af tjenestemandens alder fastsat koefficient på den tid, han har været i tjenesten.

Henset til såvel fortolkningen af ordlyden »den tid, han har været i tjenesten« i den eneste artikel i vedtægtens bilag IV, som til formålet med den i vedtægtens artikel 50 fastsatte godtgørelse, og henset til forbindelsen mellem tjenesten i institutionerne og nævnte godtgørelse, bør der ved beregningen af den i vedtægtens artikel 50 fastsatte godtgørelse alene tages hensyn til tjenesteårene i institutionerne.

Formålet med godtgørelsen er nemlig at kompensere afgørelsen om fritagelse fra stillingen, som er overladt til ansættelsesmyndighedens skøn, og at sikre, at den tjenestemand, som har arbejdet i Fællesskabernes tjeneste, kan vende tilbage til arbejdet, ved i en fastsat periode at tildele ham en månedlig godtgørelse, der har til formål at beskytte hans økonomiske interesser. Eftersom denne fordel hænger nært sammen med tjenesten ved institutionerne som tjenestemand ved Fællesskaberne, bør nævnte godtgørelse være proportionel med varigheden af tjenestemandens karriere i Fællesskaberne.

Eftersom de bestemmelser, som giver ret til økonomiske ydelser, skal fortolkes indskrænkende, kan det, henset til den manglende henvisning i vedtægten til de tjenesteår, der lå forud for indtrædelsen i fællesskabsinstitutionernes tjeneste for så vidt angår anvendelsen af vedtægtens artikel 50, og henset til den i nævnte artikel fastsatte ordnings selvstændige karakter, endvidere ikke bestrides, at lovgivers ønske kun var at tage hensyn til tjenesteårene ved fællesskabsinstitutionerne med henblik på beregningen af størrelsen af den godtgørelse, der er fastsat i tilfælde af fritagelse fra stillingen af tjenstlige grunde.

(jf. præmis 30, 38, 40, 53 og 54)

Henvisning til: Retten, 18. september 2003, sag T-221/02, Lebedef m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 211, og II, s. 1037, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – artikel 13 i forordning nr. 1430/79 – begrebet »import- eller eksportafgifter« – beløb, der skal betales på grund af undladt eksport af C-sukker – udelukkelse – afslag på en anmodning om fritagelse – tilsidesættelse af artikel 13, af billighedsprincippet eller af retssikkerhedsprincippet eller af et påstået billighedsprincip – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1430/79, art. 1, 13 og 14; Rådets forordning nr. 1785/81, art. 26; Kommissionens forordning nr. 2670/81, art. 3)

Sammendrag

Der foreligger ikke en import- eller eksportafgift som omhandlet i artikel 13 og 14 i forordning nr. 1430/79 om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter, der hjemler mulighed for en sådan godtgørelse eller fritagelse i situationer, hvor der hverken foreligger åbenbare forsømmeligheder eller urigtigheder fra den pågældendes side, når beløbet søges opkrævet hos en sukkerproducent i medfør af artikel 26 i forordning nr. 1785/81 om den fælles markedsordning for sukker og i medfør af artikel 3 i forordning nr. 2670/81 om gennemførelsesbestemmelser for en produktion ud over kvoterne inden for sukkersektoren af den grund, at en vis mængde C-sukker ikke er blevet afsat uden for Fællesskabet. Det opkrævede beløb udgør nemlig hverken en told eller en afgift med tilsvarende virkning, eller en landbrugsafgift, jf. artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79. Beløbet kan, henset til dets formål og beregningsmetode, heller ikke betragtes som konverteret til en importafgift, idet beløbet, i modsætning til en importafgift, udgør en sanktion, der i første række har en afskrækkende karakter med det formål at sikre overholdelsen af forbuddet mod at afsætte C-sukker på det indre marked.

En beslutning fra Kommissionen, der indebærer afslag på ansøgningen om eftergivelse af beløbet i medfør af artikel 13 i forordning nr. 1430/79, krænker således ikke disse bestemmelser. En sådan beslutning krænker endvidere heller ikke lighedsprincippet eller retssikkerhedsprincippet eller et påstået billighedsprincip.

(jf. præmis 38, 44, 45, 47, 58, 61 og 62)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskaber – institutioner – ret til aktindsigt i dokumenter – forordning nr. 1049/2001 – undtagelser fra retten til aktindsigt i dokumenter – dokumenter hidrørende fra tredjemand og dokumenter hidrørende fra en medlemsstat – differentieret behandling af anmodninger om aktindsigt – medlemsstatens mulighed for at anmode institutionen om ikke at give aktindsigt i dokumenter – institutionens forpligtelse til ikke at give aktindsigt uden forudgående samtykke

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 4 og 5)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse, hvorved der nægtes aktindsigt i dokumenter hidrørende fra en medlemsstat, efter at denne har indgivet anmodning om, at der ikke gives aktindsigt

(Art. 253 EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 5)

Sammendrag

1. Artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter forpligter institutionerne til at rådføre sig med den tredjemand, der er ophavsmand til det dokument, med hensyn til hvilket der begæres aktindsigt, for at vurdere, om en undtagelse i henhold til nævnte artikel 4, stk. 1 og 2, finder anvendelse, medmindre det er indlysende, at dokumentet skal eller ikke skal udleveres. Høringen af den berørte tredjemand er således en betingelse, der som hovedregel skal være opfyldt, inden der foretages en vurdering af, om undtagelserne fra adgangen til aktindsigt i nævnte forordnings artikel 4, stk. 1 og 2, finder anvendelse i forhold til dokumenter fra en tredjemand.

Det fremgår derimod af samme forordnings artikel 4, stk. 5, som gentager erklæring nr. 35, der er knyttet som bilag til slutakten til Amsterdam-traktaten, for så vidt angår et dokument hidrørende fra en medlemsstat, som en institution er i besiddelse af, at medlemsstaten har mulighed for at anmode sidstnævnte om ikke at udlevere dette dokument, og institutionen er forpligtet til ikke at udlevere det uden dens forudgående samtykke. En anmodning, som en medlemsstat fremsætter i henhold til denne bestemmelse, udgør derfor et pålæg til institutionen om ikke at give aktindsigt i det pågældende dokument.

(jf. præmis 55, 57 og 58)

2. De begrænsninger, der ved artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1040/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter fastsættes for aktindsigt i dokumenter hidrørende fra en medlemsstat, og som en institution er i besiddelse af, berører ikke institutionens forpligtelse til at give en tilstrækkelig begrundelse for afvisningen af en anmodning om aktindsigt i dokumenter, med hensyn til hvilke medlemsstaten har fremsat begæring om, at der ikke gives aktindsigt. Det påhviler imidlertid ikke denne institution at angive grundene til, at medlemsstaten har fremsat en begæring om, at der ikke gives aktindsigt, når medlemsstaten ikke selv er forpligtet til at begrunde sin begæring.

(jf. præmis 59 og 72)
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

23. november 2004

Sag T-376/02

O

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedtægtens artikel 78 — invalidepension — invaliditetsudvalg — sammensætning — erhvervssygdom«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1595

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 14. januar 2002 om at tildele sagsøgeren en i henhold til artikel 78, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber fastsat invalidepension.

Udfald:

Kommissionens afgørelse af 14. januar 2002 om at tildele sagsøgeren invalidepension annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Formålet med bestemmelserne om invaliditetsudvalget er at overlade det til sagkyndige læger at træffe den endelige afgørelse om alle lægelige spørgsmål. Den retlige prøvelse kan ikke udvides til at omfatte de rent lægelige afgørelser, som må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Derimod kan der udøves domstolskontrol med lovligheden af udvalgenes nedsættelse og virksomhed samt med lovligheden af de udtalelser, som disse udvalg afgiver. Ud fra dette synspunkt er Retten kompetent til at efterprøve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret på, og om det fremgår, at der er en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og de konklusioner, som udvalget er nået frem til. (jf. præmis 29) Henvisning til: Domstolen, 10. december 1987. sag 277/84. Jänsch mod Kommissionen, Sml. s. 4923, præmis 15; Retten, 16. juni 2000, sag T-84/98, C mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 113, og II, s. 497, præmis 43.

Artikel 7 i vedtægtens bilag II sikrer, at tjenestemandens rettigheder og interesser i invaliditetsudvalget sikres ved tilstedeværelsen af en læge, som han har tillid til. Bestemmelsen foreskriver ligeledes, at en af lægerne i udvalget udpeges af den berørte institution. Til gengæld forhindrer hverken ordlyden eller hensigten med artikel 7 i vedtægtens bilag II, at enten institutionen eller tjenestemanden i givet fald ændrer valget af læge, navnlig når den læge, der oprindeligt blev udpeget, ikke står til rådighed. (jf. præmis 42) Henvisning til: Retten, 21. marts 1996, sag T-376/94, Otten mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 129, og II, s. 401, præmis 47.

I forbindelse med invaliditetsudvalgets arbejde påhviler det enhver af udvalgets medlemmer at udføre sit arbejde i overensstemmelse med sine fagetiske forpligtelser. Heraf følger, at spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende tjenestemand under de givne omstændigheder bør undersøges eller høres, henhører under det lægelige skøn, som er tillagt invaliditetsudvalgets medlemmer. (jf. præmis 44) Henvisning til: Retten, 3. juni 1997, sag T-196/95, H mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 133, og II, s. 403, præmis 8.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionalt varemærke – en hvid og gennemsigtig flakons form

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

Et tredimensionalt tegn, der udgøres af formen på en plasticflakon, som er vist stående på hovedet på sin prop, og som er sammensat af en gennemsigtig flaskedel og en hvid prop, som på for- og bagsiden har en V-profil, der går ud mod forkanten og forenes med flaskedelens sidelinjers kontur, og som er ansøgt registreret for »sæbe; blegemidler og andre midler til vask og rensning af tøj; præparater til rengøring og polering; duftskyllemiddel; kemiske midler til rengøring af porcelæn, sten, træ, glas, metal og plastic« og »beholdere af plastic til flydende, gelformede og pastøse midler«, som henhører under klasse 3 og 20 i Nice-arrangementet, mangler ikke særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, da sammensætningen af de nævnte bestanddele virkelig er specifik og ikke kan anses for ganske almindelig for alle de omhandlede varer, idet de således giver flakonen et særligt og usædvanligt udseende, der kan fastholde den berørte kundekreds’ opmærksomhed og gøre det muligt for denne – der er bevidst om de omhandlede varers emballageform – at adskille de varer, der er omhandlet i registreringsansøgningen, fra varer, der har en anden handelsmæssig oprindelse, hvilket i øvrigt bekræftes derved, at et tredimensionalt varemærke, hvis form er identisk, er blevet registreret i 11 af de 15 medlemsstater, som Fællesskabet bestod af på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen.

(jf. præmis 40, 47 og 48)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – klagesag – klage over en afgørelse fra Harmoniseringskontorets Indsigelsesafdeling – appelkammerets prøvelse – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 74)

Sammendrag

Det følger af den funktionelle kontinuitet mellem instanserne ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), at appelkammeret inden for anvendelsesområdet for artikel 74, stk.1, in fine, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, vedrørende relative registreringshindringer, er forpligtet til at støtte sin afgørelse på alle de faktiske og retlige elementer, som den berørte part har fremlagt, dels i sagen for den afdeling, der har truffet afgørelse i første instans, dels – med den ene undtagelse, der nævnes i samme bestemmelses stk. 2 vedrørende oplysninger, der er blevet påberåbt for sent – i klagesagen.

Den funktionelle kontinuitet mellem Harmoniseringskontorets forskellige instanser medfører således ikke, at en part, som i sagen for den afdeling, der har truffet afgørelse i første instans, ikke har fremlagt bestemte faktiske eller retlige oplysninger inden for den tidsfrist, der er fastlagt for denne afdeling, ikke i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 kan gøre disse gældende for appelkammeret. Den funktionelle kontinuitet medfører tværtimod, at en sådan part kan påberåbe sig disse oplysninger for appelkammeret under forbehold af, at forordningens artikel 74, stk. 2, bliver iagttaget for denne instans.

(jf. præmis 29)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – absolutte ugyldighedsgrunde – varemærker, som strider mod den offentlige orden eller sædelighed – bedømmelse alene på grundlag af en vurdering af selve varemærket i relation til de omhandlede varer og tjenesteydelser – omstændigheder vedrørende varemærkeindehaverens adfærd – ikke relevante

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra f)]

Sammendrag

For at bedømme, om et EF-varemærke er i strid med den offentlige orden eller sædelighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 1, litra f), i forordning nr. 40/94, hvilket i henhold til forordningens artikel 51, stk. 1, litra a), kan medføre, at varemærket erklæres ugyldigt, er det selve varemærket – dvs. tegnet i relation til varerne eller tjenesteydelserne, sådan som de fremgår ved registreringen af varemærket – der skal vurderes. Det følger således af en sammenholdelse af de forskellige litra i artikel 7, stk. 1, at de vedrører varemærkets egentlige egenskaber og ikke omstændigheder vedrørende varemærkeindehaverens adfærd.

Det følger heraf, at den omstændighed, at det er forbudt for indehaveren af et EF-varemærke at udbyde de tjenesteydelser, der er omfattet af varemærket, og reklamere for dem i en medlemsstat, imidlertid på ingen måde kan anses for at have forbindelse med dette varemærkes egentlige egenskaber i nævnte fortolknings forstand. Denne omstændighed kan følgelig ikke medføre, at selve varemærket kommer i strid med den offentlige orden eller sædelighed.

(jf. præmis 27-29)