FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. SZPUNAR

fremsat den 6. april 2017 ( 1 )

Sag C-133/16

Christian Ferenschild

mod

JPC Motor SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons, Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 1999/44/EF – brugte varer – forbrugerens rettigheder i tilfælde af varens manglende overensstemmelse med aftalen – periode for ansvar for varens manglende overensstemmelse med aftalen – reklamationsfrister«

I. Indledning

1. Med sin præjudicielle forelæggelse ønsker Cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons, Belgien) oplyst, om den regel, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44 ( 2 ), hvorefter reklamationsfristen ( 3 ) for krav som følge af varens manglende overensstemmelse med aftalen ikke kan udløbe, før der er gået to år fra leveringstidspunktet, ligeledes gælder for salg af brugte varer til forbrugere.

2. En besvarelse af det præjudicielle spørgsmål forelagt af den nationale ret vil give mulighed for at afklare, om og hvor langt beskyttelsen af en forbruger, der køber brugte varer, rækker. Udløbet af den reklamationsfrist, som forelæggelsesafgørelsen henviser til, kan således føre til, at rettigheden ophører, eller at der ikke er mulighed for at gøre den gældende. Hvis forbrugeren har en rettighed og ikke har mulighed for at gøre den gældende, kan dette vise sig at være en større byrde for ham end ikke at have nogen rettighed overhovedet ( 4 ).

II. Relevante retsregler

A. EU-retten

3. 16. og 17. betragtning til direktiv 1999/44 har følgende ordlyd: »(16) Brugte varer er som følge af deres natur generelt umulige at omlevere; forbrugerens ret til omlevering gælder derfor generelt ikke for disse varer; medlemsstaterne kan, når det drejer sig om sådanne varer, give parterne mulighed for at aftale en kortere ansvarsperiode; (17) Der bør fastsættes en frist, inden for hvilken sælgeren er ansvarlig over for forbrugeren for manglende overensstemmelse med aftalen, som er til stede ved leveringen af varen; medlemsstaterne kan også fastsætte en frist, inden for hvilken forbrugerne kan udøve deres rettigheder; reklamationsfristen må dog ikke udløbe inden for en periode af to år fra varens levering; hvis reklamationsfristen efter national lovgivning ikke begynder at løbe fra leveringen af varen, må fristernes samlede varighed i henhold til national lovgivning ikke være kortere end to år fra leveringstidspunktet.«

4. Direktivets artikel 2 med overskriften »Overensstemmelse med aftalen« bestemmer i stk. 1: »Sælgeren har pligt til at levere forbrugeren varer, der er i overensstemmelse med købsaftalen.«

5. I artikel 3 i direktiv 1999/44, som har overskriften »Forbrugerens rettigheder«, fastsætter stk. 1 og 2 konsekvenserne af manglende overholdelse således: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. 2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen, eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6.«

6. I direktivets artikel 5, som har overskriften »Frister«, fastsætter stk. 1 derimod følgende: »Sælgeren er ansvarlig i medfør af artikel 3, når den manglende overensstemmelse viser sig senest to år efter leveringen af varen. Hvis de i artikel 3, stk. 2, nævnte rettigheder ifølge national lovgivning er underkastet en reklamationsfrist, må denne ikke udløbe inden for en periode af to år fra varens levering.«

7. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 1999/44 har følgende ordlyd: »Aftaler og aftalevilkår, som er indgået med sælgeren, før denne er blevet gjort bekendt med en manglende overensstemmelse, og som direkte eller indirekte ophæver eller begrænser de rettigheder, der følger af dette direktiv, er i henhold til national lovgivning ikke bindende for forbrugeren. Medlemsstaterne kan, når det drejer sig om brugte varer, fastsætte, at sælgeren og forbrugeren kan vedtage aftalevilkår, ifølge hvilke manglende overensstemmelse kan påberåbes over for sælgeren inden for en kortere frist end fastsat i artikel 5, stk. 1. Denne kortere frist må ikke være mindre end et år.«

B. Belgisk ret

8. Artikel 1649c i code civil (den belgiske borgerlige lovbog), der blev indført i belgisk ret ved lov af 1. september 2004 ( 5 ), gennemfører artikel 3 stk. 1, artikel 5, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 1999/44. Denne bestemmelse foreskriver: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for enhver manglende overensstemmelse, der foreligger ved varens levering, og som viser sig senest to år efter denne dato. […] Som en undtagelse fra første afsnit kan sælgeren og forbrugeren i forbindelse med brugte varer aftale en kortere frist end to år, blot må den ikke være kortere end et år. […] 3. Forbrugerens reklamationsfrist udløber et år efter den dato, hvor denne har konstateret en manglende overensstemmelse, idet denne frist dog ikke kan udløbe inden udløbet af den i stk. 1 omhandlede frist på to år.«

III. Retsforhandlingerne i hovedsagen

9. Den 21. september 2010 købte Christian Ferenschild en brugt bil af mærket Volvo fra JPC Motor SA (herefter »JPC«) til en pris af 14000 EUR.

10. Den 22. september 2010 fik Christian Ferenschild afslag på registrering af køretøjet, da det i Schengen-informationssystemet stod opført som en bil, der tidligere var blevet stjålet.

11. Efterfølgende viste det sig, at den bil, som Christian Ferenschild havde købt, aldrig havde været stjålet. I 2007 var køretøjets dokumenter imidlertid blevet stjålet med henblik på at »legalisere« den ulovlige oprindelse af en tilsvarende bil fra Italien.

12. Den 7. januar 2011 kunne Christian Ferenschilds køretøj blive registreret.

13. Den 12. marts 2012 anlagde Christian Ferenschild sag ved tribunal de commerce de Mons (handelsretten i Mons, Belgien) mod JPC med påstand om betaling af et beløb på 5499,83 EUR, heraf 2000,00 EUR for tab som følge af betaling af overpris for køretøjet, 2999,83 EUR for leje af en lånebil i perioden fra den 21. september 2010 til den 14. januar 2011 og 500 EUR for afholdte administrative gebyrer og andre udgifter.

14. Tribunal de commerce de Mons (handelsretten i Mons) frifandt JPC i det hele.

15. Efter appel indbragt af Christian Ferenschild fastslog Cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons) køretøjets manglende overensstemmelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i bestemmelserne i den belgiske borgerlige lovbog, som udgør gennemførelse af direktiv 1999/44. Den forelæggende ret var imidlertid af den opfattelse, at denne manglende overensstemmelse var blevet afhjulpet ved køretøjets registrering. Samtidig fastslog retten af egen drift, at den mundtlige forhandling skulle genåbnes med henblik på at lade parterne få mulighed for at udtale sig om forældelsen og skadens omfang.

16. Den forelæggende ret rejste i forelæggelsesafgørelsen tvivl om forældelsen af krav som følge af manglende overensstemmelse af det køretøj, som Christian Ferenschild havde købt.

17. I henhold til den forelæggende ret havde Christian Ferenschild hentet køretøjet den 21. september 2010, konstateret fejlen den 22. september 2010 og først anlagt sagen den 12. marts 2012.

18. I henhold til belgisk ret skal søgsmål anlagt af forbrugere vedrørende manglende overensstemmelse i princippet anlægges inden et år fra det tidspunkt, hvor varens manglende overensstemmelse med aftalen konstateres (artikel 1649c, stk. 3, i den belgiske borgerlige lovbog).

19. Da sagen blev anlagt den 12. marts 2012, næsten 17 måneder efter den manglende overensstemmelse blev konstateret, skal den af Christian Ferenschild anlagte sag betragtes som forældet ( 6 ).

20. Artikel 1649c, stk. 3, i den belgiske borgerlige lovbog, som er gengivet ovenfor, bestemmer, in extenso, at forbrugernes krav affødt af manglende overensstemmelse udløber et år efter den dato, hvor forbrugeren konstaterede den, dog ikke før udløbet af den toårige periode, der er nævnt i samme lovbogs artikel 1649c, stk. 1.

21. Dette kan føre til den konklusion, at den sag, der blev anlagt den 12. marts 2012 endnu ikke var forældet. Den toårige periode regnet fra leveringstidspunktet var endnu ikke udløbet på dette tidspunkt.

22. Ved gennemførelsen af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 fastslog den belgiske lovgiver i artikel 1649c, stk. 1, tredje afsnit, i den belgiske borgerlige lovbog, at parterne i en købsaftale vedrørende brugte varer kan forhandle en kortere periode for ansvar for manglende overensstemmelse, som dog under alle omstændigheder ikke må være mindre end et år.

23. I det foreliggende tilfælde har parterne indgået en sådan aftale ved at aftale, at sælgeren var ansvarlig for varens manglende overensstemmelse med aftalen i en periode på et år fra leveringstidspunktet.

24. Den forelæggende ret har fremhævet, at i henhold til den fortolkning, i hvis ånd arbejdet med gennemførelsen af direktiv 1999/44 blev udført, forholder det sig således, at hvis parterne bliver enige om en kortere ansvarsperiode end de to år (f.eks. et år), skal henvisningen i artikel 1649c, stk. 3, i den belgiske borgerlige lovbog til denne bestemmelses stk. 1 (»idet denne frist dog ikke kan udløbe inden udløbet af den i stk. 1 omhandlede frist på to år«) forstås som en periode på et år.

IV. Det præjudicielle spørgsmål og sagens behandling for Domstolen

25. På denne baggrund har Cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål: »Skal artikel 5, stk. 1, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i national ret, der fortolkes således, at den i forbindelse med brugte varer tillader, at forbrugerens reklamationsfrist udløber inden udløbet af fristen på to år at regne fra leveringen af den vare, der ikke er overensstemmende, når sælgeren og køberen har aftalt en garantiperiode, der er kortere end to år?«

26. Anmodningen om præjudiciel afgørelse blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. marts 2016.

27. Der er indgivet skriftlige indlæg af Christian Ferenschild, den belgiske og den østrigske regering samt Europa-Kommissionen.

V. Bedømmelse

28. Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 5, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 1999/44 er til hinder for en fortolkning af de nationale bestemmelser, der – i forhold til brugte varer – tillader, at reklamationsfristen kan udløbe før udløbet af den toårige periode fra leveringen af varerne, hvis parterne har aftalt, at perioden med ansvar for manglende overensstemmelse – i princippet to år fra leveringstidspunktet – skal være begrænset til et år.

29. For at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar skal der i det væsentlige vælges en af to muligheder.

30. Den første mulighed forudsætter, at den periode for sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 1999/44, fastsætter perioden, før udløbet af hvilken den »reklamationsfrist«, som der refereres til i artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44, ikke kan udløbe. Afkortning af den første af disse perioder resulterer således i afkortning af den anden.

31. Den anden mulighed forudsætter i det væsentlige, at den regel, hvorefter »reklamationsfristen« for krav affødt af manglende overensstemmelse under ingen omstændigheder kan udløbe før to år fra datoen for levering af varerne, er et element i den minimumsmodel for forbrugerbeskyttelse, som følger af direktiv 1999/44 – selv i det omfang den vedrører brugte varer. Selv i tilfælde af en aftale mellem parterne om, at sælgerens ansvar – i tilfælde af brugte varer – gælder manglende overensstemmelse konstateret inden et år fra leveringstidspunktet, resulterer dette ikke i, at reklamationsfristen kan udløbe inden to år fra denne dato.

A. Om formaliteten med hensyn til det præjudicielle spørgsmål

32. Før jeg går videre, vil jeg gerne komme med et par indledende bemærkninger. Den særlige karakter af manglende overensstemmelse, som Christian Ferenschilds køretøj hævdes at være behæftet med, rejser tvivl om, hvorvidt sagen falder inden for rammerne af direktiv 1999/44. Selv om konklusionerne senere i dette forslag til afgørelse viser, at disse bekymringer er ugrundede, vil overvejelserne om dette emne kunne være af betydning for den nationale ret, hvis denne skulle finde, at direktivet ikke – i hvert fald ikke direkte – regulerer den situation, som de faktiske omstændigheder i sagen vedrører.

33. Den forelæggende ret har anført, at Christian Ferenschild til støtte for, at hans krav ikke er forældet, har henvist til reglerne om ansvar for skjulte fejl (vice caché), men – som det fremgår af oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen – først efter genåbningen af den mundtlige forhandling.

34. I visse retssystemer, herunder i belgisk ret, er der – ud over ansvar for manglende overensstemmelse i henhold til art. 3 i direktiv 1999/44 – også ansvar for såkaldte skjulte fejl ( 7 ). Den nationale ret har imidlertid fastslået, at selv om Christian Ferenschilds krav havde været baseret på et sådant alternativt retsgrundlag, ville det være forældet.

35. Det tilkommer den nationale ret at foretage en vurdering af virkningerne af de proceduremæssige tiltag, som den pågældende part har iværksat, på grundlag af nationale procedureregler. Retten er dog af den opfattelse, at Domstolens svar vil være nødvendig for en afgørelse af sagen. Jeg forstår derfor den forelæggende rets udtalelse således, at den omstændighed i sig selv, at der henvises til et andet retsgrundlag, ikke fører til en sådan ændring i sagen, at det ville have været muligt at anvende bestemmelserne, der gennemfører direktivet. Resten af forelæggelsesafgørelsen er helliget fortolkningen af direktivets bestemmelser alene.

36. Jeg bemærker ligeledes, at direktiv 1999/44 ikke indfører en klar sondring mellem ansvar hidrørende fra tilsidesættelse af forpligtelsen til at levere varer, som er i overensstemmelse med aftalen, og ansvar for tilsidesættelse af forpligtelsen til at levere varer uden skjulte fejl ( 8 ). Inden for rammerne af den model, der er vedtaget i direktivet, anses begge disse kategorier for at være tilfælde af manglende overensstemmelse som omhandlet i direktivets artikel 3 ( 9 ).

37. Jeg mener heller ikke, at der er andre grunde til at antage, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke skulle vedrøre EU-retten. Selv hvis det antages, at direktiv 1999/44 ikke finder anvendelse på retlige fejl, og en udlevering af køretøjet til køberen sammen med de dokumenter, som blev brugt for at »legalisere« en lignende model, kunne betragtes som sådan, ville det forelagte spørgsmål efter min mening stadig skulle behandles.

38. Foruden fysiske fejl skiller en særlig form for uregelmæssighed vedrørende solgte varer sig i visse medlemsstater ud, som benævnes retlige fejl (défaut juridique, Rechtsmängel). Nogle gange tillægger lovgiver imidlertid ikke denne sondring nogen normative konsekvenser, hvilket gør det vanskeligt at trække grænserne mellem fysiske og retlige fejl. Det sker også, at denne sondring er af rent litterær karakter. Under alle omstændigheder vedrører den omstændighed, at der foreligger en retlig fejl, generelt den situation, hvor den solgte genstand ejes af en tredjemand eller er behæftet med en tredjemands ret ( 10 ).

39. Jeg er ikke overbevist om, at det foreliggende tilfælde vedrører en retlig fejl i denne forstand. Jeg tvivler under alle omstændigheder på, om direktivet rent faktisk finder anvendelse på retlige fejl i den ovennævnte forstand.

40. Jeg deler dog den forelæggende rets vurdering, hvorefter der i det foreliggende tilfælde er tale om et tilfælde af manglende overensstemmelse med aftalen i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3 i direktiv 1999/44. Direktivet forpligter sælgeren til at levere varer i overensstemmelse med aftalen, hvilket ligeledes må forstås som levering af varer i en stand, der gør det muligt at anvende disse varer til deres formål ( 11 ). Den manglende mulighed for at registrere køretøjet, vil almindeligvis forhindre dette køretøjs almindelige brug.

41. Selv hvis det antages, at det omhandlede køretøj er behæftet med en retlig fejl, og at denne ikke er omfattet af begrebet »manglende overensstemmelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 1999/44, bør Domstolen imidlertid stadig erklære sig kompetent til at besvare det af den nationale ret forelagte spørgsmål. Den belgiske lovgiver havde mulighed for at udnytte de løsninger, som direktivet foreskriver, for at fastslå omfanget af forbrugerens rettigheder også i tilfælde, hvor selve direktivet ikke finder anvendelse. Behovet for at sikre en ensartet fortolkning af EU-retten, uanset de omstændigheder, hvorunder den finder anvendelse, taler – i overensstemmelse med den retspraksis, der udspringer af Domstolens dom i Dzodzi-sagen ( 12 ) – for en realitetsbehandling af nærværende præjudicielle forelæggelse ( 13 ).

42. På baggrund af ovenstående mener jeg, at anmodningen om præjudiciel afgørelse fra Cour d’appel de Mons (appelretten i Mons) skal antages til realitetsbehandling. Jeg fortsætter derfor min bedømmelse, men vil starte med et par indledende bemærkninger. Jeg er af den opfattelse, at de vil give Domstolen en bedre mulighed for at bedømme denne sag.

B. Indledende bemærkninger

43. Ordningen med sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse med aftalen, som blev indført ved direktiv 1999/44, er et væsentligt element i den EU-retlige ordning med forbrugerbeskyttelse.

44. Selv om direktivet er baseret på modellen med minimumsharmonisering, har det bidraget til at opnå en høj grad af forbrugerbeskyttelse i alle medlemsstater. På denne måde har det medvirket til at realisere en af de vigtigste EU-politiske målsætninger ( 14 ).

45. Artikel 3, stk. 1, i direktiv 1999/44, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, er et udtryk for princippet om »pacta sunt servanda«. Disse bestemmelser fastsætter, at sælgeren er ansvarlig for varernes manglende overensstemmelse med købsaftalen, under forudsætning af, at den forelå på tidspunktet for levering af varerne. Dette princip ændres ikke af den omstændighed, at fejlen først konstateres på et senere tidspunkt. Det afgørende tidspunkt for vurderingen af, om der foreligger manglende overensstemmelse, er fortsat datoen for levering af varerne.

46. I forbindelse med bestemmelserne om sælgerens ansvar må der sondres mellem to foranstaltninger forbundet med tidsforløb: nemlig perioden for ansvar for manglende overensstemmelse og den periode, hvori det er muligt at udøve rettigheder som følge af manglende overensstemmelse, også kaldet reklamationsfristen (délai de prescription, Verjährungsfrist, limiation period).

47. Den periode, som artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 1999/44 henviser til, afgrænser den periode, inden for hvilken den manglende overensstemmelse skal konstateres. Konstateringen af manglende overensstemmelse efter denne periodes udløb vil ikke medføre ansvar for sælgeren.

48. Den reklamationsfrist, som der henvises til i artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44, fastsætter imidlertid en tidsgrænse, inden for hvilken forbrugeren kan udøve sine rettigheder over for sælgeren som følge af varernes manglende overensstemmelse med aftalen.

49. Derfor giver reglerne for begyndelsen og afslutningen af ansvarsperioden svar på spørgsmålet om, hvornår den manglende overensstemmelse skal konstateres af køberen for at give denne særlige rettigheder i forhold til sælgeren. Bestemmelserne om reklamationsfristen afgør, hvornår forbrugeren senest skal udøve de rettigheder, som opstod i ansvarsperioden.

C. Forskelle mellem ansvarsperioder og reklamationsfrister inden for rammerne af den forbrugerbeskyttelsesmodel, som blev etableret i direktiv 1999/44

50. På baggrund af bestemmelserne i direktiv 1999/44 tjener perioden for sælgers ansvar for manglende overensstemmelse med aftalen og perioden, der er nævnt i direktivets artikel 5, stk. 1, andet punktum, forskellige formål.

51. Artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 1999/44 fastsætter, at »sælgeren er ansvarlig […], når den manglende overensstemmelse viser sig senest to år efter leveringen af varen« ( 15 ). Artikel 5, stk. 1, andet punktum, indfører derimod den regel, der gælder for reklamationsfrister. Det følger således heraf, at »hvis de i artikel 3, stk. 2, nævnte rettigheder ifølge national lovgivning er underkastet en reklamationsfrist, må denne ikke udløbe inden for en periode af to år fra varens levering«.

52. Direktiv 1999/44 kræver, at der fastlægges en periode for sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse på mindst to år. I denne forbindelse overlader direktivet det til den nationale lovgiver at fastlægge tidsgrænsen for forbrugernes udøvelse af deres rettigheder i forbindelse med denne mangel ved at indføre reklamationsfrister. Direktivet griber ikke ind i længden af disse perioder. Hvis de derimod er fastlagt, kan de imidlertid – i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44 – ikke udløbe, inden der er gået to år fra leveringstidspunktet.

53. Jeg mener, at den manglende sammenhæng mellem disse perioder er fastlagt af selve ordlyden af direktivets artikel 5, stk. 1, andet punktum. Denne bestemmelse forbinder ikke reklamationsfristen med den ansvarsperiode, der er nævnt i artikel 5, stk. 1, første punktum, men med perioden på to år regnet fra leveringstidspunktet. Artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44 henviser på ingen måde til bestemmelsens første punktum, som vedrører perioden for sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse.

54. Denne argumentation bekræftes også af 17. betragtning til direktivet, hvor der to gange ses en henvisning til reklamationsfristens varighed på to år: første gang i forbindelse med en mere generel bekræftelse af, at sådanne frister kan indføres i national lovgivning, og anden gang i forbindelse med det tilfælde, at den nationale lovgiver har besluttet at knytte begyndelsen af denne periode til et andet tidspunkt end tidspunktet for modtagelsen af varerne.

55. Jeg er klar over, at ligheden mellem minimumskravene til længden af ansvarsperioden og reklamationsfristen, som i princippet ikke kan udløbe inden to år fra leveringstidspunktet, kan føre til den konklusion, at de er nært forbundet.

56. Jeg skal dog bemærke, at toårsperioden for sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse var udslag af et kompromis med henblik på at forene de forskellige løsninger, der var vedtaget på dette område i medlemsstaterne ( 16 ). Selv om denne periode er meget kortere end perioder, der er indført ud fra samme hensyn i visse medlemsstater, antages det dog, at det i betragtning af den vedtagne model for minimumsharmonisering vil være tilstrækkelig til at fastslå det ønskede forbrugerbeskyttelsesniveau ( 17 ).

57. Selve længden af den ansvarsperiode, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 1999/44, tog udgangspunkt i bestemmelserne i De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb af 11. april 1980 ( 18 ), hvis artikel 39, stk. 2, fastslår følgende: »Køber mister under alle omstændigheder retten til at påberåbe sig mangler ved varen, såfremt han ikke giver meddelelse til sælger inden 2 år fra den dag, da varen faktisk blev overgivet i købers besiddelse, medmindre denne tidsfrist er uforenelig med en aftalt garantiperiode.«

58. Konventionsmodellen – som var EU-lovgivers inspiration – er ikke baseret på den antagelse, at køberens krav ikke kan blive forældet før udløbet af ansvarsperioden ( 19 ).

59. Jeg tror heller ikke, at EU-lovgiver forsøgte at forbinde disse perioder ud fra en antagelse om, at krav ikke kunne blive forældet, før ansvaret var ophørt. Ansvarsperioder og forældelsesfrister er alene forbundet på den måde, at kravet – for at kunne være omfattet af forældelsesfristen – skal være opstået i løbet af ansvarsperioden. Der er imidlertid intet, der kan forklare det modsatte forhold. Det følger heller ikke af direktivets bestemmelser.

60. For at forklare længden af den periode, der blev vedtaget i direktiv 1999/44, før udløbet af hvilken krav ikke kan forældes, kan man kun antage, at den toårige frist blev anset for tilstrækkelig til at sikre et minimum af forbrugerbeskyttelse.

61. I lyset af ovenstående bemærkninger er jeg overbevist om, at reglen om, at krav fra forbrugere som følge af varers manglende overensstemmelse med aftalen ikke kan blive forældet inden udløbet af en toårig periode regnet fra datoen for levering af varerne, er et element i den EU-retlige forbrugerbeskyttelse.

D. Fortolkning af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 som en ekstraordinær bestemmelse

62. Jeg er overbevist om, at artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44, som giver mulighed for at afkorte ansvarsperioden for brugte varer, ikke kan begrunde en anden fortolkning.

1. Rækkevidden af henvisningen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44

63. Fortolkningen af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44, hvorefter »medlemsstaterne […], når det drejer sig om brugte varer, [kan] fastsætte, at sælgeren og forbrugeren kan vedtage aftalevilkår, ifølge hvilke manglende overensstemmelse kan påberåbes over for sælgeren inden for en kortere frist end fastsat i artikel 5, stk. 1« og »denne kortere frist må ikke være mindre end et år«, er af afgørende betydning for den foreliggende præjudicielle forelæggelse.

64. I Kommissionens skriftlige indlæg bemærkede den, at henvisningen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, til den »frist«, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, er ret uheldig, idet den ikke klart fastlægger, hvilken frist den vedrører. Det vides ikke, om den henviser til den frist, inden for hvilken den manglende overensstemmelse skal konstateres (artikel 5, stk. 1, første punktum), eller reklamationsfristen (artikel 5, stk. 1, andet punktum) ( 20 ).

65. I nogle sprogversioner af direktivet gives der i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, mulighed for at afkorte perioderne med sælgerens ansvar (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore). De samme udtryk blev anvendt i direktivets artikel 5, stk. 1, første punktum, i forhold til de perioder, inden for hvilke varernes manglende overensstemmelse skal konstateres ( 21 ). Jeg er derfor ikke i tvivl om, at direktivets artikel 7, stk. 1, kun vedrører de ansvarsperioder, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, første punktum, og ikke de reklamationsfrister, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, andet punktum.

66. Dette synspunkt understøttes også af en analyse af den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af direktiv 1999/44. I henhold til Domstolens faste praksis kan en EU-retlig bestemmelses tilblivelse give relevante oplysninger vedrørende dens fortolkning ( 22 ).

67. Det oprindelige direktivforslag ( 23 ) indeholdt ingen bestemmelser vedrørende handel med brugte varer.

68. På dette trin var der vedtaget en ensartet periode for sælgerens ansvar på to år for alle de varer, der var omfattet af direktivet.

69. Som arbejdet skred frem, påpegede Det Økonomiske og Sociale Udvalg, at perioden for sælgerens ansvar på to år til tider kunne være for lang på grund af arten af det solgte (»la nature particulière du bien vendu«). Udvalget foreslog, at parterne – som en undtagelse til den toårige periode – kunne forkorte ansvarsperioden (»la durée de cette garantie«) til et år ( 24 ).

70. Endelig gik den fælles holdning fra Rådet og Parlamentet ind for en tilgang på linje med denne ånd, som – i forhold til brugte varer – tillader aftalemæssig afkortning af den i direktivets artikel 5, stk. 1, fastsatte periode, forudsat at en sådan mulighed er fastsat i den nationale lovgivning. Denne periode kan ikke være kortere end et år (artikel 7, stk. 1, andet afsnit). Såvel i forarbejderne ( 25 ) som i 16. betragtning til det vedtagne direktiv 1999/44 er undtagelsen begrundet i brugte varers særlige karakter (»tenir compte de leur spécificité«).

71. Der er i denne henseende efter min opfattelse tale om en henvisning til udvalgets holdning, som forklarede indførelsen af en lignende regel med behovet for at sondre mellem ansvarsperioder på grund af visse varers særlige karakter. Jeg er derfor overbevist om, at reglen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, henviser til den ansvarsperiode, som er omhandlet i artikel 5, stk. 1, første punktum, på linje med de ændringer, som blev foreslået af Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedrørende perioden for sælgerens ansvar (»la durée de […] garantie«).

72. På dette tidspunkt er min foreløbige konklusion derfor, at nationale lovgivere – i henhold til artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 – kan indføre regler, som i forbindelse med salg af brugte varer giver parterne mulighed for at forkorte den i direktivets artikel 5, stk. 1, første punktum, nævnte ansvarsperiode til et år.

2. Fortolkning af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44

73. I lyset af artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 1999/44 er den toårige periode for sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse et væsentligt element i det minimumsniveau for forbrugerbeskyttelse, som er sikret ved EU-retten. Parterne kan ikke forkorte eller frafalde denne periode, hvilket følger af direktivets artikel 7, stk. 1, første afsnit.

74. Medlemsstaterne har dog undtagelsesvis ret til at fastsætte regler i national ret, hvorefter de berørte parter kan aftale en kortere ansvarsperiode for sælgeren i tilfælde af brugte varer. Denne periode kan dog ikke være kortere end et år (artikel 7, stk. 1, andet afsnit).

75. Dermed skal artikel 7, stk. 1, andet afsnit, som giver mulighed for fastlæggelse af kortere perioder for sælgers ansvar for manglende overensstemmelse, som en undtagelsesbestemmelse, være genstand for en streng fortolkning, som ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det formål, som bestemmelsen forfølger ( 26 ).

76. Eftersom nationale lovgiveres afgørelser kun som en undtagelse kan bemyndige de berørte parter til at blive enige om kortere ansvarsperioder, er det ikke muligt at udvide denne ret således, at den omfatter muligheden for at gribe ind i bestemmelserne om den reklamationsfrist, som direktivets artikel 5, stk. 1, andet punktum, vedrører. National ret kan derfor ikke give parterne i en købsaftale mulighed for at se bort fra regler, hvorefter reklamationsfristen for forbrugernes rettigheder ikke kan udløbe, før der er gået to år fra leveringstidspunktet.

77. Jeg mener, at direktivet også udelukker vedtagelsen af andre foranstaltninger, der fører til lignende resultater. Kravet om en streng fortolkning af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 er særligt til hinder for, at det tidspunkt, hvor reklamationsfristen kan udløbe, kan kobles sammen med ansvarsperioden, idet sidstnævnte periode kan forkortes til et år af parterne selv.

78. Disse overvejelser fører mig til den konklusion, at den omstændighed, at artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 har karakter af en undtagelse, er til hinder for en sådan fortolkning af national ret, som ville føre til en tilsidesættelse af reglen om, at reklamationsfristen ikke kan udløbe, før der er gået to år fra datoen for levering af varerne.

E. Formålet med undtagelsen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44

79. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at anlægge en anden og bredere fortolkning af undtagelsen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44, end hvad der er redegjort for ovenfor, henset til det formål, som bestemmelsen forfølger.

1. Undtagelsen i direktivets artikel 7, stk. 1, andet afsnit, og kontraktmæssig balance

80. Det fremgår af punkt 69 og 70 i dette forslag til afgørelse, at direktivets artikel 7, stk. 1, andet punktum, giver mulighed for at tage brugte varers særlige karakter i betragtning ved handel med forbrugere.

81. Jeg er af den opfattelse, at dette formål først og fremmest er dikteret af et forsøg på at skabe balance mellem sælgers og købers interesser, således at omfanget af sælgerens ansvar ikke står i misforhold til arten af brugte varer. En bedømmelse af 17. betragtning til direktivet fører mig til den konklusion, at selve indførelsen af en toårig ansvarsperiode var begrundet i frygten for at udforme sælgerens ansvar for bredt. Det samme argument har efter min opfattelse haft indflydelse på vedtagelsen af løsningen for brugte varer, som giver mulighed for en mere vidtrækkende begrænsning af sælgerens ansvar.

82. Jeg mener derfor, at formålet med undtagelsen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 ikke så meget er at tage hensyn til den særlige karakter af brugte varer, men snarere at give de berørte parter mulighed for at styre den kontraktmæssige risiko. Målet er at give parterne mulighed for – på trods af at have indgået en aftale om brugte varer – at fravige visse bestemmelser i direktivet. Hvis det blev krævet af parterne, at de skulle overholde alle direktivets krav, ville dette kunne udgøre en hindring for udviklingen af markedet for brugte varer. Fastholdelse af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau er forbundet med relativt høje omkostninger i forbindelse med handelstransaktioner. Dette kan afskrække virksomheder fra at engagere sig i sådanne aktiviteter. Hvis disse omkostninger skulle inkluderes i prisen og betales af forbrugeren, ville markedet for brugte varer miste sit væsentligste kendetegn, som er at kunne tilbyde attraktivt prissatte forbrugsgoder.

83. Mens der skal sikres en høj grad af forbrugerbeskyttelse, må det ikke glemmes, at udviklingen af det indre marked kræver, at der opretholdes en balance mellem købsaftalens parters interesser. Domstolens argumentation inden for rammerne af dens fortolkning af bestemmelserne i direktiv 1999/44, hvorefter den anerkender behovet for at beskytte sælgers finansielle interesser, er i overensstemmelse med dette mål ( 27 ).

84. Spørgsmålet opstår, om målet om at opretholde den ønskede balance mellem købsaftalens parters interesser begrunder en løsning, hvorefter en afkortning af ansvarsperioden indebærer en afkortning af den toårige periode, inden for hvilken reklamationsfristen ikke kan udløbe.

85. Jeg er af den opfattelse, at dette spørgsmål skal besvares benægtende.

86. I direktiv 1999/44 selv er der en række løsninger, som er udtryk for ønsket om at opretholde den kontraktmæssige balance. Ud over den ovennævnte toårige periode for ansvar for manglende overensstemmelse er det muligt blandt disse løsninger at opregne – som Domstolen har udtalt i Quelle-dommen ( 28 ) – muligheden for at nægte at omlevere varer i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, når denne afhjælpning indebærer uforholdsmæssigt store omkostninger for sælgeren. Domstolen supplerede denne liste over løsninger i dommen i sagen Gebr. Weber GmbH ved at præcisere, at direktivets artikel 4 giver sælgeren regresret over for producenten, en tidligere sælger eller en anden mellemmand ( 29 ).

87. Mens direktivet således tilsigter at bevare den kontraktmæssige balance, ville en fratagelse af ethvert middel til retsbeskyttelse for forbrugeren imidlertid være den yderste ekstrem, som EU-lovgiver forsøger at undgå.

88. En gennemgang af direktivets bestemmelser vedrørende brugte varer fører til samme konklusion.

89. I selve direktivet ser jeg således – ud over muligheden for at afkorte ansvarsperioden – to yderligere eksempler på løsninger, der kan være vigtige i forhold til brugte varer.

90. I 16. betragtning til direktiv 1999/44 er det påpeget, at den særlige karakter af brugte varer i princippet gør det umuligt at omlevere dem. I selve bestemmelserne i direktivet ses denne idé i forbindelse med artikel 3, stk. 3, hvorefter sælgeren kan afvise at omlevere varen, når dette ikke er muligt.

91. Endvidere giver artikel 5, stk. 3, i direktiv 1999/44 mulighed for at fravige den antagelse, at manglende overensstemmelse, der viser sig senest seks måneder efter leveringen, allerede forelå på leveringstidspunktet, medmindre denne formodning er uforenelig med varernes karakter. Selv før fristen for gennemførelse af direktivet blev det påpeget i den juridiske litteratur, at denne bestemmelse kan finde anvendelse i forbindelse med brugte varer ( 30 ). Den belgiske lovgiver udnyttede også denne mulighed. I artikel 1649c, stk. 4, i den belgiske borgerlige lovbog fastsættes en betingelse om »uforenelig med varernes karakter« på nationalt lovplan, idet det tilføjes, at der ved vurderingen af denne uoverensstemmelse skal tages hensyn til, om der er tale om nye eller brugte varer.

92. Under alle omstændigheder tilsigter den omstændighed, at der tages hensyn til den særlige karakter af brugte varer, ikke at fratage forbrugeren den beskyttelse, som denne er sikret, men blot at begrænse listen over rettigheder (artikel 3, stk. 3, i direktiv 1999/44) eller at begrænse den lettere adgang til beviser (artikel 5, stk. 3).

93. Vedtagelsen af løsninger, som forudsætter, at afkortning af ansvarsperioden indebærer en forkortelse af den periode, inden udløbet af hvilken reklamationsfristen ikke kan udløbe, ville imidlertid kunne føre til, at forbrugeren ville blive frataget alle sine retsmidler, inden der er gået to år fra leveringstidspunktet.

94. I lyset af ovenstående betragtninger mener jeg, at nødvendigheden af at tage hensyn til begge en købsaftales parters interesse ikke giver mulighed for at fravige de regler, hvorefter en forbrugers krav ikke kan udløbe, før der er gået to år fra datoen for levering af varerne.

2. Hensyntagen til den særlige karakter af brugte varer som direkte mål med undtagelsen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44

95. Fastlæggelsen af undtagelsen i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/44 tilsigtede, som nævnt, at tage hensyn til den særlige karakter af brugte varer.

96. Den østrigske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at eftersom dette var formålet med indførelsen af direktivets artikel 7, stk. 1, andet afsnit, er det nødvendigt at forbinde en kortere periode for ansvar for manglende overensstemmelse med den periode, hvorunder forbrugernes rettigheder ikke kan forældes. Regeringen har i forbindelse med dette argument anført, at på grund af brugte varers karakter er risikoen for en manglende overensstemmelse, der forelå på tidspunktet for modtagelsen af genstanden, for det første forhøjet, og det bliver for det andet sværere med tiden at bevise, at uoverensstemmelsen forelå dette tidspunkt.

97. Jeg er dog ikke af den opfattelse, at disse betragtninger berettiger det synspunkt, at den periode, der henvises til i artikel 5, stk. 1, andet punktum, i direktiv 1999/44, bør være forbundet med perioden med ansvar for manglende overensstemmelse.

98. Med hensyn til den forhøjede risiko for, at der konstateres en manglende overensstemmelse, er det således selve begrænsningen af sælgerens ansvar, således at det kun dækker fejl konstateret inden for et år fra modtagelsestidspunktet, der i tilstrækkelig grad tager hensyn til den særlige karakter af varer, som allerede tidligere er blevet handlet. Dette ansvar udvides dog ikke ved fastsættelse af længere forældelsesfrister – i hvert fald ikke i forbindelse med den forhøjede risiko for, at mangler konstateres med tiden. Det er alene de rettigheder, som opstod i ansvarsperioden, som kan forældes. Behovet for at fjerne sælgerens usikkerhed om, hvorvidt forbrugeren beslutter at gøre brug af sine retsmidler, er imidlertid et andet spørgsmål.

99. Jeg er heller ikke overbevist af argumentet om de bevismæssige vanskeligheder, der opstår med tiden.

100. Det foreliggende tilfælde vedrører relativt korte perioder. Dette fremgår af omstændighederne i hovedsagen, hvor den etårige periode fra datoen for modtagelsen af varerne er blevet overskredet med knap seks måneder ( 31 ).

101. Jeg mener ligeledes, at den omstændighed, at der foreligger en sådan bevismæssig grænse, som den østrigske regering har henledt opmærksomheden på, ikke står i vejen for sælgers interesser. Det er kun forbrugeren, der som følge af tidens gang, mødes af de vanskeligheder, der er forbundet med beviset for, at den manglende overensstemmelse forelå på tidspunktet for modtagelsen af varerne. I forbindelse med brugte varer er det i sidste ende forbrugeren, som kan støde på denne form for besvær. For eksempel kan en genstands karakter af brugt vare betyde, at forbrugeren ikke vil være i stand til at stole på formodningen om, at den manglende overensstemmelse forelå på tidspunktet for leveringen af varerne, selv hvis denne mangel viser sig inden seks måneder fra leveringstidspunktet ( 32 ).

102. Jeg mener derfor ikke, at ønsket om at opretholde en balance mellem salgets parter begrunder, at der anlægges en fortolkning af bestemmelserne i direktiv 1999/44, der gør længden af den periode, der er nævnt i artikel 5, stk. 1, andet punktum, afhængig af længden af den periode, der er nævnt i artikel 5, stk. 1, første punktum, når sidstnævnte periode er blevet forkortet til et år af parterne selv.

103. På baggrund af ovenstående overvejelser mener jeg, at den regel, hvorefter forbrugeren ikke kan fratages muligheden for at håndhæve de rettigheder, som denne har over for sælgeren i forbindelse med varens manglende overensstemmelse med aftalen, inden udløbet af en frist på to år fra leveringstidspunktet, er et element i den model for minimumsbeskyttelse af forbrugere, der er fastsat i direktiv 1999/44.

VI. Forslag til afgørelse

104. På denne baggrund foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål fra Cour d’appel de Mons (appelretten i Mons) således: »I overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed er den regel, hvorefter forbrugeren ikke kan fratages muligheden for at håndhæve de rettigheder, som denne har over for sælgeren i forbindelse med varens manglende overensstemmelse med aftalen, inden udløbet af en frist på to år fra leveringstidspunktet, et element i den model for minimumsbeskyttelse af forbrugere, der er sikret ved EU-retten, herunder i forbindelse med brugte varer.«

( 1 ) – Originalsprog: polsk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25.5.1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (EFT 1999, L 171, s. 12). Dette direktiv blev ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder (EUT 2011, L 304, s. 64). Dette direktiv finder dog kun anvendelse i forbindelse med aftaler indgået efter den 13.6.2014 (artikel 28, stk. 2). De indførte ændringer vedrører endvidere ikke spørgsmål af relevans for denne præjudicielle forelæggelse.

( 3 ) – Denne fodnote vedrører alene den polske sprogudgave af dette forslag til afgørelse.

( 4 ) – Jeg omskriver her en udtalelse fra E. Łętowska, som understreger, at beskyttelsen af forbrugerne som den svage part i de kontraktlige forpligtelser, ikke kan begrænses til lovgivningsmæssige aktiviteter. Det bør også sikre forbrugerne et effektivt retsmiddel, idet det »[a]t have en rettighed (teoretisk) og ikke være i stand til at håndhæve den er et meget mere alvorligt afsavn (mistet håb som følge af magtesløshed) end ikke at have nogen rettighed overhovedet« E. Łętowska, Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, red. M. Boratyńska, Warszawa, Wolters Kluwer SA 2016, s. 73.

( 5 ) – Loven trådte i kraft, efter at Domstolen i dom af 19.2.2004, Kommissionen mod Belgien (C-312/03, EU:C:2004:116), havde fastslået, at Belgien havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EU-retten ved ikke at have gennemført direktiv 1999/44 den 1.1.2002.

( 6 ) – Som en sidebemærkning vil jeg gerne påpege, at ifølge den opfattelse, som den forelæggende ret har udtrykt i forelæggelsesafgørelsen, begyndte den toårige ansvarsperiode først den 7.1.2011, da det blev muligt at registrere køretøjet. Den forelæggende ret nævner også, at Christian Ferenschild har hævdet, at denne periode heller ikke blev indledt i månederne efter denne dato, så længe parterne har ført forhandlinger om den manglende overensstemmelse. Den forelæggende ret ignorerede disse omstændigheder, da den formulerede spørgsmålet, og har ikke ønsket at få vejledning om virkningen af de ovenfor beskrevne omstændigheder for reklamationsfristerne. Direktiv 1999/44 fastlægger heller ikke selv specifikke krav med hensyn til suspension af reklamationsfristerne. Det følger blot af 18. betragtning til direktivet, at »medlemsstaterne kan hvad angår afhjælpning, omlevering eller forhandlinger mellem forbruger og sælger om tilvejebringelse af en mindelig ordning fastsætte regler om suspension eller afbrydelse af den periode, hvori enhver manglende overensstemmelse skal vise sig, og af reklamationsfristen, hvis det er relevant og i overensstemmelse med deres nationale lovgivning«.

( 7 ) – I forbindelse med gennemførelsen af direktiv 1999/44 jf. D. Boden, »Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE »sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation««, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, bind 4, 2003-2004, s. 192; A. Pinna, La transposition en droit français, European Review of Private Law, bind 9, nr. 2, 2001, s. 224-231.

( 8 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig udg. – COD 96/0161, s. 11).

( 9 ) – Virkningerne af vedtagelsen af det ensartede begreb »varens manglende overensstemmelse med aftalen« formindskes til en vis grad ved direktivets artikel 2, stk. 3, hvorefter der ikke er tale om manglende overensstemmelse, hvis forbrugeren på det tidspunkt, hvor aftalen blev indgået, havde kendskab til eller ikke med rimelighed kunne være ubekendt med den manglende overensstemmelse. Jf. S. Pelet, »L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français«, Revue européenne de droit de la consommation, bind 1, 2000, s. 49 og 50.

( 10 ) – I henhold til § 435 i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyske borgerlige lovbog) er en genstand eksempelvis fri for retlige fejl, hvis tredjemand ikke kan gøre nogen krav gældende mod køberen over den pågældende genstand, men alene kan påberåbe sig sådanne rettigheder og i et sådant omfang, hvori dette er fastsat i købsaftalen. I § 923 i Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (den østrigske borgerlige lovbog) nævnes blandt de omstændigheder, der kan afføde ansvar for sælgeren, salg af en anden persons ting, samt fortielse af oplysninger til køberen om, at genstanden er behæftet med byrder, eller falske forsikringer om, at varen er fri for byrder. Inden for rammerne af Sale of Goods Act 1979 (lov om salg af varer fra 1979), som indtil for nylig var gældende i Det Forenede Kongerige, var det i § 12 fastsat, at sælgeren var ansvarlig for den omstændighed, at han havde råderet over genstanden (eller at han ville have det på det tidspunkt, hvor genstanden skulle overføres til køberen), samt for den omstændighed, at genstanden på tidspunktet for salget var fri for eventuelle byrder, og at den ville forblive fri for sådanne byrder, indtil genstanden blev overført til køberen. I dag reguleres spørgsmålet – i hvert fald i forbindelse med aftaler indgået med forbrugere – på samme måde i § 17, stk. 2 i Consumer Rights Act 2015 (lov om forbrugerrettigheder fra 2015). I henhold til artikel 556, stk. 3, i kodeks cywilny (den polske borgerlige lovbog) er sælger ansvarlig over for køberen, hvis den solgte genstand ejes af en tredjemand eller er behæftet med en tredjemands ret. Endelig følger det af artikel 41 i De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb, undertegnet i Wien den 11.4.1980, som var en inspirationskilde for EU-lovgiver ved tilblivelsen af direktiv 1999/44, som jeg drøfter senere i dette forslag til afgørelse, at »sælger er forpligtet til at levere en vare, som er fri for tredjemands ret eller krav«. Disse bestemmelser afspejles i standardbestemmelserne for europæisk civilret (Draft Common Frame of Reference), som bl.a. blev udarbejdet ved hjælp af en komparativ juridisk metode. I henhold til artikel 2:305, første punktum, sammenholdt med artikel 2:301, litra d), i bog 4, del A, i disse bestemmelser, anses den omstændighed, at genstanden er behæftet med en tredjemands ret eller velbegrundede krav, for et tilfælde af varernes manglende overensstemmelse med aftalen (»The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party«). Jf. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition, Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte-Nölke m.fl. (red.), München, Sellier European Law Publishers 2009, s. 282.

( 11 ) – Jf. artikel 2, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44.

( 12 ) – Jf. dom af 18.10.1990, Dzodzi (C-297/88 og C-197/89, EU:C:1990:360, præmis 38-41).

( 13 ) – Jf. dom af 17.7.1997, Giloy (C-130/95, EU:C:1997:372, præmis 28), og af 7.1.2003, BIAO (C-306/99, EU:C:2003:3, præmis 18-20 og 92-94).

( 14 ) – Jf. første betragtning til direktiv 1999/44, som henviser til artikel 153 EF, erstattet af artikel 169 TEUF, hvis betydning i dag yderligere bekræftes ved artikel 38 i chartret om grundlæggende rettigheder.

( 15 ) – Min fremhævelse.

( 16 ) – Begrundelsen for forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig udg. – COD 96/0161, s. 12).

( 17 ) – Begrundelsen for forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig udg. – COD 96/0161, s. 9 og 16).

( 18 ) – Begrundelsen for forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig udg. – COD 96/0161, s. 13). EU-lovgivers inspirationskilde ved udarbejdelsen af direktiv 1999/44 er også blevet bemærket i den juridiske litteratur. Jf. også U. Magnus, »The CISG’s Impact on European Legislation, The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences«, F. Ferrari (red.), Milano, Sellier European Law Publishers 2003, s. 135-141; C. Montfort, »A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales«, European Review of Private Law, bind 4, 2006, s. 499.

( 19 ) – Konventionen regulerer overhovedet ikke spørgsmålet om forældelse af krav som følge af aftaler om internationalt salg af varer. Den omstændighed, at konventionen undlader dette spørgsmål, er udtryk for et såkaldt eksternt tomrum, dvs. at løsningen herpå skal søges i den ret, der følger af bestemmelserne i international privatret. U. Magnus, »CISG mod CESL«, i: »CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law«, U. Magnus (red.), Munich 2012, s. 112-113. I sidste ende fastsættes forældelsen af krav som følge af en kontrakt, der er omfattet af konventionen, i national ret. Dette er ikke det rette sted til at redegøre for de forskellige regler, som medlemsstaterne har vedtaget. Der er dog ingen tvivl om, at der i den forbindelse er vedtaget forskellige løsninger. Spørgsmålet om tidsfrister er også blevet genstand for særskilte konventionsbestemmelser i form af De Forenede Nationers konvention om forældelsesfrister ved internationale varekøb, undertegnet i New York den 14.6.1974. Jeg ønsker ikke på nuværende tidspunkt at gå i detaljer om den måde, hvorpå denne konvention kan finde anvendelse. Konventionen kan under alle omstændigheder finde anvendelse i stedet for national ret ved vurderingen af forældelsen af krav i henhold til kontrakter, som falder inden for rammerne af 1980-konventionen. I forbindelse med denne konvention, fastsætter dens artikel 8, at udgangspunktet er en firårig forældelsesperiode. Dette er særligt relevant, idet en af årsagerne til, at de bestemmelser i 1980-konventionen, som vedrørte spørgsmål om forældelse, blev opgivet, var antagelsen om, at det i denne henseende ville være muligt at tilpasse bestemmelserne i konventionen om forældelsesfrister, således at reglerne blev komplementære. S.A. Kruisinga, »What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods«, European Review of Private Law, bind 9, nr. 2, 2001, s. 185.

( 20 ) – Artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i den franske sprogversion af direktiv 1999/44 henviser til artikel 5, stk. 1, med begrebet »délai«, som blev anvendt i bestemmelsens andet punktum med udtrykket »délai de prescription«. På samme måde henviser den engelske sprogversion af direktivets artikel 7, stk. 1, til den periode (»period«), som er fastsat i artikel 5, stk. 1, hvor udtrykket »limitation period« ses i forbindelse med reklamationsfristerne i bestemmelsens andet punktum. Den polske oversættelse af direktivet er ikke fri for denne form for tvetydighed, idet den i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, henviser til »okresy« i artikel 5, stk. 1. I sidstnævnte bestemmelse forekommer begrebet »okres« kun i forbindelse med fastsættelse af regler om »okresy przedawnienia«. Artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i den spanske sprogversion af direktivet henviser til artikel 5, stk. 1, med formuleringen »plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5«, selv om samme begreb »plazo« forekommer i artikel 5, stk. 1, til bestemmelse af reklamationsfrister (»plazo de prescripción«). Den italienske sprogversion af direktivet kan give anledning til tvivl. I denne udgaves artikel 7, stk. 1, andet afsnit, henvises til artikel 5, stk. 1, med udtrykket »periodo di tempo«. Men et sådant begreb findes ikke i artikel 5, stk. 1, som taler om sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse, som konstateres før udløbet af to år fra leveringstidspunktet (artikel 5, stk. 1, første punktum: »il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni«) og om virkningerne af forældelsen (artikel 5, stk. 1, andet punktum: »[…] prescrizione, questa non può intervenire […]«). Jeg bemærker, at i visse sprogversioner forårsager henvisningen i artikel 7, stk. 1, i direktiv 1999/44 ikke sådanne fortolkningsproblemer. For eksempel henviser artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i den litauiske version af direktivet til ansvarsperioden i direktivets artikel 5, stk. 1 (»trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje«), mens den litauiske udgave af artikel 5, stk. 1, andet punktum, henviser til reklamationsfristen med udtrykket »senaties terminas«.

( 21 ) – I tilfældet med den tyske sprogversion af direktivet kan der udledes en yderligere indikation fra ordlyden af artikel 7, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, i direktiv 1999/44. Selv om der allerede i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, første punktum, henvises til muligheden for at afkorte de perioder, der er fastsat i direktivets artikel 5, stk. 1 (»der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen«), som er bindende for sælgeren, forklarer artikel 7, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, yderligere, at der er tale om ansvarsperioder (»Haftungsdauer«), som ikke kan være kortere end et år.

( 22 ) – Jf. dom af 2.9.2015, Surmačs (C-127/14, EU:C:2015:522, præmis 28).

( 23 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig udg. – COD 96/0161, s. 17 ff.).

( 24 ) – Udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedrørende forslag til direktiv om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (EFT 1997, C 66, s. 8 og 10).

( 25 ) – Jf. Rådet og Europa-Parlamentets fælles holdning nr. 51/98 af 24.10.1998 med henblik på vedtagelse af et direktiv om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (EFT 1998, C 333, s. 50 og 54).

( 26 ) – Jf. dom af 1.3.2012, González Alonso (C-166/11, EU:C:2012:119, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).

( 27 ) – Jf. dom af 17.4.2008, Quelle (C-404/06, EU:C:2008:231, præmis 42), og af 16.6.2011, Gebr. Weber og Putz (C-65/09 og C-87/09, EU:C:2011:396, præmis 58). Jf. også generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Quelle (C-404/06, EU:C:2007:682, punkt 48), og bemærk fodnote 32 i generaladvokat Mazákas forslag til afgørelse Gebr. Weber og Putz (C-65/09, EU:C:2010:274, punkt 30, 85 og 86).

( 28 ) – Dom af 17.4.2008, Quelle (C-404/06, EU:C:2008:231, præmis 42).

( 29 ) – Dom af 16.6.2011, Gebr. Weber og Putz (C-65/09 og C-87/09, EU:C:2011:396, præmis 58).

( 30 ) – Det skal dog påpeges, at fravigelsen fra den formodning, der indføres ved denne bestemmelse, kan finde anvendelse på den form for manglende overensstemmelse, der følger af brugen af genstanden, men efter min opfattelse ikke enhver manglende overensstemmelse som sådan. D. Staudenmayer, »The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law«, European Review of Private Law, bind 4, 2000, s. 561.

( 31 ) – I hovedsagen, i forbindelse med hvilken den forelæggende ret har indgivet anmodningen om præjudiciel afgørelse, har sagsøgeren anlagt sagen den 12.3.2012, køretøjet blev modtaget den 21.9.2010, og manglen blev konstateret den 22.9.2010.

( 32 ) – Jf. punkt 91 i dette forslag til afgørelse.