ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. juli 2007 – Kommissionen mod Grækenland

(sag C-399/05)

»Traktatbrud – direktiv 93/38/EØF – offentlige udbud inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation – opførelse og ibrugtagning af et varmekraftværk – betingelser for udbudsdeltagelse«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåden ved offentlige udbud inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation – direktiv 93/38 (Rådets direktiv 93/38) (jf. præmis 22)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåden ved offentlige udbud inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation – direktiv 93/38 (Rådets direktiv 93/38) (jf. præmis 28, 35 og 45)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 93/38/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT L 199, s. 84) – deltagelse i udbudsproceduren af to selskaber, som hverken opfyldte udbudsbekendtgørelsens betingelser eller udbudsbetingelserne – opførelse og ibrugtagning af et varmekraftværk i Lavrio.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik frifindes.
Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet.
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)

21. juni 2007

Sag C-424/05 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Sonja Hosman-Chevalier

»Appel – løn – udlandstillæg – betingelse fastsat i artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtægtens bilag VII – begrebet »tjeneste for en anden stat«

Angående: Appel iværksat til prøvelse af dom afsagt den 13. september 2005 af Retten i Første Instans (Første Afdeling), Hosman-Chevalier mod Kommissionen (sag T-72/04, Sml. II, s. 3265), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald: Appellen forkastes.

Sammendrag

Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for ydelse

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

Begrebet »stat« i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i vedtægtens bilag VII må nødvendigvis omfatte en medlemsstats faste repræsentation ved Den Europæiske Union. En sådan fast repræsentations personale, herunder dens administrative og tekniske personale, skal derfor, eftersom personalet udgør en del af denne repræsentations opbygning, anses for at gøre tjeneste for den pågældende medlemsstat og følgelig for at befinde sig i en »udlændighedssituation« som omhandlet i denne bestemmelse, uanset hvilke særlige og specifikke arbejdsopgaver der udøves inden for dette organ, idet retten til udlandstillæg ikke er betinget af, at der er en direkte retlig tilknytning mellem den berørte person og den omhandlede stat. En sådan fortolkning er i øvrigt i overensstemmelse med den autonomi, som medlemsstaterne råder over i relation til den interne opbygning af deres faste repræsentationer. Det tilkommer således hver enkelt medlemsstat at udpege de organer, der skal indgå i dens faste repræsentation, samt de offentlige interesser, som de forskellige instanser i repræsentationen skal varetage i forhold til fællesskabsinstitutionerne.
Annullation af artikel 33, stk. 2, og artikel 43, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22) – særlig ordning med anerkendelse af erhvervede rettigheder for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og jordemødre, som har et polsk kvalifikationsbevis.
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens beslutning 2004/800/EF af 30. marts 2004, der fastslår, at Italiens støtteordning til hasteforanstaltninger til fremme af beskæftigelsen i kriseramte virksomheder, som er omfattet af en særlig insolvensprocedure, og som har over 1 000 ansatte, er uforenelig med fællesmarkedet (støtte nr. CR 62/2003 ex NN 7/2003 – Italien) (EUT L 352, s.10) – tilsidesættelse af pligten til inden for den fastsatte frist at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at tilbagesøge den støtte, som er blevet erklæret uforenelig med fællesmarkedet.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 29. november 2007 – Meister mod KHIM

(sag C-12/05 P-REV)

»Retspleje – begæring om genoptagelse – begæring vedrørende en kendelse afsagt i henhold til procesreglementets artikel 119 – betingelser – appel – ny faktisk omstændighed – afvisning«

Retspleje – ekstraordinær genoptagelse – betingelser for at tage en begæring herom til følge – ny faktisk omstændighed – begreb – omstændighed kendt før afsigelsen af dommen – ikke omfattet – afvisning (statutten for Domstolen, art. 44) (jf. præmis 15-18)

Angående

Begæring om genoptagelse af kendelse afsagt af Domstolen (Sjette Afdeling) den 14. december 2006 i sag C-12/05 P.

Konklusion

Begæringen af genoptagelse indgivet af Herbert Meister afvises.
55

Den Italienske Republik har for at begrunde anvendelsen af udbud efter forhandling ligeledes påberåbt sig artikel 6, stk. 3, litra c) og e), i direktiv 93/36. Den har gjort gældende, at fremstillingen af de pågældende helikoptere af tekniske årsager udelukkende kunne overlades Agusta, samt at det var nødvendigt at sikre, at helikopterflåden kunne fungere sammen, navnlig for at nedbringe de logistiske og operationelle omkostninger samt omkostningerne til uddannelse af piloter.
20

Hvad angår konkurrenceforholdet mellem øl og vin er det Kommissionens opfattelse, at der i Sverige findes et konkurrenceforhold mellem stærkt øl, som er det dominerende produkt i handelen på det svenske marked, og vin i mellemklassen. Den har således anført, at vin ligesom stærkt øl skal købes på Systembolagets salgssteder, mens øl med et alkoholindhold på mindre end 3,5 volumenprocent er tilgængeligt i fødevarebutikker. Stærkt øl og vin konkurrerer således med hinanden på de samme salgssteder. Ifølge Kommissionen er den omstændighed, at forbrugerne skal henvende sig i Systembolaget for at købe stærkt øl og vin, et element, der kan anses for at forstærke substituerbarheden og dermed konkurrenceforholdet mellem disse to produkter. Den har i øvrigt præciseret, at vin og øl kun er tilgængelig i restaurationer og udskænkningssteder, der har en særlig licens, og at de to drikkevarer derfor også kan konkurrere disse steder.
Sjette direktivs artikel 4, stk. 5, har følgende ordlyd:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

[…]«
5

Ioannis Doulamis gjorde for den forelæggende ret gældende, at reklame er et uundværligt middel i den frie økonomiske konkurrence. Under henvisning til artikel 10 EF, sammenholdt med artikel 81 EF, påberåbte han sig dom af 21. september 1988, Van Eycke (sag C-267/86, Sml. s. 4769), og medlemsstaternes forpligtelse til ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger, der kan ophæve den effektive virkning af de for virksomhederne gældende konkurrenceregler, for at begrunde, at den retsforfølgning, der er rejst imod ham, vedrørende reklame for tandplejeydelser, er grundløs.
50

For så vidt angår det forhold, at prisen på flade produkter har udviklet sig parallelt med prisen på tråd af rustfrit stål derved, at producenterne af tråd på samordnet vis har anvendt en afkastningsfaktor på 1,35 på legeringstillægget, der finder anvendelse for flade produkter, har AGST imidlertid ikke anført nogen holdepunkter for at antage, at den konkurrencebegrænsende adfærd, som producenterne af flade produkter af stål har udvist, kunne have haft indvirkninger på niveauet for priserne på tråd af rustfrit stål i et omfang, der er egnet til kunstigt at forhøje disse priser.
Forordningens artikel 10 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne drager omsorg for, at der senest seks måneder efter denne forordnings ikrafttræden oprettes en kontrolinstans, der har til opgave at sikre, at landbrugsprodukter og levnedsmidler, der er forsynet med en beskyttet betegnelse, opfylder kravene i varespecifikationen.

2. Kontrolinstansen kan omfatte en eller flere udpegede kontrolmyndigheder og/eller et eller flere private organer, der er godkendt til dette formål af den pågældende medlemsstat. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen listen over de godkendte myndigheder og/eller organer samt deres respektive beføjelser. Kommissionen offentliggør oplysningerne i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

3. De udpegede kontrolmyndigheder og/eller private organer skal dels yde tilstrækkelige garantier for objektivitet og upartiskhed over for enhver producent eller forarbejdningsvirksomhed, som de kontrollerer, dels godtgøre, at de permanent råder over de fornødne eksperter og midler til at sikre kontrollen af landbrugsprodukter og levnedsmidler, der er forsynet med en beskyttet betegnelse.

Hvis kontrolinstansen lader et andet organ foretage en del af kontrollen, skal dette yde de samme garantier. De udpegede kontrolmyndigheder og/eller godkendte private organer er dog i dette tilfælde fortsat ansvarlige over for medlemsstaten for den samlede kontrol.

Organer skal fra den 1. januar 1988 opfylde kravene i standard EN 45011 af 26. juni 1989 for at kunne blive godkendt af en medlemsstat med henblik på denne forordnings anvendelse.

4. Når en medlemsstats udpegede kontrolmyndigheder og/eller private organer konstaterer, at et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, der er forsynet med en beskyttet betegnelse, og som har oprindelse i denne medlemsstat, ikke opfylder kravene i varespecifikationen, træffer de de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af denne forordning. […].

5. Medlemsstaten skal trække godkendelsen af et kontrolorgan tilbage, når de i stk. 2 og 3 omhandlede betingelser ikke længere er opfyldt. Den meddeler dette til Kommissionen, som i De Europæiske Fællesskabers Tidende offentliggør en revideret liste over de godkendte organer.

6. Medlemsstaterne vedtager de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at en producent, der opfylder kravene i denne forordning, har adgang til kontrolordningen.

7. Omkostningerne ved den særlige kontrol i henhold til denne forordning påhviler brugerne af en beskyttet betegnelse.«
§ 37 i lov om telekommunikation fra 2003 (Telekommunikationsgesetz, BGBl. I, 70/2003, herefter »TKG«), som har overskriften »Markedsanalyseprocedure«, bestemmer følgende:

»1. Tilsynsmyndigheden foretager ex officio i overensstemmelse med fællesskabsrettens bestemmelser regelmæssigt, dog mindst hvert andet år, en analyse af de relevante markeder i henhold til § 36, stk. 1. Efter at det er konstateret, om en eller flere virksomheder på det relevante marked råder over en stærk markedsposition, eller om der reelt er konkurrence, har proceduren til formål at ophæve, opretholde, ændre eller indføre specifikke forpligtelser.

2. Såfremt tilsynsmyndigheden under denne procedure konstaterer, at en eller flere virksomheder på det relevante marked råder over en stærk markedsposition, og der følgelig ikke er reel konkurrence, skal den pålægge den eller de pågældende virksomheder egnede, specifikke forpligtelser i henhold til §§ 38-46 eller § 47, stk. 1. Allerede bestående specifikke forpligtelser, der er pålagt virksomheder, ændres eller indføres på ny af tilsynsmyndigheden under hensyn til resultatet af proceduren, for så vidt som de vedrører det relevante marked i forhold til formålene med reguleringen.

3. Såfremt tilsynsmyndigheden efter at have gennemført en procedure konstaterer, at der reelt hersker konkurrence på det relevante marked og følgelig, at ingen virksomhed råder over en stærk markedsposition, kan den — bortset fra de i § 47, stk. 2, omhandlede tilfælde — ikke indføre forpligtelser som anført i stk. 2; i så tilfælde afsluttes proceduren uden særlige formkrav for så vidt angår dette marked ved tilsynsmyndighedens afgørelse herom, hvilken afgørelse offentliggøres. Såfremt virksomheder på dette marked fortsat er undergivet specifikke forpligtelser, træffes der afgørelse om ophævelse af disse. Ved afgørelsen skal der endvidere fastsættes en rimelig frist, der ikke kan overstige seks måneder, inden for hvilken ophævelsen får virkning.

[…]

5. Alene virksomheder, over for hvilke specifikke forpligtelser er indført, ændret eller ophævet, har krav på partsstilling under en sådan procedure.

[…]«
32

I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger, og denne har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.
14

I Rådets forordning (EF) nr. 150/2003 af 21. januar 2003 om suspension af told på visse våben og former for forsvarsmateriel (EFT L 25, s. 1), der er udstedt med hjemmel i artikel 26 EF, anføres i femte betragtning: »Af hensyn til beskyttelsen af medlemsstaternes nationale sikkerhedsinteresser er det nødvendigt at fastlægge særlige administrative procedurer for suspension af toldsatserne. En erklæring fra den kompetente myndighed i den medlemsstat, til hvis styrker våbnene eller forsvarsmateriellet er bestemt, kan også anvendes som den toldangivelse, toldkodeksen kræver, og anses samtidig for at være garanti for, at betingelserne er opfyldt. Toldangivelsen bør gives i form af et certifikat. Det er hensigtsmæssigt at fastlægge, hvilken form sådanne certifikater skal have, og at give mulighed for, at toldangivelsen kan foretages elektronisk.«
59

Selv hvis det antoges, at domme afsagt i medfør af artikel 226 EF kunne have samme retsvirkninger som domme afsagt i medfør af artikel 234 EF, og at retssikkerhedsmæssige hensyn dermed kunne føre til, at det undtagelsesvist er nødvendigt at begrænse dommenes tidsmæssige virkninger (jf. dom af 7.6.2007, sag C-178/05, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 4185, præmis 67, af 12.2.2009, sag C-475/07, Kommissionen mod Polen, præmis 61, og af 26.3.2009, sag C-559/07, Kommissionen mod Grækenland, præmis 78), må det konstateres, at Kommissionen på intet tidspunkt under sagen har opgivet sit principielle standpunkt. Kommissionen viste i den erklæring, den afgav under forhandlingerne om forordning nr. 150/2003, sin faste hensigt om ikke at give afkald på opkrævningen af told, som skulle have været betalt for perioderne før forordningens ikrafttræden, og forbeholdt sig retten til at vedtage passende foranstaltninger i så henseende.
Følgende fremgår af artikel 2 i direktiv 94/25 med overskriften »Markedsføring og ibrugtagning«:

»1. Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 1, stk. 1, omtalte produkter kun kan markedsføres og tages i brug til anvendelse efter deres bestemmelse, hvis de ikke udgør nogen risiko for personers sikkerhed og sundhed, for goder eller for miljøet, når de er korrekt bygget og vedligeholdt.

2. Bestemmelserne i dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne under iagttagelse af traktaten kan vedtage bestemmelser om sejlads i bestemte farvande for at beskytte miljøet og vandvejenes infrastruktur og for at sikre vandvejenes sikkerhed, forudsat at dette ikke kræver nogen ændring af fartøjer, der er i overensstemmelse med dette direktiv.«
66

I denne sag har Den Italienske Republik, uden at Kommissionen har bestridt det, gjort gældende, at færdsel med en kombination af en motorcykel og en påhængsvogn udgør en fare for trafiksikkerheden. Selv om det er korrekt, at det påhviler den medlemsstat, der påberåber sig tvingende hensyn for at berettige en hindring for de frie varebevægelser, at bevise, at dens lovgivning er passende og nødvendig for at nå det forfulgte formål, kan man ikke på grundlag af denne bevisbyrde gå så vidt som til at kræve, at medlemsstaten positivt skal bevise, at ingen anden tænkelig foranstaltning kan gøre det muligt at nå det nævnte formål på de samme vilkår (jf. i lighed hermed dom af 23.10.1997, sag C-157/94, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 5699, præmis 58).
37

Det andet spørgsmål skal således besvares med, at artikel 7, stk. 2, i direktiv 89/104 skal fortolkes således, at det tilkommer parallelimportøren at give varemærkeindehaveren de oplysninger, der er nødvendige og tilstrækkelige for at give sidstnævnte mulighed for at efterprøve, at ompakningen af varen under dette varemærke er nødvendig for at markedsføre den i importmedlemsstaten.
31

Det hører med til denne ordning, der på ingen måde foretager en harmonisering af de uddannelser, som giver adgang til lovregulerede erhverv, at det alene tilkommer de kompetente myndigheder, som udsteder eksamensbeviser, der giver en sådan adgang, i lyset af de regler, som finder anvendelse inden for rammerne af deres erhvervsuddannelsessystem, at kontrollere, om betingelserne for, at de kan udstedes, er opfyldt. I denne forbindelse bemærkes, at artikel 8, stk. 1, i direktiv 89/48 under alle omstændigheder forpligter værtsmedlemsstaten til at acceptere de attester og dokumenter, som de andre medlemsstaters kompetente myndigheder har udstedt, som bevis for, at betingelserne for anerkendelse af et eksamensbevis er opfyldt. Følgelig kan værtsmedlemsstaten ikke prøve grundlaget for sådanne dokumenters udstedelse, når den samtidig har mulighed for at kontrollere, om betingelserne i artikel 1, litra a), i direktiv 89/48 er opfyldt, for så vidt som de ikke allerede må anses for opfyldt, henset til nævnte dokumenters ordlyd.
I den henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at Retten, efter at have anført, at de omhandlede virksomheder begge fremstillede træplader, og at der var overlap mellem deres markedsføringsområder, i den appellerede afgørelses præmis 43 tilføjede følgende:

»Det fremgår ligeledes af [den anfægtede beslutning], at Glunz er et datterselskab af Tableros de Fibras SA, som har fabrikker i Frankrig, der driver virksomhed inden for træbranchen, og som blev overdraget til selskabet i 1999 af Glunz.«
14

I denne resolutions afsnit 2 krævede Sikkerhedsrådet, at Taliban straks, direkte eller indirekte, overgav Usama bin Laden til de kompetente myndigheder i en stat, hvor der var rejst sigtelse mod ham, eller til de kompetente myndigheder i en stat, hvor han ville blive anholdt og stillet for en domstol. Med henblik på at sikre overholdelsen af denne forpligtelse er det i afsnit 4, litra b), i nævnte resolution bestemt, at alle stater bl.a. skal »[f]reeze funds and other financial resources, including funds derived or generated from property owned or controlled directly or indirectly by the Taliban, or by any undertaking owned or controlled by the Taliban, as designated by the Committee established by paragraph 6 below, and ensure that neither they nor any other funds or financial resources so designated are made available, by their nationals or by any persons within their territory, to or for the benefit of the Taliban or any undertaking owned or controlled, directly or indirectly, by the Taliban, except as may be authorized by the Committee on a case-by-case basis on the grounds of humanitarian need«.
55

I denne sag fastslog Retten i den appellerede doms præmis 131, at forældelsesfristen var begyndt at løbe på det tidspunkt, hvor der forelå vished om, at Cantine havde lidt et tab som følge af, at fællesskabsstøtten ikke eller delvist ikke blev udbetalt til dem. Det bemærkes endvidere i nævnte doms præmis 132, at det var uomtvistet, at DAI burde have foretaget denne udbetaling senest ved udgangen af juni 1983 i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2499/82. Imidlertid vurderede Retten i den appellerede doms præmis 133, at Cantines tab under de konkrete omstændigheder ikke kunne anses for allerede at have været omfattet af vished, dvs. at have været umiddelbart forestående og påregneligt, ved udgangen af juni 1983.
7

Tredje til femte betragtning til Rådets direktiv 88/407/EØF af 14. juni 1988 om fastsættelse af de veterinærpolitimæssige krav i forbindelse med handelen inden for Fællesskabet med tyresæd og indførsel heraf (EFT L 194, s. 10), som ændret ved Rådets direktiv 203/43/EF af 26. maj 2003 (EUT L 143, s. 23, herefter direktiv »88/407«), lyder: »det er […] nødvendigt […] at oprette en harmoniseret ordning for handelen inden for Fællesskabet og indførsel i Fællesskabet af tyresæd; ved handelen med sæd inden for Fællesskabet bør den medlemsstat, hvor der opsamles sæd, sikre, at sæden opsamles og behandles i godkendte og kontrollerede tyrestationer, at den hidrører fra dyr, hvis sundhedstilstand er sådan, at risikoen for udbredelse af dyresygdomme kan udelukkes, at den opsamles, behandles, oplagres og transporteres i henhold til normer, som gør det muligt at sikre, at dens sundhedsmæssigt forsvarlige tilstand opretholdes, og at den ledsages af et sundhedscertifikat under transporten til bestemmelseslandet for at sikre overholdelsen af disse krav; medlemsstaternes forskellige politik med hensyn til vaccination mod visse sygdomme gør det berettiget at opretholde visse tidsbegrænsede undtagelsesbestemmelser, som bemyndiger dem til, med hensyn til visse sygdomme, at stille krav om yderligere beskyttelse mod disse sygdomme«.
Ved den anfægtede beslutning accepterede Rådet at gøre det første afsnit i udtalelsen offentligt tilgængeligt, hvori det angives, at udtalelsen indeholder råd fra Rådets Juridiske Tjeneste angående Fællesskabets kompetence på området for tredjelandsstatsborgeres adgang til arbejdsmarkedet. I øvrigt afslog Rådet dog at tage sin opfattelse op til fornyet vurdering. Som begrundelse for at fastholde afslaget angav det i det væsentlige for det første, at udtalelser fra dets Juridiske Tjeneste bør sikres en særlig beskyttelse, da de udgør et vigtigt middel for Rådet til at skaffe sig vished for, at dets retsakter er forenelige med fællesskabsretten, og til at fremme drøftelsen af de pågældende juridiske spørgsmål. For det andet kunne en udbredelse heraf skabe usikkerhed om lovligheden af de lovgivningsakter, som vedtages efter afgivelsen af sådanne udtalelser og dermed bringe retssikkerheden og stabiliteten i Fællesskabets retsorden i fare. Hvad angår den mere tungtvejende offentlige interesse, som Maurizio Turco havde påberåbt sig, anførte Rådet følgende:

»Rådet finder ikke, at der foreligger en mere tungtvejende offentlig interesse, blot fordi udbredelsen af disse dokumenter — som indeholder en udtalelse fra Den Juridiske Tjeneste vedrørende de juridiske spørgsmål, der er opstået i forbindelse med debatten om lovgivningsinitiativer — vil tilgodese en almen interesse i en forøgelse af gennemskueligheden af og åbenheden omkring institutionens beslutningsproces. Dette hensyn vil nemlig kunne gøres gældende over for alle Den Juridiske Tjenestes skriftlige tilkendegivelser eller tilsvarende dokumenter, hvilket vil gøre det praktisk talt umuligt for Rådet at nægte aktindsigt i Den Juridiske Tjenestes udtalelser i medfør af forordning nr. 1049/2001. Efter Rådets opfattelse må et sådant resultat klart være i modstrid med lovgivers ønske, som dette er kommet til udtryk i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001, da det vil fratage bestemmelsen enhver effektiv virkning.«