Ved vurderingen af de anfægtede retsakters rækkevidde må der tages hensyn til baggrunden for dem.

De er således udtryk for en afgørende nyorientering med hensyn til den økonomiske og sociale politik i Fællesskabet og resultatet af langvarige overvejelser.

A. Som årsberetningerne om den økonomiske situation i Fællesskabet vidner om, har man siden 1980 oplevet en stramning af såvel Fællesskabets som medlemsstaternes økonomiske og sociale politik.

Det hedder således i beretningen for 1980:

»En mærkbar afdæmpning af inflationen er en hovedbetingelse for at forøge investeringstilbøjeligheden og styrke husholdningernes tillid, der igen er nødvendig for at forhindre en usikkerhedsbestemt stigning i opsparingskvoten og dermed i et fald i forbruget«, hvorfor beretningen indeholder følgende anbefaling:

»For fællesskabet under ét bør reallønnen... ikke stige fuldt ud i takt med produktivitetsudviklingen i de kommende år« (EFT L 375 af 31. 12. 1980, s. 21).

På samme måde hedder det i afsnittet om »hovedlinjerne for den økonomiske politik inden for Fællesskabet« i beretningen for 1981, at »[det er en forudsætning] i flere lande, at man accepterer stigninger i reallønnen, der for en periode ligger under væksten i produktiviteten, således at økonomien kan vende tilbage til forbedrede investerings- og vækstresultater« (EFT L 385 af 31. 12. 1981, s. 7).

Kommissionen har således slået til lyd for en politik, hvorved stigningen i de offentlige udgifter bremses. Denne opfattelse deles i vid udstrækning af medlemsstaterne, som fører den ud i livet på forskellig måde, således som det fremgår af de svar, Kommissionen, Rådet og Union Syndicale har givet på spørgsmålene fra Domstolen. Som anført af Kommissionen i dens »supplerende meddelelse« til Rådet af 6. maj 1981»om vilkårene for gennemførelse af den ekstraordinære og enkeltstående foranstaltning vedrørende tjenestemændenes vederlag« hviler denne helhedspolitik på følgende opfattelse:

»Et af de afgørende forhold i forbindelse med forværringen af den økonomiske og sociale situation i Fællesskabet... må antages at være, at der ikke i forhold til samfundsøkonomierne som helhed er sket en tilstrækkelig tilpasning af reallønnen til de økonomiske midler, der er til rådighed.« (dok. COM(81)235 final, s. 1) ( 1 )

Dette er baggrunden for, at det i forordningen hedder, at størrelsen af det ekstraordinære fradrag skal ansættes

»på grundlag af økonomiske oplysninger vedrørende den gennemsnitlige afstand mellem udviklingen i reallønnen pro persona konstateret i medlemsstaterne og udviklingen i:

— den samlede produktivitet...,

— den produktivitet, der kan fordeles...,

— produktiviteten pr. erhvervsaktiv...«

(første betragtning til forordningen)».

Det er på baggrund af denne nyorientering og for at føre denne ud i livet, at den samrådsprocedure, der har ført til vedtagelsen af såvel den anfægtede afgørelse som den anfægtede forordning, er blevet gennemført.

B. Jeg vil ikke gå i enkeltheder med hensyn til forløbet af denne procedure. Det er tilstrækkeligt at nævne, at den blev iværksat, fordi man ønskede at afhjælpe de mangler, der henset til forværringen af den økonomiske og sociale situation var ved metoden fra 1976.

Allerede den 31. januar 1981 blev der ved en »rundbordskonference« mellem repræsentanter for Kommissionen og de repræsentative faglige organisationer opnået enighed om en række foranstaltninger i form af en helhedsløsning, der navnlig hviler på to grundsynspunkter, nemlig at parallellitetsprincippet bør fastholdes, og at tjenestemændene må vise en vilje til gennem størrelsen af deres vederlag at yde et frivilligt bidrag i forbindelse med løsningen af de særlige problemer, den økonomiske og sociale situation rejser.

Disse to grundsynspunkter gik som en rød tråd gennem de samråd, der i løbet af 1981 blev gennemført mellem Fællesskabets institutioner og de faglige organisationer. Man genfinder dem navnlig i Rådets resolution af 23. juni 1981, der var en reaktion på de første forslag fra Kommissionen, og i Kommissionens beretning om samrådet af 4. december 1981. Her anføres det, at flertallet af de faglige organisationer var enige i de udkast, der efter den foreskrevne høring af andre institutioner, dvs. Europa-Parlamentet og Domstolen, dannede grundlag for vedtagelsen af de anfægtede foranstaltninger.

Dette er i det væsentlige den økonomiske og sociale baggrund for og indholdet af den beslutningsproces, der førte til vedtagelsen af de anfægtede foranstaltninger. Disse baggrundsoplysninger vil kunne være til nytte ved vurderingen af foranstaltningernes lovlighed.