4.

Det formål at beskytte den offentlige sundhed berettiger med sikkerhed til principielt at vedtage en national foranstaltning, der fastsætter et bestemt minimumsindhold af tørstof i brød: det er evident, at en sådan foranstaltning skal sørge for, at brødet er nærende, og at vandindholdet heri ikke er for stort. Jeg vil derimod afvise, at det på samme grundlag kan være berettiget at fastsætte et maksimumsindhold af tørstof; det forekommer mig vanskeligt at hævde, at et brød, der er karakteriseret af et mindre vandindhold, er sundhedsfarligt. Her er der imidlertid også og navnlig tale om et værdigrænsesystem, der — som påvist — er tæt knyttet til fremstillingen af brødet i bestemte størrelser. Dette system — der er helt uden forbindelse med beskyttelsen af sundheden — bevirker en hindring af brød, der fremstilles i andre størrelser i andre medlemsstater, hvorfor systemet klart strider mod artikel 30. Den hollandske regering, der har erkendt, at værdigrænsesystemet kræver, at brødet fremstilles i bestemte størrelser, har hævdet, at man herved fremmer god handelsskik og forbrugerbeskyttelsen: da brød normalt sælges uindpakket, vil forbrugeren efter regeringens opfattelse kunne være sikker på vægten, når henses til de forskellige brøds »standardstørrelser«. Selv om det antages, at dette hensyn er beskyttelsesværdigt, er der stadigvæk dog tilbage at undersøge, hvorfor man ikke kan tillade, at der sælges andre brød end dem, der har det typiske format, idet der kan stilles krav om indpakning med angivelse af vægt (i nærværende sag blev de omtvistede briocher netop solgt under sådanne betingelser). Der må erindres om Kommissionens direktiv af 22. december 1969 (70/50/EØF) under henvisning til bestemmelserne i EØF-traktatens artikel 33, stk. 7, om afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner. Herunder falder ifølge direktivets artikel 3 »foranstaltninger, som regulerer afsætningen af varer, særlig med hensyn til form, dimension, vægt, sammensætning, præsentation, identifikation og indpakning, og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer, og hvis restriktive virkninger på den frie omsætning af varer overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen«. Det hedder i samme artikels stykke 2: »Dette er navnlig tilfældet: — når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat; — når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet.« Det forekommer mig nu at være indiskutabelt, at en national retsforskrift, der er udformet som den hollandske Broodbesluit's artikel 10, hindrer de frie varebevægelser i urimelig grad i forhold til de forfulgte formål, der vil kunne opnås ved andre midler. Hvis tanken er, at forbrugeren skal have viden om arten og vægten af det produkt, som han præsenteres for i et andet format end det sædvanlige, vil en pligt for de handlende, til at sørge for, at de væsentlige oplysninger findes på en etiket, være et tilstrækkeligt middel til opnå det ønskede formål. Endelig må der siges nogle ord om det af den hollandske regering fremførte argument om, at vareloven (Warenwet) giver den kompetente minister beføjelse til at meddele dispensation fra kravene i Broodbesluit. Jeg skal kun minde om det, som Domstolen allerede har haft lejlighed til at udtale i dommen af 24. januar 1978 i sag 82/77, van Tiggele (Sml. 1978, s. 25, præmis 19), og det er, at en foranstaltning, der falder ind under forbudet i traktatens artikel 30, ikke kan undgå at blive ramt af det nævnte forbud, blot fordi forvaltningen har mulighed for at meddele dispensation, ej heller når dispensationsadgangen udøves liberalt til fordel for de importerede produkter.