ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-515/07

Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Sjette momsdirektiv — goder og tjenesteydelser, der henføres til virksomheden til brug for afgiftspligtige transaktioner og andre transaktioner end afgiftspligtige — ret til øjeblikkeligt og fuldt fradrag for afgift i forbindelse med køb af sådanne goder og tjenesteydelser«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 22. december 2008 I ‐ 841

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 12. februar 2009 I ‐ 865

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift

[Rådets direktiv 77/388, art. 6, stk. 2, litra a), og art. 17, stk. 2]

Artikel 6, stk. 2, litra a), og artikel 17, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på goder og tjenesteydelser, som virksomheden anvender til andre transaktioner end den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner såsom virksomhed, der består i en forenings varetagelse af sine medlemmers almene interesser, idet den merværdiafgift, der erlægges ved erhvervelse af disse goder og tjenesteydelser, ikke kan fradrages, da den vedrører sådanne transaktioner.

Direktivets artikel 6, stk. 2, litra a), kan nemlig ikke medføre en regel om, at transaktioner, der ligger uden for momsordningens anvendelsesområde, kan anses for at være foretaget »til virksomheden uvedkommende formål« i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 38 og 40 samt domskonkl.)
Sag C-421/07

Straffesag

mod

Frede Damgaard

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret)

»Humanmedicinske lægemidler — direktiv 2001/83/EF — begrebet »reklame« — udbredelse af oplysninger om et lægemiddel fra en tredjemand, som handler på eget initiativ«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 18. november 2008 I ‐ 2631

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. april 2009 I ‐ 2651

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83 – reklame

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27, art. 86)

Artikel 86 i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at en tredjemands udbredelse af oplysninger om et lægemiddel, navnlig om dets helbredende eller forebyggende egenskaber, kan anses for reklame i denne bestemmelses forstand, også selv om denne tredjemand handler på eget initiativ og retligt og faktisk helt uafhængigt af producenten eller sælgeren af et sådant lægemiddel. Det tilkommer den nationale domstol at afgøre, om denne udbredelse udgør en form for opsøgende informationsvirksomhed, kundesøgning eller holdningspåvirkning, der tager sigte på at fremme ordinering, udlevering, salg eller forbrug af lægemidler.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105 om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger skal fortolkes således, at under forudsætning af, at kravene i denne bestemmelse overholdes, kan de kompetente myndigheder i en medlemsstat vedtage generelle foranstaltninger, der består i nedsættelse af priserne på alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler, selv om der ikke har været et forudgående prisstop før vedtagelsen af disse foranstaltninger.

Dels omfatter begrebet »prisstop for alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler« i artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105 nemlig alle nationale foranstaltninger om kontrol af priserne på lægemidler, også selv om der ikke er gået et prisstop forud for disse foranstaltninger. Nationale foranstaltninger om nedsættelse af priserne på alle lægemidler eller på bestemte kategorier af lægemidler udgør nationale bestemmelser med det formål at kontrollere priserne på lægemidler som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i det nævnte direktiv. Følgelig skal sådanne foranstaltninger være i overensstemmelse med kravene i det nævnte direktiv, navnlig med de krav, der er fastsat i artikel 4 i direktiv 89/105. En modsat fortolkning vil svare til at undtage foranstaltninger om nedsættelse af priserne på alle lægemidler eller på bestemte kategorier af lægemidler fra denne bestemmelses anvendelsesområde, når der ikke er gået et prisstop forud for disse foranstaltninger.

Dels bygger direktiv 89/105 på idéen om en minimal indgriben i medlemsstaternes udformning af deres nationale politik vedrørende social sikring. En fortolkning, hvorefter vedtagelsen af foranstaltninger om nedsættelse af priserne på alle lægemidler eller på bestemte kategorier af lægemidler forudsætter, at der har været et forudgående prisstop, ville imidlertid påvirke medlemsstaternes politik vedrørende prisfastsættelse i et omfang, der går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre gennemsigtigheden som omhandlet i det nævnte direktiv, da dens virkning ville være, at medlemsstaterne tvinges til at vedtage foranstaltninger om prisstop for lægemidler, før priserne på disse varer kan nedsættes.

(jf. præmis 29-32, 34 og 36-38 samt domskonkl. 1)
Muligheden for at genindvinde de tab, som en virksomhed med dominerende stilling har lidt som følge af anvendelsen af priser, der er lavere end et bestemt omkostningsniveau, udgør ikke en nødvendig forudsætning for, at det kan fastslås, at en sådan prispolitik har karakter af misbrug. Denne fortolkning er ikke til hinder for, at Kommissionen kan anse en sådan mulighed for genindvinding af tab for en relevant faktor ved bedømmelsen af, om den pågældende praksis har karakter af misbrug, idet den f.eks. kan medvirke til i tilfælde af anvendelse af priser, der er lavere end de gennemsnitlige variable omkostninger, at udelukke andre økonomiske begrundelser end elimineringen af en konkurrent, eller til i tilfælde af anvendelse af priser, der er lavere end de samlede omkostninger, men højere end de gennemsnitlige variable omkostninger, at godtgøre, at der foreligger en plan, der har til formål at eliminere en konkurrent. Desuden er den omstændighed, at det ikke på nogen måde er muligt at genindvinde tabene, ikke tilstrækkelig til at udelukke, at den omhandlede virksomhed vil have held til at styrke sin dominerende stilling, navnlig efter at en eller flere af virksomhedens konkurrenter har forladt markedet, således at graden af konkurrence på markedet, der allerede er svækket netop som følge af den omhandlede virksomheds tilstedeværelse, formindskes yderligere, og at forbrugerne påføres et tab som følge af begrænsningen af deres valgmuligheder.

(jf. præmis 110-112)
Artikel 25 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved tiltrædelseskonventionerne af 1978, 1982, 1989 og 1996, henviser uden at sondre til enhver afgørelse truffet af retter i de kontraherende stater. For at sådanne retsafgørelser er omfattet af konventionens anvendelsesområde, er det tilstrækkeligt, at der er tale om retsafgørelser, der, før der indgives begæring om anerkendelse eller fuldbyrdelse heraf i en anden stat end domsstaten, i domsstaten på den ene eller anden betingelse er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling. Når en national domstols retsafgørelser er afsagt i form af en udeblivelsesdom eller -kendelse under en civilsag, som i princippet følger princippet om en kontradiktorisk sagsbehandling, kan den omstændighed, at retten har truffet afgørelse, som om sagsøgte, der lovligt havde givet møde i sagen, var udeblevet, ikke være tilstrækkelig til at anfægte kvalifikationen af de afsagte retsafgørelser.

Artikel 27, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved tiltrædelseskonventionerne af 1978, 1982, 1989 og 1996, skal fortolkes således, at retten i den stat, som begæringen rettes til, med hensyn til klausulen om grundlæggende retsprincipper i denne artikel kan tage hensyn til den omstændighed, at retten i domsstaten har truffet afgørelse om sagsøgerens påstande uden at høre sagsøgte, der lovligt havde givet møde for retten, men som var blevet udelukket fra retsforhandlingerne ved en kendelse, fordi han ikke havde opfyldt forpligtelser, som var blevet pålagt ved en kendelse afsagt tidligere i samme sag, når den efter en samlet vurdering af proceduren og på grundlag af samtlige foreliggende omstændigheder finder, at denne udelukkelsesforanstaltning udgør et åbenbart og uforholdsmæssigt indgreb i sagsøgtes ret til at blive hørt. Den forelæggende rets kontrol skal ikke blot vedrøre de betingelser, hvorunder de retsafgørelser, som begæres fuldbyrdet, er blevet truffet, men også de betingelser, hvorunder påbudskendelserne er blevet truffet på et tidligere trin i sagen, og navnlig på den ene side de retsmidler, som sagsøgte har haft adgang til, og på den anden side om sagsøgte har haft adgang til at blive hørt under overholdelse af kontradiktionsprincippet og under fuld udøvelse af retten til forsvar.

(jf. præmis 41, 46 og 48 samt domskonkl.)
Sag C-415/07

Lodato Gennaro & C. SpA

mod

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale ordinario di Nocera Inferiore)

»Statsstøtte til beskæftigelse — retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte — retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte — forordning (EF) nr. 2204/2002 — begrebet »jobskabelse« — beregning af forøgelse af antallet af arbejdspladser«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 27. november 2008 I ‐ 2601

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. april 2009 I ‐ 2616

Sammendrag af dom

Statsstøtte – forbud – undtagelser – støtte, der kan anses for forenelig med fællesmarkedet

(Art. 87, stk. 3, EF; Kommissionens meddelelse 95/K 334/04; Kommissionens meddelelse 98/K 074/09)

Retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte, i henhold til hvilke beskæftigelsesstøtte, som er mærket til supplerende ansættelse i forhold til arbejdsstyrken i en virksomhed, kan erklæres forenelig med fællesmarkedet, skal fortolkes således, at der ved efterprøvelsen af, om der er sket en forøgelse af antallet af stillinger, skal foretages en sammenligning mellem det gennemsnitlige antal årsarbejdsenheder i året forud for ansættelsen og det gennemsnitlige antal årsarbejdsenheder i året efter ansættelsen.

Disse retningslinjer skal fortolkes i nær sammenhæng med retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte, idet begrebet jobskabelse er det samme i hvert sæt retningslinjer, der i det væsentlige definerer dette begreb ved, henholdsvis i punkt 17 og 4.12, at henvise til en nettoforøgelse af antallet af stillinger i forhold til gennemsnittet i en periode.

Retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte vedrører mere præcist det andet led i den sammenligning mellem virksomhedens ansatte, der skal foretages for at efterprøve, om virksomheden faktisk foretog en nettoforøgelse af antallet af stillinger i forhold til et gennemsnit i en periode. Dels fremgår det af punkt 4.12 heri, at der ved jobskabelse forstås en nettoforøgelse af antallet af stillinger i en virksomhed i forhold til gennemsnittet for en referenceperiode, og at det antal stillinger, der eventuelt er nedlagt i den pågældende periode, således skal trækkes fra ved opgørelsen af antallet af nye stillinger. Dels præciseres det i fodnote 33, at antallet af stillinger svarer til antallet af årsarbejdsenheder, dvs. antallet af fuldtidsansatte lønmodtagere i et år, idet deltidsansatte og sæsonarbejdstagere regnes som brøkdele af årsarbejdsenheder.

Det følger heraf, at ifølge disse retningslinjer forstås ved jobskabelse en nettoforøgelse af antallet af fuldtidsansatte lønmodtagere i et år (idet deltidsansatte og sæsonarbejdere regnes som brøkdele af årsarbejdsenheder) i virksomheden i forhold til gennemsnittet for en referenceperiode. Derfor består det andet led i sammenligningen af ansatte over tid ifølge nævnte retningslinjer ikke af virksomhedens ansatte på dagen for ansættelsen, men af antallet af lønmodtagere beregnet i årsarbejdsenheder, altså i en periode på et år.

(jf. præmis 23, 25-27 og 32 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at en afgørelse, som anordner umiddelbar fjernelse og anbringelse af et barn uden for hjemmet i en plejefamilie, henhører under begrebet »civilretlige spørgsmål« i denne bestemmelses forstand, når afgørelsen er truffet på grundlag af offentligretlige regler om beskyttelse af børn.

Da artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge betydningen og rækkevidden af begrebet »sædvanligt opholdssted«, skal dette begreb fastlægges under hensyntagen til bestemmelsernes kontekst og forordningens formål, bl.a. til det, som fremgår af betragtning 12 til forordningen, hvorefter de kompetenceregler, som fastsættes i forordningen, er udformet under hensyntagen til barnets tarv og navnlig bygger på kriteriet om nærhed. Foruden barnets fysiske tilstedeværelse i en medlemsstat skal der således lægges vægt på andre faktorer, som kan påvise, at denne tilstedeværelse på ingen måde er af midlertidig eller tilfældig karakter, og at barnets opholdssted afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning.

Begrebet »sædvanligt opholdssted« i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 skal herefter fortolkes således, at det svarer til det sted, som afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning for barnet. Herved skal der bl.a. tages hensyn til opholdets varighed og lovlighed samt til vilkårene og baggrunden for opholdet på en medlemsstats område og for familiens flytning hertil, til barnets statsborgerskab, stedet og vilkårene for barnets skolegang, dets sprogkundskaber samt barnets familiemæssige og sociale relationer i nævnte stat. Det tilkommer den nationale ret at fastlægge barnets sædvanlige opholdssted ud fra en helhedsvurdering af de særlige faktiske omstændigheder i den konkrete sag.

(jf. præmis 33, 35, 38 og 44 samt domskonkl. 2)
Det følger af artikel 115, stk. 1, og artikel 116, stk. 2, 4 og 6, i Rettens procesreglement, at intervenientens processuelle rettigheder er forskellige, alt efter om intervenienten har fremsat sin interventionsbegæring inden udløbet af fristen på seks uger, som løber fra offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende af en meddelelse vedrørende indgivelsen af stævningen, eller efter udløbet af denne frist, men inden beslutningen om at indlede den mundtlige forhandling. Når intervenienten har fremsat sin begæring inden udløbet af denne frist, har han nemlig ret til at deltage både i den skriftlige og i den mundtlige forhandling, at få tilstillet procesdokumenter og at fremlægge interventionsindlæg. Når intervenienten derimod har fremsat sin begæring efter udløbet af denne frist, har han kun ret til at deltage i den mundtlige forhandling, at få tilstillet retsmøderapporten og fremsætte sine bemærkninger under den mundtlige forhandling på grundlag af retsmøderapporten.

Selv om Retten i henhold til artikel 64 i Rettens procesreglement bl.a. som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse kan opfordre parterne, herunder intervenienten, til at udtale sig skriftligt om visse aspekter af tvisten, giver denne bestemmelse på ingen måde mulighed for at opfordre en intervenient, som indtræder efter den nævnte frist, til at indgive et interventionsindlæg og for at give denne adgang til procesdokumenter, hvilket desuden ikke opfylder formålet med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse som anført i artikel 64, stk. 2.

(jf. præmis 32-38)
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. marts 2009 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-559/07)

»Traktatbrud — socialpolitik — artikel 141 EF — lige løn til mænd og kvinder — national pensionsordning for civile og militære tjenestemænd — forskelsbehandling med hensyn til pensionsalder og foreskrevet mindsteanciennitet — begrundelse — foreligger ikke«

1. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — artikel 141 EF — virkninger af en dom fra Domstolen, der konstaterer en forskelsbehandling (art. 141 EF) (jf. præmis 26)

2. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — løn — begreb — pensionsordning for tjenestemænd (art. 141 EF) (jf. præmis 42, 44, 46, 47, 49, 50, 55 og 60)

3. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — pensionsordning for tjenestemænd (art. 141 EF) (jf. præmis 62 og 66-68)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 141 EF — tilsidesættelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder — national pensionsordning for civile og militære tjenestemænd, der fastsætter en pensionsalder, der er forskellig for de to køn.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 141 EF, idet den har opretholdt bestemmelser, der fastsætter forskelle for mænd og kvinder med hensyn til pensionsalder og foreskrevet mindsteanciennitet i henhold til den græske lov om pensioner for civile og militære tjenestemænd, indført ved præsidentdekret nr. 166/2000 af 3. juli 2000 i den affattelse, der finder anvendelse i denne sag.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. marts 2009 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-559/07)

»Traktatbrud — socialpolitik — artikel 141 EF — lige løn til mænd og kvinder — national pensionsordning for civile og militære tjenestemænd — forskelsbehandling med hensyn til pensionsalder og foreskrevet mindsteanciennitet — begrundelse — foreligger ikke«

1. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — artikel 141 EF — virkninger af en dom fra Domstolen, der konstaterer en forskelsbehandling (art. 141 EF) (jf. præmis 26)

2. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — løn — begreb — pensionsordning for tjenestemænd (art. 141 EF) (jf. præmis 42, 44, 46, 47, 49, 50, 55 og 60)

3. Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — ligeløn — pensionsordning for tjenestemænd (art. 141 EF) (jf. præmis 62 og 66-68)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 141 EF — tilsidesættelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder — national pensionsordning for civile og militære tjenestemænd, der fastsætter en pensionsalder, der er forskellig for de to køn.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 141 EF, idet den har opretholdt bestemmelser, der fastsætter forskelle for mænd og kvinder med hensyn til pensionsalder og foreskrevet mindsteanciennitet i henhold til den græske lov om pensioner for civile og militære tjenestemænd, indført ved præsidentdekret nr. 166/2000 af 3. juli 2000 i den affattelse, der finder anvendelse i denne sag.
En national lovgivning, der ikke kun finder anvendelse på kapitalinteresser, der giver mulighed for at udøve en bestemmende indflydelse på beslutningerne i et selskab og træffe afgørelse om dets drift, men som ligeledes finder anvendelse, uanset hvor stor en andel aktionæren besidder af kapitalen i et selskab, henhører såvel under artikel 43 EF som under artikel 56 EF.

Hvad angår medlemsstatens ret til at gøre indsigelse mod erhvervelsen af aktieandele og indgåelse af overenskomster mellem aktionærer, der besidder en bestemt procentsats af stemmerettighederne i et givent indenlandsk selskab, skal procentsatsen på 5% af stemmerettighederne, eller i givet fald en fastsat lavere procentsats, gøre de berørte i stand til på effektiv vis at kunne deltage i det pågældende selskabs drift, hvilket er omfattet af bestemmelserne i artikel 56 EF. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at indehaverne af kapitalandele i selskaber, hvor der er en generel stor spredning i aktionærkredsen, med aktieposter svarende til disse procentsatser har magten til at udøve en utvivlsom indflydelse på driften af et sådant selskab og bestemme dets aktiviteter, hvilket er omfattet af bestemmelserne i artikel 43 EF. Hertil kommer, at eftersom der med den pågældende nationale lovgivning desuden er indført en minimumsprocentsats, har den omhandlede lovgivning ligeledes til formål at finde anvendelse på de aktieandele, der overstiger denne sats, og som giver en åbenbar mulighed for kontrol.

Hvad angår retten til at nedlægge veto mod visse af beslutningerne i et givent indenlandsk selskab, vedrører denne ret beslutninger om driften af selskabet og dermed udelukkende de aktionærer, der kan udøve en bestemmende indflydelse på de omhandlede selskaber, således at kriterierne for udøvelse af denne ret skal vurderes i henhold til artikel 43 EF. Selv om det således antages, at disse kriterier har restriktive virkninger for de frie kapitalbevægelser, er sådanne virkninger uundgåelige konsekvenser af en eventuel hindring for etableringsfriheden og kan ikke begrunde en selvstændig undersøgelse af den nævnte lovgivning i henhold til artikel 56 EF.

(jf. præmis 36-39)
Artikel 29, stk. 1, og artikel 29, stk. 3, litra a), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 145, stk. 2, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 444/2002, skal fortolkes således, at når mangler ved varer — som opdages, efter at varerne er bragt i fri omsætning, men som kan dokumenteres at have eksisteret forud herfor — i medfør af en kontraktlig forpligtelse til at yde garanti giver anledning til, at sælger/producent yder køber en efterfølgende godtgørelse, der svarer til de udgifter til reparation, som købers forhandlere har faktureret, kan sådanne godtgørelser medføre en nedsættelse af varernes transaktionsværdi og dermed af den toldværdi, der blev angivet på grundlag af den pris, som oprindeligt blev aftalt mellem sælger/producent og køber.

Hvis det efter tidspunktet for indførslen af en vare, såsom et køretøj, således viser sig, at denne var mangelfuld på tidspunktet for indførslen, er dets faktiske økonomiske værdi for det første lavere end den transaktionsværdi, som blev angivet på det tidspunkt, hvor varen blev bragt i fri omsætning. I toldkodeksens artikel 29, stk. 1 og 3, er det ganske vist ikke specificeret, hvorledes efterfølgende ændringer af transaktionsværdien, som er grundlaget for beregningen af toldværdien, skal behandles, men den pris, som faktisk er blevet betalt eller skal betales, er en faktor, som eventuelt skal justeres, hvis dette er nødvendigt for at undgå, at der fastsættes en vilkårlig eller fiktiv toldværdi. Der kan navnlig ske en nedsættelse af denne pris i forhold til nedsættelsen af varernes handelsværdi på grund af en skjult mangel, som eksisterede, før varerne blev bragt i fri omsætning, og som har givet anledning til en efterfølgende godtgørelse i medfør af en kontraktlig forpligtelse til at yde garanti og dermed medfører en efterfølgende nedsættelse af nævnte varers toldværdi.

For det andet definerer artikel 145, stk. 2, i forordning nr. 2454/93, som i denne henseende præciserer en løsning, som allerede er angivet i selve toldkodeksens artikel 29, på tilsvarende måde de betingelser, hvorunder sælgers ændring til fordel for køber af den pris, som faktisk er betalt for varer, som er bragt i fri omsætning, kan tages i betragtning ved toldværdiansættelsen. En sælgers betalinger til fordel for en køber i henhold til en garantiaftale, med henblik på at godtgøre køber de reparationsudgifter, som er blevet faktureret af dennes egne købere, udgør ligeledes en »ændring« af den pris, som faktisk er betalt eller skal betales i samme bestemmelses forstand.

(jf. præmis 22-24 og 26-29 samt domskonkl. 1)