10.

Sagsøgeren har gjort gældende, at den omtvistede beslutning skulle have været baseret på artikel 129 D, stk. 3. Nærmere bestemt er EDICOM-beslutningen ud fra de teleologiske og indholdsmæssige synspunkter, der er anført ovenfor, omfattet af de beføjelser, der tilkommer Fællesskabet i henhold til artikel 129 C, stk. 1, andet led, hvorefter Fællesskabet skal »iværksætte enhver form for aktion, som måtte være nødvendig for at sikre nettenes interoperabilitet ...«. Rådet har derimod gjort gældende, at bestemmelserne i afsnit XII om transeuropæiske net ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Det er næppe nødvendigt indledningsvis at bemærke, at Rådet befinder sig på gyngende grund, når det med henblik på at udelukke anvendelsen af artikel 129 D henviser til Kommissionens bemærkning — som det citerer ordret — om, at bestemmelserne i afsnit XII sigter til oprettelsen af net, hvilket der efter den sagsøgte institutions opfattelse ikke er tale om i det foreliggende tilfælde. Dette er ikke så let at forstå. Kommissionen bestrider nemlig ikke, at der i det foreliggende tilfælde oprettes et transeuropæisk net; den vil derimod — som jeg vil komme ind på senere — fremhæve, at dette net frem for at udgøre hovedformålet med den anfægtede retsakt blot tjener som et redskab ved virkeliggørelsen af det indre marked. Formålet med dens argumentation er derfor at forsvare anvendeligheden af artikel 100 A, ikke — som Rådet derimod synes at foreslå — at udelukke, at der er tale om et »transeuropæisk net«. Parternes holdninger er navnlig forskellige for så vidt angår fortolkningen af artikel 129 C. Sagsøgte har anført, at Fællesskabets kompetence, som er fastsat i denne bestemmelse, skal udøves i en bestemt logisk og kronologisk rækkefølge. Aktionen med henblik på at sikre nettenes interoperabilitet, jf. artikel 129 C, stk. 1, andet led, er af underordnet betydning i forhold til fastlæggelsen af rammerne for programmet efter samme bestemmelses stk. 1, første led. Rådet gør således gældende, at det ikke har vedtaget EDICOM-beslutningen på grundlag af artikel 129 D, fordi de »retningslinjer«, som skulle udgøre den obligatoriske referenceramme for enhver foranstaltning på området, ikke var vedtaget forinden. Parlamentet har på sin side anført, at beføjelserne med hensyn til nettenes interoperabilitet er selvstændige, dvs. ikke betinget af en forudgående fastlæggelse af »retningslinjer« i henhold til artikel 129 C, stk. 1, første led. Jeg mener at måtte tilslutte mig sagsøgerens synspunkt. Når man læser artikel 129 B, som omhandler de mål, fællesskabsaktionen i den foreliggende sag sigter mod, fremgår det efter min opfattelse, at den aktion, der skal gøre de nationale net interoperable, er selvstændig. Ud over »oprettelse og udvikling af transeuropæiske net« (stk. 1) omtaler bestemmelsen udtrykkeligt en yderligere indgriben fra Fællesskabets side, der skal »fremme de nationale nets indbyrdes sammenkobling og interoperabilitet« (stk. 2). Dette viser, at der er to formål med Fællesskabets indgriben: denne skal både vedrøre »oprettelse og udvikling« af nye net og oprettelse af et transeuropæisk net ved sammenkobling af de allerede eksisterende nationale net ( 16 ). Da de transeuropæiske net — i modsætning til, hvad Rådet mener — ikke er og heller ikke kan være andet end sammenkoblinger af de enkelte nationale net, vedrører begge de tilfælde, der er beskrevet i artikel 129 B, et »transeuropæisk net«, som er omfattet af traktatens afsnit XII. Forskellen mellem disse selvstændige og specielle bestemmelser i artikel 129 Β er altså følgende: den første vedrører det tilfælde, hvor det er nødvendigt at afhjælpe manglen på infrastruktur, som indføres eller udvikles ved hjælp af indgreb, der nærmest er af strukturel karakter, idet de sigter mod at oprette de manglende net; den anden skal derimod virke i en sammenhæng, hvor de nationale net — som derefter vil komme til at udgøre »det transeuropæiske net« — allerede eksisterer, og det blot drejer sig om at sammenkoble dem. Hvilken kompetence giver artikel 129 C fællesskabsorganerne til at forfølge disse formål? Bestemmelsen giver Fællesskabet to sæt beføjelser, dels af programmatisk karakter, dels af operativ karakter, som hver især svarer til de aktioner, der er omhandlet henholdsvis i artikel 129 B, stk. 1 og 2 ( 17 ). Når oprettelsen af et »transeuropæisk net« kræver aktioner af strukturel karakter, er kompetencen fordelt mellem medlemsstaterne og Fællesskabet. Sidstnævnte skal fastsætte en ramme i form af retningslinjer, hvori der også — ud over de mål og prioriteter samt hovedlinjerne i de aktioner, der påtænkes gennemført — fastlægges projekter af fælles interesse (artikel 129 C, stk. 1, første led). Det tilkommer derefter medlemsstaterne at gennemføre den infrastruktur, der er nødvendig for udførelsen af disse projekter og mere generelt for forfølgelsen af de mål, der er fastsat på fællesskabsplan. I betragtning af, at der er tale om et kompliceret område, forstår man i øvrigt godt, at traktaten har taget hensyn til kravet om, at oprettelsen af et net ex novo og udviklingen af allerede eksisterende net skal indledes med og forberedes ved hjælp af en ramme af retningslinjer, vejledende kriterier og projekter af fælles interesse. Medlemsstaternes gennemførelsesforanstaltninger skal indgå i denne helhed, når det er nødvendigt at koordinere dem og eventuelt også finansiere dem. Der er fastsat bestemmelser om, dels at medlemsstaterne skal samordne deres respektive gennemførelsesforanstaltninger, dels at Kommissionen »i snævert samarbejde med medlemsstaterne [kan] tage ethvert egnet initiativ for at fremme denne samordning« (artikel 129 C, stk. 2). Parallelt med program-og samordningsbeføjelsen er der dernæst givet Fællesskabet beføjelse til at bidrage til finansieringen af projekter af fælles interesse, som er fastlagt i retningslinjerne (artikel 129 C, stk. 1, tredje led). Det er navnlig i den sidste henseende, at gennemførelsesforanstaltningerne nødvendigvis afhænger af de bestemmelser vedrørende programmet, der skal gå forud, da det kun er projekter af fælles interesse, som er fastlagt i retningslinjerne, der efter den udtrykkelige bestemmelse i tredje led kan nyde godt af Fællesskabets finansielle bidrag. Her ser man klart det underordnelsesforhold, der efter opbygningen af artikel 129 C, stk. 1, er mellem den konkrete udøvelse af den beføjelse, der er fastsat i tredje led, og den forudgående fastlæggelse af retningslinj erne. Sagen er imidlertid en anden, når de nationale net allerede eksisterer, og der kun er tale om at sammenkoble dem. I dette tilfælde, som behandles i artikel 129 B, stk. 2, er det den beføjelse, der udtrykkeligt og netop bygger på artikel 129 C, stk. 1, andet led, der må fremhæves, idet det heri bestemmes, at Fællesskabet skal intervenere med henblik på at sikre »nettenes interoperabilitet, navnlig inden for harmonisering af de tekniske standarder«. Den sidstnævnte beføjelse — som nærmere angår os — er derfor ikke udformet således, at den giver Fællesskabet en generel udøvende kompetence med henblik på at virkeliggøre de programmer, mål og projekter af fælles interesse, der er fastlagt i overensstemmelse med første led. Denne kompetence tilkommer, som man vil erindre, medlemsstaterne ( 18 ). Fællesskabets kompetence er derimod kun beregnet på at »sikre nettenes interoperabilitet« og er derfor udelukkende begrænset til det andet tilfælde, hvor de nationale net allerede eksisterer, men skal gøres teknisk kompatible, for at de kan integreres i ét transeuropæisk net. I dette tilfælde er det ikke nødvendigt at Fællesskabet fastlægger mål i form af programmer og følger den lovgivningsprocedure, der udtrykkeligt er fastsat med henblik herpå. Artikel 129 B, stk. 2, foreskriver direkte og på forhånd, en gang for alle, hvilken fællesskabsaktion af hovedsagelig teknisk karakter, der tjener til at sammenkoble de nationale net. Med andre ord omhandler artikel 129 C, stk. 1, andet led, en selvstændig beføjelse til at handle. Den er selvstændig, fordi den kun vedrører ét bestemt tilfælde, som er omhandlet i artikel 129 B, stk. 2, hvor Fællesskabets indgriben ikke har til formål at oprette eller udvikle en manglende infrastruktur — i så fald skal der forinden fastsættes mål og fastlægges projekter af fælles interesse — men mere begrænset at sammenkoble de allerede eksisterende nationale net ( 19 ).