29

Hvad angår kriteriet om anvendelse af statsmidler anførte Kommissionen følgende: »(88) Kommissionen bemærker, at den sikkerhed, der behandles i dette tilfælde, ikke undersøges i henhold til statsstøttereglerne for så vidt angår størrelsen på gebyret for den risiko eller eksponering, som bæres af garantistilleren (dvs. en privat bank, ikke staten), men i henhold til den risiko, staten løber, hvis det sikrede beløb er lavere end de faktiske omkostninger ved miljøskader, og hvis den sikrede virksomhed ikke betaler eller ikke kan betale de fulde omkostninger ved genopretning. […] (90) [Sagsøgerens] finansielle sikkerhed er stillet i form af en bankgaranti, som ikke frit kan benyttes af staten. Den kan kun anvendes til foranstaltninger, der er nøje defineret i lovgivningen, navnlig til finansiering af fjernelse af affald, genopretning af området og andre miljømæssige foranstaltninger, hvis [sagsøgeren] ikke opfylder sine miljømæssige forpligtelser. Staten får ikke nogen renter af midlerne i sikkerheden eller nogen anden finansiel fordel, som kan reduceres i tilfælde af et lavere beløb for sikkerheden. Desuden har staten hidtil ikke været i en situation, hvor den var nødt til at gøre brug af sikkerheden til nogen af ovennævnte formål. Selv om det reducerede sikkerhedsbeløb hidtil ikke har berørt statsmidlerne, kan denne kendsgerning alene ikke udelukke en eventuel påvirkning af statsmidlerne som følge af en øget risiko for, at staten bliver forpligtet til at bruge sine ressourcer på et senere tidspunkt. (91) Forekomsten af en konkret risiko for at pålægge staten en ekstra byrde i fremtiden er tilstrækkelig til at opfylde begrebet statsstøtte i henhold til traktatens artikel 107, stk. 1. [Den Europæiske Unions Domstol] har ligeledes fastslået, at en statsstøtteforanstaltnings forbindelse til og virkning på statsmidler ikke behøv[ede] at være direkte, for at dette kriterium er opfyldt. (92) Selve formålet med en sådan finansiel sikkerhed er at sikre, at mineselskaber har afsat tilstrækkelige midler til at dække fremtidige omkostninger til genopretning, uanset deres økonomiske situation i fremtiden (ofte langt ude i fremtiden). Det er derfor klart, at hvis beløbet for sikkerhedsstillelsen er betydeligt lavere end de forventede omkostninger til genopretning, er der i det mindste en øget risiko for, at statsmidlerne bliver påvirket i fremtiden. Denne risiko for en potentiel omkostning for statsbudgettet er klart højere, end hvis sikkerheden var blevet fastsat korrekt i overensstemmelse med gældende lovgivning, under behørig hensyntagen til de forventede omkostninger til genopretning. Hvis disse midler er betydeligt lavere end nødvendigt, vil der i sidste ende være behov for at benytte statsmidler til at dække en større del af disse omkostninger, hvis [sagsøgeren] af en eller anden grund ikke er villig eller i stand til at gøre det. Hvis [sagsøgeren] ikke er i stand til at betale omkostningerne for genopretning i fremtiden, vil de spanske myndigheders påståede mulighed for at beslaglægge [sagsøgerens] aktiver sandsynligvis ikke indbringe tilstrækkelige supplerende midler, eftersom [sagsøgerens] (og hele ICL-koncernens) eneste aktiv i Spanien er potaskeminen. Når potaskeminen er lukket ned, er værdien af dette aktiv tvivlsom. (93) Det forhold, at staten ville være forpligtet til for egen regning at gribe ind, hvis [sagsøgeren] ikke er villig eller i stand til at træffe de nødvendige genopretningsforanstaltninger med hensyn til virksomhedens affaldsdepoter, er veletableret i den gældende lovgivning. (94) For det første kan staten i henhold til artikel 102 i lov [nr.] 39/2015 træffe foranstaltninger i stedet for den part, der er juridisk ansvarlig for at træffe sådanne foranstaltninger. Spanien ville skulle i) pålægge [sagsøgeren] at træffe specifikt definerede foranstaltninger, ii) underrette [sagsøgeren] om, at forvaltningen ellers vil træffe sådanne foranstaltninger selv, og til hvilke omkostninger, iii) gennemføre sådanne foranstaltninger og iv) forsøge at inddrive omkostningerne fra [sagsøgeren], hvilket pr. definition ikke vil være muligt, hvis Spanien skal håndhæve den utilstrækkelige finansielle sikkerhed. Selv om denne beslutning formelt er fakultativ, vil Spanien, hvis [sagsøgeren] ikke opfyldte sin forpligtelse til at genoprette faciliteterne, ikke have anden mulighed end at betale forud for denne genopretning, fordi Spanien i modsat fald ikke ville opfylde sine egne forpligtelser. (95) For det andet, som anført i [13.] betragtning […], opfylder Spanien eventuelt ikke sine forpligtelser i henhold til udvindingsaffaldsdirektivet og vandrammedirektivet. Hvis [sagsøgeren] opgiver sine faciliteter efter at have opbrugt mineralressourcerne og ikke genopretter faciliteterne, vil Spaniens, på grund af den utilstrækkelige sikkerhed, eneste mulighed for at opfylde sine forpligtelser i henhold til disse direktiver og dermed undgå eventuelle dagbøder pålagt af [den Europæiske Unions Domstol], være selv at betale for fjernelse af saltaffaldet eller en lige så effektiv genopretning. (96) For det tredje kan de spanske myndigheder i henhold til bestemmelserne i den spanske lov [nr.] 27/2006 af 18. juli 2006 være nødt til at opfylde deres forpligtelser i henhold til miljølovgivningen. Enhver ikke-statslig organisation, som opfylder kriterierne i lov [nr.] 27/2006 kan i tilfælde af en miljøovertrædelse, der er nævnt i artikel 18, stk. 1, i lov [nr.] 27/2006 (herunder f.eks. overtrædelser vedrørende forpligtelser i forbindelse med vandbeskyttelse), indbringe sagen for retten for at pålægge forvaltningen at opfylde sine miljømæssige forpligtelser. […] (98) Endelig angiver de spanske myndigheder selv, at i henhold til artikel 9 i lov [nr.] 12/1981 kan Cataloniens offentlige forvaltning (Administratión de la Generalitat) med tvang håndhæve disse foranstaltninger for operatørens regning, hvis operatøren ikke overholder sine forpligtelser. De påpeger, at i praksis gennemfører forvaltningen de relevante foranstaltninger, der derefter finansieres via den finansielle sikkerhed eller, hvis sikkerheden ikke er tilstrækkelig, ved salg af operatørens aktiver. Hvis den finansielle sikkerhed er betydeligt lavere, end hvad der kræves, løber den offentlige forvaltning således en risiko for, at operatørens aktiver ikke er tilstrækkelige til at finansiere de relevante foranstaltninger, den gennemførte. Dette bekræfter, at en finansiel sikkerhed, der er for lav, øger risikoen for, at de genoprettelsesforanstaltninger, der træffes af forvaltningen, ikke i tilstrækkelig grad er dækket af operatørens aktiver (især hvis denne ikke har nogen andre aktiviteter i Spanien, hvilket er tilfældet for [sagsøgeren]), og at der vil være behov for at betale for dem via offentlige midler. (99) Derfor medfører en sikkerhedsstillelse, som er betydeligt lavere, end hvad der kræves i lovgivningen, en konkret risiko for, at staten pålægges en ekstra byrde på dens ressourcer. Den øgede risiko for en ekstra byrde for staten er derfor tilstrækkeligt konkret til som minimum at udgøre en potentiel påvirkning af statsmidler som følge af et alt for lavt niveau for den finansielle sikkerhed.«