FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. PIKAMÄE

fremsat den 20. oktober 2022 ( 1 )

Sag C-393/21

Lufthansa Technik AERO Alzey GmbH

procesdeltagere:

Arik Air Limited,

Asset Management Corporation of Nigeria (AMCON),

antstolis Marekas Petrovskis

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EF) nr. 805/2004 – europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav – udsættelse af fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument – betingelser – særlige omstændigheder – begreb – foranstaltninger til begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren – virkning af attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument – suspension i domsstaten af eksigibiliteten af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument«

1. Processen til udarbejdelse af en standard er, hvad enten den er national eller (i endnu højere grad) europæisk, ofte kompleks og møjsommelig. I mange tilfælde viser det sig også, at der i de tekster, der ender med at blive vedtaget, findes bestemmelser, hvis uklare formulering anses for at løse problemerne i forhandlingerne om standarden, og som overlader det til domstolene at træffe afgørelse på de punkter, hvor lovgiver ikke har formået at gøre det.

2. I den foreliggende sag skal Domstolen således fortolke samlebegrebet »særlige omstændigheder« i artikel 23 i forordning (EF) nr. 805/2004 ( 2 ), der udgør en betingelse for muligheden for, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan udsætte fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i domsstaten.

I. Retsforskrifter

3. Artikel 6, 10, 11, 21 og 23 i forordning nr. 805/2004 er relevante for den foreliggende sag.

II. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

4. Den 14. juni 2019 meddelte Amtsgericht Hünfeld (byretten i Hünfeld, Tyskland) Arik Air Ltd et påbud om at betale et beløb på 2292993,32 EUR med tillæg af renter til Lufthansa Technik AERO Alzey GmbH og udstedte dernæst, den 24. oktober 2019, en fuldbyrdelsesordre for et delkrav, på grundlag af hvilken denne ret den 2. december 2019 vedtog og udstedte en attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument.

5. En foged i Litauen blev forelagt en anmodning om fuldbyrdelse i overensstemmelse med denne attest, og et civilt luftfartøj tilhørende Arik Air blev gjort til genstand for et udlæg den 24. januar 2020.

6. På grundlag af artikel 10 i forordning nr. 805/2004 indgav Arik Air en anmodning til Landgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland) om annullering af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument og indstilling af tvangsinddrivelsen af fordringen ( 3 ), idet Arik Air gjorde gældende, at procesdokumenterne ikke var blevet forkyndt forskriftsmæssigt af Amtsgericht Hünfeld (byretten i Hünfeld), hvilket medførte, at fristen for fremsættelse af indsigelser mod det af denne ret udstedte betalingspåbud ikke blev overholdt.

7. Debitorselskabet forelagde ligeledes den udførende foged en anmodning om udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren, indtil den tyske ret havde truffet endelig afgørelse vedrørende tilbagekaldelse af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument og indstilling af tvangsinddrivelsen af fordringen. Ved afgørelse af 25. marts 2020 afslog fogeden at efterkomme denne anmodning med den begrundelse, at den relevante nationale lovgivning ikke fastsætter mulighed for en sådan udsættelse på grundlag af, at der ved retten i domsstaten er blevet anlagt et søgsmål med påstand om annullering af den oprindelige retsafgørelse.

8. Ved en kendelse af 9. april 2020 bestemte Landgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland), at den retsafgørelse attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, der var blevet truffet af Amtsgericht Hünfeld (byretten i Hünfeld), ville blive udsat, hvis der blev stillet en sikkerhed på 2000000 EUR ( 4 ), og fastslog, at Arik Air hverken havde godtgjort, at det eksigible dokument var behæftet med uregelmæssigheder, eller at fristen for at gøre indsigelse var blevet overskredet, uden at der forelå fejl fra selskabets side.

9. Arik Air anlagde sag til prøvelse af fogedens afslag på at udsætte proceduren ved Kauno apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Kaunas, Litauen) og anmodede om, at der blev anvendt sikrende retsmidler. Ved kendelse af 11. juni 2020 frifandt denne retsinstans sagsøgte.

10. Arik Air appellerede denne kendelse til Kauno apygardos teismas (regionaldomstolen i Kaunas, Litauen), der ved kendelse af 25. september 2020 ophævede førsteinstansdomstolens kendelse og besluttede, at fuldbyrdelsesproceduren skulle udsættes, indtil den tyske ret havde truffet en endelig afgørelse om Arik Airs anmodninger. Appeldomstolen fandt, at i betragtning af den uforholdsmæssigt store skade, som fuldbyrdelsesproceduren kunne forårsage, var anlæggelsen af et søgsmål til prøvelse af en attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument ved en ret i domsstaten tilstrækkelig grund til at udsætte denne procedure. Appeldomstolen var i modsætning til førsteinstansdomstolen også af den opfattelse, at eftersom den sikkerhed, der var blevet fastsat af den tyske retsinstans, ikke var blevet stillet på dette trin i proceduren, var der ikke noget grundlag for, at denne ret havde kompetence til at træffe afgørelse om, hvorvidt anmodningen om udsættelse af fuldbyrdelsesretsakterne skulle tages til følge.

11. Lufthansa Technik AERO Alzey har iværksat revisionsanke af denne kendelse ved Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol), der har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvordan skal, når henses til formålene med forordning nr. 805/2004, bl.a. formålet om at gøre fuldbyrdelsen af medlemsstaternes retsafgørelser hurtigere og enklere og om effektiv sikring af retten til en retfærdig rettergang, begrebet »særlige omstændigheder« i artikel 23, litra c), i forordning nr. 805/2004 fortolkes? Hvilken skønsbeføjelse har de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesmedlemsstaten til at fortolke [dette] begreb[…]? 2) Skal omstændigheder som i den foreliggende sag vedrørende retslige procedurer i domsstaten, der afgør et spørgsmål om ophævelsen af den retsafgørelse, på grundlag af hvilken der blev udstedt et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, anses for relevante, når der skal træffes afgørelse om anvendelsen af artikel 23, litra c), i forordning nr. 805/2004? Efter hvilke kriterier skal appelsagen i domsstaten vurderes, og hvor omfattende skal vurderingen af den verserende sag i domsstaten, som foretages af de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten, være? 3) Hvad er genstanden for vurderingen, når der skal træffes afgørelse om anvendelsen af begrebet »særlige omstændigheder« i artikel 23 i forordning nr. 805/2004: Skal virkningerne af tvistens forskellige omstændigheder, når domsstatens retsafgørelse anfægtes i domsstaten, vurderes; skal den eventuelle fordel eller skade ved den i forordningens artikel 23 anførte foranstaltning undersøges, eller skal debitors økonomiske evne til at opfylde retsafgørelsen eller andre omstændigheder undersøges? 4) Er det muligt i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004 samtidig at anvende flere af de i denne artikel anførte foranstaltninger? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, hvilke kriterier skal de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten [da] støtte sig på, når de træffer afgørelse om, hvorvidt det er korrekt og forholdsmæssigt at anvende[…] flere af disse foranstaltninger? 5) Skal den retlige ordning i artikel 36, stk. 1, i [forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 5 )] anvendes på en domsstats retsafgørelse vedrørende [suspensionen] (eller annullationen) af eksigibiliteten, eller finder en retlig ordning svarende til den, der er anført i denne forordnings artikel 44, stk. 2, anvendelse?«

III. Retsforhandlingerne for Domstolen

12. Sagsøgeren i hovedsagen, den litauiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Parterne i hovedsagen, den litauiske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der fandt sted den 8. september 2022.

IV. Bedømmelse

A. Det første, det andet, det tredje og det fjerde præjudicielle spørgsmål

13. Med disse fire spørgsmål, der skal behandles samlet, har den forelæggende ret spurgt Domstolen om betydningen og rækkevidden af artikel 23 i forordning nr. 805/2004 både med hensyn til fortolkningen af begrebet »særlige omstændigheder«, der kan begrunde en udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren, omfanget af den fuldbyrdende rets kompetence i denne henseende (det første, det andet og det tredje spørgsmål) og muligheden for at anvende denne foranstaltning i kombination med en begrænsning af den pågældende procedure (det fjerde spørgsmål).

14. Ifølge Domstolens faste praksis følger det af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en EU-retlig bestemmelse, som efter sin ordlyd ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes lovgivning med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen, som skal søges under hensyntagen til ikke alene bestemmelsens kontekst, men ligeledes til det med den pågældende lovgivning forfulgte mål ( 6 ).

15. Det skal konstateres, at artikel 23 i forordning nr. 805/2004 ikke indeholder nogen henvisning til medlemsstaternes lovgivning. Selv om det i denne forordnings artikel 20, stk. 1, nævnes, at fuldbyrdelsesproceduren afgøres efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning, er det med forbehold af bestemmelserne i samme forordnings kapitel IV og navnlig artikel 23, der udtrykkeligt fastsætter betingelserne for en mulig udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren i det særlige tilfælde, hvor debitor forudgående har anfægtet en retsafgørelse i domsstaten ( 7 ).

16. Henvisningen til fuldbyrdelsesstatens lovgivning i artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 805/2004 berører efter min opfattelse ikke de elementer, der indgår i begrebet »særlige omstændigheder«, som er et selvstændigt EU-retligt begreb. Denne henvisning vedrører heller ikke spørgsmålet om forholdet mellem begrænsning og udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren.

17. Det skal erindres, at den ensartede anvendelse af EU-retten er et grundlæggende krav i EU’s retsorden ( 8 ) og i det foreliggende tilfælde en betingelse for at gennemføre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i henhold til artikel 1 i forordning nr. 805/2004. Denne ensartede anvendelse indebærer følgelig, at samtidig med at udsættelsen af proceduren til fuldbyrdelse af en sådan afgørelse er omfattet af nationale retsplejeregler, navnlig for så vidt angår det indledende processkrifts form, er de organer, der medvirker i forbindelse med proceduren, eller de gældende frister i alle medlemsstaterne er undergivet ensartede betingelser for at give udsættelse.

1. Ordlydsfortolkning

18. En simpel ordlydsfortolkning af artikel 23 i forordning nr. 805/2004 giver flere fingerpeg med hensyn til denne bestemmelses betydning og rækkevidde.

19. For det første er en udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren, der udelukkende er baseret på et initiativ fra debitor, fastsat i et særligt tilfælde, for så vidt som en sådan er uløseligt forbundet med eksistensen af en retssag, der er anlagt af denne debitor i domsstaten til prøvelse af den retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, eller selve attesten med henblik på at opnå en berigtigelse eller tilbagekaldelse af denne i henhold til artikel 10 i forordning nr. 805/2004. Der er tale om en forhåndsbetingelse, der er nødvendig, men ikke tilstrækkelig.

20. For det andet fastsætter artikel 23 i forordning nr. 805/2004, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten »kan« begrænse eller udsætte fuldbyrdelsesproceduren. Anvendelsen af dette verbum viser, at der er tale om en mulighed, ved hvis anvendelse den berørte enhed råder over et vidt skøn, idet den blotte anfægtelse af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, eller en anmodning om berigtigelse eller tilbagekaldelse af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, der er indgivet i domsstaten, ikke i sig selv og nødvendigvis fører til en begrænsning eller udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren. Denne skønsbeføjelse er i øvrigt begrænset for så vidt angår udsættelsesforanstaltningen, hvis iværksættelse er betinget af, at det fastslås, at der foreligger særlige omstændigheder.

21. Selv om formuleringen af artikel 23 i forordning nr. 805/2004 ikke giver noget nyttigt bidrag med henblik på definitionen af begrebet »særlige omstændigheder«, skal det nævnes, at adjektivet »særlig« i sædvanlig sprogbrug er synonymt med »sjælden«. Forudsætningen om, at der skal foreligge en situation af særlig karakter, indebærer, at udsættelsen blev udformet som en foranstaltning med karakter af undtagelse, der i sig selv er særlig. Eftersom EU-lovgiver havde til hensigt at begrænse udsættelsen af fuldbyrdelsesproceduren til særlige situationer, skal artikel 23 i forordning nr. 805/2004 nødvendigvis fortolkes strengt ( 9 ).

22. For det tredje er angivelserne af de tre afgørelser ( 10 ), der kan vedtages af den kompetente retsinstans eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten, adskilt med den sideordnende konjunktion »eller«, der ud fra et lingvistisk synspunkt kan have såvel betydningen enten-eller som både-og ( 11 ). Jeg skal endvidere nævne, at artikel 23 i forordning nr. 805/2004 har overskriften »Udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsen« ( 12 ).

2. Formålsfortolkning

23. Det fremgår af ordlyden af artikel 1 i forordning nr. 805/2004, at denne forordning har til formål, for ubestridte krav, at tillade fri bevægelighed for retsafgørelser overalt i medlemsstaterne uden nogen mellemliggende procedure i fuldbyrdelsesstaten forud for anerkendelsen og fuldbyrdelsen. Princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne, der navnlig hviler på disse medlemsstaters gensidige tillid til hinandens retspleje, hvortil der henvises i den 18. betragtning til denne forordning, kommer i henhold til nævnte forordnings artikel 5 til udtryk i anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser, der er blevet attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i domsstaten, i de øvrige medlemsstater ( 13 ).

24. I henhold til artikel 5 i forordning nr. 805/2004 anerkendes og fuldbyrdes en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i domsstaten, i de øvrige medlemsstater, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen.

25. I denne sammenhæng skal artikel 23 i forordning nr. 805/2004 fortolkes strengt, for så vidt som bestemmelsen udgør en hindring for gennemførelsen af det grundlæggende formål med denne forordning i henhold til den ottende betragtning hertil, som er at gøre det hurtigere og enklere at få en retsafgørelse fuldbyrdet i en anden medlemsstat end den, hvor retsafgørelsen er truffet, hvilket understøtter ordlydsfortolkningen.

3. Kontekstuel fortolkning

26. Den kontekstuelle fortolkning af artikel 23 i forordning nr. 805/2004, der omfatter tilblivelseshistorien for denne og andre bestemmelser i forordningen, men også for andre retsinstrumenter på området for samarbejde om civilretlige spørgsmål, er efter min opfattelse afgørende med henblik på at fastlægge betydningen og rækkevidden af denne artikel.

a) Kompetencefordelingen mellem domsstatens organer og fuldbyrdelsesstatens organer

27. For så vidt angår den generelle opbygning af forordning nr. 805/2004 er den ubestrideligt kendetegnet ved udeladelse af enhver mellemliggende procedure i medlemsstaten forud for anerkendelsen og fuldbyrdelsen i denne medlemsstat af en retsafgørelse vedrørende et ubestridt krav, med andre ord ved helt og aldeles at udelade fuldbyrdelsespåtegningen. I henhold til artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 805/2004 fuldbyrdes en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, på samme vilkår som en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten ( 14 ). Selv om denne nye ordning med direkte fuldbyrdelse af retsafgørelser tydeligvis er fordelagtig for den retsforfølgende kreditor, udviser den dog også bestræbelser på at skabe en passende balance mellem kreditors og debitors interesser, i det mindste en formodet.

28. På den ene side skal den retssag, inden for rammerne af hvilken retsafgørelsen er blevet afsagt i domsstaten, have opfyldt de processuelle mindstestandarder i kapitel III i nævnte forordning nr. 805/2004, hvis formål er at sikre, at debitor kan varetage sine interesser ( 15 ). På den anden side giver forordning nr. 805/2004 debitor mulighed for at iværksætte en efterfølgende prøvelse af den oprindelige retsafgørelse og af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, der ledsager denne, idet forordningen i denne henseende fordeler kompetencerne mellem domsstatens og fuldbyrdelsesstatens organer.

29. Selv om sidstnævnte således har beføjelse til at behandle en anmodning om afslag på fuldbyrdelse eller en anmodning om udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren ( 16 ), fastsætter artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 805/2004 klart, at »[r]etsafgørelsen eller attesteringen heraf som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument kan under ingen omstændigheder efterprøves i fuldbyrdelsesstaten med hensyn til sagens realitet« ( 17 ). Ingen indsigelse fra en debitor vedrørende kravets eksistens eller grundlag eller vedrørende overholdelsen af betingelserne for attestering kan indgives og bedømmes i denne stat.

30. Denne præcisering er væsentlig med henblik på at fastlægge betydningen af begrebet »særlige omstændigheder«, idet den efter min opfattelse udelukker enhver henvisning til en vurdering foretaget af den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten, selv prima facia, af grundlaget for sager anlagt af debitor i domsstaten som omhandlet i artikel 23 i forordning nr. 805/2004 ( 18 ).

31. Denne klare kompetencefordeling er en naturlig følge af, at fordringen og eksekutionsgrundlaget er stiftet og oprettet på grundlag af gældende ret i domsstaten ( 19 ). I forbindelse med den procedure, der munder ud i attesteringen af en retsafgørelse som et europæisk fuldbyrdelsesdokument, bør det organ, der foretager attesteringen, desuden tage stilling til, om den retslige procedure i domsstaten, der førte til vedtagelsen af den oprindelige afgørelse, opfyldte betingelserne i kapitel III i forordning nr. 805/2004. Ud over kontrollen af lovligheden af denne procedure og af overholdelsen af kompetencereglerne foreskriver artikel 6 i denne forordning bl.a. en kontrol af eksigibiliteten af den trufne afgørelse og af kravets art ( 20 ).

32. Kontrollen af den retsafgørelse, der har afsluttet sagen med en afgørelse af tvisten, og af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument er overdraget til en retsinstans i domsstaten, som har det bedste kendskab til tvistens retlige ramme, og som for så vidt angår realiteten bedst kan bekræfte gyldigheden af førnævnte afgørelse og den ledsagende attest. I forbindelse med en anmodning om prøvelse af afgørelsen som omhandlet i artikel 19 i forordning nr. 805/2004 eller en anmodning om berigtigelse eller tilbagekaldelse af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i henhold til denne forordnings artikel 10 er den kompetente ret i domsstaten den samme som den, der har vedtaget de to omhandlede retsakter.

33. Under disse omstændigheder kan det efter min opfattelse ikke accepteres, at begrebet »særlige omstændigheder« kan omfatte den omstændighed, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten skal fastslå, at der foreligger fumus boni juris i forbindelse med sager anlagt af debitor, som omhandlet i artikel 23 i forordning nr. 805/2004. En sådan konklusion imødekommer behovet for at sikre en hurtig fuldbyrdelse af retsafgørelser, for så vidt som bedømmelsen af den nævnte fumus er ensbetydende med en objektivt øget kompleksitet i processen, samtidig med at den opretholder retssikkerheden, som er grundlaget for den gensidige tillid til retsplejen i Unionen, hvortil der henvises i 18. betragtning til denne forordning. Med andre ord forekommer det mig ikke rimeligt, hverken retligt eller praktisk, at forlange af den kompetente retsinstans i fuldbyrdelsesstaten, at den skal sætte sig ind i domsstatens lovgivning med henblik på at fastslå væsentligheden af de anbringender, som debitor har fremsat til støtte for de søgsmål, som denne har anlagt i domsstaten ( 21 ).

34. Denne fortolkning understøttes efter min opfattelse desuden af tilblivelseshistorien for artikel 23 i forordning nr. 805/2004. Det skal påpeges, at denne bestemmelse i dens ordlyd i forslaget til forordningen ( 22 ) som den første mulige foranstaltning nævnte udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren, uden nogen anden præcisering. I begrundelsen var det anført, at »[v]urderingen af debitors udsigt til medhold i anmodninger […] samt sandsynligheden af at øve uoprettelig skade ved ubetinget fuldbyrdelse« burde indgå i overvejelserne ved anvendelsen af den nævnte bestemmelse.

35. Det skal fastslås, at artikel 23 i forordning nr. 805/2004, ligesom præamblen til denne retsakt, ikke indeholder nogen henvisning til disse to omstændigheder, og at beslutningen om en udsættelse forudsætter, at der er konstateret »særlige omstændigheder«, medmindre rækkefølgen af mulige foranstaltninger vendes om. Denne udvikling i ordlyden er efter min opfattelse udtryk for den sammenhæng, som lovgiver har ønsket med for det første den strenge afgrænsning ( 23 ) af den rolle, som tilkommer instanserne i fuldbyrdelsesstaten, i denne forordnings artikel 21, stk. 2, og for det andet målet om at sikre at tillade fri bevægelighed for retsafgørelser overalt i medlemsstaterne, i den foreliggende sag ved at udstikke rammerne for disse instansers vurderingsbeføjelse for så vidt angår den foranstaltning, der har de største konsekvenser ( 24 ).

b) Anvendelsen af artikel 6, stk. 2, sammenholdt med artikel 11 i forordning nr. 805/2004

36. Det skal fremhæves, at betegnelsen »attest« skal anvendes med forsigtighed, eftersom der i forordning nr. 805/2004 er tale om ikke mindre end tre attester med forskellige formål. Den første attest er den, der er omhandlet i denne forordnings artikel 6, stk. 1, svarende til bilag I-III, med overskriften »Attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument« ( 25 ). For at en retsafgørelse i henhold til denne artikel 6 kan attesteres som et europæisk fuldbyrdelsesdokument, skal afgørelsen vedrøre et ubestridt krav og opfylde visse betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse. En af betingelserne for denne attestering er den, der er fastsat i nævnte bestemmelses stk. 1, litra a), nemlig betingelsen om, at retsafgørelsen skal være eksigibel i henhold til domsstatens lovgivning ( 26 ). En ikke-eksigibel retsafgørelse kan således ikke tjene som grundlag for udstedelsen af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, og som supplement til denne bestemmelse er det fastsat i artikel 11 i forordning nr. 805/2004, at en attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument kun har virkning i den udstrækning, retsafgørelsen er eksigibel.

37. Den anden attest er den, der er nævnt i artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 805/2004, svarende til bilag IV med overskriften »Attest om manglende eller begrænset eksigibilitet«. Såfremt den oprindelige retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, ikke længere er eksigibel, eller dens eksigibilitet er blevet udsat eller begrænset af en ret i domsstaten, kan debitor efter anmodning, der til enhver tid kan indgives til den ret, der oprindeligt udstedte det eksigible dokument, få udstedt denne attest.

38. Den tredje attest er den, der er omhandlet i artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 805/2004, svarende til bilag V med overskriften »Ny attest som et europæisk fuldbyrdelsesdokument udstedt efter anfægtelse«. Denne bestemmelse har til formål at give kreditor mulighed for at ajourføre sit krav, idet den retsafgørelse efter en anfægtelse i domsstaten, der stadfæster den oprindelige retsafgørelse, ligeledes attesteres som et europæisk fuldbyrdelsesdokument.

39. Jeg skal i denne forbindelse nævne, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at begrundelserne for udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsen af en retsafgørelse i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004 skal analyseres inden for rammerne af samme forordnings artikel 6, stk. 2, og artikel 11. Ifølge denne part er det alene fremlæggelsen af den attest, som forordningens artikel 6, stk. 2, omhandler, for den fuldbyrdende ret, der giver grundlag for, at denne ret træffer afgørelse om at udsætte eller begrænse fuldbyrdelsen.

40. Denne fortolkning er efter min opfattelse udtryk for en sammenblanding af to tilfælde, som behandles særskilt i forordning nr. 805/2004. Forordningens artikel 23 vedrører en midlertidig situation med usikkerhed, i den foreliggende sag de søgsmål, som debitor har anlagt ved den behandlende ret, til prøvelse af den attesterede oprindelige retsafgørelse eller selve attesten, der fortsat har fuld virkning i mangel af bestemmelser, hvorefter de ovennævnte retsmidler har opsættende virkning. Indtil disse procedurer, hvis udfald pr. definition er usikkert, er afsluttet, kan den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten udøve sin skønsbeføjelse og vedtage foranstaltninger til udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren.

41. Denne situation er ikke den situation, der er omhandlet i artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 805/2004, sammenholdt med denne retsakts artikel 11, der vedrører en ændring af dokumentets eksigibilitet, som er indtruffet, og som kommer til udtryk ved udstedelsen af en ny attest i overensstemmelse med bilag IV til denne forordning. Henset til forbindelsen mellem retsafgørelsens eksigibilitet og det europæiske fuldbyrdelsesdokument, der er formuleret i obligatoriske vendinger i denne anden bestemmelse, vil en enhver efterfølgende ændring af denne eksigibilitet (endeligt eller midlertidigt ophør efter en udsættelse samt begrænsning af dens rækkevidde) nødvendigvis påvirke fuldbyrdelsesproceduren. Som Kommissionen har fremhævet, tilkommer det retten i fuldbyrdelsesstaten, der er modtager af den ovennævnte attest, at sikre den effektive anvendelse af artikel 11 i forordning nr. 805/2004 ved anvendelsen af denne stats nationale lovgivning.

42. På denne baggrund er jeg af den opfattelse, at det ville berøve denne bestemmelse dens effektive virkning, såfremt iværksættelsen af foranstaltninger til udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004 begrænsedes til alene at omfatte tilfælde, hvor der fremlægges en attest, hvorefter retsafgørelsen ikke længere er eksigibel, eller dens eksigibilitet er blevet begrænset, hvilket ikke kan tiltrædes.

c) Krænkelse af grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten

43. Det kan ikke foreholdes EU-lovgiver, at denne ikke har forsøgt at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område: det europæiske fuldbyrdelsesdokument, den europæiske betalingspåkravsprocedure ( 27 ) og den europæiske småkravsprocedure ( 28 ) samt retsinstrumenter til sikring af den frie bevægelighed for retsafgørelser på deres respektive områder, hvortil bør føjes den fælles retsnorm, som forordning nr. 1215/2012 udgør. Denne produktion af lovgivning, af betragteligt omfang, for nogle endog rigelig ( 29 ), kan ikke undgå at give anledning til tvivl for så vidt angår sammenhængen i systemet som helhed.

44. Dette gælder således for debitors mulighed for at iværksætte en prøvelse af den oprindelige retsafgørelse på det trin, hvor den skal fuldbyrdes af fuldbyrdelsesstatens retsinstanser. Selv om alle de ovennævnte instrumenter fastsætter procedurer både til udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren og til afslag på fuldbyrdelse, må det fastslås, at betingelserne for anvendelsen af disse foranstaltninger ikke er ensartede ( 30 ).

45. I henhold til artikel 21 i forordning nr. 805/2004 afslås fuldbyrdelse af den kompetente ret i fuldbyrdelsesstaten, hvis den retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, er uforenelig med en tidligere retsafgørelse truffet i en medlemsstat eller i et tredjeland. Der er tale om den eneste begrundelse, der er fastsat i denne forordning, mens forordning nr. 1215/2012 indeholder ikke mindre end fem begrundelser, hvoraf krænkelse af grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, er en af dem. Jeg noterer imidlertid, at den litauiske regering har gjort gældende, at begrebet »særlige omstændigheder« i artikel 23, litra c), i forordning nr. 805/2004 skal fortolkes således, at det omfatter de situationer, hvor fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, kan påvirke de grundlæggende processuelle retsregler i fuldbyrdelsesstaten.

46. Denne fortolkning kan efter min opfattelse ikke tiltrædes, for så vidt som den ser bort fra den klare kompetencefordeling mellem domsstatens organer og fuldbyrdelsesstatens organer som beskrevet ovenfor. Sidstnævnte instanser kan ikke på nogen måde bedømme lovligheden af den oprindelige retsafgørelse. En risiko for uoverensstemmelse mellem retterne på dette punkt er uacceptabel, henset til retssikkerhedsprincippet.

47. En gennemgang af forarbejderne viser desuden, at drøftelserne i anledning af det 2515. møde i Rådet »retlige og indre anliggender«, der fandt sted den 5. og 6. juni 2003, vedrørte muligheden for at afslå fuldbyrdelse i fuldbyrdelsesstaten, herunder på grundlag af kriteriet »grundlæggende retsprincipper« (ordre public), som i det foreliggende tilfælde allerede blev nævnt i forordning (EF) nr. 44/2001 ( 31 ), der tidsmæssigt ligger forud for forordning nr. 805/2004. Det fremgår af den endelige tekst i forordning nr. 805/2004, at dette kriterium ikke blev vedtaget. Det forekommer mig derfor vanskeligt at anerkende, at spørgsmålet om krænkelse af grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten kan rejses igen ved en fortolkning af begrebet »særlige omstændigheder«, der kan begrunde en udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004.

48. Endelig er en udsættelsesbegrundelse vedrørende en tilsidesættelse af grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten, hvad enten den er materiel eller processuel, efter min opfattelse uforenelig med den midlertidige karakter af de foranstaltninger, der er fastsat i den ovennævnte bestemmelse, hvis eneste retlige og tidsmæssige horisont er den retsafgørelse, der er truffet af domsstaten vedrørende de af debitor anlagte søgsmål. En retsafgørelse vedrørende bekræftelse af gyldigheden af den oprindelige retsafgørelse ville markere ophøret af virkningerne af udsættelsen af fuldbyrdelsesproceduren, men ville ikke berøre den problemstilling angående krænkelse af grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten, der gav anledning til vedtagelsen af denne foranstaltning. Imidlertid kan denne problemstilling i mangel af egnede bestemmelser ikke løses inden for rammerne af forordning nr. 805/2004, hvilket er en situation, der heller ikke er acceptabel, henset til retssikkerhedsprincippet, som hører til EU-rettens almindelige grundsætninger.

d) Kombineret anvendelse af foranstaltningerne i artikel 23 i forordning nr. 805/2004

49. For så vidt angår det ovennævnte spørgsmål skal der tages hensyn til den redaktionelle udvikling af bestemmelserne i forordning nr. 1896/2006, nr. 861/2007 og nr. 1215/2012 vedrørende muligheden for udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren.

50. Selv om affattelsen af artikel 23 i forordning nr. 1896/2006 således er identisk med affattelsen af artikel 23 i forordning nr. 805/2004 med en dobbelt anvendelse af konjunktionen »eller« mellem angivelsen af hver af de mulige foranstaltninger, hvilket er udtryk for, at der er tale om alternativer, gælder dette ikke i de andre senere bestemmelser i den ovennævnte afledte ret. Artikel 23 i forordning nr. 861/2007 og artikel 44 i forordning nr. 1215/2012 indeholder kun den omhandlede konjunktion mellem den anden og den tredje mulige foranstaltning, hvilket lader formode, at den første og den anden foranstaltning kan kombineres.

51. Denne lovgivningsmæssige udvikling forekommer mig at være udtryk for og bekræfte udsættelsens særlige karakter som den strengeste foranstaltning, eftersom den indebærer, at kreditor slet ikke kan iværksætte nogen form for fuldbyrdelseshandlinger. Jeg skal i denne forbindelse nævne, at artikel 23 i forordning nr. 805/2004 til forskel fra artikel 44 i forordning nr. 1215/2012 ikke fastsætter, at fuldbyrdelsesproceduren kan udsættes »helt eller delvis«. Den blotte omtale af den omstændighed, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan »udsætte« denne procedure, kan efter min opfattelse kun henvise til en situation, hvor denne standses fuldstændigt.

52. En kumulering af foranstaltningerne til begrænsning og foranstaltningerne til udsættelse på den anførte måde forekommer mig utænkelig ud fra et logisk og praktisk hensyn, hvilket allerede kunne konkluderes på grundlag af overskriften på artikel 23 i forordning nr. 805/2004 med anvendelsen af konjunktionen »eller« som markering af adskillelsen ( 32 ). Til gengæld er det i teorien muligt, om end konkret mindre sandsynligt, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan pålægge den retsforfølgende kreditor at stille en garanti som betingelse for iværksættelse af fuldbyrdelsesforanstaltninger, der efter deres karakter udelukkende er retssikrende. Denne kombination ville være omfattet af den vide skønsmargen, som tilkommer disse instanser, og skal ske under hensyntagen til de specifikke omstændigheder i den pågældende sag.

4. Foreløbig konklusion

53. De forskellige betydninger af begrebet »særlige omstændigheder«, der er blevet foreslået af de berørte parter og undersøgt ovenfor, forekommer mig i virkeligheden at stride mod en logisk og rimelig fortolkning af artikel 23 i forordning nr. 805/2004.

54. For så vidt som det drejer sig om at udsætte fuldbyrdelseshandlinger, er det klart, at det er virkningerne af denne fuldbyrdelse, der tages sigte på, idet de »særlige omstændigheder« er de omstændigheder, der er knyttet til den skade, som kan påføres debitor ved en umiddelbar fuldbyrdelse af retsafgørelsen. Henset til den krævede særlige karakter skal omstændighederne være karakteriseret ved, at skaden som følge af denne fuldbyrdelse er alvorlig og uoprettelig, i forbindelse med en midlertidig situation med usikkerhed som følge af procedurer, som debitor har iværksat i domsstaten. Disse elementer skal således være udtryk for en nødsituation, der kan begrunde nødvendigheden af at træffe en foreløbig afgørelse med henblik på at forhindre, at en sådan skade påføres den part, der anmoder om udsættelsesforanstaltningen ( 33 ).

55. For så vidt angår fortolkningen af den ovennævnte skade er det muligt at hente inspiration i Domstolens praksis vedrørende indrømmelse af en udsættelse af fuldbyrdelsen af en retsakt som fastsat i artikel 278 TEUF.

56. I henhold til denne retspraksis påhviler det altid den part, der anmoder om, at der træffes en foreløbig forholdsregel, og dermed i den foreliggende sag debitor, at påvise og godtgøre sandsynligheden for, at der vil indtræde en alvorlig og uoprettelig skade ( 34 ). Selv om det med henblik på at godtgøre, at der foreligger et sådant tab, ikke er nødvendigt, at det godtgøres med absolut vished, at skaden er nært forestående, idet det er tilstrækkeligt, at denne skade er forudseelig med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal den part, der har indgivet en anmodning om foreløbige forholdsregler, dog fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der begrunder, at der er udsigt til en sådan skade ( 35 ).

57. For så vidt angår skadens karakter har Domstolen gentagne gange fastslået, at en rent økonomisk skade, i princippet eller bortset fra ganske usædvanlige tilfælde, ikke kan betragtes som uoprettelig, da en økonomisk erstatning som hovedregel kan genoprette skadelidtes økonomiske situation, som den forelå, før skaden indtraf, eventuelt via et erstatningssøgsmål ( 36 ). Det kompetente organ i fuldbyrdelsesstaten skal vurdere de elementer, der gør det muligt at fastslå, om en umiddelbar fuldbyrdelse af den retsafgørelse, der er genstand for anmodningen om udsættelse, vil kunne medføre uoprettelige skader for debitor, som ikke kan genoprettes, såfremt denne retsafgørelse bliver erklæret ugyldig i domsstaten, eller såfremt attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, der er en forudsætning for, at en direkte fuldbyrdelse kan finde sted i en anden medlemsstat, trækkes tilbage.

58. Det skal påpeges, at anvendelsesområdet for forordning nr. 805/2004 omfatter både civil- og handelsretlige krav, og at debitorerne derfor både kan være fysiske og juridiske personer. For så vidt angår de erhvervsdrivende er det ubestridt, at udsigten til, at de vil befinde sig i en situation, der kan bringe deres økonomiske levedygtighed i fare, inden procedurerne vedrørende sagens realitet, der er rettet mod den oprindelige retsafgørelse eller attesten, er afsluttet, kan begrunde den krævede skade ( 37 ). Hvis debitor er en fysisk person, skal det fastslås, om fuldbyrdelsen af retsafgørelsen kan indebære, at der gøres udlæg, helt eller delvist, i vedkommendes faste ejendom på en sådan måde, at den pågældendes og dennes families materielle levevilkår forringes alvorligt, i lighed med et tvungent salg af familieboligen ( 38 ).

59. I en situation, hvor de elementer, der fremlægges af debitor, kan begrunde alvorlige økonomiske eller sociale vanskeligheder, men ikke opfylder kriterierne om alvor og uoprettelighed, har den kompetente instans i fuldbyrdelsesstaten herefter mulighed for at iværksætte foranstaltningerne til begrænsning i artikel 23, litra a) og b), i forordning nr. 805/2004, såfremt debitor har anmodet herom, eventuelt subsidiært. Det skal i denne henseende understreges, at anvendelsen af denne artikel er undergivet dispositionsmaksimen, hvorefter parterne definerer tvistens genstand.

60. Det skal erindres, at ifølge Domstolens praksis skal den retsinstans, der skal træffe afgørelse om foreløbige forholdsregler, ligeledes foretage en interesseafvejning, når de to andre betingelser ( 39 ) for udsættelse af fuldbyrdelsen er opfyldt ( 40 ). Denne løsning kan efter min opfattelse overføres på den foreliggende sag, henset til det vide skøn, der er tillagt det kompetente organ i fuldbyrdelsesstaten i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004, idet denne bestemmelse tager sigte på at finde en middelvej mellem kreditors interesse, som er at sikre sig en hurtig fuldbyrdelse, og debitors interesse, som er at undgå potentielt alvorlige og uoprettelige skader, såfremt det tab, som den umiddelbare fuldbyrdelse forårsager, ikke kan genoprettes. I forbindelse med denne afvejning af interesser kan den sagsøgte kreditor gøre gældende, at en fratagelse af muligheden for en umiddelbar fuldbyrdelse af retsafgørelsen, og dermed for straks at modtage det omhandlede beløb, indebærer, at den pågældende definitivt mister muligheden for at drage nytte af sine rettigheder i tilfælde af, at debitor efterfølgende ikke får medhold i sine søgsmål.

61. I forbindelse med undersøgelsen af debitorselskabets anmodning om udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren tilkommer det således den forelæggende ret på grundlag af alle de relevante omstændigheder i hovedsagen at vurdere, om dette selskab kan blive påført en alvorlig og uoprettelig skade i den angivne betydning, såfremt den oprindelige retsafgørelse fuldbyrdes umiddelbart, og i bekræftende fald at foretage en afvejning af interesserne i den foreliggende sag ( 41 ).

B. Det femte præjudicielle spørgsmål

62. Med sit femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den fuldbyrdelsesprocedure, der er indledt i fuldbyrdelsesstaten – såfremt eksigibiliteten af den retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, udsættes i domsstaten – automatisk udsættes i overensstemmelse med den retlige ordning, der er fastsat i artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, eller om der af den kompetente instans i fuldbyrdelsesstaten skal træffes en specifik afgørelse svarende til afgørelsen i samme forordnings artikel 44, stk. 2.

1. Om formaliteten

63. Ifølge Domstolens faste praksis gælder der en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Proceduren efter artikel 267 TEUF udgør et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister. Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse er ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist. Som det fremgår af selve ordlyden af artikel 267 TEUF, skal den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den ( 42 ).

64. I den foreliggende sag er det ubestridt, at der på den dato, på hvilken den forelæggende ret forelagde Domstolen den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, reelt verserede en retssag, hvorunder denne domstol skulle træffe en afgørelse, hvis udfald kunne påvirkes af den præjudicielle afgørelse ( 43 ), hvorved det bemærkes, at hvis der ikke var blevet truffet en afgørelse i domsstaten på denne dato ( 44 ), der midlertidigt standsede eller udsatte den oprindelige retsafgørelses eksigibilitet, kunne og kan en sådan begivenhed fortsat opstå i forbindelse med appelsagen, der stadig verserer, og som blev iværksat af debitor i denne stat, og kan medføre en ny anmodning fra denne.

65. Det skal også erindres, at eftersom udtrykket »afsiger sin dom« som omhandlet i artikel 267, stk. 2, TEUF omfatter hele den proces, der leder frem til den forelæggende rets dom, bør dette udtryk undergives en vid fortolkning for at undgå, at en række processuelle spørgsmål må anses for ikke at kunne antages til realitetsbehandling og ikke kunne fortolkes af Domstolen, og at sidstnævnte ikke kan tage stilling til fortolkningen af alle de EU-retlige processuelle bestemmelser, som den forelæggende ret har pligt til at anvende ( 45 ).

2. Om realiteten

66. I modsætning til, hvad der kunne udledes af affattelsen, forholder det sig i forbindelse med det femte spørgsmål entydigt således, at den forelæggende ret ikke anser det for en mulighed at anvende bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012 i en fuldbyrdelsesprocedure, der – som i den foreliggende sag – henhører under anvendelsesområdet for forordning nr. 805/2004 ( 46 ). Den forelæggende ret er i tvivl om de retlige konsekvenser af en retsafgørelse truffet i domsstaten, hvorved eksigibiliteten af den oprindelige retsafgørelse vedrørende denne procedure udsættes, ud fra den konstatering, at forordning nr. 805/2004 ikke udtrykkeligt afgør dette spørgsmål, til forskel fra forordning nr. 1215/2012, hvad enten der er tale om artikel 36, stk. 1, eller artikel 44, stk. 2, i sidstnævnte forordning ( 47 ).

67. Denne forudsætning er efter min opfattelse fejlagtig, eftersom artikel 6, nærmere bestemt stk. 1 og 2 heri, samt artikel 11 i forordning nr. 805/2004 udgør den relevante retlige ramme, som allerede anført ovenfor i dette forslag til afgørelse ( 48 ). Det fremgår heraf, at når attesten i henhold til denne forordnings artikel 6, stk. 2, først er udstedt af den behandlende ret og dernæst videregivet til de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten af den part, mod hvilken der anmodes om fuldbyrdelse, skal disse myndigheder naturligvis, eftersom artikel 11 i forordning nr. 805/2004 udelukker enhver skønsmargen, heraf drage alle dermed forbundne konsekvenser med hensyn til gennemførelsen af fuldbyrdelsesproceduren.

68. Den omstændighed, at det på den ovennævnte attest angives, at eksigibiliteten af den retsafgørelse, der oprindeligt blev attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, er udsat, kan ikke føre til en identisk foranstaltning i fuldbyrdelsesstaten. En ugyldighedserklæring og en efterfølgende ophævelse af denne retsafgørelse i domsstaten, der er ensbetydende med, at eksigibiliteten bortfalder, medfører nødvendigvis, at fuldbyrdelsesproceduren ophører. Som Kommissionen med rette har fremhævet, er de proceduremæssige aspekter af gennemførelsen af artikel 11, eftersom de ikke er fastsat i forordning nr. 805/2004, underlagt fuldbyrdelsesstatens lovgivning, der skal anvendes på en sådan måde, at den fulde virkning af denne bestemmelse sikres.

V. Forslag til afgørelse

69. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at svare Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) som følger: »1) Artikel 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav skal fortolkes således, at udtrykket »særlige omstændigheder« som omhandlet i denne bestemmelse dækker den alvorlige og uoprettelige skade, der kan påføres debitor ved en umiddelbar fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, og karakteriserer en nødsituation, som det påhviler debitor at godtgøre. I bekræftende fald tilkommer det den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten at foretage en afvejning af interesserne under hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag. Det er alene foranstaltningerne til begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren som omhandlet i forordningens artikel 23, litra a) og b), der kan være genstand for en kombineret anvendelse. 2) Artikel 6 og 11 i forordning nr. 805/2004 skal fortolkes således, at når eksigibiliteten af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, er blevet udsat i fuldbyrdelsesstaten, og attesten i henhold til forordningens artikel 6, stk. 2, er blevet fremsendt til den kompetente instans i fuldbyrdelsesstaten, er denne instans forpligtet til inden for rammerne af gennemførelsen af de gældende nationale regler at sikre den fulde virkning af forordningens artikel 11 ved at udsætte fuldbyrdelsesproceduren.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT 2004, L 143, s. 15).

( 3 ) – Denne oplysning i forelæggelsesafgørelsen giver anledning til tvivl, for så vidt som artikel 10 i forordning nr. 805/2004 udelukkende omhandler berigtigelse eller tilbagekaldelse af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument.

( 4 ) – Denne oplysning er, igen, overraskende, henset til kompetencefordelingen mellem domsstatens organer og fuldbyrdelsesstatens organer med hensyn til debitors adgang til domstolsprøvelse. Den foranstaltning, der blev vedtaget i domsstaten, vedrørte fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, der ikke henhører under kompetencen for denne medlemsstats instanser.

( 5 ) – Europa-Parlamentet og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

( 6 ) – Dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender) (C-555/18, EU:C:2019:937, præmis 38), og af 25.6.2020, Ministerio Fiscal (Myndighed, der kan modtage en ansøgning om international beskyttelse) (C-36/20 PPU, EU:C:2020:495, præmis 53).

( 7 ) – I denne forbindelse føjes de tilfælde med obligatorisk eller frivillig udsættelse, der er fastsat i litauisk ret, således som de er anført i forelæggelsesafgørelsen, i fuldbyrdelsesstaten til den situation, der er beskrevet i artikel 23 i forordning nr. 805/2004, der fastlægger en specifik og uafhængig retsregel for udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren.

( 8 ) – Dom af 21.2.1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest (C-143/88 og C-92/89, EU:C:1991:65, præmis 26).

( 9 ) – Jf. analogt dom af 22.10.2015, Thomas Cook Belgium (C-245/14, EU:C:2015:715, præmis 31).

( 10 ) – Foruden udsættelse af fuldbyrdelsesproceduren nævner artikel 23 i forordning nr. 805/2004, at den kompetente ret eller myndighed i fuldbyrdelsesstaten har mulighed for at begrænse denne procedure til sikrende retsmidler eller at gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten, hvorved de to sidstnævnte afgørelser efter min opfattelse henhører under begrebet »begrænsning«, der er det eneste alternativ til udsættelse, som det fremgår af denne bestemmelses overskrift.

( 11 ) – Dom af 30.1.2020, Autoservizi Giordano (C-513/18, EU:C:2020:59, præmis 24).

( 12 ) – Min fremhævelse.

( 13 ) – Jf. i denne retning dom af 9.3.2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199, præmis 38, 40 og 42).

( 14 ) – Gennem en sidestillende virkning kommer virkningerne af den oprindelige retsafgørelse til at gælde for hele Den Europæiske Unions område (undtagen Danmark), hvilket har medført, at attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument er blevet betegnet som en »retlig hovednøgle« eller et »EU-pas«.

( 15 ) – Jf. i denne retning dom af 28.2.2018, Collect Inkasso m.fl. (C-289/17, EU:C:2018:133, præmis 36), og af 27.6.2019, RD (Attestering af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument) (C-518/18, EU:C:2019:546, præmis 24). Domstolen tilkendegav klart i dom af 9.3.2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199, præmis 39), at dette mål om fri bevægelighed for afgørelser i alle medlemsstaterne ikke måtte opnås ved på nogen som helst måde at svække retten til forsvar.

( 16 ) – I denne henseende afslører fremstillingen af tvisten i forelæggelsesafgørelsen en manglende forståelse af reglerne for kompetencefordelingen mellem domsstatens organer og fuldbyrdelsesstatens organer.

( 17 ) – Min fremhævelse.

( 18 ) – Denne konklusion gælder ligeledes for de to foranstaltninger til begrænsning af fuldbyrdelsesproceduren i artikel 23, litra a) og b), i forordning nr. 805/2004.

( 19 ) – Jf. analogt dom af 14.1.2010, Kyrian (C-233/08, EU:C:2010:11, præmis 40).

( 20 ) – Jf. i denne retning dom af 9.3.2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199, præmis 25 og 26).

( 21 ) – Det er interessant at påpege, at forordning nr. 805/2004 ikke indeholder nogen bestemmelse om kommunikation eller nærmere bestemt udveksling af oplysninger mellem de kompetente organer i domsstaten og de kompetente organer i fuldbyrdelsesstaten. Den omstændighed, at den kompetente instans i fuldbyrdelsesstaten fra debitor eller kreditor kan modtage oplysninger om retsstillingen i domsstaten, i overensstemmelse med forsvaret af deres interesser, kan ikke afkræfte konklusionen.

( 22 ) – Forslag til Rådets forordning om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (KOM(2002) 159 endelig udg.) (EFT 2002, C 203 E, s. 86).

( 23 ) – Forslaget til forordning indeholdt en artikel 22, stk. 2, hvorefter »[r]etsafgørelsen eller attesteringen heraf som et europæisk tvangsfuldbyrdelses dokument kan under ingen omstændigheder prøves med hensyn til sagens realitet i fuldbyrdelsesmedlemsstaten«. Denne bestemmelse svarer til forordningens artikel 21, stk. 2, hvori der [i den franske version] er foretaget den væsentlige tilføjelse af udtrykket »en aucun cas« [under ingen omstændigheder].

( 24 ) – Jeg skal nævne, at Kommissionen i sine indlæg ikke desto mindre har anført, at begrundelsen til forslaget til forordning fortsat er relevant for fortolkningen af artikel 23 i forordning nr. 805/2004, og at de to heri nævnte elementer udgør de faktorer, der skal afvejes ved anvendelsen af denne bestemmelse, idet der tages hensyn til både debitors og kreditors interesser.

( 25 ) – Bilag I-III til forordning nr. 805/2004 svarer til attesterne som et europæisk fuldbyrdelsesdokument »Retsafgørelse«, »Retsforlig« og »Officielt bekræftet dokument«.

( 26 ) – Dom af 14.12.2017, Chudaś (C-66/17, EU:C:2017:972, præmis 28).

( 27 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (EUT 2006, L 399, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 936/2012 af 4.10.2012 (EUT 2012, L 283, s. 1) (herefter »forordning nr. 1896/2006«).

( 28 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11.7.2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure (EUT 2007, L 199, s. 1), som ændret ved Rådets forordning nr. 517/2013 af 13.5.2013 (EUT 2013, L 158, s. 1) (herefter »forordning nr. 861/2007«).

( 29 ) – Den retlige ramme er kendetegnet ved, at den retsforfølgende kreditor kan vælge mellem forordning nr. 1215/2012 og forordning nr. 805/2004 i henhold til sidstnævnte forordnings artikel 27, sammenholdt med 20. betragtning hertil.

( 30 ) – Bortset fra den omstændighed, at udsættelsen af fuldbyrdelsesproceduren ikke er betinget af, at der foreligger »særlige omstændigheder«, følger det af artikel 44 i forordning nr. 1215/2012, at retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, kun kan udsætte eller begrænse denne procedure, såfremt der er fremsat en anmodning om afslag på fuldbyrdelse af den oprindelige retsafgørelse. Artikel 23 i forordning nr. 861/2007 åbner i øvrigt mulighed for, at disse foranstaltninger bl.a. kan vedtages, hvis en part har anfægtet en retsafgørelse truffet i den europæiske småkravsprocedure, eller »der stadig er mulighed for at anfægte den«. Selv om disse bestemmelser om hensyntagen til udløbet af fristen i proceduren vedrørende anmodningen om prøvelse af afslag på fuldbyrdelse og fristen for anlæggelse af retssag til prøvelse af den oprindelige retsafgørelse forekommer relevante, er jeg af den opfattelse, at den retlige ramme, der på forhånd fastlægger muligheden for, at retten i fuldbyrdelsesstaten kan udsætte eller begrænse fuldbyrdelsesproceduren, er klart defineret i artikel 23 i forordning nr. 805/2004, og at denne ikke kan udvides under dække af en fortolkning af begrebet »særlige omstændigheder«.

( 31 ) – Rådets forordning af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).

( 32 ) – Jeg skal påpege, at artikel 23 i forordning nr. 805/2004, nr. 1896/2006 og nr. 861/2007 har samme overskrift, nemlig »Udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsen«.

( 33 ) – Den vurdering, der kræves af det kompetente organ i fuldbyrdelsesstaten, vedrører en faktisk objektiv situation, hvilket svarer til betydningen af begrebet »omstændigheder« og forkaster den tilgang, som sagsøgeren i hovedsagen har anlagt med hensyn til kravet om, at der ikke må foreligge fejl fra debitors side, hvilket der ikke længere kan være tale om ved afslutningen af de procedurer, der er iværksat i domsstaten.

( 34 ) – Kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 3.6.2022, Bulgarien mod Parlamentet og Rådet (C-545/20 R, EU:C:2022:445, præmis 32).

( 35 ) – Kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 24.5.2022, Puigdemont i Casamajó m.fl. mod Parlamentet og Spanien (C-629/21 P(R), EU:C:2022:413, præmis 75).

( 36 ) – Jf. i denne henseende kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 3.6.2022, Bulgarien mod Parlamentet og Rådet (C-545/20 R, EU:C:2022:445, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).

( 37 ) – Jf. kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 8.4.2014, Kommissionen mod ANKO (C-78/14 P-R, EU:C:2014:239, præmis 26).

( 38 ) – Jf. i denne retning dom af 17.7.1997, Giloy (C-130/95, EU:C:1997:372, præmis 38).

( 39 ) – Disse betingelser er uopsættelighed vedrørende sandsynlighed for indtræden af en alvorlig og uoprettelig skade samt fumus boni juris.

( 40 ) – Jf. navnlig kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 8.4.2014, Kommissionen mod ANKO (C-78/14 P-R, EU:C:2014:239, præmis 14 og 36).

( 41 ) – Sagsøgeren i hovedsagen har anført risikoen for misbrug af proceduren i henhold til artikel 23 i forordning nr. 805/2004. Bortset fra, at den foreslåede fortolkning af sidstnævnte bestemmelse efter min opfattelse er egnet til at afgrænse anvendelsesområdet for udsættelsesforanstaltningen, er det ubestridt, at en sådan risiko uvægerligt er knyttet til indførelsen af adgang til et retsmiddel, og at misbrug af en søgsmålsadgang i form af ren forhaling i reglen er pålagt en sanktion i medlemsstaternes lovgivninger i form af tilkendelse af erstatning til den part, der er udsat for et sådant misbrug.

( 42 ) – Dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 43-45).

( 43 ) – Jf. i denne forbindelse dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 46), og kendelse af 8.6.2021, Centraal Justitieel Incassobureau (C-699/20, ikke trykt i Sml., EU:C:2021:465, præmis 18).

( 44 ) – Jf. præmis 6 i forelæggelsesafgørelsen. Denne situation med usikkerhed er ligeledes blevet fremhævet af Kommissionen i punkt 62 i dennes skriftlige indlæg.

( 45 ) – Dom af 16.6.2016, Pebros Servizi (C-511/14, EU:C:2016:448, præmis 28).

( 46 ) – Under alle omstændigheder fremgår det klart af forelæggelsesafgørelsen, at den retsforfølgende kreditor har valgt forordning nr. 805/2004 ved at foretage fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er attesteret som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, hvilket indebærer, at det alene er denne retsforskrift, der kan anvendes i det foreliggende tilfælde.

( 47 ) – Selv om henvisningen til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 forekommer relevant, for så vidt som det heri bestemmes, at fuldbyrdelsesproceduren skal udsættes, hvis eksigibiliteten af retsafgørelsen er udsat i domsstaten, gælder det samme ikke for henvisningen til denne forordnings artikel 36, stk. 1, der omhandler anerkendelsen af retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, idet denne opnås i de andre stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.

( 48 ) – Som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Selv om den forelæggende ret formelt kun har henvist til forordning nr. 1215/2012, er en sådan omstændighed derfor ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den om alle de momenter angående fortolkningen af EU-retten, som kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den, uanset om den har henvist til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 18.12.2014, Abdida, C-562/13, EU:C:2014:2453, præmis 37).