4.

Den sagsøgte regering har gjort gældende, at gebyret for kontrol af fjerkræ indført fra de øvrige medlemsstater er retmæssigt ifølge fællesskabsretten, og har herved anført fire grunde. Den har anført, 1) at gebyret er en intern afgift, der er omfattet af artikel 95, 2) at det ikke er omfattet af forbudet i artikel 9, idet det fremtræder som vederlag for en tjenesteydelse af individuel art til importøren, 3) at gebyret har forbindelse med kontrolforanstaltninger, der skal træffes netop ifølge fællesskabsretten, og nærmere betegnet ifølge direktiv 71/118, 4) at det vedrører kontrolforanstaltninger, som nævnte direktiv ikke omtaler, og ved hvilke det skal kontrolleres, om kødprodukterne indeholder særlige farlige stoffer, altså kontrolforanstaltninger, med hensyn til hvilke medlemsstaterne fortsat er kompetente. Den belgiske regering har til støtte főiden under 1) anførte grund, nemlig at der er tale om en intern afgift, anført: a) at kontrolgebyrerne for henholdsvis indført og indenlandske fjerkrækød er hjemlet ved én og samme lov; b) at de sundhedskontrolforanstaltninger, der gennemføres med henholdsvis indenlandsk og importeret fjerkræ er af samme art; c) at de ydelser, som må erlægges henholdsvis af importørerne og af ejerne af dyrene reelt repræsenterer én og samme økonomiske byrde; d) at de forskelle der eventuelt bliver tale om ved en sammenligning af gebyrbeløbene beror på et forhold af underordnet betydning, idet nemlig det gebyr, der skal betales for belgisk fjerkræ, omfatter alle led i kontrollen. Denne opfattelse fremstilles meget behændigt, men den overbeviser mig ikke. Ifølge Domstolens faste praksis skal en afgift, der ikke omfattes af forbudet ifølge artikel 9 og er begrundet i medfør af artikel 95 være et led i en generel intern afgiftsordning, der uden forskel omfatter indenlandske og indførte varer af samme art. Afgifterne skal navnlig opkræves efter ensartede kriterier og på det samme fremstillings- eller afsætnings-trin (jfr. herved Domstolens dom af 5. 2. 1976 i sag 87/75, Bresciani, Smi. 1976, s. 129, præmis 11, Domstolens dom af 28. 6. 1978 i sag 70/77, Simmenthal, Sml. 1978, s. 1453, domskonklusionen afsnit 1, Domstolens dom af 31. 5. 1979 i sag 132/78, Denkavit, Sml. 1979, s. 1923, præmis 8, Domstolens dom af 28. 1. 1981 i sag 32/80, Kortmann, Sml. 1981, s. 251, præmis 16). Efter min mening kan man på grundlag af de der anførte kriterier udelukke, at den byrde, der pålægges henholdsvis importørerne og de indenlandske producenter, tilhører samme kategori. Og lad mig herefter så én efter én gennemgå den belgiske regerings indsigelser. Ad a) Begge afgifter, anføres det, er hjemlet ved lov af 15. april 1965. Dette er korrekt, men det er, som Domstolen har udtalt, ikke tilstrækkeligt. I dommen i sag 132/80 kan man således læse, at »undersøgelsesgebyret [kan være] bestanddel af et enkelt regelsæt med hjemmel i én og samme lov«. Når det gælder afgørelsen af overensstemmelsen med fællesskabsretten, »[er] en hensyntagen til denne rent formelle omstændighed ... ikke tilstrækkelig. Ved den stillingtagen, der her bliver tale om, må der henses til de pågældende reglers indhold og virkninger«. Ad b) De to grupper kontrolforanstaltninger er af samme art. Virkeligheden svarer ikke til denne udtalelse. Jeg har just omtalt, at gebyrerne for at være led i en generel ordning skal opkræves på så nogenlunde det samme produktionseller omsætningstrin. Om noget sådant er der imidlertid ikke tale i denne sag. Den belgiske regering har nemlig i en besvarelse af et spørgsmål fra Domstolen oplyst, at kontrolforanstaltningerne vedrørende indenlandsk fjerkræ gennemføres på fire forskellige tidspunkter: systematisk ved slagtningen, stikprøvevis ved udskæring, forarbejdning og i distributionsfasen. Kontrolforanstaltningerne vedrørende indført fjerkrækød gennemføres derimod ved grænsen eller på det toldkammer, der ligger nærmest ved varernes bestemmelsessted. Ad c) De to gebyrer repræsenterer reelt samme økonomiske byrde. Og, tilføjes det fra den belgiske regerings side, ved beregningen af de gebyrer, der opkræves af importørerne, henses der navnlig også, om end kun efter et fast takstsystem, til de afgifter, de må erlægge i eksportlandet. De afkræves derfor kun afgifter svarende til 60 % af de afgifter, der betales af indenlandske producenter. Dette argument er ikke holdbart. Som bekendt er der ved direktiverne om handelen i Fællesskabet med fersk kød indført en ordning, hvorefter kontrollen fortrinsvis bør foregå i eksportlandet og først og fremmest i tiden omkring slagtning. Når henses hertil, er kontrollen ante et post mortem, der gennemføres systematisk, de mest byrdefulde, mens de mulige andre kontrolforanstaltninger, som lovligt kun kan gennemføres ved enkelte lejligheder, er mindre omkostningskrævende. Ved beregningen af en afgift for importørerne må denne forskel i byrden virke meget klart ind på omkostningerne. En nedsættelse af gebyret med 40 % i forhold til den byrde indenlandske producenter må afholde, beviser derfor, at der overhovedet ikke består den lighed mellem de to gebyrer, som den belgiske regering påpeger. Ad d) Det gebyr, som de indenlandske producenter skal betale, vedrører alle led i kontrollen, og den forskel, der muligt består mellem de to gebyrers beløb, har således ikke megen betydning. Også denne påstand er ukorrekt. Ifølge artikel 1 i nævnte arrêté royal af 28. august 1981 skal gebyret udelukkende anvendes til dækning af omkostningerne ved kontrollen af fjerkræet ante et post mortem. Ifølge de belgiske regler kan gebyrer for sundhedskontrol kun opkræves med dette formål for øje og for disse kontrolforanstaltninger. Det er derfor efter min mening ganske klart, at man ikke her står over for én og samme generelle ordning. For dette synspunkt taler i øvrigt også andre forhold. Grundlaget for de to gebyrer hviler såleds f.eks. på forskellige kriterier: gebyret for indført fjerkræ beregnes efter fjerkræets vægt (80 BFR pr. 100 kg eller pr. påbegyndt 100 kg), mens gebyret for indenlandsk fjerkræ opgøres efter antallet af dyrlægebesøg og dyr. Det forhold, der medfører pligt til at betale gebyr, er ikke det samme: artikel 59 i arrêté royal af 21. september 1970 afkræfter den belgiske regerings udtalelse herom under den administrative procedure (jfr. ovenfor under 2), idet det udtales, at det er indførslen; ifølge artikel 1 i arrêté royal af 28. august 1981 er det kontrollen før og efter slagtningen. Gebyrerne omfattes af forskellige organer: for indført fjerkræ af toldstederne, for indenlandsk fjerkræ af dyrlægetjenesterne. Det anførte beviser til overmål, at den her omhandlede afgiftsbyrde ikke er en intern afgift. Jeg må tilføje, at dette resultat underbygges af en righoldig retspraksis fra Domstolen. Denne praksis har kort fortalt følgende indhold: når en afgift er pålagt indførte varer, opkræves ved grænsen, og sættes i forbindelse med specielle kontrolforanstaltninger vedrørende disse varer, har det ingen betydning for denne afgifts henførelse under anvendelsesområdet for traktatens artikel 9, at der findes bestemmelser om en anden afgift, der i forskellige henseender ligner den første, men dog bygger på andre kriterier, og som pålægges tilsvarende indenlandske varer (Domstolens dom af 14. 12. 1972 i sag 29/72, Marimex, Sml. 1972, s. 343, Domstolens tidligere nævnte afgørelse i Bresciani-sagen samt Domstolens dom af 15. 12. 1976 i sag 35/78, Simmenthal, Sml. 1976, s. 1871). Særlig betydning har det, at afgiften opkræves ved grænsen, dels på baggrund af, at det i almindelighed er dette forhold, der adskiller de i medfør af artikel 9 forbudte økonomiske byrder fra de af artikel 95 omhandlede økonomiske byrder (jfr. Simmenthal-dommen, domskonklusionen afsnittene 3 og 4) og dels på baggrund af det særlige med artikel 9 tilsigtede mål (der som det hedder i præmis 8 i Bresciani-dommen etat »hindre, at der i medlemsstaternes samhandel pålægges nogen økonomisk byrde af den grund, at varer, der cirkulerer inden for Fællesskabet passerer en stats grænse«).