ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

De forordninger, som ønskes fortolket, er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 48, der for at sikre den for det fælles marked vigtige frie bevægelighed for arbejdstagere foreskriver afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning, og øvrige arbejdsvilkår; denne bestemmelse begrænses kun af de i stk. 3 in fine opregnede forbehold med hensyn til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed; Fællesskabets socialret hviler på grundsætningen om, at enhver medlemsstats retsorden skal sikre de på statens område beskæftigede statsborgere fra andre medlemsstater alle de retlige fordele, som den indrømmer egne statsborgere.
DOMSTOLENS DOM

AF 10. JULI 1969

Claude Sayag og SA Zürich

mod Jean-Pierre Leduc, Denise Thonnon og SA La Concorde

(Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de Cassation, Belgien)

Sag 9/69

Processprog: Fransk

Angående:

En anmodning om en prajjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 188, stk. 2 og 151 i traktaten om oprettelse af Det europæiske Atomenergifællesskab.

Domskonklusion :

Udøvelsen af hverv i betydningen af artikel 188, stk. 2 i Euratomtraktaten omfatter principielt ikke det forhold, at en ansat i Fællesskabet benytter sit private automobil under udførelsen af tjenesten.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

1. Med hensyn til artikel 188, stk. 2 i Euratom-traktaten skal en tjenestemand anses for handlende »under udøvelsen af sit hverv«, når der foreligger en indre og direkte sammenhæng mellem den skadevoldende virksomhed, der bebrejdes ham, og hans hverv. En skade, der er forvoldt af en tjenestemand under benyttelse af sit private automobil til tjenesterejser, opfylder ikke — med forbehold af usædvanlige omstændigheder — denne betingelse og kan ikke medføre ansvar for Fællesskabet.

2. Når en skade er forvoldt ved en handling, der er foretaget under udøvelsen af hverv, er Fællesskabet alene forpligtet til at yde erstatning til tredjeparter, idet det dog i givet fald kan gøre regres mod den ansatte inden for de grænser og betingelser, der er fastsat i vedtægtens artikel 22. I det modsatte tilfælde er alene tjenestemanden ansvarlig, og dette gælder i forhold til de kompetente nationale domsmyndigheder.

3. Den skadelidtes erstatningssøgsmål mod den ansatte og hans forsikrer er fuldstændig und draget fællesskabsretten.

Sammendrag

Euratom-Faellesskabet — ansvar uden for kontraktsforhold — erstatning for skader forvoldt af de ansatte i fællesskabet under udøvelsen af deres hverv — en ansats føring af et privat automobil under tjenesten — virksomhed, der principielt ikke er omfattet af denne ansattes udøvelse af sit hverv

(Euratom-traktaten, artikel 188)

Udøvelsen af hverv i betydningen af artikel 188, stk. 2 i Euratom-traktaten omfatter principielt ikke det forhold, at en ansat i Fællesskabet benytter sit private automobil under udførelsen af tjenesten, undtagen i tilfælde af force majeure eller usædvanlige omstændigheder, der er så tvingende, at Fællesskabet ikke uden den ansattes benyttelse af et privat befordringsmiddel vil kunne udføre de opgaver, der er pålagt det.
1.

Ved at tillægge Kommissionen beføjelse til på eget initiativ eller på begæring af en medlemsstat at undersøge priser og vilkår, der indebærer nogen form for understøttelse, og ved at pålægge den ved denne undersøgelse især at tage hensyn til de krav, behov, problemer og virkninger, der er nævnt i artikel 80, stk. 2, indrømmer traktaten den en bred skønsbeføjelse ikke kun vedrørende de tariffer, der skal tillades, men også vedrørende de nærmere retningslinjer for den tilladelse, der skal gives. Denne bestemmelse tillader hverken en fortolkning, ifølge hvilken Kommissionen er forpligtet til at give sin tilladelse, så snart visse forudsætninger er opfyldt, eller en fortolkning, ifølge hvilken den er forpligtet til at opretholde nævnte tilladelse, så længe de forudsætninger, der førte til dens meddelelse, ikke ændres. Kommissionen skal ved anvendelsen af artikel 80, stk. 2 forlige fællesmarkedets fundamentale behov og de særlige krav vedrørende den regionale udvikling. Kommissionen er ikke forpligtet til ved bedømmelsen af de krav, som en regional økonomisk politik stiller, at adskille transportområdet fra de andre udviklingsfaktorer, især ikke fra indflydelsen fra foranstaltningerne vedrørende landbrugspolitikken.
DOMSTOLENS DOM

AF 9. JULI 1970

Algiso Brembati

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Forenede sager 59 og 71/69

Processprog: Italiensk

Angående :

Fastslåelse af sagsøgerens løntrin og anciennitet med hensyn til løntrin i forbindelse med hans forfremmelse til lønklasse. A4.

Domskonklusion:

De anfægtede beslutninger annulleres, i det omfang de nægter sagsøgeren indplacering, fra tidspunktet for hans forfremmelse, i lønklasse A4. femte løntrin, uden nogen anciennitet med hensyn til løntrin.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :-

Det bør fastslås, at der ikke længere er grund til at tage sag 59/69 under påkendelse.

Sag 71/69 bør forkastes.

Sammendrag

1. Tjenestemxnd — forfremmelse — indplacering i den nye lønklasse — kriterier — »nominelle« trin (Tjenestemandsvedtægten, artikel 46. stk. 2, første punktum)

2. Tjenestemxnd — forfremmelse — indplacering i den nye lønklasse — kriterier — grundløn (Tjenestemandsvedtxgten, artiklerne 46, stk. 2, andet punktum og 66)

1. Vedtægtens artikel 46, stk. 2, første punktum har i tilfælde af forfremmelse til formål, under hensyntagen til de »nominelle trin«, at sikre opretholdelsen af den anciennitet, som den begunstigede eventuelt har opnået med hensyn til det fremtidige forløb af de løntrinstigninger, der finder sted hvert andet år. Udtrykket »fra det første til det sidste faktiske løntrin« skal fortolkes som angivende de eksisterende forskelle i vederlag mellem disse løntrin, idet det sidstnævnte af dem udgør en grænse, der ikke kan overskrides uden fordrejning af den i vedtægten fastsatte vederlagsordning.
2.

Beslutningen om at pålægge en tjenestemand midlertidigt at gøre tjeneste i en anden stilling afhænger af et skøn over tjenestens interesse. En tjenestemand kan ikke gøre krav på de med den midlertidige tjeneste forbundne rettigheder, blot fordi han faktisk varetager de med en sådan stilling forbundne opgaver.
15.

Den franske regering hævder desuden, at Kommissionen ikke, samtidig med at den anerkender, at den franske tekstilindustri har behov for støtte, kan forbyde denne støtte uden at modsige sig selv eller kræve en ændring af metoden til dens finansiering, i betragtning af at denne metode ikke påvirker samhandelen på en måde, som strider mod den fælles interesse, og at det samme resultat kunne fremkomme, dersom den omhandlede støtte, i stedet for at blive betalt gennem en hertil indført afgift, blev betalt gennem en budgetmæssig foranstaltning, finansieret over merværdiafgiften.
Forordninger, som for kornimport fra tredjelande hjemler mulighed for en forudfastsættelse af importafgiften af hensyn til at beskytte de pågældende mod alt for byrdefulde prissvingninger og i den forbindelse indeholder bestemmelser for tilfælde af force majeure uden at gøre noget tilsvarende for handelen inden for Fællesskabet, udgør ikke en krænkelse af fællesskabspræferencen.

Denne konklusion omstødes ikke blot ved det forhold, at anvendelsen af en enkelt bestemmelse blandt de gældende regler om importen fra tredjelande under særlige omstændigheder kunne have bevirket, at en handlende inden for Fællesskabet fik pålagt en lavere importafgift end den, der anvendes i det foreliggende tilfælde.
1.

I det omfang medlemsstaterne har overladt Fællesskabet normative beføjelser i toldspørgsmål af hensyn til at sikre det fælles landbrugsmarkeds korrekte funktion, har de ikke længere beføjelse til at fastsætte autonome bestemmelser på området. Da fællesskabsforordningerne ér direkte anvendelige i alle medlemsstaterne, er det således, medmindre der er truffet bestemmelse om det modsatte, udelukket, at disse, for at sikre forordningernes anvendelse, kan træffe forholdsregler til at ændre deres rækkevidde eller gøre tilføjelser til deres bestemmelser.
DOMSTOLENS DOM

AF 18. JUNI 1970

Hauptzollamt Bremen — Freihafen

mod Bremer Handelsgesellschaft

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

Sag 72/69

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 er forelagt Domstolen af Bundesfinanzhof for i en sag. der verserer mellem ovennævnte parter, at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af visse bestemmelser i Rådets forordning nr. 19 af 4. april 1962 med bilag.

Domskonklusion :

Udtrykket »formalet maniok« i betydningen af artikel 1. litra d) i forordning nr. 19/62 sammenholdt-med position 11.06 i den fælles toldtarif, der omtales i bilaget til forordningen, skal forstås som omfattende alle melholdige stoffer hidrørende fra maniokrødder uden hensyn til den behandling, som disse rødder måtte have undergået, når blot produktet indeholder mere end 40 % stivelse.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Udtrykket »formalet maniok« i de sammenhørende bestemmelser i artikel 1. litra d) i EØF-Rådets forordning nr. 19 og i dennes bilag bør fortolkes som omfattende det produkt, der udvindes af maniokrødder, uanset hvilken fremgangsmåde der benyttes. Kun ved sit stivelsesindhold kan det skelnes fra »restprodukter fra fremstilling af maniokstivelse« i toldposition 23.03. Det ser ud til. at et stivelsesindhold på mellem 55 og 60 % er et tilfredsstillende afgrænsningskriterium.

Sammendrag

1. Fælles toldtarif — fortolkning af én toldposition i forbold til en anden — kriterier

2. Landbrug — fælles markedsordning — korn — ligestillede produkter — formalet maniok — begreb (Forordning nr. 19, artikel 1, litra d))

1. Ved fortolkningen af én toldposition i forhold til en anden skal der i tvivlstilfælde ta-ges hensyn såvel til toldtariffens funktion med henblik på opfyldelsen af de behov, der følger af markedsordningens system, som til dens rent toldmæssige funktion.
DOMSTOLENS DOM

AF 16. JUNI 1970

SA Alcan Aluminium Raeren og andre

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 69/69

Processprog: Fransk

Angående:

På sagens nuværende trin, antagelsen til realitetsbehandling af et af de sagsøgende virksomheder indgivet søgsmål mod Kommissionens afslag af 12. maj 1969 på at indrømme kongeriget Belgien og storhertugdømmet Luxembourg et toldkontingent tor uforarbejdet aluminium i position 76.01 A i den fælles toldtarif.

Domskonklusion :

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Det af de sagsøgende virksomheder indgivne søgsmål bør afvises.

Sammendrag

Fælles toldtarif — toldkontingenter — beslutning fra Kommissionen — beslutning rettet til en medlemsstat — privates ret til at indbringe klage

(EØF-traktatens artikel 173)

Kommissionens tilladelse til, at en medlemsstat åbner et toldkontingent, skaber kun en ret for den pågældende stat. Hverken bevillingen eller nægtelsen af et toldkontingent kan således direkte angå de virksomheder, der eventuelt kunne nyde godt af et sådant kontingent.
2.

I sagerne 19/69 og 20/69: subsidiært, hvis den principale påstand ikke kan tages til følge, annullation af EF-Kommissionens beslutninger af 20. juni 1968 om at bringe sagsøgernes tjenesteforhold til ophør og et krav om, at det bestemmes, at de slet og ret skal i de lønklasser og funktioner, som de havde på tidspunktet for deres afgang, med alle dertil hørende rettigheder, i sagerne 25/69 og 30/69: subsidiært, hvis den principale påstand ikke kan tages til følge, annullation af EF-Kommissionens-beslutninger af 20. juni 1968 om at bringe sagsøgernes tjenesteforhold til ophør og et krav om, at det bestemmes, at EØF som følge heraf skal udbetale sagsøgerne en godtgørelse svarende til tre års løn for den enkelte.
3.

En tjenestemands opdagelse af, at den stilling, han har indvilget i at blive udnævnt til, ikke passer til hans kvalifikationer, giver ham ingen ret til at nyde godt af ordningen om stillingsophør eller om tilbagetrækning, idet disse to ordninger kun kan tilstedes anvendt i tjenestens interesse.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 13. MAJ 1970

Bernard Fournier

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 39/69

Processprog: Fransk

Angående:

Et krav om annullation af en beslutning af 13. maj 1969 fra generaldirektøren for personale og administration om at afslå at udbetale sagsøgeren en kontant godtgørelse for 47 feriedage, som han af tjenstlige grunde ikke kunne udnytte i den periode, hvor han havde stilling som hjælpeansat.

Domskonklusion:

1. Beslutningen af 13 maj 1969 fra generaldirektøren for personale og administration annulleres.

2. Kommissionen for De europæiske Fællesskaber tilpligtes at udbetale sagsøger 77093 bfr. med 4,5 % rente fra sagsanlægget.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

(Se sag 18/69, s. 49)

Sammendrag

Tjenestemænd — hjælpeansatte — ansættelsens ophør — udnævnelse som midlertidigt ansat for en begrænset periode — ferie — fridage, der ikke er taget i perioden som hjælpeansat — overførsel uberettiget — aflønning

(Vilkårene for de øvrige ansatte, artikel 58)

Når en hjælpeansat udnævnes som midlertidigt ansat for en bestemt periode, kan hans kontrakts begrænsede varighed og usikkerheden med hensyn til dens forlængelse hindre en rimelig afgørelse med hensyn til overførslen af fridage, der af tjenstlige grunde ikke er udnyttet. Disse dage skal derfor aflønnes som effektive arbejdsdage.
2.

En beslutning om en ansats ophør i tjenesten, der herefter annulleres af Domstolen, kan. efter at en anden tjenestemand er blevet udnævnt i en stilling, som også den tjenestemand, der har fået sin stillings ophør annulleret, havde kunnet have samme adkomst til, medføre denne udnævnelses ulovlighed, idet administrationen har truffet beslutning om denne uden at tage hensyn til et moment ved bedømmelsen, som skulle have været taget i betragtning for at den fuldtud kunne udøve sin skønsmæssige beføjelse.
DOMSTOLENS DOM

AF 13. MAJ 1970

Bernard Fournier

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 18/69

Processprog: Fransk

Angående:

Annullation af Kommissionens stiltiende afvisning af sagsøgers anmodning om fastansættelse i lønklasse A 4 og et krav om, at sagsøger erklæres for berettiget til fastansættelse i denne lønklasse.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

I sag 18/69 er den begrundelse, der før klagefristens udløb blev givet til støtte for klagen, ikke tilstrækkeligt relevant. Derfor bør klagen afvises. Jeg har desuden påvist, at den for øvrigt ikke ville have været holdbar.

Sammendrag

Tjenestemænd — ansættelse — obligatoriske former

En ansats udnævnelse og fastansættelse kan kun ske under iagttagelse af de i traktaten foreskrevne former og betingelser.
DOMSTOLENS DOM

AF 5. MAJ 1970

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod kongeriget Belgien

Sag 77/69

Processprog: Fransk

Angående :

En påstand om, at det fastslås, at kongeriget Belgien har krænket sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 95 med hensyn til enhedsafgifter på forarbejdet træ.

Domskonklusion:

Kongeriget Belgien har krænket sine forpligtelser ifølge EØF-traktatens artikel 95 ved, i henhold til artikel 31 — 14 i kgl. anordning af 3. marts 1927 ændret ved kgl. anordning af 27. december 1965, at opkræve en afgift med samme sats, dels på indenlandsk træ på roden eller fældet, dels på importeret træ. som beregnes på grundlag af træets værdi på tidspunktet for erklæringen om, at forarbejdningen er afsluttet.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Det bør fastslås, at kongeriget Belgien krænker sine forpligtelser ifølge EØF-traktatens artikel 95 ved, i henhold til artikel 31 — 14 i den generelle forordning, at anvende samme sats for de toldlignende afgifter dels på indenlandsk træ, som beregnes på grundlag af træets værdi på tidspunktet for erklæringen om, at forarbejdningen er afsluttet.

Sammendrag

1. Afgiftsbestemmelser — interne afgifter — indenlandske og importerede varer — samme sats — varernes forarbejdningsgrad — forskelligt afgiftsgrundlag — forskelsbehandling (EØF-traktaten, artikel 95)

2. Medlemsstater — forpligtelse — ikke-overholdelse — ansvar — omfang — forfatningsmæssigt uafhængige institutioner (EØF-traktaten, artikel 169)

1. En enhedsafgift på forarbejdning, der påhviler indenlandske og importerede varer med samme sats men som følge af forskelligt afgiftsgrundlag bevirker, at de importerede varer ved hver yderligere bearbejdning rammes hårdere end de indenlandske varer, der befinder sig på et lignende forarbejdningsstatium, er diskriminerende og i strid med EØF-traktatens artikel 95, stl. 1.
DOMSTOLENS DOM

AF 16. APRIL 1970

La Compagnie française commerciale et financière, SA

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 63/69

Angående:

Et krav om annullation af:

1. den fastsættelse til 81, 87 ffr. pr. ton af udligningsbeløbet for hvedemel og mel af blandingssæd (artikel 11.01 A i toldtariffen), der findes i det bilag, som omhandles i artikel 2 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1670/69 af 22. august 1969 om visse forholdsregler, der skal træffes på korn- og risområdet som følge af devalueringen af den franske franc;

2. nævnte forordnings artikel 6, i det omfang den fastslår, at »bestemmelserne i artiklerne 2 til 4 har virkning fra den 11. august 1969«.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Kommissionens begæring i henhold til procesreglementets artikel 91 bør imødekommes, og sagen bør uden realitetsbehandling afvises.

Sammendrag

En institutions retsakter — forordning — begreb

(EØF-traktaten, artikel 189)

Den omstændighed, at en generel bestemmelse berører de forskellige retsundergivne på ulige vis, kan ikke i sig selv berøve den dens lovgivningskarakter. Det er tværtimod kendetegnende for en generel bestemmelse, at dens ensartede anvendelse kan ramme de pågældende på forskellig måde alt efter de særlige omstændigheder ved deres situation eller adfærd.

En bestemmelse, der fastsætter datoen for nogle lovbestemmelsers ikrafttræden, bidrager, hvis der ikke foreligger magtfordrejning, til sidstnævnte bestemmelsers almindelige karakter.
DOMSTOLENS DOM

AF 16. APRIL 1970

La Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit, SA

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 65/69

Processprog: Fransk

Angående:

Et krav om annullation af den fastsættelse til 58, 49 ffr. pr. ton af tilskudet til blød hvede og blandsæd (artikel 10.01 A i toldtariffen), der findes i det bilag, som omhandles i artikel 2 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1670/69 af 22. august 1969 om visse forholdsregler, der skal træffes på korn- og risområdet som følge af devalueringen af den franske franc.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Kommissionens begæring i henhold til procesreglementets artikel 91 bør imødekommes, og sagen bør uden realitetsbehandling afvises.

Sammendrag

En institutions retsakter — forordning — begreb

(EØF-traktaten, artikel 189)

Den omstændighed, at en generel bestemmelse berører de forskellige retsundergivne på ulige vis, kan ikke i sig selv berøve den dens lovgivningskarakter. Det er tværtimod kendetegnende for en generel bestemmelse, at dens ensartede anvendelse kan ramme de pågældende på forskellig måde alt efter de særlige omstændigheder ved deres situation eller adfærd.
DOMSTOLENS DOM

AF 16. APRIL 1970

La Compagnie française commerciale et financière, SA

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 64/69

Processprog: Fransk

Angående:

Et krav om annullation af:

1. artikel 2, Stk. 1, litra a, 2. afsnit i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1660/69 af 22. august 1969 om visse forholdsregler, der skal træffes på landbrugsområdet som følge af devalueringen af den franske franc, hvorefter »bestemmelserne i foregående afsnit finder kun anvendelse, hvis restitutionen kan fastsættes forud, og denne mulighed er blevet udnyttet«;

2. samme forordnings artikel 3, i det omfang den fastsætter den 25. august 1969 som dato for forordningens ikrafttræden og bestemmer, at artiklerne 1 og 2 har virkning fra den 11. august 1969.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Kommissionens begæring i henhold til procesreglementets artikel 91 bør imødekommes, og sagen bør uden realitetsbehandling afvises.

Sammendrag

En institutions retsakter — forordning — begreb

(EØF-traktatens artikel 189)

En retsakts lovgivningskarakter trues ikke af muligheden for mere eller mindre præcist at præcisere antallet eller endog identiteten af de retsundergivne, som den på et givet tidspunkt finder anvendelse på, så længe denne anvendelse sker i kraft af en objektiv retlig eller faktisk situation, som er beskrevet i retsakten, og står i forbindelse med dennes formål.

Den omstændighed, at en overgangsregel kun angår visse situationer, der er opstået før en af den fastsat dato og følgelig ofte bestemt allerede inden dens ikrafttræden, hindrer ikke, at en sådan regel udgør en integrerende del af de tidligere og nye bestemmelser, som den skal skabe overensstemmelse mellem, og derfor bidrager til disses almindelige karakter.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. APRIL 1970

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod regeringen for Den italienske Republik

Sag 28/69

Processprog: Italiensk

Angående :

En klage indgivet i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2 for at få fastslået, at Den italienske Republik har krænket sine forpligtelser i henhold til traktatens artikler 95 og 96 ved at pålægge visse produkter importeret fra andre medlemsstater en højere forbrugsafgift end den, der gælder for lignende nationale produkter, og ved at tildele visse eksporterede nationale produkter en godtgørelse af nævnte afgift, der er større end den virkeligt pålagte byrde.

Domskonklusion :

1. Ved at pålægge kakaopulver importeret fra andre medlemslande en højere forbrugsafgift end et tilsvarende produkt, som fremstilles i Italien ved findeling af kakaobønner, der importeres toldfrit i henhold til ordningen med midlertidig tilladelse, har Den italienske Republik krænket sine forpligtelser ifølge EØF-traktatens artikel 95.

2. Sagsøgte frifindes vedrørende det andet klagepunkt.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Det bør fastslås, at Den italienske Republik ved, indtil ikrafttrædelsen af loven af 1. oktober 1969, at have pålagt kakaopulver importeret direkte fra medlemsstaterne en højere forbrugsafgift end deri, der gælder for pulver, som fremstilles i Italien ved findeling af kakaobønner, der importeres i henhold til ordningen med tilladelse, har krænket sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 95.

Sagsøgte bør frifindes med hensyn til den øvrige del af klagen fra Kommissionen for De europæiske Fællesskaber.

Sammendrag

1. EØF's politik — fælles regler — afgiftsbestemmelser — interne afgifter som en medlemsstat pålægger varer fra andre medlemsstater — disse varers lighed med de indenlandske produkter — begreb (EØF-traktatens artikel 95, stk. 1)

2. EØF 's politik — fælles regler — afgiftsbestemmelser — interne afgifter som en medlemsstat pålægger varer fra andre medlemsstater — princip om ikke-forskelsbehandling — anvendelse

1. Den i EØF-traktatens artikel 95, stk. 1 omtalte lighed foreligger, når de pågældende varer falder ind under samme afgiftsklassificering.
3.

Forordning nr. 3 foreskriver kun, såvel i sin nye udformning som i sin tidligere affattelse, revision af pensionerne på vedkommendes anmodning. Fællesskabsreglerne hindrer imidlertid ikke revision ex officio ifølge national ret, dersom denne indeholder mere fordelagtige løsninger for de forsikrede. I så fald tilkommer det den nationale lovgivning at regulere virkningerne af denne fordelagtigere behandling, uden imidlertid at skade de rettigheder, som den forsikrede nyder direkte i kraft af forordning nr. 3.