ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 30. januar 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Nederlandene. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 97/24/EF - Dele af og kendetegn ved to- og trehjulede motordrevne køretøjer. - Sag C-83/00.



Samling af Afgørelser 2001 side I-02351



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I dette traktatbrudssøgsmål har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten, idet det ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/24/EF af 17. juni 1997 om dele af og kendetegn ved to- og trehjulede motordrevne køretøjer . Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

2. Efter artikel 8, stk. 1, i direktiv 97/24 var medlemsstaterne forpligtet til inden den 18. december 1998 at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og straks at underrette Kommissionen herom.

3. De nødvendige love og administrative bestemmelser var på det tidspunkt, der er afgørende i henhold til fast retspraksis - dvs. ved udløbet af den frist på to måneder, der er fastsat i den begrundede udtalelse af 10. august 1999 - ubestridt endnu ikke udstedt. Dette var heller ikke sket på tidspunktet for sagens anlæg den 7. marts 2000.

4. Den nederlandske regering bestrider ikke undladelsen, men henviser til et sammentræf af en række uheldige omstændigheder, der er årsagen til den forsinkede gennemførelse. Under den skriftlige forhandling blev der henvist til et udkast til ændrede gennemførelsesbestemmelser.

5. Efter Domstolens faste praksis kan bestemmelser, praksis eller forhold i en medlemsstats interne retsorden ikke påberåbes som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser og frister, der er fastsat i EF-direktiver . Derfor foreslår jeg, at Kongeriget Nederlandene dømmes i overensstemmelse med Kommissionens påstand. Afgørelsen af spørgsmålet om sagens omkostninger følger af procesreglementets artikel 69, stk. 2.

Forslag til afgørelse

6. Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:

1) Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten, idet det ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/24/EF af 17. juni 1997 om dele af og kendetegn ved to- og trehjulede motordrevne køretøjer.

2) Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 5. juli 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Irland. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 96/49/EF og 96/87/EF. - Sag C-370/00.



Samling af Afgørelser 2001 side I-06329



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Kommissionen har i den foreliggende sag i henhold til artikel 226 EF nedlagt påstand om, at det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 96/49/EF af 23. juli 1996 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om jernbanebefordring af farligt gods og Kommissionens direktiv 96/87/EF af 13. december 1996 om tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 96/49/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om jernbanebefordring af farligt gods , idet Irland ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktiverne eller i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.

2. Irland har ikke bestridt Kommissionens påstande, men anført, at arbejdet med et forslag til bestemmelser til gennemførelse af direktiverne er i gang.

Forslag til afgørelse

3. Under disse omstændigheder skal Domstolen efter min opfattelse

1) fastslå, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 96/49/EF af 23. juli 1996 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om jernbanebefordring af farligt gods og Kommissionens direktiv 96/87/EF af 13. december 1996 om tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 96/49/EF, idet Irland ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktiverne

2) pålægge Irland at betale sagens omkostninger.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 20. september 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod den Italienske Republik. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 98/51/EF. - Sag C-148/00.



Samling af Afgørelser 2001 side I-09823



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I denne sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anmodet Domstolen om at fastslå, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtigelser i henhold til direktiv 98/51/EF , idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet .

2. Det fremgår af fast retspraksis, at Domstolen tidligere inden for rammerne af en sag anlagt i henhold til artikel 226 EF har fastslået, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse .

3. Det fremgår imidlertid af oplysningerne i denne sag, at Den Italienske Republik ved udløbet af tomånedersfristen i den begrundede udtalelse, dvs. den 14. september 1999, ikke havde vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktiv 98/51. Den italienske regering har ikke bestridt dette.

Forslag til afgørelse

4. Jeg skal derfor foreslå Domstolen at efterkomme Kommissionens påstande og fastslå, at:

»1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtigelser i henhold til artikel 10, stk. 1, i Kommissionens direktiv 98/51/EF af 9. juli 1998 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets direktiv 95/69/EF om betingelser og bestemmelser for godkendelse og registrering af visse foderstofvirksomheder og mellemhandlere, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 20. september 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 97/41/EF, 98/51/EF og 98/67/EF. - Sag C-166/00.



Samling af Afgørelser 2001 side I-09835



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I denne sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anmodet Domstolen om at fastslå, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtigelser i henhold til direktiv 97/41/EF , 98/51/EF og 98/67/EF , idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktiverne .

2. Det fremgår af fast retspraksis, at Domstolen tidligere inden for rammerne af en sag anlagt i henhold til artikel 226 EF har fastslået, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse .

3. Det fremgår imidlertid af oplysningerne i denne sag, at Den Hellenske Republik ved udløbet af tomånedersfristen i den begrundede udtalelse, dvs. den 5. oktober 1999, ikke havde vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktiv 97/41, 98/51 og 98/67. Den græske regering har ikke bestridt dette, selv om den har nedlagt påstand om frifindelse.

Forslag til afgørelse

Jeg skal derfor foreslå Domstolen at efterkomme Kommissionens påstande og fastslå, at:

»1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtigelser i henhold til:

- artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 97/41/EF af 25. juni 1997 om ændring af direktiv 76/895/EØF, 86/362/EØF, 86/363/EØF og 90/642/EØF om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i henholdsvis frugt og grøntsager, korn, levnedsmidler af animalsk oprindelse og visse produkter af vegetabilsk oprindelse, herunder frugt og grøntsager

- artikel 10, stk. 1, i Kommissionens direktiv 98/51/EF af 9. juli 1998 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets direktiv 95/69/EF om betingelser og bestemmelser for godkendelse og registrering af visse foderstofvirksomheder og mellemhandlere

- artikel 7, stk. 1, i Kommissionens direktiv 98/67/EF af 7. september 1998 om ændring af direktiv 80/511/EØF, 82/475/EØF, 91/357/EØF og Rådets direktiv 96/25/EF samt om ophævelse af direktiv 92/87/EØF,

idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love eller administrative bestemmelser for at efterkomme direktiverne.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tizzano fremsat den 11. september 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland. - Traktatbrud - Miljø - Affald - Direktiv 75/442/EØF, 91/689/EØF og 94/62/EF - Affaldshåndteringsplaner. - Sag C-35/00.



Samling af Afgørelser 2002 side I-00953



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I denne sag, der er anlagt den 8. februar 2000 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 226 EF, har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32), artikel 6 i Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt affald (EFT L 377, s. 20), og artikel 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald (EFT L 365, s. 10), idet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ikke har meddelt og/eller truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at udarbejde affaldshåndteringsplaner i henhold til de nævnte direktiver.

2. Det Forenede Kongerige har ikke bestridt det af Kommissionen foreholdte traktatbrud, men har forsikret, at de kompetente myndigheder i øjeblikket er i færd med at foretage de nødvendige foranstaltninger for fuldt ud gennemføre de omhandlede direktiver.

3. Det har imidlertid vist sig, at Det Forenede Kongerige på tidspunktet for udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse af 23. april 1999, ikke havde efterkommet de forpligtelser, der følger af direktiverne. Dette er ifølge Domstolens praksis tilstrækkeligt til at give Kommissionen medhold.

4. I øvrigt er parterne enige om det hensigtsmæssige i under denne sag at se bort fra spørgsmålet om, hvorvidt direktiv 94/62 finder anvendelse på Gibraltar, da dette spørgsmål behandles i en anden sag.

5. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Kommissionen har nedlagt påstand herom, og henset til hvad, jeg har sagt ovenfor angående sagens afgørelse, mener jeg derfor, Kommissionen bør gives medhold.

6. Henset til ovenstående, vil jeg foreslå Domstolen at fastslå følgende:

»1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, artikel 6 i Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt affald og artikel 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald, idet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ikke har meddelt og/eller truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at udarbejde affaldshåndteringsplaner i henhold til de nævnte direktiver.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.«
6.

Kongeriget Nederlandene har erkendt, at det i de tilfælde, der er anført af Kommissionen, har tilsidesat sine forpligtelser. Det har fremsat bemærkninger om årsagerne til tidligere tilsidesættelser (i 1996, 1997 og 1998), om foranstaltninger truffet i mellemtiden med henblik på at undgå fremtidige tilsidesættelser og om hyppigheden af prøveudtagningerne og badevandskvaliteten i badesæsonen 1999. Det er den nederlandske regerings opfattelse, at resultatet af prøveudtagningerne i badesæsonen 1999 viste en betydelig forbedring i forhold til tidligere år, og at det utilstrækkelige antal prøveudtagninger i fire badeområder skyldtes menneskelige fejl. For så vidt angår de 8% af de indre vandområder, der ikke opfyldte minimumsgrænse værdierne, udgjorde dette en stigning i forhold til 1998, men resultatet i halvdelen af de omhandlede vandområder skyldtes formentligt forkerte analyser og resten specifikke grunde. Konklusionen er, at Kongeriget Nederlandene erkender, at det har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1.
53.

Disse parter har gjort gældende, at den italienske definition i artikel 1, stk. 3, litra d), »individuel porteføljepleje af værdipapirbeholdninger for tredjemands regning« skal ses i lyset af de andre bestemmelser i lovdekret nr. 415/96. Uanset at begrebet »individuel« anvendes, følger det implicit af denne definition, at det er et krav, at porteføljeplejen sker efter kundens instruks, hvorved der overlades investeringsselskabet en skønsbeføjelse. Kun en aftale, hvorved den forskriftsmæssige instruks afgives, kan nemlig i sig selv sikre, at der etableres et kvalificeret og varigt forhold mellem investoren og investeringsselskabet på de bedste betingelser og med en klar angivelse af de vilkår og begrænsninger, som porteføljeplejen er undergivet. Kravet om, at der foreligger et sådant aftaleforhold, følger desuden af de krav, der i lovdekret nr. 415/96 er opstillet i artikel 17, stk. 2 (ved ydelsen af investeringsservice kan investeringsselskaberne handle for investorens regning i det omfang, der foreligger et skriftligt samtykke), i artikel 18, stk. 1 (aftaler om de i lovdekretet omhandlede ydelser skal affattes skriftligt), og i artikel 20 (aftaler om porteføljepleje skal affattes skriftligt). Lovdekret nr. 415/96 har desuden et bilag, hvori bilagene til direktivet gengives præcist, herunder definitionen af begrebet porteføljepleje.
Fredout har derimod taget udgangspunkt i direktivets artikel 6, hvorefter medlemsstaterne har pligt til at sikre, at urimelige kontraktvilkår ikke binder forbrugeren, og netop peget på dommen i sagen Ocèano Grupo Editorial og Salvat Editores, hvori Domstolen nærmere bestemt åbnede mulighed for den nationale ret til af egen drift at fastslå, at et urimeligt vilkår er ulovligt, og herved nå dette mål. Det ville slet ikke være muligt at nå dette resultat, såfremt muligheden for af egen drift at påberåbe sig, at et vilkår er urimeligt, og ophæve det (og dermed fritage forbrugeren for de dér fastsatte forpligtelser) var tidsbegrænset. Hvis det var tilfældet, kunne den professionelle långiver blot afvente den pågældende frists udløb for herefter at anlægge sag med påstand om betaling og derved undgå, at det blev fastslået, at vilkåret var urimeligt. Desuden

er muligheden for af egen drift at fastslå, at et kontraktvilkår er urimeligt, så meget desto vigtigere, fordi de fleste sager vedrørende kontrakter om forbrugslån anlægges af långiveren som følge af, at lånet ikke betales tilbage, og sagsøgte som regel ikke møder op i retten eller møder op uden advokatbistand ( 36 ) og derfor ikke har det fulde kendskab til de rettigheder, han tillægges i reglerne om urimelige kontraktvilkår. Den omhandlede forældelsesfrist kan heller ikke begrundes i retssikkerhedshensyn, da Domstolen i en nyere dom selv har fastslået, at sådanne hensyn »ikke kan slå igennem, idet de medfører en begrænsning af rettigheder, der udtrykkeligt er tillagt forbrugeren ved [...] direktivet« ( 37 ).
40.

Selv om Domstolen skulle nå frem til, at de private fælles vandforsyningsnet på grund af deres beskaffenhed og begrænsede størrelse i princippet ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde, kan denne slutning ikke gælde for de net, der vel egentlig ikke er uafhængige net, men i realiteten udgør en forlængelse af den offentlige vandforsyning, hvorfra de også »erhverver sig« det vand, de forsyner deres egne forbrugere med. Det synes nemlig at stå mig klart, at enhver udelukkelse fra direktivets anvendelsesområde, der bygger på nettenes størrelse, kun kan omfatte fysisk og organisatorisk uafhængige enheder, der består af kilder eller anden form for vandreservoir, som vandforsyningsnettet er tilsluttet. I tilfælde af en organisatorisk forbindelse mellem flere indbyrdes afhængige og forbundne net kan en sådan enhed ikke repræsenteres af hver enkelt forbundet underenhed i sig selv, men netop kun af alle disse underenheder som en samlet enhed, hvilket i Irlands tilfælde vil sige enten den offentlige vandforsyning eller det hertil knyttede private fælles vandforsyningsnet. Man kan heller ikke argumentere mod, at de enkelte underenheder i dette hovednet vil kunne stå under ledelse af forskellige personer, da det ellers ville være nemt at omgå direktivet ved helt enkelt at pålægge flere formelt uafhængige personer ansvaret for forskellige dele af et samlet vandforsyningsnet.
81.

I svarskriftet har Det Forenede Kongerige medgivet, at det kun i enkelte tilfælde har grebet ind over for de personer, der var ansvarlige for tilsidesættelsen. Det Forenede Kongerige har derfor kunnet godtgøre, at det i det mindste har indledt enkelte sager over for de personer, der var ansvarlige for tilsidesættelsen. Kommissionens begæring om, at Domstolen fastslår en generel tilsidesættelse af Det Forenede Kongeriges forpligtelse til at indlede administrativ eller strafferetlig påtale over for de personer, som er ansvarlige for tilsidesættelsen, kan derfor ikke imødekommes i den form, den er fremlagt.
Domstolen fastslog således først, at der forelå en hindring for denne grundlæggende frihed.

Domstolen behøvede herved blot at erindre om, at etableringsfriheden også omfatter selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet (primær etablering). Heraf følger direkte, at sådanne selskaber har ret til at udøve deres virksomhed i en anden medlemsstat gennem et agentur, en filial eller et datterselskab (sekundær etablering), idet deres vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed, som det er tilfældet med hensyn til fysiske personers nationalitet, tjener til at fastlægge deres tilknytning til en medlemsstats retssystem ( 12 ).

Herefter afviste Domstolen, at nægtelsen af at registrere filialen kunne udgøre en foranstaltning, der skulle hindre misbrug af etableringsretten som omhandlet i Van Binsbergen-dommen ( 13 ). Domstolen fandt tværtimod, at retten til at stifte et selskab i overensstemmelse med lovgivningen i en medlemsstat, og navnlig i en medlemsstat, hvis selskabsretlige regler er mindre byrdefulde, og til at oprette filialer i andre medlemsstater inden for et enhedsmarked er et led i udøvelsen af den etableringsfrihed, der er garanteret ved traktaten ( 14 ).

Endelig tog Domstolen stilling til, om ikke den pågældende nationale praksis kunne være berettiget ud fra tvingende almene hensyn. De danske myndigheder havde påberåbt sig to sådanne hensyn, nemlig hensynet til beskyttelsen af offentlige kreditorer uden for kontraktforhold (som f.eks. skattevæsenet og de sociale sikringsmyndigheder) og hensynet til den almindelige beskyttelse af kreditorerne gennem kravet om indbetaling af en mindste indskudskapital. Domstolen henviste til de betingelser, som gælder for denne type begrænsning af etableringsretten, og som er klart udformet i Gebhard-dommen af 30. november 1995 ( 15 ). Domstolen fandt, at disse betingelser ikke var opfyldt i den foreliggende sag ( 16 ).
Familieydelser som omhandlet i forordningens artikel 4, stk. 1, litra h), kan desuden have mere end et formål. For at et forhold falder inden for anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra h), er det tilstrækkeligt, at et af formålene med en i medfør af national ret tildelt ydelse er en udligning af forsørgerbyrder. I Hughesdommen ( 12 ) udtalte Domstolen således, at familiestøtte (»family credit«) havde en dobbelt funktion i Nordirland:

»For det første [...] tilskynder den lavtlønnede arbejdstagere til at fortsætte i beskæftigelse, og for det andet skal den dække familiens udgifter, hvilket navnlig fremgår af, at den kun udbetales, når ansøgerens familie omfatter et eller flere børn, og at ydelsesbeløbet varierer alt efter børnenes alder. Som følge af denne anden funktion er en ydelse som familiestøtten omfattet af [...] gruppe[n] af familieydelser [...]« ( 13 ).
40.

Først og fremmest skal der erindres om, at Domstolen i Sekt-dommen ( 48 ) fastslog, at »et herkomstområde, der er defineret på grundlag af et nationalt territorium [...], ikke [er] tilstrækkeligt til at udgøre et sådant geografisk miljø [...], som kan berettige en herkomstbetegnelse« ( 49 ). I CMA-mærkningsordningen defineres oprindelsesområdet som hele det tyske område, og det finder anvendelse for en stor mængde landbrugsprodukter. En foranstaltning med et så omfattende anvendelsesområde kan, som Kommissionen har påpeget, ikke betragtes som en herkomstbetegnelse, som kan begrundes i medfør af bestemmelsen i artikel 30 EF om beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Det kan i den forbindelse noteres, at artikel 2, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2081/92 ( 50 ) giver mulighed for i undtagelsestilfælde at registrere geografiske betegnelser, som henviser til et helt land. Denne bestemmelse må dog fortolkes således, at den hovedsagelig finder anvendelse, når den pågældende medlemsstat er særligt lille (eksempelvis Luxembourg) og måske, når registrering ønskes for en hel medlemsstat med henblik på et særligt produkt, hvis kvalitet eller anseelse kan tilskrives denne medlemsstat.
42.

Den østrigske regering, der ligeledes har taget udgangspunkt i, at både konventionen og forordning nr. 1408/71 søger at styrke beskyttelsen af rettigheder for personer, der er etableret inden for Fællesskabet, har anført, at udelukkelsen af området for social sikring fra konventionens anvendelsesområde netop er begrundet i, at der findes et parallelt og specielt system, hvilket indebærer, at begrebet skal defineres under henvisning til nævnte forordning såvel som til Domstolens praksis på dette punkt. Ifølge denne retspraksis, kan en ydelse anses for en social sikringsydelse, såfremt den »tildeles de berettigede uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier og forudsat, at den vedrører én af de sociale risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 4, stk. 1, forordning nr. 1408/71« ( 14 ). Ved anvendelsen af disser kriterier har Domstolen navnlig fastslået, at et tilskud, hvis formål er at dække nødvendige leveomkostninger uden noget hensyn til beskæftigelsesperioder eller bidragsbetaling, ikke udgør en social sikringsydelse i forordningens forstand ( 15 ). I nærværende sag mener den østrigske regering imidlertid, at de fremlagte dokumenter ikke giver tilstrækkelige oplysninger til — ud fra ovennævnte kriterier — at tage stilling til karakteren af de ydelser, som Steenbergen kommune har udredt. Den østrigske regering har derfor, således som også Det Forenede Kongeriges regering har gjort det, konkluderet, at det bør overlades til den forelæggende ret på baggrund af nævnte generelle kriterier at tage stilling til karakteren af den retssag, der ligger til grund for den nederlandske rets afgørelse.