ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 43 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som pålægger en automobil, der er indregistreret i en anden medlemsstat, og for hvilken der allerede er blevet betalt afgift i forbindelse med denne registrering, en afgift i forbindelse med, at den anvendes for første gang på det nationale vejnet, når dette køretøj i det væsentlige er bestemt til faktisk og varig anvendelse i begge disse medlemsstater eller faktisk anvendes på denne måde, for så vidt som denne afgift ikke er diskriminerende.

Er pålæggelsen af afgifter på automobiler ikke harmoniseret på EU-plan, kan medlemsstaterne derfor frit udøve deres beskatningsbeføjelse på dette område under overholdelse af EU-retten. En medlemsstat kan derfor pålægge et motorkøretøj, som er indregistreret i en anden medlemsstat, en registreringsafgift, når køretøjet i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde.

I en sådan sammenhæng udgør gunstige virkninger, som kan følge af, at to forskellige medlemsstater udøver deres beskatningskompetence sideløbende med hinanden, i det omfang en sådan udøvelse ikke udgør forskelsbehandling, desuden ikke restriktioner for den frie bevægelighed. En ugunstig virkning er ikke diskriminerende, når enhver, der er bosiddende i medlemsstaten, uanset om vedkommende er i lønnet beskæftigelse eller er selvstændigt erhvervsdrivende, er underlagt denne afgiftspligt enten ved indregistreringen af et motorkøretøj i denne medlemsstat eller ved den første anvendelse af et sådant køretøj, som er indregistreret i en anden medlemsstat, på den første stats vejnet.

(jf. præmis 23, 24, 28-30 og 32 samt domskonkl.)
Artikel 2, nr. 1), og artikel 5, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter samt artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 14, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at inden for rammerne af en aftale indgået mellem en tredjemand og leverandøren af et gode, hvorved den pågældende tredjemand forpligter sig til efter fradrag af en kommission at betale leverandøren for de varer, som leverandøren har solgt til købere, der anvender et bankkort som betalingsmiddel, udgør den fysiske overdragelse af et gode til en køber, som misbruger et sådant kort ved betalingen for godet, en levering af et gode.

Begrebet levering af et gode vedrører således ikke overdragelsen af ejendomsret i de efter gældende national ret fastsatte former, men omfatter enhver form for overdragelse af et materielt gode foretaget af en person, som bemyndiger en anden person til faktisk at råde over godet, som om den pågældende var ejer af det.

Det pågældende begreb har en objektiv karakter og finder anvendelse uafhængigt af de pågældende transaktioners formål og resultater, uden at skatte- og afgiftsmyndighederne har en forpligtelse til at gennemføre undersøgelser med henblik på at fastslå den afgiftspligtiges hensigt eller tage hensyn til hensigten hos en anden erhvervsdrivende end den pågældende afgiftspligtige person, som har medvirket i samme leveringskæde.

Misbruget af bankkort som betalingsmiddel i forbindelse med de pågældende transaktioner er uden betydning for den omstændighed, at disse kan kvalificeres som leveringer af goder, idet det således ikke henhører under de objektive kriterier, som danner grundlag for dette begreb, men til hensigten hos de personer, der som købere har taget del i de omhandlede transaktioner, og til de processer, der er iværksat for at konkretisere en sådan hensigt.

En sådan situation skal i øvrigt adskilles fra tilfælde af tyveri af varer, som ikke henhører under begrebet levering af goder, idet disse tilfælde ikke indebærer, at tyven bemyndiges til at råde over varerne på samme vilkår som varernes ejer.

(jf. præmis 17, 20, 21, 26, 28, 29 og 38 samt domskonkl.)
Sag C-478/12

Armin Maletic og Marianne Maletic

mod

lastminute.com Gmbh og TUI Österreich GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Feldkirch)

»Retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område — forordning (EF) nr. 44/2001 — artikel 16, stk. 1 — aftale om en rejse indgået mellem en forbruger med bopæl i en medlemsstat og et rejsebureau med hjemsted i en anden medlemsstat — tjenesteyder, der anvendes af rejsebureauet, og som har hjemsted i den medlemsstat, hvor forbrugeren har bopæl — forbrugerens ret til at anlægge sag mod de to virksomheder ved retten på det sted, hvor han har bopæl«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 14. november 2013

Retligt samarbejde i civile sager — retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område — forordning nr. 44/2001 — kompetence i sager om forbrugerkontrakter — begrebet medkontrahent — en aftalepart til en erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået en aftale, når denne aftalepart har sit hjemsted i den medlemsstat, hvor forbrugeren er bosat — omfattet — betingelser

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 16, stk. 1)

Begrebet »medkontrahent« i artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det også omfatter en aftalepart til den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået en aftale, når denne aftalepart har sit hjemsted i den medlemsstat, hvor den pågældende forbruger er bosat, idet tilknytningen til udlandet er til stede ikke alene for så vidt angår den erhvervsdrivende, men også for så vidt angår aftaleparten.

Selv om det antages, at en enkelt transaktion kan opdeles i to forskellige kontraktforhold med på den ene side den erhvervsdrivende og på den anden side aftaleparten, kan det sidstnævnte kontraktforhold ikke kvalificeres som et »rent indenlandsk sagsforhold«, fordi det var uadskilleligt knyttet til det første kontraktforhold, idet det blev indgået gennem den nævnte erhvervsdrivende med hjemsted i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 29 og 32 samt domskonkl.)
Sag C-383/12 P

Environmental Manufacturing LLP

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel — EF-varemærker — indsigelsessag — figurmærke, der gengiver et ulvehoved — indsigelse fra indehaveren af internationale og nationale figurmærker, der indeholder ordbestanddelene »WOLF Jardin« og »Outils WOLF« — relative registreringshindringer — skade på det ældre varemærkes særpræg — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 8, stk. 5 — ændring i den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren — bevisbyrde«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 14. november 2013

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et renommé — beskyttelse af det ældre renommerede varemærke udvidet til varer eller tjenesteydelser af anden art — betingelser — skade på det ældre varemærkes særpræg — bevis

(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5)

Den skade eller risiko for skade på det ældre varemærkes særpræg, der er omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, kan ikke konstateres, uden at det er godtgjort, at der er sket en ændring i den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren af de varer eller tjenesteydelser, som det ældre varemærke er registreret for, der er forårsaget af brugen af det yngre varemærke, eller at der er en alvorlig risiko for, at en sådan ændring vil forekomme i fremtiden, uanset om de omhandlede varer eller tjenesteydelser er af lignende art eller ikke.

Udtrykket »ændring i den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren« opstiller en objektiv betingelse. Denne ændring kan ikke udelukkende være udledt af subjektive elementer, såsom alene forbrugernes opfattelse. Alene den omstændighed, at forbrugerne bemærker tilstedeværelsen af et nyt tegn, der ligner et ældre tegn, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en skade eller en risiko for skade på det ældre varemærkes særpræg som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, for så vidt som denne lighed ikke skaber forveksling i deres bevidsthed. Der kræves en højere bevisstandard for at kunne konstatere skaden eller risikoen for skade på det ældre varemærkes særpræg, således at det ikke fører til en situation, hvor erhvervsdrivende utilbørligt tilegnede sig visse tegn, hvilket kunne hindre konkurrencen. Forordning nr. 207/2009 og Domstolens praksis kræver ganske vist ikke, at der føres bevis for en reel skade, men den anerkender også den seriøse risiko for en sådan skade og tillader, at der drages logiske slutninger. Sådanne slutninger må dog ikke være resultatet af blotte antagelser, men fremkommer ved »en sandsynlighedsanalyse og under hensyntagen til almindelig praksis inden for den relevante erhvervssektor samt til alle øvrige omstændigheder i sagen«.

(jf. præmis 34, 36, 37, 40-43 og 45)
Artikel 3, stk. 1, andet led, litra c), i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i mindstelønnen medregnes sådanne lønelementer, som ikke ændrer forholdet mellem på den ene side arbejdstagerens arbejdsydelse og på den anden side den modydelse, som den pågældende modtager som vederlag for denne ydelse. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om dette er tilfældet med hensyn til lønelementerne i den konkrete sag.

Direktiv 96/71 indeholder ikke nogen kriterier med henblik på en materiel definition af mindstelønnen. Ved anvendelsen af dette direktiv henhører fastlæggelsen af dens elementer derfor under den pågældende medlemsstats lovgivning, dog kun for så vidt som denne definition ikke medfører hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne. De faste betalinger, som blev besluttet under en kollektiv forhandling, fremstår således som modydelse for arbejdstageres normale virksomhed henset til national praksis bestående i, at anvendelsen af nye løntabeller foregribes gennem disse betalinger, når der forhandles om en sådan kollektiv aftale, og den tidligere kollektive aftale udløber. Hvad derimod angår et bidrag til tilvejebringelse af en kapital såsom arbejdsgiverens bidrag til en flerårig opsparingsordning for dens arbejdstagere, udgør det løn i egentlig forstand og kan ikke med henblik på anvendelsen af direktiv 96/71 anses for at være en del af det normale forhold mellem arbejdsydelsen og arbejdsgiverens finansielle modydelse. Et sådan bidrag til dannelse af kapital, som vil komme arbejdstageren til gode på mellemlang eller lang sigt, har til formål at gennemføre et social- eller finanspolitisk mål bl.a. ved et finansielt bidrag fra staten.

(jf. præmis 32, 37, 40-42, 44 og 45 samt domskonkl.)
Domstolen er kompetent til at træffe afgørelse om anmodninger om præjudicielle afgørelser, der vedrører EU-retlige bestemmelser, i tilfælde, hvor de faktiske omstændigheder i hovedsagen ligger uden for EU-rettens anvendelsesområde, men hvor national ret henviser til disse EU-retlige bestemmelsers indhold for at fastlægge de bestemmelser, der finder anvendelse på en rent intern situation i denne stat. Dette er tilfældet, når de omhandlede EU-retlige bestemmelser ved national ret er blevet gjort anvendelige på direkte og ubetinget vis på sådanne situationer, uden at bestemmelserne i national ret tillader, at disse bestemmelser, som de fortolkes af Domstolen, fraviges.

Når der i national ret både findes specifikke bestemmelser vedrørende løsningen af et spørgsmål om national ret og en bestemmelse, der henviser til EU-retten, skal det fremgå klart af denne nationale bestemmelse, at det ikke er de specifikke regler i national ret, men principperne henhørende under EU-retten, der skal finde anvendelse på løsningen af det samme spørgsmål i national ret.

(jf. præmis 21, 23, 33 og 34)
Artikel 4, stk. 1, artikel 14, stk. 1, litra c), nr. i), og artikel 15 i Rådets direktiv 93/38/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation skal fortolkes således, at de ikke kan gøres gældende over for en privat virksomhed alene med den begrundelse, at denne virksomhed er eneste koncessionshaver til levering af en offentlig tjenesteydelse og dermed er omfattet af dette direktivs personelle anvendelsesområde, når direktivet endnu ikke er blevet gennemført i denne medlemsstats nationale ret.

Selv om en privatperson er omfattet af et direktivs personelle anvendelsesområde, kan dets bestemmelser således ikke som sådan gøres gældende over for privatpersonen ved de nationale domstole. Den omstændighed alene, at en privat virksomhed, som er eneste koncessionshaver til levering af en offentlig ydelse, indgår i den kategori af enheder, der udtrykkeligt er omfattet direktiv 93/38’s personelle anvendelsesområde, har således ikke til følge, at direktivets bestemmelser kan gøres gældende over for den pågældende virksomhed.

(jf. præmis 25 og 39 samt domskonkl.)
Om der foreligger »affald« i direktiv 2006/12’s forstand, skal i øvrigt undersøges på grundlag af samtlige omstændigheder, hvorved der skal tages hensyn til direktivets formål, og det skal påses, at dets virkning ikke begrænses. Visse omstændigheder kan udgøre et indicium for, at der foreligger en handling, hensigt eller en forpligtelse til at skille sig af med et stof eller en genstand som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/12. I denne forbindelse skal der særligt tages hensyn til den omstændighed, at den pågældende genstand eller det pågældende stof ikke eller ikke længere er til nogen nytte for indehaveren, således at denne genstand eller dette stof udgør en byrde, som indehaveren søger at skille sig af med.

Hvad angår udtrykket »skille sig af med« skal dette udtryk fortolkes under hensyn til formålet med direktiv 2006/12 om affald samt i lyset af artikel 191, stk. 2, TEUF. Det følger heraf, at udtrykket »skille sig af med« og dermed begrebet »affald« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/12 ikke kan fortolkes indskrænkende. Det fremgår af bestemmelserne i nævnte direktiv, at udtrykket »skille sig af med« omfatter såvel bortskaffelse som nyttiggørelse af et stof eller en genstand som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 1, litra e) og f).

Artikel 2, litra a), i forordning nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab, som ændret ved forordning nr. 2557/2001, skal fortolkes således, at et parti dieselolie, som ved et uheld er blevet blandet med et andet stof, ikke henhører under begrebet »affald« som omhandlet i denne bestemmelse, forudsat at indehaveren heraf reelt har til hensigt at bringe dette parti, som er blevet blandet med et andet produkt, tilbage på markedet.

Hvad angår den kunde, som fik leveret kontraktstridigt dieselolie, har den omstændighed, at han genoverdrog denne til sælgeren med henblik på at opnå tilbagebetaling heraf, og dette i medfør af salgskontrakten, i denne forbindelse særlig betydning. Ved at handle således kan denne kunde ikke anses for at have haft til hensigt at ville bortskaffe eller nyttiggøre det pågældende parti, og følgelig »skilte han sig ikke af med« det som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/12 om affald.

Hvad angår den sælger, som leverede den kontraktstridigt dieselolie, kan den omstændighed, at det pågældende parti kunne sælges på markedet uden at være genstand for en forarbejdning, i den stand, som det havde på det tidspunkt, hvor kunden tilbageleverede det, at handelsværdien af det pågældende parti i vidt omfang svarer til handelsværdien for et produkt, som opfylder de aftalte specifikationer, eller at handel med produkter, der svarer til det pågældende parti, ikke generelt anses for handel med affald, ikke være afgørende. Til gengæld har den omstændighed, at sælgeren tilbagetog det pågældende parti med den hensigt at forarbejde det ved iblanding og bringe det tilbage på markedet, afgørende betydning.

(jf. præmis 46, 49 og 54 samt domskonkl.)
Det følger af de regler, der regulerer rettergangsmåden ved Unionens retsinstanser, navnlig af artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement, at tvisten fastlægges og afgrænses af parterne, og at Unionens retsinstanser ikke kan træffe afgørelse, ud over hvad der er gjort gældende. Selv om visse anbringender kan eller endog skal påkendes af egen drift, såsom en manglende eller utilstrækkelig begrundelse af den beslutning, der påstås annulleret, som henhører under væsentlige formforskrifter, kan et anbringende, der vedrører lovligheden af den omtvistede afgørelses indhold, og som er et anbringende om, at der er sket en overtrædelse af traktaterne eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse, kun tages under påkendelse af Unionens retsinstanser, såfremt den pågældende sagsøger gør det gældende.

Et anbringende om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF kan således ikke påkendes af egen drift, som følge af at den pågældende foranstaltning ikke kan tilregnes staten.

Det følger heraf, at Retten ved af egen drift at tage anbringendet om, at de punktafgiftsfritagelser for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid, som medlemsstater har indført, ikke kunne tilregnes disse sidstnævnte, men derimod Unionen, og af denne grund ikke udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, behæftede den appellerede dom med en retlig fejl.

(jf. præmis 27-29 og 36)
Artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en patentindehaver på grundlag af et grundpatent og en markedsføringstilladelse for et lægemiddel, der består af en sammensætning af flere aktive ingredienser, som allerede har fået udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat for denne sammensætning af aktive ingredienser, som er beskyttet ved nævnte patent i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 3, litra a), også får udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat for en af disse aktive ingredienser, som ligeledes er individuelt beskyttet ved nævnte patent.

Et patent, der beskytter flere særskilte produkter, kan således i princippet opnå flere supplerende beskyttelsescertifikater i forbindelse med hvert af disse særskilte produkter, bl.a. for så vidt som hvert af disse produkter er beskyttet som produkt ved dette grundpatent i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009, sammenholdt med forordningens artikel 1, litra b) og c), og for så vidt som produktet er indeholdt i et lægemiddel med markedsføringstilladelse.

(jf. præmis 30 og 41 samt domskonkl.)
Artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 492/2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning, hvorefter der ved fastsættelsen af skæringsdatoen for ansatte ved en regional myndigheds oprykning i de højere løntrin i den kategori, de er omfattet af, tages hensyn til alle de tjenesteperioder, der er tilbagelagt uden afbrydelse for denne lokale myndighed, mens der kun delvist tages hensyn til alle øvrige tjenesteperioder.

En sådan national ordning kan hindre arbejdskraftens frie bevægelighed, hvilket principielt er forbudt ved artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 492/2011.

En sådan foranstaltning kan kun godkendes, hvis den forfølger et af de legitime mål, som fremgår af traktaten, eller er begrundet i tvingende almene hensyn. Hertil kræves desuden, at de nævnte regler skal være egnede til at sikre gennemførelsen af det pågældende mål og ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det.

Selv om det i denne forbindelse antages, at denne ordning faktisk forfølger et formål om at sikre arbejdstagernes loyalitet over for deres arbejdsgivere, og selv om det ikke kan udelukkes, at et sådant formål kan udgøre et tvingende alment hensyn, skal det fastslås, at henset til den nævnte ordnings karakteristika synes den hindring, som ordningen indebærer, ikke egnet til at sikre gennemførelsen af dette formål i det omfang, hvor denne ordning har til formål at tillade mobilitet inden for en adskilt gruppe af arbejdsgivere og ikke at belønne en ansats loyalitet over for en bestemt arbejdsgiver.

I øvrigt kan det ikke anerkendes, at et formål om administrativ forenkling, der kun tilsigter at mindske de opgaver, der påhviler den offentlige administration, bl.a. ved at lette de beregninger, som disse skal foretage, udgør et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en hindring for en så grundlæggende rettighed som arbejdskraftens frie bevægelighed, der er sikret ved artikel 45 TEUF. Overvejelsen om, at en sådan forenkling kan mindske de administrative omkostninger, er endvidere af rent økonomisk art og kan således ikke udgøre et tvingende alment hensyn.

For så vidt som den i hovedsagen omhandlede nationale ordning tilsigter at sikre en større gennemsigtighed ved fastlæggelsen af skæringsdatoen for oprykningen i de højere løntrin, skal det fastslås, at denne ordning under alle omstændigheder går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. Den efterstræbte gennemsigtighed kan nemlig opnås ved foranstaltninger, der ikke hindrer arbejdskraftens frie bevægelighed, såsom f.eks. udarbejdelse og offentliggørelse eller udbredelse på passende måder af forud fastlagte kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, for evalueringen af varigheden af den relevante erhvervserfaring med henblik på oprykningen i de højere løntrin.

(jf. præmis 35, 36, 38, 40 og 42-45 samt domskonkl.)
En besvarelse af et præjudicielt spørgsmål kan være nyttig for den forelæggende ret selv i en rent intern situation, hvor samtlige elementer er begrænset til én medlemsstat, navnlig i tilfælde, hvor det er et krav i den nationale lovgivning, at den tillægger en statsborger i den pågældende medlemsstat samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på EU-retten i en tilsvarende situation.

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som hindrer en autoriseret farmaceut, der er medlem af farmaceutsammenslutningen, men som ikke er indehaver af et af fordelingsplanen omfattet apotek, i ved sit parafarmaceutiske salgssted ligeledes at foretage detailsalg af receptpligtige lægemidler, hvortil udgifterne ikke afholdes af den nationale sundhedsmyndighed og udelukkende betales af køberen.

En sådan national lovgivning, hvorefter forsyningen med nævnte lægemidler er forbeholdt apoteker, hvis etablering er underlagt en fordelingsplan, er således egnet til at opfylde målet om at sikre befolkningen en pålidelig lægemiddelforsyning af god kvalitet og om beskyttelse af folkesundheden. For så vidt som en sådan lovgivning væsentligt mindsker den risiko, som er forbundet med en eventuel mangel på apoteker, synes den ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det mål, der består i at sikre befolkningen en pålidelig lægemiddelforsyning af god kvalitet.

(jf. præmis 55, 63 og 66 samt domskonkl.)