ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Denne lovs artikel 10 med overskriften »Ret til erstatning for ejerne eller brugerne af jorden« bestemmer:

»1. Ejerne eller brugerne af jorden har ret til at modtage erstatning med midler fra statsbudgettet, som er afsat hertil, for alvorlige skader forårsaget af migrerende dyrearter og særligt beskyttede arter, som ikke må jages, forudsat de har truffet de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger og på grundlag af deres viden, færdigheder og praktiske kapacitet har indført miljøvenlige metoder til at forebygge eller begrænse skaderne. Jordejere eller jordbrugere har ikke ret til erstatning, hvis de i ond tro har bidraget til at forvolde skaden eller til at forøge skadens omfang for at opnå erstatning.

[…]

3. Der ydes ikke erstatning for alvorlig skade forvoldt af migrerende dyrearter og særligt beskyttede arter, som ikke må jages, hvis jordejeren eller jordbrugeren har modtaget andre betalinger fra staten, kommunen eller Den Europæiske Union, som direkte eller indirekte er foreskrevet for de samme begrænsninger i den økonomiske aktivitet eller for de samme skader forvoldt af migrerende dyrearter og særligt beskyttede arter, som ikke må jages, for hvilke der ydes erstatning i henhold til retsforskrifterne, eller hvor ansøgeren modtager støtte i henhold til [forordning nr. 508/2014].«
Følgende fremgår af direktivets artikel 55a med overskriften »Anerkendelse af praktikophold«:

»1. Såfremt adgang til et lovreguleret erhverv i hjemlandet forudsætter gennemførelse af et praktikophold, skal hjemlandets kompetente myndighed, når den behandler en ansøgning om tilladelse til at udøve det lovregulerede erhverv, anerkende praktikophold gennemført i en anden medlemsstat, forudsat at praktikopholdet er i overensstemmelse med de offentliggjorte retningslinjer, jf. stk. 2, og tage praktikophold gennemført i et tredjeland i betragtning Medlemsstaterne kan dog i deres nationale lovgivning sætte en rimelig grænse for varigheden af den del af praktikopholdet, som kan gennemføres i udlandet.

2. Anerkendelse af praktikopholdet erstatter ikke eventuelle eksisterende krav om at bestå en eksamen for at få adgang til det pågældende erhverv. De kompetente myndigheder offentliggør retningslinjer om organisering og anerkendelse af praktikophold, der gennemføres i en anden medlemsstat eller i et tredjeland, navnlig om den rolle vejlederen skal spille i forbindelse med praktikopholdet.«
49

Denne fortolkning kan imidlertid ikke overføres til det tilfælde, hvor indehaveren af et EF-design ikke anlægger sag i henhold til artikel 82, stk. 1, 2, 3 eller 4, men vælger at anlægge et eller flere målrettede søgsmål vedrørende hver af de krænkelser, der er begået, eller som der er risiko for vil blive begået på en enkelt medlemsstats område, i henhold til nævnte artikels stk. 5. I sidstnævnte tilfælde kan det ikke kræves af den domstol, ved hvilken sagen er anlagt, at den efterprøver, om der på en anden medlemsstats område end den, hvor sagen er anlagt, foreligger en oprindelig krænkelse, og at den støtter sig på denne handling for at anvende denne anden medlemsstats lovgivning, selv om hverken den nævnte handling eller nævnte medlemsstats område er berørt af den omhandlede tvist.
26

Indenrigsministeriet har bestridt, at sagsøgerne i hovedsagen uden videre har ret til at blive anerkendt som flygtninge. Indenrigsministeriet har medgivet, at AB ganske vist har været udsat for forskelsbehandling på grund af sit handicap, men har anført, at denne forskelsbehandling ikke når op på det niveau, der kræves for at kunne betragtes som forfølgelse. Ministeriet har desuden gjort gældende, at AB har modtaget tilstrækkelig bistand i Libanon, og at han fortsat vil modtage denne bistand ved sin tilbagevenden. Indenrigsministeriet har i denne forbindelse henvist til, at der findes et center for tidlig indgriben, der opererer i Al Bass lejren under en NGO’s ansvar, og som efter ministeriets opfattelse yder bistand til handicappede børn, som bor i lejren. Endelig har indenrigsministeriet gjort gældende, at sagsøgerne i hovedsagen ikke havde godtgjort, at det ville være umuligt at få adgang til uddannelse og bistand fra sådanne NGO’er, og derfor ikke godtgjort nogle grunde, som lå uden for deres kontrol, og som havde forhindret dem i fortsat at modtage bistand eller beskyttelse fra UNRWA i Libanon.
63

Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse fremgår det i det foreliggende tilfælde af den relevante spanske lovgivning dels, at fristen for frivillig udrejse for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold er på mellem syv og tredive dage, dels at denne frist kan forlænges med et rimeligt tidsrum under hensyntagen til forholdene i den enkelte sag, såsom opholdets varighed, den omstændighed, at den pågældende har ansvaret for skolesøgende børn, eller andre familiemæssige og sociale tilknytninger. For så vidt som en sådan forlængelse indrømmes for at tage hensyn til en ansøgning fra den pågældende tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold om lovliggørelse af sit ophold, er det vigtigt, at den således indrømmede frist fastsættes i overensstemmelse med de krav, der er anført i den foregående præmis.
86

Endelig tilføjede Retten, i den appellerede kendelses præmis 77, at selv om appellanten var af den opfattelse, at hendes overførsel ikke passede til hende, kunne hun anmode om en anden placering, men at dette ikke fritog hende fra, mens hun afventede en sådan placering, at arbejde i PRISM-afdelingen for dér at udføre opgaver, der var forbundet med hendes stilling, og til enhver tid at stå til rådighed for EU-Udenrigstjenesten. I denne kendelses præmis 78 præciserede Retten, at hvis appellanten var af den opfattelse, at hendes overførsel var behæftet med en mangel, kunne hun gøre brug af de retsmidler, der stod til rådighed for hende, men at hendes grundlæggende loyalitets- og samarbejdspligt imidlertid var til hinder for, at hun kunne nægte at efterkomme de forpligtelser, der fulgte af denne overførsel.
39

Selv om en afgørelse såsom den anfægtede afgørelse, der har til formål at forny den omhandlede ret for en periode på tre år, ikke som sådan kan anses for at have til formål at ændre protokollen, forholder det sig ikke desto mindre således, at den procedure, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i afgørelse 2015/2169, som finder anvendelse med henblik på vedtagelse af en sådan afgørelse, giver Kommissionen bemyndigelse til hvert tredje år at vurdere, om denne ret skal fornyes eller udløbe, til selv at træffe afgørelse om, hvorvidt denne ret skal udløbe, eller til at beslutte at forelægge sagen for Rådet med henblik på fornyelse af den nævnte ret. Denne procedure bemyndiger således Kommissionen til at vedtage afgørelser om ændring af denne protokol.
Artikel 7 i direktiv 2005/29 med overskriften »Vildledende udeladelser« fastsætter:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

[…]

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige.«
64

Hvad endelig og for det tredje angår de formål, der forfølges med direktiv 2011/92, og navnlig direktivets væsentligste formål, som består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet og menneskers sundhed ved at indføre minimumskrav for vurderingen af projekters indvirkning på miljøet, bidrager den fortolkning, der kan udledes af den undersøgelse af konteksten, der er foretaget i denne doms præmis 46-63, til at gennemføre et sådant formål, idet den gør det muligt for medlemsstaterne at overlade en given myndighed ansvaret for forudgående og målrettet at træffe en afgørelse om visse indvirkninger på miljøet af projekter, der skal være genstand for en vurdering, samtidig med at det forbeholdes den myndighed, der har kompetence til at give tilladelse til disse projekter, at vurdere projekterne fuldstændigt og endeligt.
57

Under disse omstændigheder, og henset til overtrædelsens grovhed og med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, synes en sanktionsordning som den i hovedsagen omhandlede, der med henblik på at fratage lovovertræderne de økonomiske fordele, der er forbundet med overtrædelse af forbuddet mod salg af tobaksvarer til mindreårige, og afskrække dem fra at overtræde dette forbud, ud over at pålægge en administrativ bøde, fastsætter en suspension af en bevilling til at drive en tobaksforretning i en periode på 15 dage ved en første overtrædelse, ikke at overskride grænserne for, hvad der er nødvendigt for at sikre målet om at beskytte menneskers sundhed og navnlig at nedbringe rygeprævalensen blandt unge.
Direktivets artikel 6 om infrastrukturomkostninger og ‑regnskaber bestemmer:

»1. Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

[…]

2. Infrastrukturforvaltere skal […] gives incitamenter til at nedbringe både omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at stk. 2 efterkommes enten ved en kontraktmæssig aftale mellem den kompetente myndighed og infrastrukturforvalteren af mindst tre års gyldighed, hvori er fastsat bestemmelser for statsfinansiering, eller ved indførelse af passende regler, hvortil der er knyttet de nødvendige beføjelser.

[…]

5. Der skal fastlægges en metode for en forholdsmæssig fordeling af omkostningerne. Medlemsstaterne kan kræve forhåndsgodkendelse. Denne metode bør ajourføres af og til på grundlag af den bedste internationale praksis.«
62

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet og chartrets artikel 47 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der tillader de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder at udsætte behandlingen af en administrativ klage over en afgiftsansættelse, hvorved en afgiftspligtig person nægtes ret til fradrag af indgående moms på grund af denne afgiftspligtige persons medvirken i afgiftssvig, for at der kan fremkomme yderligere objektive forhold vedrørende denne medvirken, forudsat for det første, at en sådan udsættelse ikke bevirker, at udfaldet af den administrative klagesag forsinkes ud over en rimelig frist, for det andet, at afgørelsen om denne udsættelse er faktisk og retligt begrundet og kan gøres til genstand for domstolsprøvelse, og, for det tredje, at den afgiftspligtige person, hvis det i sidste instans viser sig, at retten til fradrag er blevet nægtet i strid med EU-retten, kan opnå tilbagebetaling af det pågældende beløb inden for en rimelig frist og i givet fald morarenter. Under disse omstændigheder kræves det ikke, at den afgiftspligtige person i den periode, hvor klagebehandlingen er udsat, får udsat fuldbyrdelsen af afgiftsansættelsen, medmindre det i tilfælde af alvorlig tvivl med hensyn til afgiftsansættelsens lovlighed er nødvendigt at anordne en udsættelse af afgiftsansættelsen for at undgå, at den afgiftspligtige person lider et alvorligt og uopretteligt tab.
79

Det skal bemærkes, at en forskellig behandling, der er indført ved bestemmelser i national ret på området for natarbejde mellem forskellige kategorier af arbejdstagere, der befinder sig i sammenlignelige situationer, i mangel af et sådant objektivt og rimeligt kriterium ville være uforenelig med EU-retten og i givet fald forpligte den nationale ret til i videst muligt omfang at fortolke denne lovgivning i lyset af den omhandlede bestemmelse i den primære rets ordlyd og formål, idet national ret tages betragtning i sin helhed, og der anvendes fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret, for at sikre den fulde virkning af denne bestemmelse og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det resultat, der tilsigtes med nævnte bestemmelse (dom af 6.10.2021, Sumal, C-882/19, EU:C:2021:800, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
41

Dermed skal passagen »fra den 15. juni 2014« forstås således, at den ikke præciserer den dato, hvor eventuelle handlinger, forpligtelser eller krav skal være opstået eller skabt for at henhøre under Eulex Kosovos ansvar, men derimod den dato, hvorefter dette organ kan anses for at have ansvaret for enhver skade og enhver forpligtelse, der er opstået eller vil opstå som følge af gennemførelsen af den mission, som organet er pålagt, og dermed således at organet fra denne dato er indtrådt i kravene og forpligtelserne for den eller de personer, der tidligere havde ansvaret for gennemførelsen af denne mission, med undtagelse af krav vedrørende en alvorlig forseelse begået af missionschefen, som missionschefen skal drages til ansvar for.
51

Hvad for det andet angår eksistensen af et begrundet objektivt forhold som omhandlet i den retspraksis, der fremgår af denne doms præmis 48, skal det understreges, at selv om det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstændigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang den omtvistede lovbestemmelse er berettiget af et sådant objektivt forhold, er det Domstolen, der inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse skal give den nationale ret fyldestgørende svar, der er kompetent til, på grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlæg, at vejlede den nationale ret på en sådan måde, at denne kan træffe sin afgørelse (dom af 20.10.2011, Brachner, C-123/10, EU:C:2011:675, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis, og af 24.9.2020, YS (Arbejdsmarkedspension for ledende personale), C-223/19, EU:C:2020:753, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde og procedure« fastsætter:

»1. Betalinger af renter eller royalties, der opstår i en medlemsstat, fritages for enhver form for skat i denne stat, hvad enten den opkræves ved indeholdelse ved kilden eller ved skatteansættelse, forudsat at den retmæssige ejer af de pågældende renter eller royalties er et selskab i en anden medlemsstat eller et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat og tilhørende et selskab i en medlemsstat.

2. En betaling foretaget af et selskab i en medlemsstat eller et fast driftssted beliggende i en medlemsstat og tilhørende et selskab i en anden medlemsstat anses for at opstå i denne medlemsstat (i det følgende benævnt »kildestaten«).

[...]

4. Et selskab i en medlemsstat anses kun for at være den retmæssige ejer af renter eller royalties, hvis det modtager disse betalinger til eget brug og ikke som formidler, herunder som agent, mandatar eller bemyndiget signatar for en anden person.

[...]«
19

Selskabet anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse, og den kompetente ret annullerede denne afgørelse på grundlag af to sæt elementer. For det første fandt denne retsinstans i det væsentlige, at forordning nr. 1169/2011 ikke definerer, hvad der generelt skal anses for at være den »specifikke betegnelse« for de ingredienser, der indgår i fødevarers sammensætning. For det andet anførte retsinstansen, at forordning nr. 1925/2006 heller ikke regulerer betegnelserne for de vitaminer, mineraler og andre stoffer, som forordningen henviser til, samtidig med at den bl.a. i bilag II opregner de forskellige vitaminkilder for vitamin A og vitamin D, der kan tilsættes fødevarer. Henset til disse forhold konkluderede denne retsinstans, at ingen af de to omhandlede forordninger eller nogen anden bestemmelse i EU-retten var til hinder for anvendelsen af betegnelserne »Vitamin A« og »Vitamin D« med henblik på mærkning af en fødevare.
33

Bevarelsen af dommerstandens uafhængighed forudsætter nemlig generelt, at de judicielle opgaver udøves helt uafhængigt, uden at domstolene er underlagt noget hierarkisk forhold eller står i afhængighedsforhold til nogen, og uden at de modtager ordrer eller instrukser fra nogen, således at de er beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe deres medlemmers uafhængige bedømmelse i fare og påvirke deres afgørelser. Overholdelsen af disse garantier for uafhængighed og upartiskhed, som kræves efter EU-retten, forudsætter, at der findes regler, som gør det muligt at fjerne enhver rimelig tvivl hos de retsundergivne om, at det omhandlede organ er uimodtageligt for påvirkninger udefra og neutralt i forhold til de berørte interesser (jf. i denne retning bl.a. dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16,EU:C:2018:117, præmis 44, af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet), C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 63, af 24.6.2019, Kommissionen mod Polen (Den øverste domstols uafhængighed), C-619/18, EU:C:2019:531, præmis 72, og af 21.12.2021, Euro Box Promotion m.fl., C-357/19, C-379/19, C-547/19, C-811/19 og C-840/19, EU:C:2021:1034, præmis 225).
Det nævnte direktivs artikel 20 fastsætter:

»1. Har der i forbindelse med omsætning af varer fundet uregelmæssigheder eller overtrædelser sted, som medfører punktafgiftens forfald, erlægges den i den medlemsstat, hvor uregelmæssighederne eller overtrædelserne er begået, af den fysiske eller juridiske person, som har stillet sikkerhed for betalingen af punktafgifterne i henhold til artikel 15, stk. 3, hvilket ikke udelukker anlæggelse af straffesag.

Når inddrivelsen af punktafgiften sker i en anden medlemsstat end afgangsmedlemsstaten, underretter den medlemsstat, der foretager inddrivelsen, de kompetente myndigheder i afgangslandet.

2. Når der i forbindelse med omsætning af varer er konstateret overtrædelser eller uregelmæssigheder, uden at det er muligt at fastslå, hvor disse er blevet begået, anses de for at være blevet begået i den medlemsstat, hvor de er blevet konstateret.

3. Når punktafgiftspligtige varer ikke når frem til deres bestemmelsessted, og det ikke er muligt at fastslå, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden har fundet sted, anses denne overtrædelse eller uregelmæssighed for at have fundet sted i afgangsmedlemsstaten, som inddriver punktafgifterne til den sats, der gælder på datoen for varernes afsendelse, medmindre det inden for en frist på fire måneder fra datoen for varernes afsendelse og til de kompetente myndigheders tilfredshed godtgøres, at omsætningen er foregået forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelserne eller uregelmæssighederne faktisk har fundet sted, jf. dog artikel 6, stk. 2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at imødegå overtrædelser og uregelmæssigheder og at pålægge effektive sanktioner.

4. Hvis det senest tre år efter datoen for ledsagedokumentets udarbejdelse påvises, i hvilken medlemsstat overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk har fundet sted, inddriver denne medlemsstat punktafgiften til den sats, der gælder på datoen for varernes afsendelse. Når der er fremlagt bevis for, at inddrivelsen har fundet sted, godtgøres den oprindeligt erlagte punktafgift.«
14

Région wallonne (regionen Vallonien) har præciseret, at ifølge oplysningerne på Europa-Kommissionens officielle websted omfatter kapitel 6 i bilag I til EUF-traktaten udelukkende »live trees, shrubs and bushes and other goods commonly supplied by nursery gardeners or florists for planting or ornamental use« [levende træer og buske og andre produkter, der sædvanligvis sælges af planteskoler, gartnerier og blomsterhandlere til udplantning eller til pynt], altså undtagen græstørv.
37

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 9, 295 og 296 skal fortolkes således, at: – de er til hinder for en medlemsstats praksis, hvorefter ægtefæller, der inden for rammerne af samme bedrift udøver landbrugsvirksomhed ved anvendelse af aktiver, der indgår i deres formuefællesskab, ikke kan anses for at være særskilte momsafgiftspligtige personer, når begge ægtefæller selvstændigt udøver økonomisk virksomhed – de i det tilfælde, hvor ægtefællerne udøver denne landbrugsvirksomhed under standardsatsordningen for landbrugere, ikke er til hinder for, at den ene ægtefælles valg om at lade sin virksomhed være omfattet af den almindelige momsordning bevirker, at den anden ægtefælle mister sin status som standardsatslandbruger, når denne virkning, efter en undersøgelse af den konkrete situation, er nødvendig for at modvirke risikoen for misbrug og svig, som ikke kan fjernes ved, at ægtefællerne fremlægger passende dokumentation, eller når ægtefællernes udøvelse af denne virksomhed, selvstændigt og hver især inden for rammerne af den almindelige momsordning, ikke frembyder administrative vanskeligheder sammenlignet med situationen, hvor ægtefællerne har forskellig momsstatus samtidig.
64

For det andet skal det bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at artikel 101 TEUF samt artikel 5 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 skal fortolkes således, at i tilfælde, hvor eksistensen af en overtrædelse af artikel 101 TEUF er fastslået, kan de nationale konkurrencemyndigheder undtagelsesvis begrænse sig til at fastslå overtrædelsen uden at pålægge en bøde, når den berørte virksomhed har deltaget i et nationalt kronvidneprogram (dom af 18.6.2013, Schenker & Co. m.fl., C-681/11, EU:C:2013:404, præmis 50). For at sikre, at en bødefritagelse i henhold til et nationalt kronvidneprogram ikke indvirker negativt på kravet om en effektiv og ensartet anvendelse af artikel 101 TEUF, kan en sådan behandling kun meddeles i strengt undtagelsesvise tilfælde, såsom hvor en virksomheds samarbejde har været afgørende for afsløringen og den effektive bekæmpelse af kartellet (dom af 18.6.2013, Schenker & Co. m.fl., C-681/11, EU:C:2013:404, præmis 47 og 49).