ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - forordninger om særlige foranstaltninger for indførsel af ris med oprindelse i de associerede oversøiske lande og territorier - sag anlagt af De Nederlandske Antiller - afvisning

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF); Kommissionens forordning nr. 2352/97 og nr. 2494/97)

Sammendrag

$$En almengyldig retsakt såsom en forordning kan kun berøre fysiske eller juridiske personer individuelt, såfremt de rammes på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en adressat.

De Nederlandske Antiller er ikke individuelt berørt af forordning nr. 2352/97 om særlige foranstaltninger for indførsel af ris med oprindelse i de oversøiske lande og territorier (OLT) og forordning nr. 2494/97 om udstedelse af importlicenser for ris henhørende under KN-kode 1006 med oprindelse i de oversøiske lande og territorier som led i de særlige foranstaltninger, der blev indført ved forordning nr. 2352/97.

For det første er den almene interesse, som et OLT som den enhed, der er kompetent med hensyn til økonomiske eller sociale spørgsmål inden for sit område, kan have i at opnå et gunstigt resultat for dette områdes økonomiske velfærd, ikke i sig selv tilstrækkelig til at betragte dette OLT som værende berørt i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF) af bestemmelserne i forordning nr. 2352/97 og nr. 2494/97 og så meget mindre som værende individuelt berørt af dem.

For det andet fritog konstateringen af, at Kommissionen, for så vidt som omstændighederne ikke var til hinder derfor, på tidspunktet for vedtagelsen af forordning nr. 2352/97 og nr. 2494/97 skulle tage hensyn til de skadelige virkninger, som disse forordninger muligvis kunne have for de pågældende OLT's økonomi såvel som for de berørte virksomheder, på ingen måde De Nederlandske Antiller fra kravet om, at de skulle bevise, at disse forordninger ramte dem på grund af en faktisk situation, der adskilte dem fra alle andre. Den omstændighed, at De Nederlandske Antiller eksporterede langt den største mængde ris med oprindelse i OLT til Fællesskabet, adskilte dem ikke fra alle andre OLT. For selv om påstanden om, at beskyttelsesforanstaltningerne i henhold til forordning nr. 2352/97 og nr. 2494/97 kunne få betydelige socio-økonomiske konsekvenser for De Nederlandske Antiller, skulle vise sig begrundet, står det dog fast, at forordningerne havde lignende konsekvenser for de andre OLT. Den økonomiske virksomhed med forarbejdning inden for OLT af ris med oprindelse i tredjelande er en erhvervsmæssig virksomhed, der når som helst kan udøves af en hvilken som helst erhvervsdrivende inden for et hvilket som helst OLT. En sådan økonomisk virksomhed kan derfor ikke adskille De Nederlandske Antiller fra alle andre OLT.

( jf. præmis 65, 69, 76-78 og 80 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug - ensartede lovgivninger - beskyttelse af sorter - artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 og artikel 8 i forordning nr. 1768/95 - umuligt for indehaveren at anmode landbrugeren om de oplysninger, der er beskrevet i de omhandlede bestemmelser, hvis der ikke foreligger holdepunkter for, at denne landbruger med henblik på formering anvender høstudbytte erhvervet fra såsæd af en beskyttet sort

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14, stk. 2 og 3; Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 8)

Sammendrag

$$Artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse, sammenholdt med artikel 8 i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, skal ikke fortolkes således, at den giver indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse mulighed for at anmode en landbruger om de oplysninger, der er beskrevet i disse bestemmelser, når indehaveren ikke har holdepunkter for, at denne landbruger med henblik på formering på marken på egen bedrift har anvendt eller vil anvende høstudbytte fra egen bedrift erhvervet ved udsåning af formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af denne beskyttelse, og som tilhører en af de landbrugsafgrøder, der er nævnt i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94.

( jf. præmis 72 samt domskonkl. )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser - specielle kompetenceregler - retten på opfyldelsesstedet for kontraktforpligtelsen - arbejdskontrakt - det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde - fastlæggelse af stedet - arbejdstager, der successivt har indgået to arbejdskontrakter med to forskellige arbejdsgivere, således at den første kontrakt er stillet i bero i den tid, hvori den anden kontrakt gennemføres - sag anlagt af arbejdstageren mod den første arbejdsgiver

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 5, nr. 1, som ændret ved tiltrædelseskonventionerne af 1978, 1982 og 1989)

Sammendrag

$$Artikel 5, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således, at i tilfælde, hvor en arbejdstager fører sag mod den første af to arbejdsgivere, kan det sted, hvor arbejdstageren opfylder sine forpligtelser over for den anden arbejdsgiver, betragtes som det sted, hvor han sædvanligvis udfører sit arbejde, når den første arbejdsgiver, i forhold til hvilken arbejdstagerens forpligtelser er stillet i bero, på tidspunktet for indgåelsen af den anden kontrakt selv har haft en interesse i udførelsen af den ydelse, arbejdstageren skal erlægge over for den anden arbejdsgiver. Det skal afgøres efter en samlet bedømmelse, under hensyn til alle omstændigheder i den konkrete sag, om der består en sådan interesse.

Når den første arbejdsgiver ikke har haft en sådan interesse, skal konventionens artikel 5, nr. 1, fortolkes således, at det sted, hvor arbejdstageren udfører sit arbejde, er det eneste opfyldelsessted for en forpligtelse, som kan tages i betragtning med henblik på at fastlægge, hvilken ret der har kompetencen.

( jf. præmis 26, 28 og 30 samt domskonkl. 1 og 2 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne - varemærker - direktiv 89/104 - konsumption af varemærkeretten - regel om, at bevisbyrden påhviler tredjemand, der gør komsumptionen gældende - lovligt - grænser

(Art. 28 EF og 30 EF, Rådets direktiv 89/104, art. 7, stk. 1)

Sammendrag

$$En bevisregel, hvorefter konsumption af varemærkeretten udgør et forsvarsanbringende for tredjemand, der sagsøges af varemærkeindehaveren, således at betingelserne for konsumptionen principielt skal bevises af tredjemand, der gør den gældende, er forenelig med fællesskabsretten, og navnlig med artikel 5 og 7 i første direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).

Hensynet til beskyttelsen af de frie varebevægelser, der navnlig sikres i artikel 28 EF og 30 EF, kan dog gøre det nødvendigt at gøre undtagelse fra denne bevisregel.

Såfremt tredjemand således er i stand til at godtgøre, at der består en reel risiko for opdeling af de nationale markeder, hvis han selv bærer denne bevisbyrde - især når varemærkeindehaveren markedsfører sine varer inden for EØS ved hjælp af et eneforhandlersystem - påhviler det varemærkeindehaveren at bevise, at varerne oprindeligt er markedsført af ham selv eller med hans samtykke uden for EØS. Såfremt dette bevises, påhviler det derefter tredjemand at bevise, at der foreligger et samtykke fra tredjemand til den efterfølgende markedsføring af varerne inden for EØS.

( jf. præmis 42 og domskonkl. )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser - harmonisering af lovgivningerne - omsætningsafgifter - det fælles merværdiafgiftssystem - fritagelser fastsat i sjette direktiv - fritagelse for bestemte kulturelle tjenesteydelser - »andre kulturelle organer, som er anerkendt« - begreb - solister, der optræder individuelt - omfattet

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra n)]

2. Fiskale bestemmelser - harmonisering af lovgivningerne - omsætningsafgifter - det fælles merværdiafgiftssystem - fritagelser fastsat i sjette direktiv - begrænsninger i henhold til artikel 13, punkt A - foreligger ikke

(Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A)

Sammendrag

$$1. Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), i sjette direktiv 77/388 om momsfritagelse for bestemte kulturelle tjenesteydelser, der præsteres af offentligretlige organer eller af andre kulturelle organer, som er anerkendt af den pågældende medlemsstat, skal fortolkes således, at udtrykket »andre kulturelle organer, som er anerkendt«, ikke udelukker solister, der optræder individuelt.

Princippet om afgiftsneutralitet er nemlig til hinder for, at individuelle kunstnere - når den kulturelle karakter af deres tjenesteydelsers er anerkendt - ikke på samme måde som kulturelle grupper kan betragtes som organer ligestillet med offentligretlige organer, der tilbyder bestemte kulturelle tjenesteydelser, der er omhandlet den pågældende bestemmelse.

( jf. præmis 27 og 30 samt domskonkl. 1 )

2. Overskriften til sjette direktiv 77/388's artikel 13, punkt A, »Fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse«, indebærer ikke i sig selv begrænsninger i de fritagelsesmuligheder, der er fastsat i denne bestemmelse. De mulige begrænsninger i fritagelserne kan kun ske inden for rammerne af anvendelsen af denne bestemmelses stk. 2 vedrørende henholdsvis medlemsstaternes muligheder for at gøre meddelelse af fritagelser betinget af visse forudsætninger, og medlemsstaternes forpligtelse til at udelukke bestemte tjenesteydelser fra denne fritagelse.

( jf. præmis 37, 39 og 40 samt domskonkl. 2 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Landbrug — EUGFL — regnskabsafslutning — Kommissionens kontrolbeføjelse med hensyn til udgifternes lovmæssighed — rimelig tvivl opstået — bevisbyrde påhvilende medlemsstaten

2. Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering gennem EUGFL — regnskabsafslutningsprocedure — forligsprocedure — udtalelse afgivet af Kommissionen efter det bilaterale møde — ingen bindende virkning — (Kommissionens forordning nr. 1663/95, art. 8)

Sammendrag

1. Når Kommissionen afslår at lade EUGFL finansiere visse udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror på overtrædelse af Fællesskabets retsforskrifter, som en medlemsstat kan gøres ansvarlig for, påhviler det ikke Kommissionen udtømmende at godtgøre, at medlemsstaterne har ført en utilstrækkelig kontrol, men den må fremlægge et bevis for, at den har en begrundet og rimelig tvivl vedrørende den kontrol, der er gennemført af de nationale myndigheder. Denne lempelse af Kommissionens bevisbyrde skyldes, at staten har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, og at staten følgelig skal føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at dens kontrol er blevet gennemført, og i givet fald, at Kommissionens konstateringer er forkerte.

(jf. præmis 35)

2. I forbindelse med forligsproceduren i medfør af artikel 8 i forordning nr. 1663/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 729/70 for så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen, medfører det forhold alene, at konklusionerne, som Generaldirektoratet for Landbrug vedtog efter at have rådspurgt Kommissionens andre tjenestegrene, ikke svarer til den opfattelse, den gav udtryk for efter det bilaterale møde, eller til den pågældende medlemsstats opfattelse, ikke, at Kommissionen kan anses for at have tilsidesat reglerne i artikel 8, stk. 1, andet afsnit, ved at gøre den i bestemmelsen fastsatte pligt til at afholde et bilateralt møde meningsløs. Det bilaterale møde må nemlig antages at være blot en indledende etape til Kommissionens beslutning, og den holdning, som den giver udtryk for efter et sådant møde, er ikke bindende. Generaldirektoratet for Landbrug kan også rådspørge Kommissionens andre tjenestegrene, inden det træffer en formel afgørelse. Når Generaldirektoratet for Landbrug ændrer sin holdning i forhold til tidligere, skal det fastslås, at der endnu ikke foreligger en aftale mellem parterne, og den omhandlede medlemsstat kan stadig anmode om indledning af forligsproceduren. Det afgørende er, at det bilaterale møde muliggjorde en kontradiktorisk diskussion vedrørende alle sagens punkter, og at alle de under mødet diskuterede punkter tages i betragtning af Kommissionen ved dens formelle fremlæggelse af dens konklusioner.

(jf. præmis 69, 70 og 72)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Landbrug — EUGFL — regnskabsafslutning — Kommissionens kontrolbeføjelse med hensyn til udgifternes lovmæssighed — rimelig tvivl opstået — bevisbyrde påhvilende medlemsstaten

2. Landbrug — fælles markedsordning — oksekød — tillægsbetalinger med det formål at imødegå krisen forårsaget af udbruddet af bovin spongiform encephalopati — begrebet gennemførelse af betalinger — (Rådets forordning nr. 1357/96, art. 7; Kommissionens forordning nr. 1663/95)

Sammendrag

1. Selv om Kommissionen er forpligtet til at begrunde sin beslutning om afslag på at lade EUGFL, Garantisektionen, finansiere udgifter, som er afholdt af en medlemsstat, ved at fremlægge beviser for, at der består alvorlig og rimelig tvivl med hensyn til, om der er gennemført kontrol i denne medlemsstat, eller om den hensigtsmæssige karakter af en sådan kontrol, påhviler det den ikke at godtgøre, at der er ført en utilstrækkelig kontrol, eller at de oplysninger, der er meddelt af medlemsstaten, er urigtige. Medlemsstaten har nemlig bedre adgang til at indsamle og kontrollere de nødvendige oplysninger og til at føre bevis for, at kontrollen er blevet gennemført, og at Kommissionens påstande er forkerte.

(jf. præmis 66)

2. Artikel 7 i forordning nr. 1357/96 om tillægsbetalinger i 1996 til præmierne i forordning (EØF) nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød og om ændring af samme forordning bestemmer udtrykkeligt, at Fællesskabet kun finansierer medlemsstaternes udgifter til betalinger som nævnt i forordningens artikel 1 og artikel 4, stk. 1, litra a), dvs. ekstraordinær støtte i form af tillægsbetalinger til præmier pr. dyr for 1995, hvis betalingerne har fundet sted »senest den 15. oktober 1996«. Denne bestemmelse forudsætter således, at de oplysninger, som krævedes for udbetaling af støtten, i vidt omfang allerede var til rådighed inden denne dato. Desuden definerer punkt 2, nr. ii), og punkt 6, nr. v), i bilaget til forordning nr. 1663/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 729/70, for så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen, »gennemførelse af betalinger« som udstedelse af en anvisning til en bank eller til et offentligt betalingskontor om at udbetale det skyldige beløb til støttemodtageren, hvilket indebærer et krav om direkte udbetaling til denne.

(jf. præmis 95 og 96)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — hindringer som følge af nationale bestemmelser, som uden forskelsbehandling regulerer bestemte former for salg — begreb — krav om bestemt emballering af et bestemt produkt — ikke omfattet — (EF-traktaten, art. 30 (efter ændring nu art. 28 EF))

2. Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — krav om forudgående emballering før salg af delvist bagt brød, der er indført fra en anden medlemsstat, efter endt bagning i importmedlemsstaten — tilladt — betingelse — foranstaltning, der finder anvendelse uden forskel, og som ikke udgør forskelsbehandling af indførte varer — den nationale rets vurdering — eventuel begrundelse — beskyttelse af folkesundheden — ikke omfattet — (EF-traktaten, art.30 og 36 (efter ændring nu art. 28 EF og 30 EF))

3. Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — traktatens bestemmelser — direkte virkning — de nationale retters pligt til at medvirke hertil — undladelse af at anvende nationale bestemmelser, der er i strid med nævnte bestemmelser — (EF-traktaten, art. 30 (efter ændring nu art. 28 EF))

Sammendrag

1. Bestemmelser i en medlemsstat, der forbyder markedsføring af en vare, der lovligt er fremstillet og bragt i omsætning i en medlemsstat, i en anden medlemsstat, før den er blevet emballeret på ny i en ny specifik emballage ifølge kravene i disse bestemmelser, kan ikke anses for at vedrøre former for salg, der ikke direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne. Nødvendigheden af at ændre mærkningen eller etiketteringen af indførte varer udelukker nemlig, at der kan være tale om former for salg.

(jf. præmis 29 og 30)

2. Der foreligger ikke en kvantitativ restriktion eller en foranstaltning med tilsvarende virkning i EF-traktatens artikel 30’s forstand (efter ændring nu artikel 28 EF) i forbindelse med et krav om forudgående emballering, der af en medlemsstat stilles som betingelse for salg af brød fremstillet i denne medlemsstat på grundlag af delvist bagt brød, hvad enten det er dybfrosset eller ej, og indført fra en anden medlemsstat. Det er herved en betingelse, at kravet anvendes uden forskel på indenlandske varer og indførte varer, og at det ikke i realiteten udgør en indirekte forskelsbehandling af indførte varer.

Hvis den nationale ret ved denne vurdering konstaterer, at kravet medfører en hindring for indførslen, kan det ikke begrundes i hensynet til beskyttelse af menneskers liv og sundhed i EF-traktatens artikel 36’s forstand (efter ændring nu artikel 30 EF).

(jf. præmis 42 og domskonkl. 1)

3. Den nationale ret har pligt til at sikre den fulde virkning af traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF) og til herved af egen drift at undlade at anvende nationale regler, der er i strid med denne bestemmelse.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — kørekort — direktiv 91/439 — gensidig anerkendelse af kørekort — (Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 2)

2. Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — kørekort — direktiv 91/439 — mulighed for en medlemsstat, som ikke har udstedt kørekortet, for at anvende visse af sine nationale bestemmelser — begrænsninger — (Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 3)

Sammendrag

1. Artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439 om kørekort indeholder et princip om gensidig anerkendelse af de kørekort, som er udstedt af de øvrige medlemsstater. Anerkendelsen, som skal ske uden nogen formaliteter, udgør en præcis og ubetinget forpligtelse, og medlemsstaterne råder ikke over noget skøn med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes for at efterkomme forpligtelsen. Da registreringen af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, udgør en forpligtelse, eftersom indehaveren af kørekortet pålægges en sanktion, såfremt han efter bosættelsen i værtsmedlemsstaten fører et køretøj uden at have ladet sit kørekort registrere, må en sådan registrering anses for en formalitet og strider derfor mod direktivets artikel 1, stk. 2.

(jf. præmis 60-62)

2. De foranstaltninger, som en medlemsstat træffer for at udnytte sin mulighed efter artikel 1, stk. 3, i direktiv 91/439 om kørekort for at anvende de nationale bestemmelser med hensyn til gyldighedsperiode, lægekontrol og fiskale forhold på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, og at påføre kørekortet sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn, må ikke genere EF-borgeres ret til udøvelse af den frie bevægelighed for personer og af etableringsfriheden eller gøre disse rettigheder mindre attraktive, og i fald dette ikke desto mindre sker, skal disse foranstaltninger anvendes uden forskelsbehandling, ligesom de skal være begrundet i tvingende almene hensyn, være egnede til at sikre opfyldelsen af det tilstræbte formål og ikke må gå videre end nødvendigt til at opfylde dette formål.

(jf. præmis 66)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte — Kommissionens undersøgelse — bestemmelse af støttemodtageren — faktisk fordel — mulighed for at tage hensyn til ordlyden af bestemmelser om anvendelsen af lånte beløb i tilfælde af et lån og for således at betegne en anden person end låntageren som støttemodtager — nødvendigheden af på forhånd at fastslå, at den statslige foranstaltning udgør støtte i forhold til låntageren — foreligger ikke — (Art. 87, stk. 1, EF)

2. Statsstøtte — Kommissionens beslutning om en støttes uforenelighed med fællesmarkedet — vanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen — Kommissionens og medlemsstatens forpligtelse til at samarbejde om en løsning i overensstemmelse med traktaten — (Art. 10 EF og art. 88, stk. 2, første afsnit, EF)

3. Institutionernes retsakter — begrundelse — pligt — rækkevidde — kommissionsbeslutning, der fastslår, at en støtte er uforenelig med fællesmarkedet — (Art. 87 EF og 253 EF)

Sammendrag

1. For at kunne bestemme, hvem der er modtager af en statsstøtte, skal de virksomheder, der faktisk har fordel af den pågældende støtte, identificeres. I tilfælde af et lån er det ikke udelukket, at Kommissionen kan tage hensyn til ordlyden af bestemmelser om anvendelsen af lånte beløb med henblik på at bestemme støttemodtageren, og at en sådan analyse fører til den konklusion, at støttemodtageren er en anden end låntageren. Eftersom artikel 87, stk. 1, EF forbyder statsstøtte eller støtte, der ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, er det for at nå til en sådan konklusion ufornødent først at fastslå, at foranstaltningen udgør en støtte i forhold til låntageren.

(jf. præmis 55-57)

2. En medlemsstat, der ved gennemførelsen af en beslutning, som fastslår, at en støtte er uforenelig med fællesmarkedet, og som bestemmer, at denne skal tilbagesøges, møder uforudsete vanskeligheder, kan forelægge disse for Kommissionen til vurdering. I så fald skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den regel, der pålægger medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner en gensidig pligt til loyalt samarbejde, jf. navnlig artikel 10 EF, efter bedste evne samarbejde med henblik på at overvinde vanskelighederne, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, særligt bestemmelserne om støtte.

(jf. præmis 99)

3. Selv om det i visse tilfælde kan fremgå af selve de omstændigheder, hvorunder støtten ydes, at den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene, påhviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstændigheder i beslutningens begrundelse, hvori det fastslås, at den nævnte støtte er uforenelig med fællesmarkedet.

(jf. præmis 103)