ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

I 96. betragtning til den anfægtede forordning fremhævede Kommissionen, at undersøgelsen ikke påviste nogen omladningspraksis af produkter fra Kina via Pakistan, og i 98. og 99. betragtning til den nævnte forordning gennemgik Kommissionen de i præmis 13-15 ovenfor nævnte uregelmæssigheder, som den havde identificeret under den samme undersøgelse. I 100. og 101. betragtning til den anfægtede forordning behandlede Kommissionen derefter spørgsmålet om »formular A«-oprindelsescertifikaternes bevisværdi og den andel af råvarer fra Kina, der blev anvendt til produktionen af cykeldele i Sri Lanka. Disse betragtninger er affattet således: »(100) Efter fremlæggelsen af oplysninger anfægtede [sagsøgeren] Kommissionens vurdering af, at de indsendte formular A/oprindelsescertifikater for cykeldele indkøbt fra Sri Lanka ikke kunne betragtes som tilstrækkelige til at påvise cykeldelenes oprindelse. [Sagsøgeren] påstod, at udgiftsopgørelserne blev udarbejdet af [et] statsautoriseret revisorselskab, og at importørerne skulle kunne stole på den formular A/oprindelsescertifikater, der er udstedt af det srilankanske handelsministerium. [Sagsøgeren] bekræftede, at udgiftsopgørelserne ikke var understøttet af faktiske produktionsomkostninger til dele, men blot et skøn over fremtidige omkostninger for omtrent et år. [Sagsøgeren] påstod desuden, at grundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), ikke er en regel om oprindelse og derfor ikke kan anvendes til at vurdere oprindelsen af de cykeldele, der indkøbtes fra Sri Lanka. 101 Som det fremgår af [98.] betragtning […], blev formular A/oprindelsescertifikaterne ikke betragtet som tilstrækkeligt bevis for oprindelsen af de cykeldele, der indkøbtes fra Sri Lanka, da de ikke blev udstedt på grundlag af faktiske produktionsomkostninger, men på et skøn over produktionsomkostninger i fremtiden, hvilket ikke er en garanti for, at cykeldelene faktisk blev fremstillet i overensstemmelse med de skønnede omkostninger. Det skal desuden gøres klart, at Kommissionen ikke anfægter den generelle metode til udstedelse af formular A/oprindelsescertifikater i Sri Lanka, som ligger uden for anvendelsesområdet for denne undersøgelse, men kun undersøger, om betingelserne i grundforordningens artikel 13, stk. 2, er opfyldt i denne sag. Under disse omstændigheder, og idet grundforordningens artikel 13, stk. 2 litra b), ganske rigtigt ikke er en regel om oprindelse, var Kommissionen berettiget til at konkludere, at disse dele for over 60% var blevet fremstillet af råmaterialer fra Kina, og at værditilvæksten var under 25% af produktionsomkostningerne, og det kunne under disse omstændigheder konkluderes, at disse dele kom fra Kina. Alle ovennævnte påstande blev derfor afvist.«
124

Sagsøgeren har til støtte for det tredje anbringende anført, at Rådet har anlagt en åbenbart urigtig bedømmelse af udviklingen af den demokratiske proces i Tunesien og af behovet for restriktive foranstaltninger over for de tunesiske statsborgere, der er ansvarlige for uretmæssig tilegnelse af den tunesiske stats midler. For det første vidner en række begivenheder af retslig, forfatnings- og valgmæssig art siden den 31. januar 2011 ifølge sagsøgeren om, at den demokratiske overgangsproces i Tunesien er afsluttet. Rådet har dog ved at opretholde de omtvistede restriktive foranstaltninger på baggrund af »situationen i Tunesien«, i henhold til ordlyden af afgørelse 2011/72, ikke foretaget en korrekt bedømmelse af arten af denne udvikling eller i det mindste ikke taget den i betragtning. For det andet har sagsøgeren anført, at hvis det antages, at Rådet var af den opfattelse, at overgangen til demokrati var blevet gennemført i Tunesien, kunne det ikke længere basere sig på et formål om at beskytte demokratiseringsprocessen for at begrunde opretholdelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger. Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at Rådet ved at undlade at anføre grundene til, at de omtvistede restriktive foranstaltninger blev opretholdt til trods for udviklingen af den demokratiske proces i Tunesien, gav afgørelse 2015/157 en mangelfuld begrundelse.
27

Til gengæld følger det af angivelsen »hvis og i det omfang der i henhold til medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn […]«, at de to øvrige betingelser, der fremgår af artikel 8, stk. 4, litra a) og b), i forordning nr. 207/2009, er betingelser, der er fastlagt ved forordningen, som til forskel fra de forrige betingelser skal vurderes i henhold til kriterier fastlagt i den lovgivning, der regulerer det påberåbte tegn. Denne henvisning til den lovgivning, der regulerer det påberåbte tegn, er fuldt ud berettiget, idet forordning nr. 207/2009 anerkender, at tegn, der ikke er omfattet af EF-varemærkeordningen, kan påberåbes over for et EF-varemærke. Det er derfor kun den lovgivning, der gælder for det påberåbte tegn, der giver mulighed for at fastslå, om tegnet er ældre end EU-varemærket, og om det kan berettige et forbud mod brugen af et nyere varemærke (dom af 24.3.2009, GENERAL OPTICA, T-318/06 – T-321/06, EU:T:2009:77, præmis 34). På dette grundlag bør den, der begærer ugyldighed, godtgøre, at det omhandlede tegn er omfattet af anvendelsesområdet for den påberåbte medlemsstats lovgivning, og at denne lovgivning gør det muligt at forbyde brugen af et yngre varemærke (jf. i denne retning dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar, C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 190, og af 10.2.2015, Infocit mod KHIM – DIN (DINKOOL), T-85/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:82, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
16

Det skal på dette tidspunkt bemærkes, at sagsøgeren både for indsigelsesafdelingen og for appelkammeret havde ansøgt om, at sagen blev suspenderet i afventning af den afgørelse, der skulle træffes af Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (handelsret nr. 1 i Alicante). Der var for denne retsinstans i dens egenskab af EU-varemærkedomstol blevet fremsat et modkrav med påstand om, at de ældre EU-ordmærker TORO, der er registreret til fordel for intervenienten under nummer 2844264 og 1722362, blev erklæret ugyldige. Dette modkrav var blevet fremsat af sagsøgeren, efter at intervenienten havde anlagt sag med påstand om, at det spanske ordmærke BADTORO, der er registreret under nummer 2782026, og som omfatter varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 25 og 35, blev erklæret ugyldigt.
81

Endelig skal institutionen, når den har bevist, at den administrative byrde, der er forbundet med den konkrete og individuelle undersøgelse af de ønskede dokumenter, er urimelig, forsøge at nå frem til en løsning med den, der har fremsat anmodningen, med henblik på dels at få kendskab til – eller anmode den pågældende om at præcisere – dennes interesse i erhvervelsen af de omhandlede dokumenter, dels konkret at bedømme de muligheder, institutionen har for at træffe en mindre omfattende foranstaltning end en konkret og individuel undersøgelse af dokumenterne. Eftersom retten til aktindsigt i dokumenter er hovedreglen, er institutionen forpligtet til i denne sammenhæng at prioritere den løsning, der – uden at gå ud over grænserne for, hvad der med rimelighed kan forlanges – er den mest fordelagtige i forhold til retten til aktindsigt for den, der har fremsat begæringen (dom af 13.4.2005, Verein für Konsumenteninformation mod Kommissionen, T-2/03, EU:T:2005:125, præmis 114).
9

Hvad angår første klagepunkt fremhævede klagenævnet for det første, at ECB ved en afgørelse af 1. september 2014 havde fastslået, at Crédit mutuel-koncernen var en stor koncern, der var underlagt tilsyn, og ECB anførte ved denne lejlighed, at sagsøgeren var en enhed, der var medlem af denne koncern, og at CNCM udgjorde det højeste konsolideringsniveau. For det andet bemærkede klagenævnet, at begrebet centralt organ i artikel 2, stk. 21, litra c), i Den Europæiske Centralbanks forordning (EU) nr. 468/2014 om fastlæggelse af en ramme for samarbejde inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme mellem Den Europæiske Centralbank og de kompetente nationale myndigheder og med de udpegede nationale myndigheder (SSM-rammeforordningen) (EUT 2014, L 141, s. 1, herefter »SSM-rammeforordningen«) og artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1, berigtiget i EUT 2013, L 208, s. 68 og EUT 2013, L 321, s. 6) ikke var fastlagt i EU-retten, og at det ikke var et krav, at det pågældende centrale organ var et kreditinstitut, idet klagenævnet til støtte for denne fortolkning henviste til retningslinjerne fra Det Europæiske Banktilsynsudvalg (CEBS) af 18. november 2010 (herefter »CEBS-retningslinjerne«) samt grundforordningens artikel 4, stk. 1, litra g). For det tredje bemærkede klagenævnet, at det ikke var nødvendigt, at ECB var i besiddelse af alle beføjelserne til at gennemføre tilsyn med en koncerns moderselskab eller pålægge det sanktioner, for at den kunne gennemføre tilsyn på et konsolideret grundlag. For det fjerde fremhævede klagenævnet, at Crédit mutuel-koncernen, inden denne kompetence blev overdraget til ECB, var underlagt et tilsyn på et konsolideret grundlag fra den kompetente franske myndighed, nemlig autorité de contrôle prudentiel et de résolution (ACPR), gennem CNCM.
29

Det følger af fast retspraksis, at konstateringen af en EU-retsakts ulovlighed f.eks. i forbindelse med et annullationsøgsmål, hvor beklagelig den end måtte være, ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at Unionen som følge af en af dens institutioners retsstridige adfærd af denne grund automatisk ifalder ansvar uden for kontraktforhold. For at godtage, at denne betingelse er opfyldt, er det således i retspraksis et krav, at sagsøgeren for det første godtgør, at den pågældende institution har begået, ikke blot et almindeligt retsstridigt forhold, men en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder (jf. dom af 4.7.2000, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, C-352/98 P, EU:C:2000:361, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis). Endvidere påhviler det desuden sagsøgeren at bevise, at de to andre betingelser for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt, nemlig at der foreligger en reel skade, og at der er en direkte årsagsforbindelse mellem denne skade og den ulovlighed, som det drejer sig om.
52

Heraf følger, at sagsøgerens eneste anbringende skal tages til følge, og at den anfægtede afgørelse skal annulleres. Hvad i øvrigt angår sagsøgerens påstand om, at ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke for varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 9 og 41, afslås, skal der henvises til, at den beføjelse til at omgøre en afgørelse, som er tillagt Retten i medfør af artikel 65, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001), ikke bevirker, at Retten tillægges en beføjelse til at foretage en bedømmelse af et forhold, som det pågældende kammer endnu ikke har taget stilling til. Udøvelsen af beføjelsen til at omgøre en afgørelse bør således principielt begrænses til tilfælde, hvor Retten efter at have prøvet appelkammerets vurdering er i stand til på baggrund af de fastslåede faktiske og retlige omstændigheder at fastlægge den afgørelse, som appelkammeret var forpligtet til at træffe (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 72). Det bemærkes herved, at appelkammeret udelukkende støttede den anfægtede afgørelse på den omstændighed, at sagsøgeren ikke havde bevist, at han var eneindehaver af det ældre varemærke, uden at undersøge, om det ikke var tilstrækkeligt, at han var medindehaver af dette varemærke. Under disse omstændigheder tilkommer det ikke Retten i det foreliggende tilfælde at behandle argumentationen vedrørende sagsøgerens erhvervelse af rettigheder til det ældre ikke-registrerede varemærke. Sagsøgerens påstand om omgørelse af den anfægtede afgørelse på grundlag af denne argumentation skal derfor afvises.
16

Ved to afgørelser af 9. oktober 2013 erklærede annullationsafdelingen det første og det andet anfægtede varemærke ugyldige (herefter samlet »de anfægtede varemærker«), idet den fandt, at den grafiske gengivelse af disse udgjorde »en enkel sammenstilling af to eller flere farver, der er angivet abstrakt og uden kontur«, som omhandlet i dom af 24. juni 2004, Heidelberger Bauchemie (C-49/02, EU:C:2004:384, præmis 34), idet den ikke bestod af præcise og faste tegn som krævet efter artikel 4 i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 4 i forordning 2017/1001), og idet den muliggjorde mange forskellige kombinationer, der ikke gjorde det muligt for forbrugeren at opfatte og bevare en bestemt kombination i erindringen, som denne kunne bruge for med vished at gentage en købsoplevelse. Den grafiske gengivelse gjorde det heller ikke muligt for de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende at kende rækkevidden af de beskyttede rettigheder, som indehaveren af de anfægtede varemærker var omfattet af. Således gjorde den grafiske gengivelse af de anfægtede varemærker sammen med beskrivelsen (i de to varianter, der er anført ovenfor i præmis 3 og 13) det ikke muligt at bestemme farvernes specifikke opstilling, som kunne definere en særlig kombination af farverne i lige dele og dermed genstanden for den beskyttelse, som de anfægtede varemærker gav, hvorfor de ikke var i overensstemmelse med artikel 4 i forordning nr. 207/2009. Selv om en sådan beskrivelse nemlig ikke skal beskrive måden, hvorpå et varemærke vil blive anvendt eller påført de forskellige varer, har den efter denne bestemmelse til formål at definere den præcise genstand for den beskyttelse, der ydes med registreringen af varemærket. Annullationsafdelingen præciserede desuden, at selv om det er korrekt, at regel 3, stk. 3, i forordning nr. 2868/95 ikke stiller krav om, at der fremlægges en beskrivelse af en grafisk gengivelse, udelukker denne bestemmelse dog ikke muligheden for, at et varemærke udelukkes fra registrering eller erklæres ugyldigt, når en beskrivelse findes nødvendig for at sikre overensstemmelsen af en varemærkeregistrering med artikel 4 i forordning nr. 207/2009. Endelig bemærkede annullationsafdelingen, at EUIPO ikke er bundet af sine tidligere afgørelser, men af legalitetsprincippet, og den anførte i konklusionen, at den under hensyn til, at ugyldighedsbegæringen blev taget fuldt ud til følge i henhold til artikel 7, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, ikke ville foretage nogen undersøgelse af de øvrige ugyldighedsgrunde, der var blevet påberåbt af intervenienten.
21

Ifølge EF-Sortsmyndigheden var den ansøgte sort klart selvstændig i forhold til de andre almindeligt kendte sukkerroesorter og dette på grund af flere kendetegn. I denne henseende bemærkede EF-Sortsmyndigheden for det første, at den komparative oversigt over selvstændighed den 14. maj 2013 bekræftede konklusionen om, at sorten M 02205 er selvstændig i forhold til referencesorten KW 043 på grund af fire andre kendetegn. Dernæst gjorde EF-Sortsmyndigheden gældende, at den omstændighed, at kendetegnet »kim« oprindeligt var blevet nævnt i den komparative oversigt over selvstændighed til trods for, at det var irrelevant for grundlaget for den ansøgte sorts selvstændighed, om end den var beklagelig, ikke havde haft nogen indvirkning på den endelige konklusion. Det er så meget desto mere tilfældet, idet den komparative oversigt over selvstændighed frivilligt blev fremlagt af prøvningsmyndighederne alene til orientering. Endelig præciserede EF-Sortsmyndigheden, at på tidspunktet, hvor den opdagede, at kendetegnet »kim« ikke udgjorde et relevant kendetegn, som burde nævnes i rapporten, anmodede den ikke prøvningsmyndigheden om »yderligere« eller »nye« kendetegn, således som sagsøgeren har hævdet, men om at udvælge et andet kendetegn, som var blevet observeret under de sammenlignelige prøvedyrkninger, og som på en relevant måde kunne illustrere den ansøgte sorts selvstændighed.
48

Det forhold, at sagsøgerne i stævningen ikke har gjort gældende, at der forelå en sådan forskelsbehandling, har en særlig betydning i det foreliggende tilfælde. Den anfægtede afgørelse kan nemlig ikke isoleres fra sin kontekst. Det fremgår navnlig af sagen, at sagsøgerne ved indgivelsen af stævningen var i besiddelse af e-mailen fra pressetjenesten, hvorved Parlamentet afslog at stille det nødvendige udstyr til Udo Voigts rådighed ved hans pressekonference, der ligeledes skulle finde sted den 16. juni 2015. Dette afslag hviler imidlertid på to grunde. For det første nævnes i e-mailen fra pressetjenesten de adgangsbegrænsninger, som institutionen havde fastsat, dels for russiske diplomater, dels for russiske politikere, dvs. nærmere bestemt medlemmerne fra Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (statsdumaen i Den Russiske Føderations føderale forsamling) og fra Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Den Russiske Føderations forbundsråd), således som dette fremgår af Parlamentets svar på foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er omhandlet i præmis 14 ovenfor. For det andet nævnes i samme e-mail risikoen for, at Andrei Petrovs og Fedor Biryukovs tilstedeværelse ville forstyrre institutionens aktiviteter. Den anfægtede afgørelse havde endvidere til formål at forbyde sagsøgerne at få adgang til Parlamentets bygninger, en politisk instans, for, efter en invitation fra et parlamentsmedlem, at deltage i et møde om et politisk tema, nemlig det »europæiske samarbejde«. Derudover har de to første sagsøgere vigtige ansvarsområder inden for det russiske politiske parti Rodina, og Alexander Sotnichenko præsenteres som universitetsprofessor i internationale forhold. Det omhandlede møde skulle desuden være en fortsættelse af et politisk forum, nemlig »Russisk Nationalt Forum«, som de tre sagsøgere havde deltaget i, og som Parlamentet kort forinden havde kritiseret i beslutningen af 10. juni 2015. Endelig bekræftede sagsøgerne i retsmødet, at begivenhederne af 16. juni 2015, til hvilke de havde været inviteret, havde til formål at gøre det muligt for dem at give udtryk for deres politiske anskuelse om det »europæiske samarbejde« for dels at kaste et andet lys på forummet benævnt »Russisk Nationalt Forum« end beslutningen af 10. juni 2015, dels at fortsætte det arbejde, der allerede var påbegyndt dér. Under disse omstændigheder skulle en politisk velbevandret og almindeligt omhyggelig sagsøger have været opmærksom på den politiske kontekst i forbindelse med den anfægtede afgørelse.
89

Det forhold, at sagsøgeren i stævningen ikke har gjort gældende, at der forelå en sådan forskelsbehandling, har en særlig betydning i det foreliggende tilfælde. Afslaget på at lade de russiske gæster få adgang til Parlamentet kan nemlig ikke isoleres fra sin kontekst. Det fremgår navnlig af sagen, at sagsøgeren ved indgivelsen af stævningen var i besiddelse af e-mailen fra pressetjenesten, hvorved Parlamentet afslog at stille det nødvendige udstyr til hans rådighed ved hans pressekonference, der ligeledes skulle finde sted den 16. juni 2015. Dette afslag hviler imidlertid på to grunde. For det første nævnes i e-mailen fra pressetjenesten de adgangsbegrænsninger, som institutionen havde fastsat, dels for russiske diplomater, dels for russiske politikere, dvs. nærmere bestemt medlemmerne fra Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (statsdumaen i Den Russiske Føderations føderale forsamling) og fra Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Den Russiske Føderations forbundsråd), således som dette fremgår af Parlamentets svar på foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er omhandlet i præmis 13 ovenfor. For det andet nævnes i samme e-mail risikoen for, at Andrei Petrovs og Fedor Biryukovs tilstedeværelse ville forstyrre institutionens aktiviteter. Det omtvistede afslag havde endvidere til formål at forbyde de russiske gæster at få adgang til Parlamentets bygninger, en politisk instans, for, efter en invitation fra sagsøgeren, der handlede i sin egenskab af parlamentsmedlem, at deltage i et møde om et politisk tema, nemlig det »europæiske samarbejde«. Andrei Petrov og Fedor Biryukov har vigtige ansvarsområder inden for det russiske politiske parti Rodina, og Alexander Sotnichenko præsenteres som universitetsprofessor i internationale forhold. Det omhandlede møde skulle desuden være en fortsættelse af et politisk forum, nemlig »Russisk Nationalt Forum«, som de tre ovennævnte personer havde deltaget i, og som Parlamentet kort forinden havde kritiseret i beslutningen af 10. juni 2015. Endelig bekræftede sagsøgeren i retsmødet, at begivenhederne af 16. juni 2015, til hvilke han havde inviteret de berørte, havde til formål at gøre det muligt for dem at give udtryk for deres politiske anskuelse om det »europæiske samarbejde« for dels at kaste et andet lys på forummet benævnt »Russisk Nationalt Forum« end beslutningen af 10. juni 2015, dels at fortsætte det arbejde, der allerede var påbegyndt dér. Under disse omstændigheder skulle en politisk velbevandret og almindeligt omhyggelig sagsøger have været opmærksom på den politiske kontekst for det omtvistede afslag på adgang.
90

For så vidt angår omfanget af den således fastslåede ulovlighed skal det bemærkes, at selv om den omhandlede støtte faktisk består af to finansieringsformer, dvs. investeringsstøtte og driftsstøtte, har Kommissionen analyseret disse forskellige finansieringsformer under ét med henblik på bl.a. at opretholde kvalificeringen som statsstøtte. Kommissionen har navnlig i 191. betragtning til den anfægtede afgørelse konkluderet, at den anser »de kapitaltilførsler, der er ydet til [selskabet PLGK], for at udgøre statsstøtte«. For at nå frem til denne konklusion anvendte Kommissionen bl.a. det markedsøkonomiske investorprincip uden at sondre mellem de forskellige former for investering. Denne samlede analyse afspejler sig endvidere i den anfægtede afgørelses konklusion, idet Kommissionen i afgørelsens artikel 2, stk. 1, har fastslået, at »[k]apitaltilførslerne til [selskabet PLGK] mellem den 28. august 2007 og den 17. juni 2013 udgør statsstøtte, der er ulovligt iværksat af [Republikken] Polen«. Disse kapitaltilførsler, som er foretaget mellem den 28. august 2007 og den 17. juni 2013, er opregnet i en tabel i 57. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvor Kommissionen ikke sondrer mellem beløb, der er tilkendt som henholdsvis driftsstøtte og investeringsstøtte. Endvidere er det i den anfægtede afgørelses artikel 3, stk. 1, fastsat, at »[Republikken] Polen skal tilbagesøge den i artikel 2, stk. 1, omtalte støtte fra støttemodtageren«, hvor der heller ikke sondres mellem finansiering forbundet med henholdsvis investering og drift. Endelig var analysen af investeringsstøttes forenelighed med det indre marked og analysen af driftsstøttes forenelighed med samme marked nært forbundne, hvilket Kommissionen har bekræftet i sit svar på foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse. Under disse omstændigheder kan den anfægtede afgørelses konklusion ikke fortolkes således, at den omhandler investeringsstøtte og driftsstøtte som særskilte støtteformer. Med hensyn til det argument, som Kommissionen har fremført under retsmødet, og hvorefter en annullation af den anfægtede afgørelses artikel 2-5 i deres helhed ville gå videre end rækkevidden af det anbringende, som sagsøgerne har fremsat, som alene angik driftsstøtte, skal det blot bemærkes, for det første, at sagsøgerne har nedlagt påstand om annullation af disse artikler, for det andet, at det pågældende anbringende er et ordre public-anbringende, og for det tredje, at Kommissionens argument ikke kan rejse tvivl om den omstændighed, at den anfægtede afgørelses artikel 2-5 omhandler investeringsstøtte og driftsstøtte som en helhed.