3.

Ved den undersøgelse, der i forbindelse med ovenstående må foretages med henblik på at fastslå, om der er grundlag for påstandene om et ansvar for institutionerne, må man efter det ovenfor anførte i første række se nærmere på, om de af de sagsøgte kritiserede forskrifter er retsstridige, og om der kan tales om en kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private. a) Inden for disse rammer skal jeg først behandle et af sagsøgernes anbringender, der ikke skal opholde os længe. Det lyder således: den væsentligste årsag til, at de tyske møllerier til formaling af hård hvede til fine gryn, er forfordelt, er foranstaltningerne til fremme af produktionen af hård hvede, dvs. tildelingen af en støtte, der sikrer dyrkerne en mindstepris og således tilskynder til udvidelse af produktionen. På denne måde skulle produktionen være vokset betydeligt, hvorved de møllerier, der kan forarbejde hård hvede fra Fællesskabet, skulle have opnået en stærkere position. Hvis disse foranstaltninger til fremme af produktionen — hævder sagsøgerne — ikke var truffet, ville alt være blevet ved det gamle, især ville der kun i ringe grad være dyrket hård hvede i Nordfrankrig, og følgelig havde møllerierne dér på samme måde som de tyske møllerier i det væsentlige måttet forarbejde hård hvede fra tredjelande, altså med samme udgangsposition som sagsøgerne. Hvis man imidlertid betragter de produktions-fremmende foranstaltninger i lyset af de i EØF-traktatens artikel 39 anførte formål, må man erkende, at de ikke er ubetinget nødvendige for virkeliggørelsen af disse formål. De der opregnede formål ville tværtimod også kunne nås uden dyrkning af hård hvede, ja måske ligefrem med ringere omkostninger, når man betænker denaturerings- og restitutionsudgifterne for blød hvede. Set på denne måde kan der altså tales om en tilsidesættelse af artikel 39. Hvad denne argumentation angår, er det — hvilket vi allerede har erfaret i en række tilfælde — for det første vigtigt, at de fleste af de i artikel 39 opregnede formål såvel som den i så henseende nødvendige afvejning giver Fællesskabets institutioner et vidt spillerum. På dette område er det altså a priori overordentligt svært at konstatere, om fællesskabsinstitutionerne har begået en fejl ved udøvelsen af deres skønsmæssige beføjelser. Det må derfor også erkendes, at de pro-duktionsfremmende foranstaltninger kan ses som et udtryk for formålene i artikel 39, litra a, b, c og d og for så vidt altså er dækket af artikel 39. Man kan nå til dette resultat, fordi avlen af hård hvede i Fællesskabet udviser underskud, fordi hård hvede kan træde i stedet for overskudsprodukter (blød hvede og vin), fordi dyrkningen heraf giver landbruget mulighed for en differentiering af produktionen, og fordi den alene kommer i betragtning i tørre klimazoner og altså dér kan betragtes som en nødvendig social foranstaltning. Hermed har man imidlertid fastslået det egentligt afgørende i nærværende sammenhæng. Faktisk må det for artikel 39 være tilstrækkeligt, at en foranstaltning falder inden for dens rammer, at den kan anses som egnet til virkeliggørelse af de dér opførte formål. Derimod indeholder hverken denne bestemmelse eller nogen anden bestemmelse i Traktaten noget om, at artikel 39 kun kan anføres til støtte for en landbrugspolitisk foranstaltning, når denne er absolut påkrævet, tvingende nødvendig til virkeliggørelse af bestemmelsens formål. Selv om målet med opretholdelsen af handelens normale omfang med henblik på stabilisering af markedet i henhold til artikel 39c skulle være rykket i baggrunden som følge af bestræbelserne for fremme af dyrkningen af hård hvede og den hermed nødvendigt forbundne fællesskabspræference (i øvrigt et vigtigt princip i henhold til retspraksis) — hvis man skulle behandle det spørgsmål —, (sandt at sige er denne betragtning, som de sagsøgte har påvist, ikke særlig relevant), så ville det dog ikke hermed være givet, at artikel 39 var tilsidesat. I intet tilfælde kan der blive tale om nogen åbenbar tilsidesættelse af denne bestemmelse i den betydning, der er anvendt i dommen i sag nr. 5/71 (en kvalificeret krænkelse af en højere retsregel); ej heller kan det hævdes, at vi har at gøre med en regel, der er givet til beskyttelse af sagsøgerne. Den del af sagsøgernes argumentation, der støtter sig på EØF-traktatens artikel 39, kan følgelig ikke begrunde et krav på skadeserstatning. b) Et mere omfattende og væsentligt vigtigere anbringende vedrører overtrædelse af forbudet mod forskelsbehandling. Sagsøgerne gør i denne sammenhæng gældende, at de tyske producenter af fine gryn af hård hvede på grund af de fællesskabsretlige bestemmelser for hård hvede har haft et væsentligt dårligere udgangspunkt end deres franske konkurrenter. De franske møllerier kunne erhverve deres råstoffer til den lave interventionspris, hvorimod de tvske møllerier var henvist til import fra tredjelande og derfor har måttet betale den væsentligt højere tærskelpris. Denne forskel bevirker, at tyske møllerier ikke længere var konkurrencedygtige på deres traditionelle marked, for slet ikke at tale om deres konkurrencedygtighed i udlandet, navnlig i Frankrig. De anførte vanskeligheder havde dog kunnet undgås ved en nedsættelse af tærskelprisen (eventuelt kun for møllerierne i Tyskland og Benelux) eller ved en nedsættelse af fællesskabsstøtten, dvs. ved fastsættelse af en højere interventions-pris. Hertil har de sagsøgte som bekendt indvendt, at sagsøgerne har anlagt en forkert synsvinkel. Det er forkert at lægge den anførte omkostningssammenligning til grund, fordi sagsøgerne ikke har været henvist til hård hvede fra tredjelande, men fuldt ud har haft mulighed for at erhverve hård hvede dyrket i Frankrig på de samme betingelser som de franske møllerier. Men i så fald har de franske møllerier kun haft en vis på deres beliggenhed beroende fordel, der kun i ringe grad kunne give sig udslag i konkurrencen i Tyskland med de tyske møllerier, og denne fordel kan rummes i fortjenstmargenen. Disse indsigelser har sagsøgerne til gengæld eftertrykkeligt bestridt. De fremfører, at selv om tvske møllerier kan erhverve fransk hård hvede, har de alligevel på grund af de dermed forbundne transportomkostninger i forhold til deres franske konkurrenter et konkurrencemæssigt handicap, der ikke kan klares inden for fortjenstmargenen. Selv under den synsvinkel, som de sagsøgte anser for rigtig, er sagsøgerne udsat for en betydelig forskelsbehandling på grund af en lovgivning, der forudsætter, at de skal forarbejde fransk hård hvede. — Men endnu vigtigere er det, at det rent faktisk ikke er lykkedes for de tyske møllerier at opkøbe hård hvede i nævneværdig grad på det franske marked. Inden for det afgørende produktionsområde rækker avlen nemlig ikke engang til at opfylde de franske behov, og for møllerier fra andre områder er det umuligt at trænge ind på dette marked, særligt på grund af det dér praktiserede fordelingssystem og de traditionelle forbindelser mellem områdets møllerier og producenter af hård hvede. Lad os altså se på, hvorledes denne sammensatte diskussion, der leder til sagens kernepunkt, skal bedømmes punkt for punkt. aa) I så henseende vil vi først befatte os med en sammenligning af de konkurrencemæssige forhold, således som de fremstår, når tyske møllerier køber fransk hård hvede, og vi vil undersøge, hvorvidt det faktisk kan antages, at det ikke er lykkedes tyske møllerier at få adgang til det franske marked for hård hvede i nævneværdigt omfang. i) Hvad nu det førstnævnte punkt angår, så må jeg straks bemærke, at der i denne sammenhæng er en række stridsspørgsmål, der ikke er fuldt oplyst. — De sagsøgte har beregnet, hvilke omkostninger franske møllerier har, når deres fine gryn afsættes i Forbundsrepublikken, og hvor store omkostningerne ville være for de tyske møllerier, hvis disse anvendte fransk hård hvede. Ud fra en antagelse af, at der gælder forskellige fragtomkostninger (fragten for fine gryn skal være dyrere end den gennem statsstøtte nedbragte fragt for hård hvede), samt under hensyn til det forhold, at der på grund af udnyttelsesgraden må transporteres større mængder af basisproduktet (forholdet er omkring 2: 3), nåede de sagsøgte til, at de franske mølleriers konkurrencemæssige forspring i Forbundsrepublikken i hvert fald androg ca. 3 RE. De mener, at det er et beløb, der kan hentes hjem over konkurrencen, idet det beløber sig til ca. 15 % af forarbejdningsomkostningerne og andrager mindre end 2 % af salgsprisen. — Sagsøgerne derimod mener, at denne fremstilling er forkert. De kommer på grundlag af en tilsvarende beregning frem til, at de franske møllerier har et konkurrenceforspring på tilnærmelsesvist 6 RE; efter deres opfattelse er det dog nødvendigt at ansætte de fragtomkostninger, som de franske møllerier skal betale, lavere end de sagsøgte antager, at tage hensyn til fragtomkostningerne til hovedaftageren i Stuttgart, samt at tage med i beregningen, at sagsøgerne ikke blot skal konkurrere med et mølleri i Rouen, men også med møllerier i Paris, hvis fragtomkostninger er endnu lavere. De understreger, at det er ganske udelukket at udligne et sådant konkurrencemæssigt forspring via fortjenstmargenen. Det er ikke engang tilfældet ved et forspring på omkring 3 RE, da man for de tyske producenter af fine gryn af hård hvede må gå ud fra en gennemsnitlig fortjenstmargen (før skat og forrentning af kapitalen) på lidt over 3 RE (de henviser i den forbindelse til et af forbundshandelsministeren godkendt standardoverslag, som er fastsat med henblik på en prisaftale inden for et strukturkrisekartel af blød-hvede møllerier, og som for møllerier, der forarbejder hård hvede, givet er lavt). Skulle dette stridspunkt være afgørende for sagens udfald, så måtte det vel belyses yderligere, også selv om det allerede nu som en kritik af sagsøgernes standpunkt i alt fald må bemærkes, at dette ikke har taget hensyn til, at franske møllerier i tilfælde af tyske mølleriers omfangsrige indkøb på det franske marked i voksende omfang havde været tvunget til at falde tilbage på hård hvede fra tredjelande til højere priser, hvad der sikkert ville forringe deres konkurrenceforspring. Imidlertid tror jeg ikke, at denne diskussion gør det nødvendigt med særlige undersøgelser (nemlig vedrørende fragtomkostninger og fortjenstmargen). Det er nemlig andre overvejelser, der er udslagsgivende. ii) Disse overvejelser hænger sammen med sagsøgernes indsigelse om, at det ikke har været muligt for de tyske møllerier at erhverve fransk hård hvede i nævneværdigt omfang. De vil herved erindre, at sagsøgerne allerede i deres skriftlige indlæg og desuden særligt foranlediget af et spørgsmål fra Domstolen har forklaret, hvor lidt de havde kunnet få på trods af de anstrengelser, de havde udfoldet siden 1968 (faktisk er importen af hård hvede fra Frankrig indtil høståret 1971/72 kun vokset til omkring 13000 tons, der i forhold til sagsøgernes samlede forbrug altså kun udgør en ganske ringe procentdel). Hvad angår enkeltheder, kan der henvises til, hvad sagsøgerne — under tilbud om behørigt bevis — har anført angående arten af deres samarbejde med importfirmaer (med hvilke der tildels er selskabsretlige forbindelser) og til disse firmaers vedvarende kontakter til franske mæglere hhv. egne filialer i Paris. Selv om sådanne kontakter har bestået siden 50erne og har ført til leverancer af blød hvede i stort omfang, skal der — hvad hård hvede angår — kun være sket ringe import af dårlig kvalitet efter høsten, og på betingelse af at man intet lod gå videre herom. Ej heller skal det være kommet til nogen bemærkelsesværdig import som følge af en annonce i et fransk fagblad i foråret 1972 såvel som en i foråret 1972 påfølgende og i efteråret intensiveret kontakt med firmaet SYNPRODUR (en fransk sammenslutning af producenter, forhandlere og kooperativer på hård-hvede området), som man meddelte, at man var interesseret i en rammeaftale på over 50000 tons. — På den anden side har sagsøgerne henvist til det traditionelle franske fordelingssystem og det snævre samarbejde, der i forbindelse og sammenhæng med SYNPRODUR består mellem producenter, opkøbsorganismer og møllerier. På denne måde er der i det mindste tidligere (som det fremgår af en artikel i fagbladet »Le Petit Meunier« af 6. november 1969) i betydeligt omfang afsluttet dyrkningskontrakter med opkøbsorganismerne og leveringskontrakter med møllerierne, og der er derfor kun kommet ringe mængder på det marked, som udenforstående først og fremmest er henvist til (dette støttes blandt andet ved en henvisning til fagbladet »Le Petit Meunier«, der i høståret 1971/72 kun indeholdt to annoncer vedrørende tilbud på hård hvede). — Endelig har sagsøgerne også henledt opmærksomheden på, at høsten fra det i betragtning kommende franske dyrkningsområde omkring Chartres (der i høståret 1971/72 androg ca. 250000 tons) omtrent svarede til de lokale franske regionalmølleriers behov, så at der altså ikke fandtes noget overskud. Sådan set havde de franske møllerier altså faktisk en stor interesse i at sikre sig denne produktion for ikke at være henvist til dyr import. De franske dyrkere af hård hvede har imidlertid også haft en betragtelig interesse i at pleje deres forbindelser med de franske møllerier, der gav stabili-tetsgaranti, da de jo måtte gå ud fra, at udenlandske aftagere på grund af de høje transportomkostninger under ingen omstændigheder ville være i stand til at overbyde de franske møllerier. Hvad skal vi — det må vi altså spørge os selv — mene om alt dette? — Nuvel, først må man vel medgive, at der også i denne forbindelse ved slutningen af sagen endnu er nogle uafklarede stridspunkter, og at en yderligere undersøgelse i den ene eller den anden retning i hvert fald må anses for nyttig. Alt i alt tror jeg dog, at de af sagsøgerne fremførte indicier i forbindelse med tidligere erfaring og kendskab til markedsmekanismen er tilstrækkelig til at afgøre striden. Denne afgørelse kan efter min mening kun være som følger. Vi har for os et marked, der har udviklet sig på forholdsvis kort tid (den franske produktion af hård hvede inden for det her relevante område er som bekendt steget fra 10000 tons i 1964 over 167000 tons i 1969 til ca. 250000 tons i 1972). Vi må konstatere en aktuel produktion, der efter de sagsøgtes mening ikke kan øges i væsentligt omfang, og som bekendt kun lige dækker de franske mølleriers behov. I betragtning heraf synes det imidlertid helt udelukket, at det på kort tid (hertil regnes selv en årrække) skulle kunne lykkes udefrakommende at forøge deres indkøb i dette område i nævneværdig grad i strid med de franske mølleriers vitale interesser og i strid med producenternes interesse i at bibeholde de traditionelle afsætningskanaler. Det kan i alt fald ikke hævdes, at der har været reel udsigt til, at de tyske og franske møllerier på grund af et forøget tysk indkøb ville nå frem til et omtrent ligeligt forhold mellem forarbejdning af hvede fra hjemmemarkedet og af hvede fra tredjelande (det ville nemlig betyde, at kun omkring halvdelen af den franske produktion ville blive tilovers til de franske møllerier). Dette forhold, som man kan fastslå ud fra markedslovene (man behøver slet ikke at tænke på konkurrenceforstyrrende faktorer som de franske mølleriers eventuelle misbrug af deres dominerende stilling, som Kommissionen for tiden har til undersøgelse), må være udgangspunktet for den videre undersøgelse. Men det betyder i virkeligheden intet andet end en konstatering af, at tyske møllerier i langt overvejende grad har været henvist til at købe hvede fra tredjelande på grundlag af den højere tærskelpris, og det tvinger til en undersøgelse af, hvorvidt dette forhold i forbindelse med, at franske møllerier hovedsageligt har kunnet forarbejde indenlandsk hvede med en særlig prisfastsættelse, fremstår som en tydelig forskelsbehandling til skade for de tyske møllerier. bb) Hvad nu angår de beregninger, der må gøres ved disse betragtninger, så er den sagsøgte Kommission nået frem til, at de franske møllerier ved salg af fine gryn i Tyskland havde en prisfordel, der i det højeste androg 8 RE pr. ton. Da denne yderligere kunne formindskes på grund af forskellige faktorer, androg den i gennemsnit i hvert fald 15-20 DM pr. ton, dvs. den var af en størrelsesorden, der kunne indhentes under konkurrencen, og som endda efter Rådets opfattelse næsten fuldstændigt kunne forsvinde, såfremt visse forudsætninger blev opfyldt (nemlig ved en anselig overskridelse af interventionsprisen i Frankrig). — Herimod har sagsøgerne fremført stærkt afvigende kalkulationer. Efter deres opfattelse er de franske mølleriers konkurrenceforspring i forbundsrepublikken væsentligt større. Faktisk andrager den mere end 13 RE pr. tons og må derfor betegnes som en grov forskelsbehandling. I øvrigt må også det af Kommissionen udregnede gennemsnitlige konkurrencemæssige forspring betegnes som byrdefuldt for de tyske møllerier. Når vi i det følgende skal se nærmere på dette vigtige stridspunkt, vil fremgangsmåden være således, at vi først undersøger beregningen af de franske indkøbspriser og dernæst de tyske konkurrenters indkøbspriser ved hjælp af de forskellige faktorer, der må tages i betragtning. i) Som vi har set, er et ganske væsentligt spørgsmål vedrørende beregningen af de franske indkøbspriser, om de franske møllerier rent faktisk — som sagsøgerne mener — var i stand til at foretage deres indkøb til interventionspriserne eller dog i det mindste til priser i nærheden af disse, eller om Rådets opfattelse holder stik, dvs. at de franske møllerier for den franske hårde hvede måtte erlægge en pris, der var steget til 7-8 RE over interventionspriserne. Lad mig med henblik herpå straks sige, at det indtryk efterhånden har fæstnet sig hos mig, at det snarere er sagsøgernes end Rådets fremstilling, der er korrekt. Herfor kan følgende gode grunde anføres. Hvis jeg ser ret, støtter Rådet hovedsagelig sin opfattelse på en annonce i »Le Petit Meunier« fra september 1972. Denne vedrører imidlertid et tidspunkt, som intet har at gøre med det for os relevante høstår (dette gælder i øvrigt også de tidspunkter, der er nævnt i et brev fra SYNPRODUR af 28. september 1972, og hvorefter man skal regne med en pris, der ligger 5 RE pr. ton over interventionsprisen). Rådet overser desuden, at det for så vidt drejer sig om børs-noteringer, altså om engroshandelens salgspriser, sandsynligvis fastsat for Paris, hvorimod de franske møllerier ifølge sagsøgernes klare fremstilling erhvervede deres råprodukt umiddelbart hos opkøbsorganismerne, altså til engroshandelens indkøbspriser. Mod Rådets opfattelse taler i øvrigt ikke blot Kommissionens indlæg, hvor det på den ene side indrømmes, at der for Frankrigs vedkommende mangler talmateriale for markedspriserne, fordi hovedparten af den hårde hvede ikke kommer på markedet, men hvor man på den anden side alligevel går ud fra, at interventionspriserne for høståret 1971/72 dels slet ikke blev overskredet, dels kun blev overskredet i ubetydelig grad (et standpunkt, som Kommissionen har støttet med plausible oplysninger, som f.eks. at de franske bønder uden videre har opnået indkomstforbedringer ved overgangen til et fælles landbrugsprissystem, at en sådan forbedring også indtrådte på grund af de daværende valutaforhold, samt ud fra konstateringen af, at de ikke har nogen organisation, der på tilfredsstillende vis kan forsvare deres interesser). På linje med Kommissionen ligger endvidere opgivelser fra »Le Petit Meunier« fra oktober og november 1971 (hvorefter salgsprisen for hård hvede lå i nærheden af interventionspriserne). I samme retning peger også Kommissionens svar på et spørgsmål i Parlamentet (et svar, ifølge hvilket producentens pris for hård hvede i høståret 1968/69 androg 113,51 RE og i høståret 1969/70 102,43 RE, altså i begge år — såfremt man tager hensyn til en devaluering på 11,11 % — kun uvæsentligt over interventionsprisen). Til støtte for denne opfattelse kan man også og ikke mindst henvise til, at udefrakommende ikke effektivt kunne trænge ind på det franske, meget traditionelt bundne marked og således give anledning til en prisstigning. Følgelig kan man uden videre se bort fra, at konkurrenceforstyrrende faktorer skulle have spillet en rolle på det franske marked, og gå ud fra, at beregningen af de franske indkøbspriser i det væsentlige skete på grundlag af interventionspriserne. I hvert fald berettiger en vis overskridelse af dette niveau ikke til i væsentlig grad at korrigere de éngang anførte beregninger vedrørende de franske mølleriers konkurrencemæssige forspring. Det er ikke nødvendigt at bruge megen tid på de andre elementer, der har betydning for beregning af den franske indkøbspris, og som ligeledes er blevet diskuteret i sagen, såsom: fragtomkostninger for de franske møllerier, opkøbsorganismernes fortjenstmargen, udladnings-omkostninger, de franske mølleriers udnyttelsesgrad og deres oplyste grænseværdikalkulation, kan jeg fatte mig i korthed, fordi de efter min mening ingen stor rolle spiller i denne sammenhæng. — Med hensyn til fragtomkostningerne må det bemærkes, at en sådan korrektion, som sagsøgerne har nævnt, næppe vil være særlig udslaggivende. Desuden drejer det sig for så vidt om et problem vedrørende det enkelte mølleris placering, hvorfor det næppe bør tages i betragtning ved en generel bedømmelse af en prisordnings formålstjenlighed. Opkøbsorganismernes fortjenstmargen og udladningsomkostninger kan der ses bort fra ved sammenligningen af omkostninger, fordi disse faktorer også opstår ved import fra tredjelande. — Om udnyttelsesgraden har vi hørt, at der ved beregningerne lægges et standardudbytte til grund; i øvrigt synes det også at være påvist, at der i denne sammenhæng ikke længere findes nogen væsentlig forskel mellem tyske og franske møllerier. — Hvad endelig spørgsmålet om den såkaldte grænseværdikalkulation angår, nemlig de franske mølleriers mulighed for, gennem en omkostningsdæmpende produktionsudvidelse at formindske de faste omkostninger for eksportvarerne og også at vælte merudgifterne til de nødvendige tillægskøb af hvede fra tredjelande over på den franske vare, så drejer det sig her — hvad de sagsøgte med rette har anført — mere om en formodning fra sagsøgerne end om faktiske kendsgerninger. Skulle en sådan grænseværdikalkulation imidlertid rent faktisk have fundet sted, måtte den alligevel holdes ude af betragtning, fordi den ikke skyldes fællesskabslovgivningen, men højst kan have krænket konkurrencereglerne, hvilket spørgsmål ikke er til drøftelse under denne sag. I forbindelse med beregningen af de franske indkøbspriser skal der egentlig endnu kun tages hensyn til, at de franske møllerier — som allerede antydet — ikke udelukkende har forarbejdet fransk hård hvede, men delvis (ca. 20 %) også hvede fra tredjelande til højere priser. Man må medgive, at dette sikkert har haft indflydelse på den samlede beregning. Det forekommer mig dog tvivlsomt, om det nævnte forhold har spillet nogen betragtelig rolle, og det er især tvivlsomt, om det drejer sig om et forhold, der i væsentlig grad har kunnet forringe den påpegede konkurrencemæssige afstand. ii) Hvad angår de tyske mølleriers beregninger, er der i grunden — såfremt man udelader bemærkningerne vedrørende fragtomkostningerne på Rhinen af de samme grunde som for de franske fragtomkostningers vedkommende — kun behov for at undersøge to forhold, som de sagsøgte har henvist til. Det er for det første det forhold, at de fra andre retssager velkendte monetære udligningsbeløb, ved import af hård hvede fra tredjeland ikke steg i det pågældende tidsrum, denne import blev altså tilsvarende billigere; og for det andet den omstændighed, at det var muligt ved import at gøre brug af forudfastsættelse således, at man kunne gå under tærskelprisen. Med hensyn til det første punkt kan man straks fastslå, at de monetære udligningsbeløb heller ikke blev hævet for den franske import af fine gryn. Selv om vi ikke nøje kender den heraf følgende fordel sammenlignet med fordelen ved, at de monetære udligningsbeløb ved import af hård hvede fra tredjelande ikke var steget (i så henseende kommer det an på verdensmarkedets prisniveau for hård hvede og den franske pris på fine gryn såvel som den forskellige udvikling i DM'ens kurs i forhold til dollaren og den franske franc), så kunne man dog ud fra de indlæg, der er afgivet i sagen, få det indtryk, at det sandsynligvis var uden betydning, at det monetære udligningsbeløb faldt bort, at denne omstændighed i alt fald ikke tvinger til væsentlig ændring af omkostningssammenligningen (hvorfor Kommissionen da også har undladt at omtale disse midlertidige forhold). — Hvad angår spørgsmålet om forudfastsættelse af afgifter ved import af hvede fra tredjelande, der i sin tid var mulig for 30 dage ad gangen, blev det slet ikke bestridt, at importpriserne på denne måde efter omstændighederne kunne gå ned med 2-3 RE, undtagelsesvis endog helt op til 6 RE. Det er dog ikke engang sikkert, om denne fordel faktisk blev videregivet til møllerierne af importørerne, eller om den blev holdt tilbage som delvis udligning for, at forudfastsættelsen i andre tilfælde medførte ulemper. For det andet er der også her kun tale om gennemsnitlige størrelser, der vel ikke afgørende har kunnet formindske den påviste konkurrenceforskel. Hvad er konklusionen på alt dette? Jeg mener, at man på trods af de antydede stridsspørgsmål, og uden at de — hvad der sikkert ville være nyttigt — er blevet afklaret ved en sagkyndig bistand, kan lægge til grund, at de tyske møllerier rent faktisk havde et markedsmæssigt handicap i forhold til de franske konkurrenter (en nævneværdig konkurrence i Frankrig kunne ganske åbenbart slet ikke komme på tale). Det må videre anses for sikkert, at forfordelingen antog et højst betænkeligt omfang, navnlig i relation til den fortjenstmargen, som sagsøgerne har anført som typisk for de tyske møllerier. Dermed synes det rent faktisk at være ubestrideligt, at der har været tale om en væsentlig forskelsbehandling, altså en kvalificeret krænkelse af det påbud om lige behandling, der er omhandlet i dommen i sag nr. 5/71. cc) Før der herfra kan drages videregående slutninger, er det dog nødvendigt at spørge, om en sådan virkning kunne undgås ifølge det samlede regelsæt for markedsordningen og følgelig burde have været undgået, uden at det bragte dette system i fare. Herved kan — som vi allerede har set — flere muligheder overvejes. En ændring af tærskelprisen for hård hvede var en mulighed, dvs. en nedsættelse til interventionsprisens niveau eller dog — af hensyn til fællesskabspræferencen — til 1,1 RE herover. Det kunne overvejes alene at nedsætte tærskelprisen for Rotterdam og derved drage omsorg for, at denne nedsættelse kun kommer møllerier i Tyskland og Benelux-landene tilgode. — Endelig kunne det overvejes at hæve in-terventionsprisen med et givet beløb, dog kun for det her relevante franske dyrkningsområde. i) Hvad disse muligheder angår, så har de sagsøgte dog givet udtryk for store betænkeligheder særligt angående den første. Det må uden videre medgives, at de ikke er ubegrundede, at en almindelig nedsættelse af tærskelprisen for hård hvede utvivlsomt på mange måder ville udgøre en fare for gennemførelsen af de legitime formål, der går ud på at fremme dyrkningen af hård hvede i Fællesskabet. Vi har således set, at der må holdes en vis prisafstand til blød hvede (efter verdensmarkedsmekanismen gælder der her et forhold på 100: 118). Iagttages dette forhold ikke, vil den bløde hvede - hvilket sikkert ikke er ønskeligt — fortrænges af den hårde hvede. Da tærskelprisen for blød hvede imidlertid dengang androg 107,25 RE, kunne det faktisk ikke overvejes at sænke tærskelprisen for hård hvede til 112,4 RE. — En nedsættelse af tærskelprisen — det er lige så afgørende — medfører også en fare for den indenlandske produktion af hård hvede gennem import af hård hvede. Faktisk kunne den af sagsøgerne forfægtede nedsættelse af tærskelprisen ikke længere anses for tilstrækkelig til beskyttelse af den understøttede indenlandske produktion. Navnlig kunne man i havneregionerne, for eksempel i Genua, hvor tredjelandsprodukter skal konkurrere med hård hvede fra Syditalien, frygte en tiltagende tendens til overgang til importeret hård hvede. I det mindste måtte der regnes med, at prisen på indenlandsk hård hvede stagnerede, altså at den lagde sig fast på et niveau, der svarede til interventionsprisen, hvilket imidlertid i væsentlig grad kunne modvirke tilskyndelsen til dyrkning af hård hvede. Med rette har Kommissionen i denne sammenhæng ikke mindst henvist til, at den tidligere italienske tærskelpris lå højere end den fælles tærskelpris. Af hensyn til den betydning, der tillægges hovedproduktionsområdet for hård hvede (Syditalien), var det følgeligt utænkeligt at sætte tærskelprisen yderligere ned, ikke engang således, at den af hensyn til fællesskabspræferencen kom til at ligge 1,1 RE over interventionsprisen. ii) På samme vis er der adskillige betænkeligheder angående den anden mulighed, nemlig den differentierede nedsættelse af tærskelprisen for Rotterdams vedkommende (altså med henblik på importen til møllerierne i Benelux og Tyskland), selv hvis man i betragtning af, at franske møllerier ligeledes formaler hård hvede fra tredjelande i et bestemt omfang, ville holde en afstand til interventionsprisen på 1,1 RE. — En af de vægtigste betænkeligheder er, at markedets og prisernes ensartethed vil blive ødelagt. Nu er det ganske vist rigtigt, at der også i andre tilfælde er sket afvigelser fra dette princip (for eksempel er der sket en nedsættelse af afgifterne for import af foderkorn til Italien). Dog må det ikke glemmes, at det for så vidt drejer sig om midlertidigt gældende undtagelsesbestemmelser, der ikke tillader en generalisering, og hvorfra der i mangel af en reel sammenhæng ikke kan udledes nogen som helst rettigheder, særligt ikke for sagsøgerne i denne sag. — Med henblik på den her berørte mulighed må det også tages i betragtning, at det bliver nødvendigt med en toldsikringsordning, altså en foranstaltning, der må betragtes som et fremmedlegeme i fællesmarkedet, hvis fordelen skal begrænses til møllerierne i Benelux og i Tyskland. Herudover synes det indlysende, at man selv i dette tilfælde ikke kan udelukke en i det mindste indirekte fare for den indenlandske hårde hvede, hvad enten den manifesterer sig ved, at fine gryn af importeret hvede, der fremstilles af møllerier i nærheden af grænserne, fortrænger fine gryn af indenlandsk hvede, eller ved at man i en sådan situation på grund af manglende udenlandsk efterspørgsel i det mindste må regne med en stagnation i de franske priser. — Endelig er det i denne sammenhæng ikke uden betydning, at det kunne komme til en forskelsbehandling af andre medlemsstaters møllerier, der ligeledes delvist anvender et tredjelandsprodukt. Men selv om man skulle undgå noget sådant, ville et differentieret system også være nødvendigt for andre dele af Fællesskabet. Dette ville dog medføre en betragtelig vækst i administrationen og medføre fare for lignende særønsker for andre landbrugsprodukter, for slet ikke at tale om, at realiseringen af de mål, der søges nået med de produktionsfremmende foranstaltninger for den hårde hvede, ville blive hæmmet. iii) Følgelig kan alene den tredje mulighed overvejes alvorligt, nemlig en forhøjelse af interventionsptisen i hvert fald for den region, der nu kommer i betragtning, Nordfrankrig. For så vidt forekommer det mig bemærkelsesværdigt, at det under sagen er fremført, at forskellen på tærskelpris og interventionspris er større ved hård hvede end ved andre kornsorter (f.eks. rug, byg og majs, men også større end for den bløde hvedes vedkommende, hvor tærskelprisen i 1971 lå på 107,25 RE, hvorimod den gennemsnitlige interventionspris i de vigtigste handelscentrer bevægede sig omkring 98 RE). Det gav mig også anledning til eftertanke, at interventionsprisen tidligere (for eksempel i høståret 1968/69) var højere for Rouen, nemlig 117,50 RE, at der altså den gang blev holdt mindre afstand fra tærskelprisen (123,13 RE). Dette prisforhold var endvidere — hvad man ikke skal glemme — gældende i en tid, hvor den indenlandske produktion endnu ikke var særligt udviklet, hvorfor der altså måtte eksistere en kraftig prisforhøjelse — efterspørgsel på indenlandsk hård hvede. Den nævnte mindre afstand mellem tærskelpris og interventionspris blev åbenbart alligevel anset for tilstrækkelig til beskyttelse af den indenlandske produktion. Ud fra denne erkendelse kommer man efter min mening ikke uden om spørgsmålet, hvorfor det senere blandt andet også i høståret 1971/72, til beskyttelse af den indenlandske produktion, efter at denne er blevet udvidet, har været påkrævet at holde en større afstand mellem tærskelpris og interventionspris. Dette spørgsmål har vi ikke fået nogen plausibel forklaring på i denne sag. Deraf må vi nu drage de nødvendige konsekvenser. Dette betyder: uden at der derved gribes utilbørligt ind i lovgivers frie skøn, kan det lægges til grund, at det i høståret 1971/72 var muligt at sætte interventionsprisen for hård hvede i Nordfrankrig højere uden at bringe formålene med markedsordningen for landbrugsvarer i fare. Da en sådan foranstaltning samtidig havde været egnet til at formindske den konkurrenceforvridning, der var i forholdet mellem tyske og franske møllerier, og bringe den ned til et antageligt omfang, står det også fast, at sagsøgerne med rette taler om en lovgivning, der indeholder en betragtelig forskelsbehandling.