RETTENS DOM (Første Afdeling)

13. januar 1998

Sag T-176/96

Cornells Volger

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — formaliteten — afgørelse om ventepenge — vedtægtens artikel 41 — omsorgspligt«

Fuldstændig gengivelse pā fransk II-1

Angående:

Påstand om annulation dels af Parlamentets afgørelse af 1. december 1995 om at sætte sagsøgeren på ventepenge fra den 30. november 1995 samt af alle de heraf efterfølgende trufne afgørelser til gennemførelse heraf, og dels af Parlamentets afgørelse af 3. september 1996 om at ændre ikrafttrædelsen af den endelige afgørelse af 1. december 1995 til den 31. januar 1996.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Ved skrivelse af 21. marts 1995 meddelte generaldirektøren for Direktoratet for Personale, Budget og Økonomi ved Parlamentet (GD 5) sagsøgeren, at institutionen havde besluttet at anvende artikel 41 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) på flere tjenestemænd, og at ansættelsesmyndigheden havde til hensigt at inddrage hans stilling.

I samme skrivelse blev sagsøgeren anmodet om inden den 3. april 1995 at meddele, om han ønskede at blive sat på ventepenge i henhold til vedtægtens artikel 41, stk. 2, tredje afsnit. Det anførtes i skrivelsen, at såfremt sagsøgeren svarede bekræftende eller ikke besvarede skrivelsen, ville han automatisk blive optaget på listen over de tjenestemænd, der var berørt af foranstaltningen om nedskæringen i antallet af stillinger. Såfremt han ikke ønskede at blive optaget på listen, anmodedes han om inden den 3. april 1995 at fremsætte sine bemærkninger, på grundlag af hvilke ansættelsesmyndigheden efter udtalelse fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg og Bedømmelsesudvalget træffer afgørelse om enten ventepenge eller om en genplacering.

Den 30. marts 1995 meddelte sagsøgeren, at han ikke modsatte sig inddragningen af hans post, »for så vidt som hans personlige interesser ikke blev tilsidesat«. Han foreslog på dette grundlag, at han først skulle sættes på ventepenge ved udgangen af budgetåret, og at hans institution fritog ham for tjeneste eller forfremmede ham i det mellemliggende tidsrum.

Generaldirektøren for GD 5 meddelte ved skrivelse af 26. april 1995 sagsøgeren, dels at han ville foreslå, at vedtægtens artikel 41 skulle finde anvendelse på ham fra den 1. december 1995, dels at han ikke kunne fritage sagsøgeren for hans forpligtelser til at gøre tjeneste, indtil han blev sat på ventepenge i henhold til vedtægtens artikel 55, medmindre han tog ferie eller ansøgte om tildeling af tjenestefrihed af personlige årsager.

Ved skrivelse af 30. oktober 1995 til formanden for Personaleudvalget meddelte sagsøgeren, at »det under et nyligt møde i Det Paritetiske Samarbejdsudvalg var blevet angivet, at han uden betingelser havde indvilget i at blive sat på ventepenge i henhold til vedtægtens artikel 41«. Sagsøgeren anførte videre i skrivelsen, at denne oplysning ikke var korrekt, og at han ikke ønskede at blive sat på ventepenge.

Sagsøgeren tilskrev den 24. november 1995 efter at have modtaget »en meddelelse til tjenestemænd og midlertidigt ansatte, som definitivt udtræder af tjenesten«, hr. A. i pensionskontoret i Afdelingen for Velfærdstjeneste med henblik på at få oplyst, hvilken afgørelse der lå til grund for fremsendelsen af nævnte meddelelse.

Ved skrivelse af 28. november 1995 meddelte personalechefen sagsøgeren, at han tiltrådte ordlyden af skrivelsen af 26. april 1995, samt at administrationen efter at have modtaget udtalelsen fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg og Bedømmelsesudvalget havde foreslået ansættelsesmyndigheden at sætte ham på ventepenge fra den 1. december 1995. Personalechefen anførte også, at den formelle afgørelse ville blive tilstillet ham efter dens vedtagelse.

Parlamentet meddelte ved skrivelse af 27. december 1995 sagsøgeren, at det den 1. december 1995 havde truffet afgørelse om at sætte ham på ventepenge »fra den 30. november 1995 om aftenen« og at han tilkendtes den i vedtægtens artikel IV fastsatte godtgørelse fra den 1. december 1995 (afgørelse af 1.12.1995).

Ved skrivelse af 9. januar 1996 fastsatte pensionsafdelingen sagsøgerens pensionsrettigheder i henhold til vedtægtens artikel 41.

Den 1. april 1996 indbragte sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen af 1. december 1995 og over alle de heraf efterfølgende afgørelser (klage).

Den 10. september 1996 fremsendte chefen for afdelingen »Vedtægtsspørgsmål og Personaleadministration« i Personaleafdelingen i GD 5 en skrivelse til sagsøgeren, hvori han meddelte denne, at ansættelsesmyndigheden »efter budgetmyndighedens afgørelse om at forlænge de anvendelsesmuligheder for vedtægtens artikel 41 til regnskabsåret 1996 ... som var blevet besluttet for 1995, og under hensyn til sagsøgerens klage vedrørende ikrafttrædelsen af afgørelsen om at sætte ham på ventepenge«, havde besluttet at ændre afgørelsen af 1. december 1995»med henblik på at lade den træde i laaft fra den første dag efter dens meddelelse, nemlig den 1. februar 1996«. Parlamentets afgørelse af 3. september 1996 blev bilagt skrivelsen.

Den 18. november 1996 indbragte sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen af 3. september 1996. Parlamentet afslog klagen ved afgørelse af 9. januar 1997.

Formaliteten

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden ved afgørelse af 3. september 1996 ikke fuldt ud havde imødekommet sagsøgeren. Ansættelsesmyndigheden ændrede ved denne afgørelse tidspunktet for ikrafttrædelsen af afgørelsen af 1. december 1995, men trak ikke afgørelsen om at sætte sagsøgeren på ventepenge tilbage. Afgørelsen af 3. september 1996 måtte derfor anses for et delvis udtrykkeligt afslag på sagsøgerens klage (præmis 37).

Sagens genstand var derfor ikke fuldstændig bortfaldet, idet afgørelsen af 1. december 1995 ikke blev erstattet af en ny afgørelse, som fuldstændigt imødekom sagsøgeren, men alene blev ændret under hensyntagen til sagsøgerens bestridelse af ikrafttrædelsesdatoen for afgørelsen om at sætte ham på ventepenge (præmis 38).

Henvisning til: Retten, 25. oktober 1993, sag T-41/93, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1037, præmis 19.

Retten udtalte, at sagen, for så vidt den tilsigtede at bestride lovligheden af afgørelsen af 1. december 1995 om at sætte sagsøgeren på ventepenge, kunne antages til realitetsbehandling (præmis 40).

Da der i afgørelsen af 3. september 1996 var givet sagsøgeren medhold i de klagepunkter, han havde fremført i klagen vedrørende den tilbagevirkende kraft af afgørelsen af 1. december 1995, var sagsøgerens argumenter vedrørende disse klagepunkter, som var blevet påberåbt under sagen, blevet uden genstand (præmis 41).

Realiteten

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, af princippet om den berettigede forventning og om at give retsakter tilbagevirkende gyldighed samt retssikkerhedsprincippet

Klagepunkterne vedrørende den tilbagevirkende gyldighed af afgørelsen af 1. december 1995 og den for sene offentliggørelse heraf i Fællesskabernes Månedlige Personaleblad var ifølge Retten blevet uden genstand, idet ansættelsesmyndigheden havde fastsat ikrafttrædelsen af afgørelsen af 1. december 1995 til den 1. februar 1996 (præmis 48).

Retten bemærkede endvidere, at afgørelsen af 3. september 1996 ikke udgjorde en ny afgørelse om at sætte sagsøgeren på ventepenge. Ansættelsesmyndigheden havde herefter ikke ved at vedtage afgørelsen af 3. september 1996 ændret sagsøgerens retsstilling, men alene tidspunktet for, hvornår han reelt skulle sættes på ventepenge (præmis 50).

Sagsøgerens klagepunkt, hvorefter afgørelsen af 3. september 1996 ikke var tilstrækkeligt begrundet, for så vidt som den havde tilbagevirkende gyldighed, var således uden grundlag (præmis 51).

Retten bemærkede, at Parlamentet ikke var forpligtet til at begrunde den omstændighed, at den nye ikrafttrædelsesdato først var blevet fastsat efter vedtagelsen af afgørelsen af 3. september 1996. Skrivelsen af 10. september 1996 indeholdt også tilstrækkelig forklaring med hensyn til det forhold, at ansættelsesmyndigheden havde forlænget mulighederne for anvendelse af vedtægtens artikel 41 til regnskabsåret 1996 (præmis 52 og 53).

Retten bemærkede endelig, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning. Sagsøgeren havde ikke fra administrationens side modtaget noget tilsagn om, at afgørelsen om at sætte ham på ventepenge af 1. december 1995 ville blive trukket tilbage (præmis 54).

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 41 og omsorgspligten

Administrationen skal indtage en smidig holdning ved behandlingen af Idager. Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 41 var tilstrækkeligt klart blevet fremsat under den administrative klageprocedure, hvorfor ansættelsesmyndigheden havde været i stand til at erkende den kritik, som den pågældende rettede mod den anfægtede afgørelse (præmis 65).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 11; Retten, 21. februar 1995, sag T-506/93, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 147, præmis 18.

Den påståede tilsidesættelse af vedtægtens artikel 41

Retten bemærkede, at dette klagepunkt måtte forstås således, at vedtægtens artikel 41 var blevet tilsidesat derved, at sagsøgeren automatisk var blevet opført på listen over de tjenestemænd, der var berørt af foranstaltningen om nedskæringen af antallet af stillinger, skønt han ikke havde anmodet om at blive sat på ventepenge (præmis 66).

Det fremgik herved af en skrivelse fra generaldirektøren for GD 5 til formanden for Det Paritetiske Samarbejdsudvalg af 26. september 1995, som Parlamentet fremlagde under retsmødet, at sagsøgeren var blevet anset for at høre til gruppen af »ufrivillige tjenestemænd« (præmis 71, 72 og 73).

Retten fastslog, at anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 41 ikke var begrundet. Dette ændredes ikke på nogen måde af, at de rådgivende udvalg under udøvelsen af deres vedtægtsmæssige beføjelser havde lagt til grund, at sagsøgeren havde ytret ønske om at blive sat på ventepenge, hvilket stod i modsætning til den af administrationen angivne opfattelse (præmis 75).

Den påståede tilsidesættelse af omsorgspligten

Retten fastslog, at administrationens omsorgspligt over for sine ansatte afspejler den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og de ansatte i offentlig tjeneste, og at omsorgspligten ikke kan forhindre ansættelsesmyndigheden i at træffe de foranstaltninger, som den skønner nødvendig i tjenestens interesse. Selv om myndigheden, når den træffer afgørelse om en tjenestemands forhold, ikke alene skal tage hensyn til tjenestens interesser, men ligeledes til den pågældende tjenestemands interesser, kan denne betragtning ikke forhindre myndigheden i at foretage en reorganisation af tjenesten, hvis den anser dette for nødvendigt (præmis 76).

Henvisning til: Domstolen, 29. oktober 1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539, præmis 19; Retten, 10. juli 1992, forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 2061, præmis 66.

Retten fastslog, at Parlamentet i denne sag havde overholdt sin omsorgspligt (præmis 77).

Parlamentet havde nemlig efter sagsøgerens bemærkninger foreslået, at vedtægtens artikel 41 fandt anvendelse fra den 1. december 1995. Sagsøgeren havde endvidere gjort sig skyldig i en vis forsømmelighed, idet han ikke havde fremsat nogen bemærkninger til skrivelsen fra generaldirektøren for GD 5 af 26. april 1995 (præmis 78 og 79).

Endelig fastslog Retten, at det af Parlamentet i retsmødet fremlagte dokument viste, at sagsøgerens situation var blevet bedømt under hensyntagen til de i vedtægtens artikel 41, stk. 2, tredje afsnit, angivne forhold, nemlig kvalifikationer, indsats, tjenstlig adfærd, familieforhold og anciennitet. Disse forhold, som ansættelsesmyndigheden skal tage hensyn til, når den opstiller listen over tjenestemænd, der berøres af foranstaltninger om nedskæring af antallet af stillinger, fremgik klart af dokumentet og var desuden ledsaget af kommentarer. Retten fastslog desuden, at dokumentet også angav, at sagsøgeren ikke kunne anses for at kunne fortsætte sin karriere inden for institutionen, idet han ikke »lomne genansættes«, henset til de i samme skrivelse angivne kriterier (præmis 80).

Konklusion:

Europa-Parlamentet frifindes.