I sag nr. 192/73,

angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af Tribunal d'Arrondissement de Luxembourg er indgivet til Domstolen for i den sag, som verserer for den nævnte ret mellem

VAN ZUYLEN FRÈRES

og

HAG AG

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikler 5, 30, 36 og 85,

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene A. M. Donner og M. Sørensen, dommerne R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher, C. Ó Dálaigh og Lord Mackenzie Stuart (refererende),

generaladvokat: H. Mayras

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

Forelæggelseskendelsen og de skriftlige indlæg indgivet i henhold til artikel 20 i statutten for EØF-Domstolen kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder

Selskabet Hag AG (grundlagt i Bremen under firmanavnet Kaffeehandels Aktiengesellschaft) var den første indehaver af et patent, der gjorde det muligt at gøre kaffe koffeinfri. Fra 1907 i Tyskland og fra 1908 i Belgien og Luxembourg anmeldte det varemærker for sine kaffeprodukter, hvoraf benævnelsen Hag var det vigtigste element. Selskabet sikrede sig ved international registrering af 28. maj 1925 mærkebeskyttelse i de stater, der underskrev den konvention, der kaldes »Madrid-aftalen«; blandt disse var Belgien og Luxembourg.

I 1927 oprettede Hag AG et datterselskab i Belgien, Café Hag SA (herefter kaldt »Hag/Beigien«), hvorover det udøvede 100 % kontrol, især gennem et nederlandsk datterselskab, NV Koffie Hag. Hag AG's belgiske og luxembourgske varemærker blev overdraget til Hag/Belgien med virkning fra maj 1935. Samme år blev disse varemærkers internationale registrering for Belgien og Luxembourg slettet af Hag AG.

I henhold til en lovbekendtgørelse af 23. august 1944 blev hele Hag/Belgiens kapital beslaglagt som fjendtlig ejendom.

Den forpligtelse til at inddrage og sælge fjendtlig ejendom, som blev pålagt de allierede ved artikel 6 i Paris-konferencens slutprotokol af 14. januar 1946 om erstatninger, anerkendt ved belgisk lov af 30. marts 1948, blev indfriet af Belgien, for så vidt angår Hag/Belgien, ved salg af aktierne til familien Van Oevelen.

Den 18. juni 1971 overdrog Hag/Belgien for Belgien og Luxembourgs vedkommende sine varemærker Benelux Hag til kommanditselskabet Van Zuylen Fréres (herefter kaldt »VZF«) men uden at overføre selve virksomheden. VZF fremstiller ikke selv koffeinfri kaffe men køber den hos Hag/Belgien. Sidstnævnte sælger den ikke længere direkte men altid gennem mellemhandlere.

Mens Hag AG i Belgien solgte sine kaffeprodukter under varemærket Decofa, begyndte det i 1972 at levere kaffe til luxembourgske détailhandlende under sit tyske varemærke Hag. Selskabet VZF reagerede mod dette salg ved den 3. november 1972 at anlægge plagiatsag ved Tribunal de Luxembourg. Den 4. april 1973 anlagde VZF endnu en sag om annullation af de anmeldelser af varemærker, som Hag AG havde foretaget efter 1945 for så vidt angår Belgien og Luxembourg. Inden retsmødet indgav en tysk handlende interventionsstævning i den første sag for at få fastslået sin ret til at importere de Hag-produkter, som han havde købt hos Hag AG i Bremen, til Luxembourg.

Tribunal de Luxembourg efterkom ikke begæringen om intervention men udsatte sagen ved kendelse af 14. november 1973 og anmodede Domstolen om en præjudiciel afgørelse vedrørende de følgende to spørgsmål, hvoraf nr. 2 gengiver de krav, som den handlende har fremsat:

1. Medfører artikel 85 og/eller de bestemmelser, som foreskriver frie varebevægelser inden for EØF, herunder artiklerne 5, 30 og følgende, og i særdeleshed traktatens artikel 36: at indehaveren af et varemærke i en af Fællesskabets medlemsstater (A) under påberåbelse af sin varemærke ret kan modsætte sig, at den oprindelige indehaver af samme varemærke i en anden medlemsstat (B) til medlemsstat A indfører varer fra medlemsstat (B) forsynet med samme varemærke som varerne fra medlemsstat (A), når rettigheden er erhvervet således: — at det pågældende varemærke blev overdraget af den oprindelige indehaver i medlemsstat (B) til dettes datterselskab i medlemsstat (A) i henhold til aftaler, som blev indgået inden traktatens ikrafttræden; — dette datterselskab, der blev beslaglagt af de offentlige myndigheder i stat (A) efter den anden verdenskrig, af samme offentlige myndigheder blev overdraget sammen med mærket til en tredjemand; — denne tredjemand overdrog igen varemærket til den nuværende indehaver i stat (A); — der findes ikke nogen som helst forbindelse mellem den nuværende og den oprindelige indehaver af varemærkerne i staterne (A) og (B), hverken af juridisk, financiel, teknisk eller økonomisk art.

2. Skal det foregående spørgsmål besvares på samme måde, når markedsføringen af varen i medlemsstat (A) foretages, ikke af den oprindelige indehaver af varemærket i medlemsstat (B), men af en tredjemand såsom en importør, der retmæssigt har erhvervet varen i medlemsstat (B) fra den oprindelige indehaver?

II — Retsforhandlingernes forløb

Forelæggelseskendelsen blev registreret på Domstolens justitskontor den 28. december 1973.

I henhold til artikel 20 i statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved dennes juridiske konsulent, van Ackere, som befuldmægtiget, af selskabet Van Zuylen Frères ved Braun, Waelbroeck og Bonn, af selskabet Hag ved Arendt og Collin og af regeringen for Det forenede Kongerige ved The Treasury Solicitor som befuldmægtiget.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet, at der ikke skal foretages forudgående bevisførelse.

III — Sammendrag af de skriftlige indlæg

A — Kommissionens indlæg

Konkurrencereglerne

Ifølge Kommissionen drejer det sig ikke om, hvornår en aftale er indgået, men om at bestemme, hvorvidt aftalen stadig kan have begrænsende indvirkning på konkurrencen efter EØF-traktatens ikrafttræden.

Kommissionen mener, at et varemærkes overførsel fra et moderselskab til sit datterselskab, gennemført inden for en sammenslutning af virksomheder, rent faktisk udgør en privatretlig aftale og følgelig en aftale i artikel 85's forstand. Første led i domsklusionen i sag nr. 22/71 Béguelin (Recueil 1971, s. 963) kan ikke finde anvendelse, når det bånd, der forener moderselskabet med dets datterselskab, er brudt. Set fra et markedsenheds-synspunkt er det næppe af betydning, under hvilke betingelser forbindelserne mellem moderselskabet og datterselskabet er blevet opløst.

Kommissionen konkluderer, at det ville stride mod artikel 85 at påberåbe sig det luxembourgske varemærke, som er erhvervet ved aftale, for at forhindre direkte import af den tyske Café Hag. Hvis denne artikel allerede finder anvendelse på sagsøgtes direkte import, bliver forelæggelseskendelsens andet spørgsmål overflødigt.

Hvis Hag AG på sine varer anfører, at de stammer fra Bremen, kan den opmærksomme forbruger konstatere, at det drejer sig om varer fra Hag, der ikke har samme oprindelse som varerne fra VZF.

Frie varebevægelser

Ifølge Kommissionen vil en afgørelse fra en national ret være en »foranstaltning med tilsvarende virkning« i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 30, såfremt den forbyder import af varer fra en medlemsstat til en anden.

Artikel 36 tillader kun undtagelse fra princippet om de frie varebevægelser, for så vidt det er begrundet i beskyttelsen af rettigheder, som efter deres særlige art er forbundet med den industrielle og kommercielle ejendomsret.

Gennem retten til at bringe varen i omsætning opnår varemærkeindehaveren en retlig beskyttelse mod konkurrenters misbrug ved at udnytte det pågældende varemærke til deres fordel: beskyttelsen af de retmæssige indehaver er på dette niveau en sikring mod efterligninger. Hvis en varemærkeindehaver overdrager retten til at udnytte varemærket ved en licenskontrakt med den følge, at han ikke længere er den eneste lovlige indehaver af varemærket, er de varer, der bringes på markedet som følge af en industriel eller kommerciel indsats fra erhververens eller erhververnes side, principielt ikke plagiater.

De frie varebevægelser inden for fællesmarkedet skader altså normalt ikke varemærkets særlige formål og følgelig heller ikke selve varemærkets eksistens: sagerne nr. 56 og 58/64 Grundig mod Kommissionen (Recueil 1966, s. 429), sag nr. 40/70 Sirena mod Eda (Recueil 1971, s. 69).

Hvis indehaveren har erhvervet varemærket, ikke ved en privatretlig aftale, men som en følge af en foranstaltning truffet af de offentlige myndigheder, kan han kun få den retsstilling, som de offentlige myndigheder overdrog ham på konfiskationstidspunktet.

Kommissionen anfører i denne sammenhæng sætningen at ingen kan overdrage en større ret, end han har. Hvis den tidligere indehaver af et eksproprieret varemærke ikke kunne gøre sin ret gældende til at forhindre importen af varer med samme varemærke, kan den nye indehaver heller ikke gøre det.

Kommissionen konkluderer, at det vil være i strid med reglerne om de frie varebevægelser, hvis indehaveren af et varemærke fra en eksproprieret virksomhed gør sine rettigheder over dette varemærke gældende for at forhindre import af varer fra den oprindelige varemærkeindehaver.

B — Indlæg fra Van Zuylen Frères (VZF)

Konkurrencereglerne

Udøvelsen af en industriel ejendomsret bør kun begrænses af EØF-traktaten, for så vidt det ikke medfører selve rettens forsvinden, idet et varemærkes eksistens sikres af EØF-traktatens artikel 36.

Varemærkets hovedfunktion er at angive varens oprindelse. Varemærket mister sin særlige karakter, når det ikke længere er en oplysning om en enkelt oprindelse, og det ødelægger følgelig sig selv, når det angiver mere end én oprindelse.

Hvis udøvelsen af en varemærkeret muliggjorde brugen af to varemærker på ét marked, ville varemærkeretten miste sin særlige karakter og ville følgelig rammes i selve sin eksistensberettigelse.

Der foreligger ikke plagiat, når en tredjemand importerer varer hindrørende fra den samme virksomhed som de varer, indehaveren sælger under sit varemærke, selv om disse varer ikke er bragt i omsætning i udlandet af indehaveren selv eller af en person, der økonomisk er forbundet med ham. Således forhindrer artikel 33 i den fælles Benelux-lov, at varemærkeretten kan opdele markedet, når indehaverne har indbyrdes forbindelser.

Varemærket kan følgelig ikke udnyttes til at forstærke en opdeling af markeder ne, der skyldes en kartelaftale. Men den samtidige forekomst på samme marked af to varemærker, som tilhører indbyrdes uafhængige indehavere, udgør et bedrageri over for forbrugerne og de to varemærkers undergang.

VZF betvivler gyldigheden af en sondring mellem en oprindelig varemærkeret og en varemærkeret, der er afledet som følge af en overdragelse. Imidlertid støtter VZF i det foreliggende tilfælde ikke sin varemærkeret på en overdragelse men på en lovlig tilegnelse fra det offentliges side. At nægte det offentlige eller dettes lovlige successor den afgørende udøvelse af varemærkeretten, hvilket vil sige den entydige angivelse af varens oprindelse, ville tilintetgøre de således erhvervede rettigheder. VZF undersøger aftalerne af 1934/35 mellem Hag AG og Hag/Belgien, overførslen af aktierne i Hag/Belgien som følge af beslaglæggelsen samt overdragelsen af varemærkerne fra Hag/Belgien til VZF og konkluderer, at disse omstændigheder hverken isoleret eller tilsammen opfylder betingelserne i artikel 85.

En aftale, som indebærer en opdeling af markederne mellem moder- og datterselskabet, falder ikke ind under artikel 85, stk. 1. Kommissionens beslutning Christiani og Nielsen (JO 1969, nr. L 165, s. 12). »Farvestof« -sagerne (Recueil 1972, s. 619-960); sag nr. 22/71 Béguelin Recueil 1971, s. 949).

Da overførslen af aktierne i Hag/Belgien til familien Van Oevelen skete ved en offentlig foranstaltning fra den belgiske statsmagts side, blev alle forbindelser mellem de to selskaber afbrudt.

Selvom man antog, at overdragelsen af varemærkerne fra S.A. Café Hag til VZF udgjorde en aftale mellem virksomheder, ville den ikke have til virkning at indskrænke konkurrencen. SA Café Hag's ret til at afskære import af varer fra Hag AG følger af selve varemærkerettens eksistens og sikres som sådan af traktatens artikel 36.

Det kan ikke antages, at aftalerne af 1934-35 som følge af overdragelsen af aktierne i Hag/Belgien fra kontoret for beslaglagt gods til familien Van Oevelen med tilbagevirkende kraft kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

VZF bemærker, at begge parter bevarer muligheden for at sælge sine varer på den andens territorium på betingelse af, at man ikke herved benytter sig af mærker, som er lovligt anmeldt eller registreret i den andens navn for dette territorium.

VZF spørger endvidere, om det ikke ville være til skade for selve eksistensen af cessionarens ret og ikke blot udøvelsen heraf, hvis han var pligtig at tåle import fra den anden part og som følge heraf måtte ændre sit varemærkes udseende, for at forbrugerne kunne skelne mellem varernes forskellige oprindelse?

Situationen var anderledes i Sirena-sagen, fordi overdragelsen af varemærkerne i 1937 vedrørte to uafhængige selskaber, mens overdragelsen af Hag-varemærkerne i 1934/35 skete mellem to sammensluttede selskaber. Der er i det foreliggende tilfælde på grund af beslaglæggelserne ingen forbindelse mellem den i 1934/35 skete overdragelse og sagsøgerens retssag. For at en aftale, der er ældre end traktatens ikrafttræden, kan omfattes af artikel 85, skal selve aftalens virkninger og ikke blot de virkninger, der opstår af den retsstilling, den skaber, vedvare efter dette tidspunkt.

Til slut undersøger VZF Sirena-dommens rækkevidde og udleder heraf, at det i hvert enkelt tilfælde må undersøges, hvorvidt den påklagede udøvelse af en varemærkeret er formål med, middel til eller følge af en kartelaftale. Der er ingen grund til, at ordet »accord« (aftale), som findes i nævnte doms præmis nr. 2, skal forstås anderledes end ordet »entrente« (kartel).

Det er den aftalte benyttelse af mærket, traktaten forbyder, og ikke overdragelsesaftalen, der blot muliggør denne benyttelse. Domstolen har i Sirena-sagen ikke villet sidestille enhver overdragelse af varemærker med en sådan aftale mellem virksomheder, som falder ind under artikel 85.

Cessionarens udøvelse af sin ret for at forhindre import af varer forsynet med samme varemærke er kun forbudt, når den er formål med, middel til eller følge af en kartelaftale, der fortsætter sine virkninger efter traktatens ikrafttræden.

Frie varebevægelser

Dommen i Deutsche Grammophon (sag nr. 78/70, Recueil 1971, s. 487) omfattede det tilfælde, hvor en enkelt person eller to økonomisk forbundne personer er indehavere af ligestillede rettigheder i to medlemsstater. Den omhandlede ikke den situation, hvor ligestillede rettigheder tilkom to forskellige personer som følge af en overdragelse eller en konfiskering.

En industriel ejendomsrets cessionar nyder en ikke mindre udstrakt beskyttelse end den oprindelige indehaver. Når VZF udøver sin varemærkeret til at modsætte sig import af varer, der hidrører fra overdrageren, handler firmaet til »beskyttelse af de rettigheder, som efter deres særlige art er forbundet med hans varemærke«.

Et af de karakteriske træk ved de industrielle ejendomsrettigheder er, at retten kan overføres. At antage, at overdrageren til trods for overførslen nødvendigvis bevarer rettigheder over det overdragne gode, ville være at benægte, at dette kan overføres i sin helhed.

De rettigheder, VZF har erhvervet, stammer fra en virksomhed, der ikke længere har nogen forbindelse med den oprindelige indehaver, og denne kan ikke føre nogen form for kvalitetskontrol med produktet fra VZF.

Hvad det andet spørgsmål angår, mener VZF, at der ikke er nogen grund til at sondre mellem, om de solgte produkter importeres af overdrageren selv eller gennem en tredjemand, der lovligt har erhvervet dem fra overdrageren. I begge tilfælde er den skade, der tilføjes de mærkebeskyttede interesser, den samme.

C — Indlœg fra Hag AG

Konkurrencereglerne

Det er for Hag AG tilstrækkeligt, at de aftaler, som blev indgået inden EØF-traktatens ikrafttræden, fortsat har virkninger i nutiden. Sirena-sagen (nævnt ovenfor).

Virkningerne består, eftersom VZF endnu idag støtter krav over for Hag AG på de i 1935 overførte varemærker, krav, som selskabet ikke ville have haft, dersom aftalen af 1935 ikke fandtes. De eksisterer uafhængigt af den mellem parterne forudsatte varighed af kontrakten, af en anden kontrakts mellemkomst og af juridiske kendsgerninger, opstået senere end den oprindelige aftale. Hvis aftalen må opretholdes, for at parterne gyldigt kan gøre de rettigheder gældende, som de påberåber sig, har den fortsat virkninger. I det foreliggende tilfælde ville en ophævelse af den i 1934/35 mellem Hag AG og Hag/Belgien indgående aftale føre til, at VZF ville miste alle de varemærkerettigheder, dette firma har gjort gældende.

Overførslen af aktierne i Café Hag SA til andre hænder er uden betydning, da den juridiske person stadig er den samme.

Den ved aftalen af 1934/35 foretagne markedsopdeling er opretholdt mellem de samme to selskaber til trods for forandringerne i aktionærkredsen. Denne opdeling følger ligeledes af den aftale, der er indgået mellem Café Hag SA og VZF, idet den opretholder den situation, som blev skabt ved basisaftalen.

En simpel overdragelse af varemærkerettighederne falder ind under artikel 85, hvis denne overdragelse medfører en påvirkning af samhandelen inden for fællesmarkedet og en begrænsning af konkurrencen: opdelingen kan følge af den blotte overdragelse af et mærke, uden at denne overdragelse ledsages af andre konkurrencebegrænsende aftaler. Afgørelse af 6. februar 1973 fra Corte d'Appello di Milano Sirena.

Hag AG konkluderer, at følgende forhold udgør en konkurrencebegrænsning:

1. de pågældende varemærker er erhvervet ved en aftale, hvad enten det er sket i 1934/35 eller fornylig;

2. den ene aftalepart benytter mærkerne, som blev overdraget ved disse aftaler;

3. varemærkeretten benyttes inden for rammen af en aftale mellem virksomheder, som har aktuelle virkninger for ejendomsretten til disse rettigheder, som ikke ville bestå, hvis den oprindelige aftale blev ophævet;

4. varemærkeretten udnyttes til at forhindre import af varer fra Tyskland, forsynet med samme mærke.

Denne adfærd må fordømmes, da markedsenheden er et af traktatens væsentlige mål og må fortrænge virkningerne af iværksættelsen af en national lov, som ville sætte den ud af spillet.

Domstolen er således nødt til at stadfæste den i Sirena-sagen (nævnt overfor) foretagne fortolkning af artikel 85.

Frie varebevægelser

Hag AG har selv skabt alle de i denne sag omtalte varemærker. Derimod kan VZF kun henvise til varemærkerettigheder, det selv har erhvervet ved retlige overdragelser fra den oprindelige indehaver, firma Hag AG. Der findes altså både en oprindelig varemærkeindehaver og den aktuelle varemærkeindehaver, der har erhvervet sine rettigheder ved overførsel, og som udfolder sin aktivitet på en del af fællesmarkedet.

Dernæst undersøger Hag AG spørgsmålet om, hvordan man under hensyn til denne situation skal afgrænse varemærkerettens eksistens og udøvelse.

Begrebet en industriel ejendomsret svarer til den særlige genstand for denne ejendomsret, som i varemærketilfældet er at angive varens oprindelse. Hag AG viser tydeligt sine varers oprindelse.

Varemærket Hag er et almindeligt kendt mœrke, en betegnelse, som er anerkendt af de nationale lovgivninger samt af unionskonventionen om en union til beskyttelse af den industrielle ejendomsret.

De afledte varemærker Hag, som sagsøgte har erhvervet, må ikke angive varens oprindelse som hidrørende fra Hag AG i Tyskland. VZF må træffe alle fornødne forholdregler for at adskille præsentationen af sine varer fra Hag AG's på en sådan måde, at forbrugerne ikke bliver vildledt. Denne forpligtelse kan udledes af EØF-traktaten, hvor det i præamblen (5. afsnit) fastslås, at staterne sætter det som et mål at sikre … redelig konkurrence.

Selskabet Hag's produkter af mærkerne Hag, der er almindeligt kendt, må i henhold til indholdet af EØF-traktatens artikler 30-34 kunne omsættes frit inden for fællesmarkedet. I øvrigt vedbliver det afledte varemærke at bestå uændret. Dets ejer kan forbyde benyttelsen af plagiater.

Import af Hag AG's originalprodukter fra Tyskland til andre medlemsstater kan ikke hindres på denne måde af det afledte varemærke, idet en sådan hindring ikke er et udslag af eksistensen af den beskyttede ret men af rettens udøvelse, som under de givne omstændigheder udgør en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne (se sagen Deutsche Grammophon mod Metro, nævnt ovenfor).

Den omstændighed, at den oprindelige indehaver sender varer, som retmæssigt er forsynet med et varemærke, fra sit land inden for EØF over de forskellige nationale grænser, vedrører ikke eksistensen af de varemærkerettigheder, som en indehaver har erhvervet som afledede rettigheder.

Da selve rettens eksistens ikke berøres, følger det heraf, at den udøvelse af retten, som modparten mener sig berettiget til, påny skaber vilkårlige grænser inden for fællesmarkedet.

Hvad det andet spørgsmål angår, mener Hag AG, at svaret må blive det samme, men det vil, hvordan end svaret på det første spørgsmål bliver, ikke være muligt at forhindre uafhængige tredjemænd i at importere varer hidrørende fra den sagsøgte part Hag til et EØF-land.

D — Det forenede Kongeriges indlœg

Konkurrencereglerne

Ifølge Det forenede Kongerige skal den nationale domsmyndighed i første række afgøre, om der findes en aftale mellem virksomheder.

Hvad angår aftalen af 1935 mellem Hag AG og Café Hag SA drejede det sig her om en aftale mellem et moderselskab og dettes datterselskab, som ikke har udgjort en hindring for konkurrencen, og artikel 85 kunne følgelig ikke være anvendt, hvis traktaten havde været i kraft dengang. Se Kommissionens beslutning Christiani og Nielsen (nævnt ovenfor). Kommissionens beslutning Kodak (JO 1970, nr. L 147/24).

Da Hag AG frivilligt har givet afkald på sine varemærkerettigheder inden for Benelux, kan dette selskab retfærdigvis ikke nu på ny gøre dem gældende.

Hvis aftalen alligevel falder ind under artikel 85's anvendelsesområde, finder denne artikel imidlertid ikke anvendelse, fordi aftalens virkninger er ophørt før traktatens ikrafttrædelsesdato. Dette skyldes den belgiske lovgivning, hvorved datterselskabet og varemærket blev beslaglagt og dernæst solgt til VZF.

Frie varebevægelser

Da spørgsmålet kan afgøres i henhold til bestemmelserne i traktatens artikel 85 i overensstemmelse med Sirena-dommen (nævnt ovenfor), er artiklerne 5, 30 og følgende ikke relevante.

Ifølge Det forenede Kongerige er svaret på det andet spørgsmål det samme; man må respektere rettighederne på samme måde i forhold til begge parter, da den såkaldte teori om rettigheders ophør ikke bør kunne anvendes på anmeldte varemærker.

Hvis VZF ikke havde ret til at forhindre importen til Belgien af varer med det pågældende varemærke, ville det i vidt omfang være berøvet fordelen ved det gode rygte, dette varemærke har fået.

De mundtlige forhandlinger

Under de mundtlige forhandlinger af 2. maj 1974 har Antoine Braun og Michel Waelbroeck repræsenteret firma Van Zuylen Frères, Ernest Arendt og Robert Collin har repræsenteret firma Hag AG, William Aldous har repræsenteret Det forenede Kongeriges regering, og Michel van Ackere har repræsenteret Kommissionen for De europæiske Fællesskaber.

Firma Van Zuylen Frères har særlig fremhævet følgende:

1. Nærværende sag adskiller sig fra dem, som Domstolen fornylig har haft til afgørelse, og i hvilke den har nægtet indehaveren af en industriel ejendomsret muligheden for at gøre sine rettigheder gældende ad retslig vej: i sagerne — Béguelin mod SAGL Import Export (nævnt ovenfor) var der en eneforhandlingsaftale mellem den japanske fabrikant og Béguelin — Sirena mod Eda (nævnt ovenfor) var der en kartelaftale mellem Mark Allen, dennes tyske licenstager og firma Sirena, som havde erhvervet det italienske varemærke inden krigen, hvorimod der i det foreliggende tilfælde ikke er nogensomhelst forbindelse, hverken økonomisk, kommerciel eller teknisk, mellem VZF og Hag. Herefter skulle der ifølge almindelig sund fornuft ikke kunne være tale om at anvende artikel 85.

2. Til imødegåelse af den påstand fra Hag AG's opfattelse, hvorefter VZF's rettigheder må støttes på aftalen om mærkeoverdragelse, fremhæver VZF, at: — en aftale om overdragelse af et varemærke indgået og afviklet inden traktatens ikrafttræden principielt ikke kan forbydes som sådan af artikel 85. Virkningen af en aftale om overdragelse er at gennemføre overførelsen af varemærket. Når denne virkning en gang er indtrådt, er aftalen udtømt. Det, der vedvarer efter opfyldelsen, er den ved af talen skabte retsstilling, især det forhold, at varemærket tilhører en ny indehaver. Til gengæld hænder det ofte, at en varemærkeoverdragelse udgør midlet til realisering af en kartelaftale om markedsdeling, og at denne kartelaftale fortsat har virkninger efter traktatens ikrafttræden. — Selvom artikel 85 ville kunne finde anvendelse på en aftale om varemærkeoverdragelse, indgået inden traktaten, vil det ikke være tilfældet i den foreliggende sag, da det er beslaglæggelsen efter anden verdenskrig og ikke overdragelsesaftalen mellem Hag/ Belgien og Hag AG, som ligger til grund for den af Hag AG påståede »opdeling«.

Ifølge VZF skal problemet om den frie bevægelighed for varer, der bærer et konfiskeret varemærke, løses ved at indføre passende bestemmelser på grundlag af aftaler og ikke ved en omtvistelig fortolkning af bestemmelser, som gælder helt andre tilfælde.

Hag AG har særlig fremhævet følgende:

1. Vedrørende konkurrencereglerne

Aftalen af 1934/35 var i alt fald en aftale om varemærkeoverdragelse. Det er ikke længere af betydning, om der i 1934/35 fandtes moder-datterselskabsrelationer mellem parterne; man må tværtimod undersøge omstændighederne på det tidspunkt, hvor denne aftale, der ligger til grund for det anvendte varemærke, er indgået mellem uafhængige personer. Den oprindelige aftale er indgået mellem personer, der på nuværende tidspunkt er uafhængige, for det første fordi firma Hag SA, som var datterselskab, blev uafhængigt som følge af beslaglæggelsen, for det andet fordi Van Zuylen som følge af en nylig aftale mellem Hag og Van Zuylen Frères har retten til Café Hag SA, hvorfor nærværende parter i økonomisk henseende er indbyrdes fuldstændigt uafhængige. I den nuværende situation foreligger der et varemærke, som benyttes til at hindre tyske varers ankomst til Belgien, samt en aftale mellem uafhængige parter.

Hvis det volder vanskeligheder at fastslå rækkevidden af afsnit 11 i sagsfremstillingen i Sirena-dommen, så kunne man i stedet se på konklusionen, hvori det tydeligt udtales: traktatens artikel 85 finder anvendelse, når en varemærkeret gøres gældende for at hindre import af varer fra andre medlemsstater med samme mærke under henvisning til, at deres indehavere har erhvervet dette varemærke eller brugsretten hertil i kraft af indbyrdes aftaler eller aftaler indgået med tredjemænd.

Hag AG har først peget på den aftale, som blev indgået mellem Van Zuylen Frères og Hag/Belgien. Selv om denne aftale ikke kom i betragtning måtte det fastslås, at VZF er indtrådt i de rettigheder, som Hag/Belgien har erhvervet ifølge aftalen mellem dette selskab og Hag AG. Ifølge Hag AG kan man ikke afvise denne aftales betydning.

Under Sirena-dommens synsvinkel opstår der ikke noget problem med hensyn til begrænsningen af den frie konkurrence. Begrænsningen af konkurrencen er givet, fordi det tyske firmas varer er afskåret fra at konkurrere med VZF's varer på belgisk område. Hag henviser til sagen Grundig/Consten og fremhæver, at anmeldelsen af varemærket Gint i denne sag ikke blev erklæret for ugyldig. Hvad angår varemærket Gint drejede det sig her om det forbud, der blev nedlagt over for selskabet Consten mod at benytte varemærket til at opdele markedet. Selve mærkets retsstilling blev ikke angrebet. Derimod kan Sirena-dommen anvendes på tilfælde, hvor aftalen ligger til grund for varemærkeretten, eller hvor varemærket i det mindste benyttes i forbindelse med denne aftale. VZF, indehaver af varemærket Hag, bevarer sin aftale og sin ret til at angribe efterlignere, der befinder sig på territoriet; derimod har firmaet ikke ret til at anvende dette varemærke til at modsætte sig fremkomsten af det samme varemærke som dets eget, som det har erhvervet ved den afta le, der stadig er gældende og stadig styrer parternes retsforhold.

Vedrørende de frie varebevægelser

Varemærkeretten er i klassisk forstand en ubegrænset ret for indehaveren til på det territorium, hvor han besidder dette varemærke, at modsætte sig fremkomsten af et identisk varemærke, selv om han selv — i sin egenskab af indehaver af mærket — har knyttet dette identiske varemærke til den pågældende vare på et andet territorium.

Ifølge Hag AG er dette rigorøse begreb gradvist blevet mildnet gennem national domspraksis. Sagen Gonzano (BCH, 2. februar 1973) markerer det stadium, hvortil den rent nationale domspraksis er nået i dag.

Hag AG refererer situationen for flere internationalt kendte varemærker for at vise, at forbrugeren ikke får alle fornødne oplysninger uden en nøjagtig producentangivelse. Det forholder sig muligvis anderledes, såfremt der er tale om et velkendt varemærke, der svarer til producentens navn, som det er tilfældet for varemærkerne Hag AG.

Det er derfor formålsløst at anføre begrebet angivelse af varemærkets oprindelse som grundlag for en undtagelse fra princippet om de frie varebevægelser i artikel 36. Hvis der i varemærket blev indføjet en angivelse af producenten, var der ikke fare for forveksling. Domstolen kunne i så fald fastslå, at varerne skal omsættes frit, uden herved at skabe risiko for forveksling.

Den britiske regering har særlig gjort følgende anbringender gældende:

Udøvelsen af de rettigheder, der følger af et varemærke, anmeldt i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, udgør ikke i sig selv et brud på de ved traktaten fastsatte konkurrenceregler.

Se sag nr. 24/67 Parke Davis mod Probel, Recueil 1968, s. 82, vedrørende patenter.

Det står helt fast, at ingen kan præsentere sine varer som en andens, uden at denne lider skade, og uden at forbrugeren bliver vildledt.

De til varemærkerne hørende rettigheder er en af vejene og et af midlerne til at nå frem til ligevægt i samhandelen og til redelig konkurrence, begge mål, som er fastslået i EØF-traktatens præambel.

Varemærkeretten kan ikke forhindre import af varer med samme mærke. Det er umuligt at opstille en sondring mellem varemærkerettighedernes eksistens og deres udøvelse: varemærkerne afspejler den forbindelse, der består på handelsplanet mellem varen og varemærkeejeren. De fastslår ikke nødvendigvis varens oprindelse, idet et varemærke kan anvendes af ejeren af et europæisk varemærke på varer fra Hong Kong.

Hvis to personer benytter samme varemærke for samme vare i samme medlemsstat, kan dette varemærke ikke længere vise forbindelsen mellem varen og ejeren, og mærket mister derfor sin betydning.

Ud fra disse principper forkaster den britiske regering Kommissionens opfattelse vedrørende anvendelsen af traktatens artikel 85. Aftalen mellem Hag/Belgien og Hag AG kan ikke længere have retsvirkning, da konfiskationsakten er kommet imellem. Denne akt udgør en ny mellemkommende akt. Der må være en grænse for den såkaldte »virknings« -teori, og i det foreliggende tilfælde er forbindelsen mellem VZF's varemærkeret og den tilgrundliggende aftale mellem Hag/Belgien og Hag AG for fjern.

Kommissionen har især fremhævet følgende anbringender:

Aftalen mellem Hag/Belgien og Hag AG falder ikke i sig selv ind under artikel 85. Det må yderligere godtgøres, at udøvelsen af den varemærkeret, der er overdraget til brugere i en eller flere medlemsstater, falder ind under denne artikels forbud. Så snart udøvelsen af denne varemærkeret tilsigter territorial beskyttelse, giver den aftalen om varemærkeover-' dragelse en virkning, der bringer den ind under artikel 85.

For Kommissionens vedkommende drejer det sig om at skabe ligevægt mellem tre former for almene interesser, nemlig princippet om fællesmarkedets enhed, interessen, som indehaverne af opdelte varemærker repræsenterer, samt forbrugernes interesse i at blive vejledt ikke vildledt af fabriksvaremærkerne.

Den løsning, Kommissionen foreslår at udlede af Sirena-dommen og eventuelt også af Deutsche Grammophon-dommen, består i at give princippet om fællesmarkedets enhed prioritet forud for interessen hos indehaverne af de opdelte varemærker.

Hver mærkeindehaver bevarer ifølge denne opfattelse muligheden for at anlægge plagiatsag men udelukkende over for virkelige plagiater. Og på et enhedsmarked er det kun den uretmæssige anvendelse af et varemærke ved en person, der ikke er indehaver heraf, der udgør et plagiat.

Ved selve overdragelsen accepterer den oprindelige indehaver de risici, der opstår for varemærket, ligesom erhververen selv accepterer de risici, der kan opstå for mærket ved, at den oprindelige indehaver fortsat har ret til det.

Med de nationale markeders sammensmelten til et enkelt økonomisk område bør eksistensen af en ret over varemærket i én medlemsstat tilpasse sig eksistensen af en anden ret over varemærket i en anden medlemsstat.

Udvidelsen af kredsen af de, efter omstændighederne meget forskellige, varer, som sælges under samme varemærke inden for samme økonomiske område, fællesmarkedet, kan kun skabe forvirring. Men Kommissionen mener ikke, at en sådan udvidelse vil finde sted, idet praksis i Sirena-sagen kun kan formindske interessen for mangesidige overdragelse.

Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 15. maj 1974.

Præmisser

1 Tribunal d'Arrondissement de Luxembourg har ved kendelse af 31. oktober 1973, indgået til justitskontoret den 28. december 1973, i henhold til EØF-traktatens artikel 177 stillet to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af traktatens artikler 5, 30, 36 og 85 i relation til varemærkeretten.

2 Det første spørgsmål drejer sig om, hvorvidt de fællesskabsretlige konkurrenceregler eller reglerne om frie varebevægelser forbyder indehaveren af et varemærke, som nyder retsbeskyttelse i en medlemsstat, at modsætte sig import af varer, som lovligt bærer »det samme varemærke« i en anden medlemsstat, når de to mærker oprindeligt tilhørte samme indehaver;

3 det fremgår af sagens akter, at den oprindelige indehaver, hjemmehørende i Tyskland, overdrog sit varemærke for Belgiens vedkommende til et datterselskab, som var oprettet og kontrolleret af nævnte indehaver men blev uafhængigt som følge af en offentlig myndighedsbehandling;

4 ifølge spørgsmålet består der mellem de nuværende to indehavere ikke »nogensomhelst forbindelse af juridisk, finansiel, teknisk eller økonomisk art«;

5 da anvendelsen af artikel 85 under disse omstændigheder er udelukket, må spørgsmålet undersøges alene i relation til reglerne om frie varebevægelser.

6 I henhold til traktatens og især artikel 30's bestemmelser om de frie varebevægelser er indførelsesrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virking forbudt;

7 ifølge ordlyden af artikel 36 er disse bestemmelser dog ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, som er begrundet i beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret;

8 det fremgår imidlertid af samme artikel, særlig af 2. punktum, såvel som af konteksten, at traktaten ganske vist ikke berører industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder, som er anerkendt af en medlemsstats lovgivning, men at udøvelsen af disse rettigheder ikke desto mindre efter omstændighederne kan rammes af traktatens forbud;

9 selvom artikel 36 hjemler en undtagelse fra et af fællesmarkedets grundlæggende principper, tillader den kun afvigelser fra princippet om frie varebevægelser i det omfang, de er begrundet i hensynet til beskyttelsen af de rettigheder, der udgør denne ejendomsrets særlige genstand;

10 under alle omstændigheder beskytter anvendelsen af lovgivningen om varemærkebeskyttelse således den retmæssige mærkeindehaver mod efterligninger fra personer, der ikke har nogen form for juridisk ret.

11 Udøvelsen af varemærkeretten er egnet til at bidrage til markedsopdelingen og følgelig til at hæmme de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne, så meget mere som den til forskel fra andre industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder ikke er underkastet tidsmæssige begrænsninger;

12 det kan derfor ikke tillades, at varemærkerettens eksklusive karakter, som kan være en følge af de nationale lovgivningers territoriale begrænsning, gøres gældende af en indehaver af et varemærke for at forbyde, at varer, der er fremstillet fuldt lovligt i én medlemsstat, bringes i omsætning i en anden medlemsstat under det samme varemærke af samme oprindelse;

13 et sådant forbud, som opretholder den indbyrdes isolering af de nationale markeder, ville krænke et af traktatens væsentligste mål, sammenslutningen af de nationale markeder til et enhedsmarked;

14 selv om det på et sådant marked er hensigtsmæssigt at angive et varemærkes oprindelse, kan en sådan oplysning af forbrugerne sikres uden at begrænse de frie varebevægelser;

15 det er derfor uforeneligt med bestemmelserne om de frie varebevægelser inden for fællesmarkedet, at det i en medlemsstat forbydes at bringe en vare i omsætning, som lovligt bærer et varemærke i en anden medlemsstat, udelukkende med den begrundelse, at der i den førstnævnte stat findes et tilsvarende varemærke med samme oprindelse.

16 Det andet spørgsmål drejer sig om, hvorvidt svaret vil være det samme, hvis markedsføringen af varemærkeproduktet blev foretaget, ikke af mærkeindehaveren i en anden medlemsstat, men af en tredjemand, der retmæssigt har erhvervet varen i denne stat.

17 Hvis en indehaver af et varemærke i en medlemsstat selv kan markedsføre sin mærkevare i en anden medlemsstat, gælder det samme for en tredjemand, der retmæssigt har erhvervet denne vare i den førstnævnte stat.

Vedrørende sagsomkostningerne

18 De udgifter, der er afholdt af Det forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som begge har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres;

19 da restforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser, kender DOMSTOLEN vedrørende de spørgsmål, der er forelagt den af Tribunal d'Arrondissement de Luxembourg ved kendelse af 31. oktober 1973, for ret:

1. Det er uforeneligt med bestemmelserne om frie varebevægelser inden for fællensmarkedet at forbyde markedsføringen i en medlemsstat af en vare, der lovligt bærer et varemærke i en anden medlemsstat, udelukkende med den begrundelse, at der i den førstnævnte stat findes et tilsvarende varemærke med samme oprindelse.

2. Når en varemærkeindehaver i en medlemsstat selv kan markedsføre sin mærkevare i en anden medlemsstat, gælder det samme for en tredjemand, der retmæssigt har erhvervet denne vare i den førstnævnte stat.