ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-262/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Franske Republik

»Traktatbrud – EF-traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) – tv-radiospredningsvirksomhed – reklame – national foranstaltning, som forbyder fjernsynsreklame for alkoholholdige drikkevarer, der markedsføres i den pågældende stat, når der er tale om indirekte fjernsynsreklame som følge af, at der optræder reklameskilte på skærmen under retransmissionen af visse sportsbegivenheder – Evin-loven«

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – forbud mod reklame for alkoholholdige drikkevarer under fjernsynsudsendelser af sportsbegivenheder – begrundet i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed

(EF-traktaten, art. 56, stk. 1, og art. 59 (efter ændring nu art. 46, stk. 1, EF og art. 49 EF))

Det udgør ikke en tilsidesættelse af forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF), at en medlemsstat gør nationale tv-kanalers udsendelse af sportsbegivenheder, der afholdes på andre medlemsstaters område, betinget af, at reklamer for alkoholholdige drikkevarer fjernes, inden udsendelsen bringes.

En sådan ordning for fjernsynsreklame udgør ganske vist en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til traktatens artikel 59. Den indebærer således for det første en restriktion for den frie udveksling af reklametjenesteydelser, eftersom ejere af reklameskilte af præventive årsager skal nægte enhver reklame for alkoholholdige drikkevarer adgang til reklameskilte, såfremt sportsbegivenheden skal retransmitteres i den pågældende medlemsstat. For det andet er denne ordning til hinder for udveksling af tjenesteydelser på området for udsendelse af fjernsynsprogrammer, idet tv-stationerne i denne medlemsstat skal nægte at retransmittere enhver sportsbegivenhed, hvor reklameskilte med reklamer for alkoholholdige drikkevarer, der markedsføres i medlemsstaten, er synlige, og idet arrangører af sportsbegivenheder, der finder sted i udlandet, ikke kan sælge retransmissionsrettighederne til disse tv-stationer, såfremt udsendelsen af disse begivenheder på tv kan indeholde indirekte fjernsynsreklame for alkoholholdige drikkevarer.

Imidlertid forfølger en sådan ordning for fjernsynsreklame et mål til beskyttelse af den offentlige sundhed i henhold til traktatens artikel 56, stk. 1 (efter ændring nu artikel 46, stk. 1), idet foranstaltninger, som begrænser mulighederne for at reklamere for alkoholholdige drikkevarer, og således er et led i bekæmpelsen af alkoholmisbrug, tilgodeser hensyn vedrørende den offentlige sundhed.

Desuden er ordningen egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette mål og går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målet. Denne ordning begrænser således de situationer, hvor reklameskilte for alkoholholdige drikkevarer vises i fjernsynet, og kan derfor hindre udsendelse af sådanne meddelelser, hvorved der bliver færre tilfælde, hvor tv-seere påvirkes til forbrug af alkoholholdige drikkevarer.

(jf. præmis 26, 30 og 31)
Sag C-144/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud – direktiv 77/388/EØF – moms – artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a) – afgiftsgrundlag – tilskud, der er direkte forbundet med prisen – forordning (EF) nr. 603/95 – støtte, som tildeles i sektoren for tørret foder«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftsgrundlag – levering af goder og tjenesteydelser – tilskud, der er direkte forbundet med transaktionernes pris – begreb – støtte, som tildeles i sektoren for tørret foder – ikke omfattet – national ordning, hvorefter der ikke opkræves merværdiafgift af disse støttebeløb – lovlig

[Rådets direktiv 77/388, art. 11, punkt A, stk. 1, litra a)]

Formålet med artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter er at momspålægge hele værdien af godet eller tjenesteydelsen, eftersom det fastsættes, at afgiftsgrundlaget omfatter tilskud, som udbetales til den afgiftspligtige, når tilskuddet er direkte forbundet med prisen på den omhandlede transaktion. En medlemsstat, der ikke opkræver merværdiafgift af de støttebeløb, som udbetales i medfør af forordning nr. 603/95 om den fælles markedsordning for tørret foder, tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til denne bestemmelse.

Begrebet »tilskud, der er direkte forbundet med transaktionernes pris«, omfatter således kun tilskud, som udgør hele vederlaget eller en del af vederlaget for en levering af goder eller tjenesteydelser, og som tredjemand betaler sælgeren eller tjenesteyderen.

Betingelserne for at pålægge disse støttebeløb moms er ikke opfyldt, hvis en forarbejdningsvirksomhed, efter tørring, sælger foder, købt hos en producent af frisk foder, eftersom tilskuddet i dette tilfælde ikke særligt er blevet udbetalt til forarbejdningsvirksomheden, mod at denne har leveret tørret foder til en køber til en lavere pris end prisen på verdensmarkedet. Betingelserne er heller ikke opfyldt, hvis der er indgået en lønkontrakt mellem en forarbejdningsvirksomhed og en producent af frisk foder, eftersom tilskuddet i dette tilfælde ikke bliver udbetalt til forarbejdningsvirksomheden, idet virksomheden alene påtager sig en rolle som mellemmand mellem den organisation, som tildeler støtten, og foderproducenten.

(jf. præmis 27, 28, 32, 33, 37, 39, 43 og 46)
Forenede sager C-361/02 og C-362/02

Elliniko Dimosio

mod

Nikolaos Tsapalos og Konstantinos Diamantakis

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Dioikitiko Efeteio Peiraios)

»Direktiv 76/308/EØF – gensidig bistand ved inddrivelse af told – anvendelse på fordringer, der er opstået før direktivet trådte i kraft«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – gensidig bistand ved inddrivelse af told – direktiv 76/308 – tidsmæssig anvendelse – anvendelse på fordringer, der er opstået før direktivet trådte i kraft i den stat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig

(Rådets direktiv 76/308)

Direktiv 76/308 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med de foranstaltninger, der er finansieret af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, samt af landbrugsimportafgifter og told skal fortolkes således, at det finder anvendelse på toldfordringer, der er opstået i en medlemsstat og er omfattet af et dokument, der er udstedt af denne stat, før nævnte direktiv trådte i kraft i den anden medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.

Da formålet med direktivet er at fjerne hindringerne for det fælles markeds funktion som følge af vanskelighederne forbundet med grænseoverskridende inddrivelse af de omhandlede fordringer, samt at hindre svigagtige handlinger, kan det ikke udelukkes, at direktivet finder anvendelse på fordringer, der allerede er opstået på datoen for direktivets ikrafttræden i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.

(jf. præmis 22, 23 og domskonkl.)
Sag C-295/02

Gisela Gerken

mod

Amt für Agrarstruktur Verden

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Niedersächsiches Oberverwaltungsgericht)

»Fælles landbrugspolitik – integreret system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger – forordning (EØF) nr. 3887/92 og forordning (EF) nr. 2419/2001 – ansøgninger om husdyrstøtte – uregelmæssigheder – nedsættelse af støttebeløbet – artikel 2, stk. 2, i forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 – anvendelse af en mindre streng bestemmelse med tilbagevirkende kraft«

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles landbrugspolitik – integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger – husdyrstøtte – uregelmæssighed, som medfører pålæggelse af en sanktion i henhold til forordning nr. 3887/92 – forordning nr. 2419/2001, som indfører mindre strenge sanktioner – tilbagevirkende kraft på grund af forordning nr. 2988/95

[Rådets forordning nr. 2988/95, art. 2, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 3887/92, art. 10, stk. 2, litra a), og nr. 2419/2001, art. 44, stk. 1]

Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal fortolkes således, at de kompetente myndigheder – i tilfælde af, at en ansøgning om husdyrstøtte er omfattet af det tidsmæssige anvendelsesområde for forordning nr. 3887/92 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, og der foreligger en uregelmæssighed, som medfører pålæggelse af en sanktion i henhold til sidstnævnte forordnings artikel 10, stk. 2, litra a) – skal anvende bestemmelserne i artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 2419/2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved forordning nr. 3508/92, med tilbagevirkende kraft, fordi disse bestemmelser i forordning nr. 2419/2001 er mindre strenge i forhold til den udviste adfærd.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Sag C-110/02





Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Rådet for Den Europæiske Union





«Støtte fra den portugisiske regering til svineavlere – støtte bestemt til at gøre det muligt at tilbagebetale støtte, der er erklæret uforenelig med fællesmarkedet – Rådets beslutning om, at en sådan støtte er forenelig med fællesmarkedet – ulovlighed – artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat F.G. Jacobs fremsat den 11. december 2003

Domstolens dom (plenum) af 29. juni 2004

Sammendrag af dom

Statsstøtte – Rådets kompetence til undtagelsesvis at tillade en støtte under hensyn til ganske særlige omstændigheder – betingelser for udøvelse – den berørte medlemsstats henvendelse til Rådet, inden Kommissionen vedtager en beslutning, som erklærer støtten uforenelig med fællesmarkedet, og vedtagelse af beslutning inden for en frist på tre måneder – begrænsning – hindring af, at en tidligere kommissionsbeslutning får virkninger

(Art. 87 EF, 88 EF og 89 EF)
Sag C-350/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Nederlandene

»Traktatbrudssag – behandling af personoplysninger og beskyttelsen af privatlivets fred i telesektoren – artikel 6 og 9 i direktiv 97/66/EF – nødvendigheden af en præcis beskrivelse af klagepunkterne i den begrundede udtalelse«

Sammendrag af dom

1. Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – afgrænsning af sagsgenstanden – begrundet udtalelse – detaljeret angivelse af klagepunkterne – de i stævningen fremførte klagepunkter ikke gentaget i den begrundede udtalelse, selv om de var anført i åbningsskrivelsen – ulovlig

(Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens realitetsprøvelse – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226 EF)

1. I traktatbrudssøgsmål gælder, at selv om åbningsskrivelsen, som indeholder en kortfattet første sammenfatning af det påståede traktatbrud, kan være et nyttigt redskab til forståelse af den begrundede udtalelse, skal Kommissionen dog alligevel i den begrundede udtalelse nøjagtigt angive de klagepunkter, den allerede mere bredt har gjort gældende i åbningsskrivelsen, og som den fastholder over for den pågældende medlemsstat efter at have fået kendskab til dennes eventuelle bemærkninger, jf. artikel 226, stk. 1, EF. Dette er en nødvendig betingelse for en klar afgrænsning af sagens genstand, inden sagen eventuelt indbringes for Domstolen i medfør af artikel 226, stk. 2, EF, og for at sikre, at den omhandlede medlemsstat får et nøjagtigt kendskab til de klagepunkter, Kommissionen har rejst over for den, og dermed kan bringe det påståede traktatbrud til ophør eller fremsætte sine modargumenter, inden Kommissionen eventuelt indbringer sagen for Domstolen.

Således må Kommissionens medtagelse i stævningen af et klagepunkt, der var anført i åbningsskrivelsen, men ikke gentaget i den begrundede udtalelse, betragtes som værende i strid med forskrifterne.

(jf. præmis 21 og 28)

2. I forbindelse med et søgsmål i henhold til artikel 226 EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.

(jf. præmis 31)
Sag C-49/02

Sag anlagt af Heidelberger Bauchemie GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundespatentgericht)

»Varemærker – tilnærmelse af lovgivningerne – direktiv 89/104/EØF – tegn, der kan udgøre et varemærke – farvekombinationer – farverne blå og gul til visse byggevarer«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – tegn, der kan udgøre et varemærke – farver eller farvekombinationer – betingelser – den kompetente myndighed forpligtet til at undersøge de øvrige registreringsbetingelser – undersøgelsens omfang

(Rådets direktiv 89/104, art. 2 og 3)

Farver eller farvekombinationer, der i en ansøgning om registrering af et varemærke er angivet abstrakt og uden konturer, og hvis farvenuancer er angivet med henvisning til en farveprøve og specificeret ved hjælp af en internationalt anerkendt farveidentificeringskode, kan udgøre et varemærke i henhold til artikel 2 i første direktiv 89/104 om varemærker, forudsat:

– at det godtgøres, at disse farver eller farvekombinationer i den sammenhæng, hvori de anvendes, faktisk fremtræder som et tegn

– at registreringsansøgningen indeholder en systematisk opstilling, der forbinder de pågældende farver med hinanden på en bestandig og forudbestemt måde, idet det præciseres, at den blotte sammenstilling af to eller flere farver, der hverken har nogen form eller kontur, eller angivelsen af to eller flere farver »på enhver tænkelig måde«, ikke er af en sådan præcis og uforanderlig karakter, som kræves i henhold til direktivets artikel 2, og

− at de pågældende farver eller farvekombinationer er egnede til at formidle præcise oplysninger, navnlig om en vares eller en tjenesteydelses oprindelse.

Selv om en farvekombination opfylder betingelserne for at kunne udgøre et varemærke i henhold til det nævnte direktivs artikel 2, skal den myndighed, der er kompetent til at registrere varemærker, undersøge, om den omhandlede kombination tillige opfylder de øvrige betingelser, der navnlig er fastsat i samme direktivs artikel 3, for at kunne registreres som varemærke for varer og tjenesteydelser fra den virksomhed, der søger mærket registreret. Ved denne undersøgelse skal der tages hensyn til alle relevante omstændigheder i det pågældende tilfælde, herunder i givet fald den brug, der er gjort af tegnet, der søges registreret som varemærke. Ved en sådan undersøgelse skal der ligeledes tages hensyn til den almene interesse i ikke utilbørligt at begrænse rådigheden over farver for andre erhvervsdrivende, der udbyder varer eller tjenesteydelser af den samme art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket søges registreret.

(jf. præmis 34, 37 og 42 samt domskonkl.)
Sag C-30/02

Recheio – Cash & Carry SA

mod

Fazenda Pública/Registo Nacional de Pessoas Colectivas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa)

»Tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld – frist på 90 dage for anlæggelse af søgsmål – effektivitetsprincippet«

Sammendrag af dom

Fællesskabsret – direkte virkning – nationale afgifter i strid med fællesskabsretten – tilbagebetaling – nærmere regler – anvendelse af national ret – betingelser – overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet – præklusiv frist på 90 dage – lovlig





I mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om tilbagebetaling af nationale afgifter, der er opkrævet med urette, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).

For så vidt angår effektivitetsprincippet er det foreneligt med fællesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den afgiftspligtige og den pågældende myndighed. En national, præklusiv frist på 90 dage, som beregnes fra dagen for udløbet af fristen for frivillig betaling af afgiften, findes herved ikke at være urimelig, for så vidt som den udgør en tilstrækkelig lang periode til, at den afgiftspligtige har mulighed for at træffe beslutning om at anlægge annullationssøgsmål med fuldt kendskab til sagen og for i denne hensigt at samle alle nødvendige faktiske og retlige oplysninger.

Heraf følger, at fællesskabsrettens effektivitetsprincip ikke er til hinder for, at der for tilbagesøgning af en afgift, som er opkrævet i strid med fællesskabsretten, fastsættes en forældelsesfrist på 90 dage, som beregnes fra dagen for udløbet af fristen for frivillig betaling af afgiften.

(jf. præmis 17, 18, 21, 22 og 26 samt domskonkl.)
Sag C-168/02

Rudolf Kronhofer

mod

Marianne Maier m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Bruxelles-konventionen – artikel 5, nr. 3 – sager om erstatning uden for kontrakt – det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået – økonomisk skade indtrådt som følge af kapitalinvesteringer i en anden kontraherende stat«

Sammendrag af dom

Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – speciel kompetence – kompetence »i sager om erstatning uden for kontrakt«– det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået – begreb – det sted, hvor sagsøgeren, som har lidt økonomisk skade i forbindelse med kapitalinvesteringer i en anden kontraherende stat, har bopæl – ikke omfattet

(Konventionen af 27. september 1968, art. 5, nr. 3)

Artikel 5, nr. 3, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, ikke kan være sagsøgerens bopæl, hvor »midtpunktet for hans formue« befinder sig, alene af den grund, at han har lidt økonomisk skade som følge af et tab af en del af sin formue, som er indtrådt og lidt i en anden kontraherende stat.

Begrebet »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, kan nemlig ikke fortolkes udvidende, således at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstå skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtrådt et andet sted. For det første ville en sådan fortolkning lade spørgsmålet om kompetence afhænge af usikre omstændigheder og ville dermed være i strid med et af konventionens formål, som er at styrke retsbeskyttelsen for de personer, der er bosiddende i Fællesskabet, ved at gøre det muligt, at sagsøgeren let kan afgøre, ved hvilken ret han kan anlægge sag, og ved, at sagsøgte med rimelighed kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsøgt. For det andet ville en sådan fortolkning i de fleste tilfælde medføre, at retterne ved sagsøgerens hjemsted ville have kompetence, hvilket konventionen alene anerkender i udtrykkelige tilfælde.

(jf. præmis 19-21 og domskonkl.)
Sag C-220/02

Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der

Privatangestellten

mod

Wirtschaftskammer Österreich

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Princippet om lige løn til mænd og kvinder – begrebet løn – medregning af perioder, der er tilbagelagt med aftjening af militærtjeneste, ved beregningen af fratrædelsesgodtgørelse – mulighed for at sammenligne arbejdstagere, der udfører militærtjeneste, med kvindelige arbejdstagere, der efter barselsorlov tager forældreorlov, hvis varighed ikke medregnes ved beregningen af fratrædelsesgodtgørelse«

Sammendrag af dom

1. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn – begrebet løn – fordel bestående i medregning af varigheden af militærtjeneste eller obligatorisk civil arbejdstjeneste ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse – omfattet

(Art. 141 EF)

2. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn – artikel 141 EF og direktiv 75/117 – medregning af varigheden af militærtjeneste eller tilsvarende civil arbejdstjeneste, der hovedsagligt aftjenes af mænd, men ikke varigheden af forældreorlov, der sædvanligvis tages af kvinder, ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse – lovlig

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 75/117)

1. Den fordel, som ydes personer, der aftjener militærtjeneste eller i stedet herfor obligatorisk civil arbejdstjeneste, der frivilligt kan forlænges, idet der tages hensyn til varigheden af disse former for tjeneste ved beregningen af en fratrædelsesgodtgørelse, som disse personer på et senere tidspunkt efter omstændighederne kan gøre krav på, skal betragtes som en del af deres løn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 141 EF.

(jf. præmis 39 og domskonkl. 1)

2. Artikel 141 EF og direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder er ikke til hinder for, at der ved beregningen af fratrædelsesgodtgørelse med henblik på fastsættelsen af ansættelsesforholdets varighed tages hensyn til varigheden af militærtjeneste eller tilsvarende civil arbejdstjeneste, der hovedsagligt aftjenes af mænd, men ikke til varigheden af forældreorlov, der som oftest tages af kvinder.

(jf. præmis 65 og domskonkl. 2)