ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Det skal tilføjes, at Generali, som præciseret af selskabet under retsmødet, ikke har anfægtet medlemsstaternes mulighed for i deres nationale lovgivning at fastsætte en udelukkelsesgrund i forhold til et offentligt udbud, som er baseret på, at den pågældende økonomiske aktør har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne. Det, som Generali har anfægtet, er rækkevidden af Kbt’s § 61, stk. 1, litra a), som ifølge selskabet udgør en generel udelukkelsesgrund, der langt overskrider den ramme for udelukkelsesgrunde, der fremgår af artikel 45 i direktiv 2004/18. Som det er blevet påpeget i denne doms præmis 19, vedrører hovedsagen imidlertid udelukkelsen af Generali fra deltagelse i det omhandlede udbud med den begrundelse, at selskabet har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, for hvilken det er blevet pålagt en bøde. Følgelig er det med henblik på den afgørelse, der skal træffes i tvisten i hovedsagen, ikke relevant at undersøge, hvorvidt andre udelukkelsesgrunde, der eventuelt er omfattet af den nævnte bestemmelse i den ungarske lovgivning, er forenelige med EU-retten.
36

Det præciseres desuden i 26. betragtning til direktivet, at risici, som et lands befolkning eller et udsnit heraf almindeligvis er udsat for, normalt ikke i sig selv kan siges at udgøre en individuel trussel, der kan kvalificeres som alvorlig overlast. Heraf følger, at risikoen for forværring af helbredet for en tredjelandsstatsborger, der lider af en alvorlig sygdom, som følger af, at der ikke findes passende behandling i dennes hjemland, og der ikke er tale om, at denne tredjelandsstatsborger forsætligt nægtes plejeydelser, ikke er tilstrækkelig til at medføre, at denne tredjelandsstatsborger tildeles subsidiær beskyttelsesstatus.
58

Det skal fremhæves, at det i tvisten i hovedsagen er ubestridt, at de i hovedsagen omhandlede to ordninger for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse forfølger de samme formål, dvs. at sikre arbejdstagerne en god overgang til pensionen samt at fremme ansættelsen af arbejdsløse eller lærlinge, og at betingelserne for anvendelse af ordningerne er meget ensartede, eftersom den reduktion af arbejdstiden, der er fastsat inden for rammerne af den tyske ordning, er på 50%, og den reduktion, der er fastsat inden for rammerne af den østrigske ordning, er på 40% til 60%. En forskel på 10% i arbejdstidens længde er ikke tilstrækkelig stor til at hindre virkeliggørelsen af de socialpolitiske mål, der forfølges med AltTZG.
57

Endvidere er det ikke kun risikoen for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, der i sig selv kan udgøre et tvingende alment hensyn, som kan begrunde en begrænsning af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, men endvidere kan formålet bestående i af hensyn til den offentlige sundhed at opretholde en stabil læge- og hospitalstjeneste, som alle har adgang til, også være omfattet af en af undtagelserne begrundet i hensyn til den offentlige sundhed, i det omfang et sådant formål bidrager til at opnå et højt sundhedsbeskyttelsesniveau (jf. i denne retning dom Stamatelaki, C-444/05, EU:C:2007:231, præmis 30 og 31 og den deri nævnte retspraksis). Foranstaltninger, der dels forfølger det generelle formål om at sikre, at der på den pågældende medlemsstats område er tilstrækkelig og vedvarende adgang til et afbalanceret udbud af god lægelig behandling, dels søger at sikre en styring af omkostningerne og i videst mulig omfang undgå ethvert spild af økonomiske, tekniske og menneskelige ressourcer, er således omfattet (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Tyskland, EU:C:2008:492, præmis 61).
35

Det forelagte spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 3, stk. 2, andet led, i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at anvendelsen af et kamerasystem, der anvendes til at optage videoer af personer, der kontinuerligt bliver opbevaret på en optagerenhed, såsom en harddisk, hvilket system er blevet installeret af en fysisk person på den pågældendes familiebolig med henblik på at beskytte boligens ejeres ejendom, sundhed og liv, idet dette system også overvåger et offentligt rum, ikke udgør behandling af personoplysninger, som foretages med henblik på udøvelse af rent personlige eller familiemæssige aktiviteter som omhandlet i denne bestemmelse.
I afsnittet om »Registrering af fællesskabsinterne transaktioner« bestemmes det i artikel 47 i DL nr. 331/93:

»1. Fakturaer, der er knyttet til erhvervelser inden for Fællesskabet som omhandlet i artikel 38, stk. 2, og artikel 38, stk. 3, litra b), og transaktioner som omhandlet i artikel 46, stk. 1, andet afsnit, skal, efter at være blevet udfyldt i overensstemmelse med samme artikels første afsnit, registreres i løbet af den måned, hvor de blev modtaget, eller efterfølgende – dog under alle omstændigheder inden 15 dage efter modtagelsen og med henvisning til den relevante måned – særskilt i det register, der er nævnt i artikel 23 i [DPR nr. 633/72], i numerisk orden, med angivelse af værdien af transaktionerne udtrykt i fremmed valuta. De i artikel 46, stk. 4, omhandlede fakturaer skal registreres inden for den måned, hvori de er udstedt. De skal ligeledes være særskilt registreret, inden for den ovenfor nævnte frist, i det register, der er omhandlet i nævnte dekrets artikel 25, under henvisning til henholdsvis måneden for deres modtagelse eller deres udstedelse.

2. De i artikel 22 i [DPR nr. 633/72] nævnte afgiftspligtige personer kan registrere de i stk. 1 omhandlede fakturaer i det register, der er nævnt i dekretets artikel 24, i stedet for i fakturaregisteret, med forbehold af de i stk. 1 nævnte krav vedrørende frister og fremgangmåde.

3. De i artikel 4, stk. 4, i [DPR nr. 633/72] omhandlede afgiftspligtige personer, der ikke er betalingspligtige for afgiften, skal, efter nummerering i kronologisk orden, registrere de i denne artikels stk. 1 omhandlede fakturaer i et ad hoc-register, der er ført i overensstemmelse med artikel 39 i [DPR nr. 633/722], i den efterfølgende måned, i hvilken de er modtaget eller, for de i artikel 46, stk. 5, omhandlede fakturaer, i løbet af den måned, i hvilken de er udstedt.

4. Fakturaer, der er knyttet til transaktioner inden for Fællesskabet som omhandlet i artikel 46, stk. 2, skal registreres særskilt i det i artikel 23 i [DPR nr. 633/72] omhandlede register, i numerisk rækkefølge og med henvisning til deres udstedelsesdato.

[...]«
24

Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regional administrativ domstol for Lombardiet) har, henset til disse betragtninger, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det foreneligt med fællesskabsretten, at den ordregivende myndighed som et led i udøvelse af beføjelsen til at tilbagekalde retsakter på området for offentlige kontrakter i henhold til artikel 21d i lov nr. 241/1990 [af 7. august 1990] kan beslutte ikke endeligt at tildele en kontrakt udelukkende som følge af en igangværende strafferetlig efterforskning mod den juridiske repræsentant for det tilbudsgivende selskab, som foreløbigt har fået tildelt kontrakten? 2) Er en undtagelse fra princippet i artikel 45 i direktiv [2004/18] om, at det strafferetlige ansvar skal være endeligt fastslået, som følge af administrative hensyn, der kan vedrøre et område forbeholdt forvaltningen, forenelig med fællesskabsretten? 3) Er en undtagelse fra princippet i artikel 45 i direktiv [2004/18] om, at det strafferetlige ansvar skal være endeligt fastslået i det tilfælde, hvor den igangværende strafferetlige efterforskning vedrører overtrædelser begået i forbindelse med den udbudsprocedure, der er genstand for den foranstaltning, der er iværksat som et led i udøvelse af beføjelsen til at tilbagekalde, [udsætte eller ændre egne] retsakter, forenelig med fællesskabsretten? 4) Er det foreneligt med fællesskabsretten, at de nationale forvaltningsdomstole – under udøvelse af en prøvelsesret, som er blevet tillagt retsinstanserne på området for offentlige kontrakter – har fuld prøvelsesret hvad angår de af en ordregivende myndighed i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter trufne foranstaltninger og således kan vurdere tilbuddets pålidelighed og rimelighed uden dermed at begrænse sig til tilfældene af åbenbar mangel på logik, irrationalitet, manglende begrundelse eller faktiske fejl?«
Tredje, fjerde og sekstende betragtning til forordning nr. 3665/87 havde følgende ordlyd:

»[...] [D]e af Rådet vedtagne almindelige regler bestemmer, at restitutionen betales, når der føres bevis for, at produkterne er blevet udført fra Fællesskabet; [...]

[V]isse eksportforretninger kan give anledning til misbrug; for at undgå sådanne misbrug bør der inden betalingen af restitutionen for disse eksportforretninger, foruden bevis for, at produktet har forladt Fællesskabets toldområde, kræves bevis for, at produktet er indført til et tredjeland og efter omstændighederne faktisk er bragt i omsætning i det pågældende tredjeland.

[...]

[F]or at lette finansieringen af udførselsforretningerne for eksportørerne bør medlemsstaterne bemyndiges til, så snart udførselsangivelsen er antaget, at forudbetale hele restitutionsbeløbet eller en del deraf, på betingelse af, at der stilles en sikkerhed for forskudsbetalingens tilbagebetaling i tilfælde af, at det senere måtte vise sig, at restitutionen ikke burde være betalt.«
61

Det fremgår endvidere af referatet af høringen af Khaled Boudjlida, at han var klar over, at hans opholdstilladelse var udløbet den 31. oktober 2012, og at han opholdt sig ulovligt i Frankrig som følge af, at han ikke havde ansøgt om fornyelse af sin opholdstilladelse. Politiet underrettede ham endvidere udtrykkeligt om, at han kunne blive genstand for en afgørelse om tilbagesendelse, og udspurgte ham om, hvorvidt han indvilgede i at forlade Frankrig, såfremt der blev truffet en sådan afgørelse. Khaled Boudjlida besvarede dette spørgsmål bekræftende og oplyste, at »[han] indvilger i at afvente Préfecture de Paus svar i politiets ventelokaler og er klar over, at Préfecture de Pau kan opfordre [ham] til at forlade området, eller indkvartere [ham] i et center for frihedsberøvede eller opfordre [ham] til at søge lovliggørelse af [sin] situation«.
10

Til støtte for appellen har appellanten fremført fire anbringender. Det første anbringende vedrører en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. I sin sammenfatning af indholdet af den omtvistede afgørelse undlod Retten at konstatere, at Parlamentet ikke havde behandlet indholdet af anbringendet. Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at det kun er en afvisning af et andragende, som vil kunne indskrænke appellantens ret til at indgive andragender og dermed berøre hans retsstilling. Appellanten har med det tredje anbringende gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en mangelfuld begrundelse, idet Retten undlod at efterprøve, om begrundelsen af den omtvistede afgørelse var mangelfuld. Endelig har appellanten med det fjerde anbringende foreholdt Retten ikke at have taget stilling til hans anbringende om den manglende mulighed for at fremlægge sin sag for Udvalget for Andragender.
37

I lyset af disse principper påhviler det således den forelæggende ret, for at kunne kvalificere de i hovedsagen omhandlede selvstændige vikarer som reelle »virksomheder« i EU-retlig forstand og ikke »arbejdstagere« – ud over den juridiske karakter af deres kontrakt om enkeltstående opgaver – at kontrollere, at disse vikarer ikke befinder sig i de i denne doms præmis 33-36 anførte situationer, og bl.a. at de ikke befinder sig i et underordnelsesforhold til det omhandlede orkester i løbet af kontraktforholdet, men derimod råder over en højere grad af handlefrihed og fleksibilitet end arbejdstagere, der udfører samme aktivitet, for så vidt angår tidspunktet, stedet og måden, hvorpå de udfører de tildelte opgaver, dvs. prøverne og koncerterne.
75

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF og 57 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter modtagere af tjenester udført af arbejdstagere, der er udstationeret af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, er forpligtet til, forud for beskæftigelsen af disse arbejdstagere, til de kompetente myndigheder at fremsende oplysninger til identifikation af arbejdstagerne, når disse ikke er i stand til at fremlægge et bevis for den anmeldelse, som deres arbejdsgiver burde have foretaget i denne værtsmedlemsstat inden påbegyndelsen af nævnte ydelse, da en sådan lovgivning kan være begrundet i beskyttelsen af et tvingende alment hensyn, såsom beskyttelsen af arbejdstagere eller bekæmpelsen af social svig, forudsat at det fastslås, at den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af de formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde formålene, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.
31

For det andet bemærkes, at Domstolen i en sag, der bl.a. vedrørte udelukkelsen af »konkurs, akkord og andre lignende ordninger« fra anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001, som er fastsat i forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), under anvendelse af samme ordlyd som Lugano II-forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), allerede har fastslået, at denne udelukkelse på den ene side og anvendelsesområdet for forordning nr. 1346/2000 på den anden side skal fortolkes på en sådan måde, at det undgås, at de retsregler, der er fastsat heri, overlapper hinanden. Såfremt et søgsmål falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, er det følgelig ikke omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001 (jf. i denne retning dom Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
52

Hvad angår størrelsen af og formen på denne tvangsbøde tilkommer det Domstolen under udøvelsen af sin skønsbeføjelse, i overensstemmelse med fast retspraksis at fastsætte tvangsbøden således, at den på den ene side er tilpasset omstændighederne og på den anden side er afpasset det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Luxembourg, EU:C:2013:773, C-576/11, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis). Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Spanien, EU:C:2012:781, præmis 116 og den deri nævnte retspraksis). I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 226 EF eller artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør.
95

Hvad angår størrelsen af og formen på denne tvangsbøde tilkommer det Domstolen under udøvelsen af sin skønsbeføjelse, i overensstemmelse med fast retspraksis at fastsætte tvangsbøden således, at den på den ene side er tilpasset omstændighederne og på den anden side er afpasset det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Luxembourg, C-576/11, EU:C:2013:773, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis). Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Spanien, EU:C:2012:781, præmis 116 og den deri nævnte retspraksis). I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 226 EF eller artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør.
37

Som den forelæggende ret forstandigt har anført, fremgår det af ordlyden af bilag I til markedsføringstilladelsen for Synflorix, at de terapeutiske indikationer, som Synflorix er tilladt for, begrænser sig til »[a]ktiv immunisering af spædbørn og børn i alderen fra seks uger og op til fem år mod invasiv sygdom, pneumoni og akut otitis media forårsaget af Streptococcus pneumoniae«, idet det endvidere i bilaget er angivet, at »[d]er er utilstrækkeligt bevis for, at Synflorix giver beskyttelse mod […] ikke-kapselbærende Haemophilus influenzae«. Det bemærkes endvidere, at den europæiske offentlige vurderingsrapport, som er udarbejdet af Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) i forbindelse med vurderingen af ansøgningen om markedsføringstilladelse for Synflorix (Assessment report for Synflorix, procedure No. EMEA/H/C/000973, herefter »den europæiske offentlige vurderingsrapport«), i denne henseende præciserer, at »[e]ftersom påstanden om beskyttelse mod akut mellemørebetændelse forårsaget af ikke-kapselbærende Haemophilus influenzae ikke på dette trin understøttes af kliniske data, er det ufornødent at foretage en analyse af indholdet af protein D i specifikationerne for så vidt angår lægemidlet«.
30

På denne baggrund har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Indebærer den omstændighed, at en busbane på en offentlig vej gøres tilgængelig for [Londontaxaer], men ikke for [private hyrevogne], i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, under de foreliggende omstændigheder, at der anvendes »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF? 2) a) Hvilket relevant formål skal lægges til grund, når det ved afgørelsen af, om det er selektivt som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF at gøre en busbane på en offentlig vej tilgængelig for [Londontaxaer], men ikke for [private hyrevogne], i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, skal vurderes, om [Londontaxaer] og [private hyrevogne] befinder sig i en sammenlignelig retlig og faktisk situation? b) Hvis det er muligt at godtgøre, at det relevante formål i henhold til spørgsmål 2 a) i hvert fald til dels er at skabe et sikkert og effektivt transportsystem, og at der foreligger sikkerheds- og/eller effektivitetsmæssige hensyn, som berettiger, at [Londontaxaer] gives tilladelse til at køre i busbaner, og som ikke gælder tilsvarende for [private hyrevogne], kan denne foranstaltning da anses for ikke at være selektiv som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF? c) Skal det ved besvarelsen af spørgsmål 2 b) tages i betragtning, om den medlemsstat, der påberåber sig disse hensyn, ligeledes har godtgjort, at den fordelagtige behandling af [Londontaxaer] i forhold til [private hyrevogne] er forholdsmæssig og ikke går videre end nødvendigt? 3) Kan den omstændighed, at en busbane på en offentlig vej gøres tilgængelig for [Londontaxaer], men ikke for [private hyrevogne], i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, når den pågældende vej ligger i det centrale London, og der ikke er noget til hinder for, at borgere fra andre medlemsstater ejer eller kører i enten [Londontaxaer] eller [private hyrevogne]?«
7

Tillægsprotokollens artikel 39 er affattet således: »1. Før udgangen af det første år efter denne protokols ikrafttræden vedtager Associeringsrådet bestemmelser vedrørende social tryghed for arbejdstagere af tyrkisk nationalitet, som bevæger sig inden for Fællesskabet, og for deres familie, som opholder sig inden for Fællesskabet. 2. Disse bestemmelser skal gøre det muligt for arbejdstagere af tyrkisk nationalitet efter endnu ikke fastlagte retningslinjer at opnå en sammenlægning af tidsrum, i hvilke de har været forsikret eller beskæftiget i de forskellige medlemsstater, for så vidt angår pension og andre ydelser udbetalt på grund af alderdom, dødsfald eller invaliditet såvel som sygeforsorg for arbejdstageren og for hans familie, som opholder sig inden for Fællesskabet. Disse bestemmelser kan ikke skabe en forpligtelse for Fællesskabets medlemsstater til at tage hensyn til de tidsrum, der er forløbet i Tyrkiet. 3. De ovennævnte bestemmelser skal gøre det muligt at sikre udbetaling af familietillæg, såfremt arbejdstagerens familie opholder sig inden for Fællesskabet. 4. De pensioner og andre ydelser, der udbetales på grund af alderdom, dødsfald eller invaliditet, og som er erhvervet ved anvendelse af de i stk. 2 nævnte bestemmelser, skal kunne udføres til Tyrkiet. 5. De i denne artikel nævnte bestemmelser berører ikke de rettigheder og forpligtelser, der følger af eksisterende bilaterale aftaler mellem Tyrkiet og Fællesskabets medlemsstater, i det omfang disse fastsætter en mere gunstig ordning for tyrkiske statsborgere.«
Artikel 5 i direktiv 2008/48 med overskriften »Oplysninger forud for aftaleindgåelsen« bestemmer i stk. 1, første afsnit, og stk. 6:

»1. I god tid før en forbruger bindes af en kreditaftale eller et kredittilbud, giver kreditgiveren og i givet fald kreditformidleren på grundlag af de kreditvilkår og ‑betingelser, som kreditgiveren tilbyder, og i givet fald forbrugerens præferencer og oplysninger, forbrugeren de oplysninger, der er nødvendige for at sammenligne forskellige tilbud, så der kan træffes en informeret beslutning om indgåelsen af en kreditaftale. Oplysningerne gives på papir eller på et andet varigt medium ved hjælp af formularen Standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger, jf. bilag II. Kreditgiveren anses for at have opfyldt oplysningskravene i dette stykke og i artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2002/65/EF, hvis han har udleveret de standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger.

[...]

6. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgivere og i givet fald kreditformidlere giver forbrugeren fyldestgørende forklaringer, således at forbrugeren er i stand til at vurdere, om den foreslåede kreditaftale passer til vedkommendes behov og finansielle situation, hvor det er relevant, ved at forklare de oplysninger forud for aftaleindgåelsen, der skal gives i henhold til stk. 1, de foreslåede produkters vigtigste karakteristika og de specifikke konsekvenser, disse produkter kan få for forbrugeren, herunder konsekvenserne af forbrugerens betalingsmisligholdelse. Medlemsstaterne kan bestemme, hvilken form og hvilket omfang denne bistand skal have, samt hvem der skal yde den, ud fra de særlige omstændigheder, hvorunder kreditaftalen tilbydes, hvem den tilbydes, og den særlige type kredit, der tilbydes.«