RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

20. januar 1998

Sag T-160/96

Max Kogler

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — pension — justeringskoefficient — ændring af en medlemsstats hovedstad — tilbagevirkende gyldighed«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-35

Angående:

Påstand for det første om annullation af afgørelsen fra Domstolens Klageudvalg af 1. juli 1996, for det andet om, at der foretages en ændret beregning og endelig fastsættelse af sagsøgerens pension for perioden fra den 1. juli 1991 til den 30. juni 1994 på grundlag af den af Rådet årligt fastsatte justeringskoefficient for Berlin, og for det tredje, og subsidiært, om, at der fastsættes en snarlig dato for den ændrede beregning og fastsættelse af pensionen.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren er forhenværende direktør for Oversættelsesdirektoratet ved De Europæiske Fællesskabers Domstol. Han blev pensioneret den 1. december 1987 og har siden da uden afbrydelser haft bopæl i Konz i Tysldand.

Ifølge artikel 82, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) korrigeres forhenværende tjenestemænds pensioner med den justeringskoefficient, der er fastsat for det land, hvor den pensionsberettigede godtgør at være bosiddende.

Ved domme af 27. oktober 1994 i sag T-536/93, Benzler mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 777), og i sag T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 723), fastslog Retten, at der var sket en tilsidesættelse af princippet i vedtægtens bilag XI om, at justeringskoefficienten for en medlemsstat skal fastsættes på grundlag af leveomkostningerne i hovedstaden, hvilket princip var tilsidesat ved artikel 6, stk. 2, dels i Rådets forordning (EØF, EKSF, Euratom) nr. 3834/91 af 19. december 1991 (herefter forordning nr. 3834/91), dels i Rådets forordning (EØF, EKSF, Euratom) nr. 3761/92 af 21. december 1992 (herefter »forordning nr. 3761/92«) om tilpasning, med virkning henholdsvis fra den 1. juli 1991 og den 1. juli 1992, af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (henholdsvis EFT L 361, s. 13, og EFT L 383, s. 1). Tilsidesættelsen af princippet var sket i det omfang, der ved disse forordninger var blevet fastsat en midlertidig justeringskoefficient for Tysldand på grundlag af leveomkostningerne i Bonn på trods af, at Berlin havde været Tysklands hovedstad siden den 3. oktober 1990.

Der blev imidlertid ikke på foranledning af Rettens domme foretaget nogen ændring af justeringskoefficienterne, der i de nævnte forordninger i en fodnote blev betegnet som »foreløbig[e] tal« eller som værende fastsat »med forbehold for de afgørelser, Rådet skal træffe på grundlag af Kommissionens forslag«.

Den 19. december 1994 vedtog Rådet forordning (EKSF, EF, Euratom) nr. 3161/94 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1994 af vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 335, s. 1). Ved denne forordnings artikel 6, stk. 1, blev der med virkning fra den 1. juli 1994 fastsat en generel justeringskoefficient for Tyskland, som for første gang var beregnet på grundlag af leveomkostningerne i Berlin, og endvidere blev der fastsat særlige justeringskoefficienter for Bonn, Karlsruhe og München.

Ved Rådets forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 2963/95 af 18. december 1995 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1995 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 310, s. 1) blev der på ny, med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. juli 1995, fastsat en generel justeringskoefficient for Tyskland, som var beregnet på grundlag af leveomkostningerne i Berlin.

Da sagsøgeren fandt, at Domstolen ved beregningen af hans pension for perioden mellem den 1. juli 1991 og den 30. juni 1994 burde have anvendt de justeringskoefficienter, som var baseret på leveomkostningerne i Berlin, og ikke dem, der var baseret på leveomkostningerne i Bonn, indgav han en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, med henblik på, at der med tilbagevirkende gyldighed blev foretaget en ændret beregning af hans pension.

Da ansøgningen blev afslået ved en afgørelse fra Domstolens justitssekretær, som denne traf i sin egenskab af ansættelsesmyndighed, indgav sagsøgeren en klage til Domstolens Klageudvalg, hvori han rejste det samme krav som i ansøgningen, idet han dog tillige krævede, at Domstolen angav en snarlig dato for gennemførelsen af den ønskede beregning.

Domstolen afviste imidlertid klagen med den begrundelse, at den var indgivet efter fristens udløb og derfor ikke kunne realitetsbehandles. De bebyrdende foranstaltninger i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand var i denne sag efter Domstolens opfattelse de enkelte pensionssedler for den pågældende periode.

Formaliteten

Retten bemærkede, at enhver borger, som befinder sig en situation, hvoraf det fremgår, at Fællesskabernes forvaltningsgrene har fremkaldt begrundede forhåbninger hos vedkommende, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Derimod kan en tjenestemand ikke påberåbe sig, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, så længe administrationen ikke har afgivet præcise løfter over for ham (præmis 34).

Henvisning til: Retten, 27. februar 1996, sag T-235/94, Galtieri mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 129, præmis 63; Retten, 5. februar 1997, sag T-207/95, Ibarra Gil mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 31, præmis 25.

Det lainne ikke antages, at Rådet havde fremkaldt begrundede forhåbninger hos sagsøgeren, eller at Rådet havde afgivet præcise løfter ved i fodnoterne til henholdsvis forordning nr. 3834/91 og nr. 3761/92 at have betegnet justeringskoefficienter, der gjaldt i Tyskland for vederlag og pensioner, som foreløbige og at have angivet, at disse koefficienter blev anvendt »med forbehold for de afgørelser, Rådet skal træffe på grundlag af Kommissionens forslag«. Herved havde Rådet alene forbeholdt sig muligheden for at ændre disse koefficienter, uden at det var forpligtet til at revidere dem efterfølgende med tilbagevirkende gyldighed. Følgelig kunne sagsøgeren ikke med føje hævde, at Rådet havde fremkaldt en berettiget forventning hos ham, som gav ham grund til at håbe, at han kunne unddrage sig ovennævnte klagefrist i vedtægten (præmis 38).

I øvrigt havde de månedlige pensionssedler, som sagsøgeren havde modtaget mellem den 1. juli 1991 og den 30. juni 1994, klart karakter af bebyrdende foranstaltninger for ham i det omfang, hver enkelt af dem fastsatte størrelsen af hans månedlige pension (præmis 39).

Henvisning til: Domstolen, 27. oktober 1981, forenede sager 783/79 og 786/79, Venus og Oben mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 2445, præmis 25; Benzler mod Kommissionen, a.st., præmis 15-19.

Da disse pensionssedler blev tilsendt sagsøgeren personligt, burde han i overensstemmelse med fristen i vedtægtens artikel 90 hver gang have indgivet en klage inden tre måneder efter modtagelsen. Sagsøgeren indgav imidlertid først sin klage næsten to år efter udløbet af den lovbestemte frist, der løb fra modtagelsen af den sidste pensionsseddel i juni 1994 (præmis 39).

Retten tilføjede, at klagefristen i vedtægtens artikel 90 har til formål at tilvejebringe klarhed i retsforholdene og retssikkerhed. Den er derfor bindende og kan hverken fraviges af parterne eller af domsmyndigheden. Den omstændighed, at en institution behandler en administrativ klage, som er for sent indgivet - og som følgelig ikke kan realitetsbehandles - kan ikke medføre nogen fravigelse af de præceptive frister efter vedtægtens artikel 90 og 91 (præmis 40).

Henvisning til: Retten, 18. marts 1997, sag T-35/96, Rasmussenmod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 187, præmis 29 og 30.

En tjenestemand kan ikke udvirke, at fristerne begynder at løbe på ny ved at indgive en ansøgning til ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Navnlig kan en tjenestemand, som har undladt inden for de i vedtægtens artikel 90 og 91 foreskrevne frister at indgive et annullationssøgsmål vedrørende en for ham bebyrdende foranstaltning, ikke råde bod på denne undladelse ved at rejse krav om erstatning af det tab, han har lidt på grand af foranstaltningen, og dermed skaffe sig nye søgsmålsfrister. Denne fremgangsmåde er kun tilstedelig, såfremt der er fremkommet en ny omstændighed, der kan begrande en fornyet undersøgelse af situationen (præmis 41).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1987, sag 302/85, Pressler-Hoeft mod Revisionsretten, Sml. s. 513, præmis 5 og 6; Retten, 29. februar 1996, sag T-547/93, Lopes mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 185, præmis 60.

I den foreliggende sag måtte søgsmålet, som hævdedes at være begrundet i Rådets retsstridige passivitet, antages at have til formål at omgå fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91, da der med søgsmålet dels ønskedes udvirket en annullation af en afgørelse fra Klageudvalget, som blot stadfæstede den tidligere afgørelse om afvisning, dels, ved nedlæggelse af en erstatningspåstand, krævedes tilkendt det tillægsbeløb, som sagsøgeren ville have modtaget, hvis justeringskoefficienten for Berlin var blevet anvendt for hans vedkommende allerede fra 1991 (præmis 42).

Konklusion:

Sagen afvises.