Kendelse afsagt af Domstolens Tredje Afdeling den 16. juli 1998. - N mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Disciplinærordning - Fjernelse fra tjenesten. - Sag C-252/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-04871



Sammendrag



Nøgleord

1 Appel - anbringender - fejlagtig bedoemmelse af faktiske omstaendigheder - afvisning - fejlagtig bedoemmelse af forskriftsmaessigt tilvejebragte beviser - afvisning

(EF-traktaten, art. 168 A; statutten for EF-Domstolen, art. 51)

2 Appel - anbringender - anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten paaberaabte - formalitetsmangel - afvisning

[Statutten for EF-Domstolen, art. 49 og 51; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

3 De Europaeiske Faellesskaber - institutioner - forpligtelser - beskyttelse af tjenestehemmeligheder - raekkevidde - oplysninger meddelt af en tredjemand - beskyttelse af meddelerens anonymitet - lovligheden af en disciplinaersag, der er indledt paa grundlag af disse oplysninger - betingelser

(EF-traktaten, art. 214)

4 Tjenestemaend - disciplinaerordning - disciplinaersag - uanvendelighed af artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention

5 Tjenestemaend - disciplinaerordning - sanktion - ansaettelsesmyndighedens skoen - Domstolens kontrol - raekkevidde - graenser

Sammendrag

1 En appel kan i medfoer af traktatens artikel 168 A og artikel 51 i statutten for Domstolen kun stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket.

Naar Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstaendigheder, er Domstolen saaledes kun kompetent til i medfoer af traktatens artikel 168 A at efterproeve den af Retten foretagne retlige kvalifikation af disse omstaendigheder og de retsvirkninger, Retten har udledt heraf. Domstolen har principielt heller ikke kompetence til at undersoege de beviser, som Retten lagde til grund ved fastlaeggelsen af faktum. Naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar de almindelige retsgrundsaetninger vedroerende bevisbyrde saavel som de processuelle regler for fremlaeggelse af bevis er blevet iagttaget, har alene Retten kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt.

2 Det fremgaar af artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen, sammenholdt med procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift skal indeholde en praecis angivelse af de forhold, som kritiseres i Rettens dom, der paastaas ophaevet, og af de retlige argumenter, som saerligt goeres gaeldende til stoette for denne paastand.

Dette krav er ikke opfyldt, naar appellen blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, som allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen for Retten fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence.

3 Traktatens artikel 214, hvorefter medlemmerne af og de ansatte ved Faellesskabets institutioner har en forpligtelse til ikke at give oplysninger om forhold, som ifoelge deres natur er tjenestehemmeligheder, er udtryk for et generelt princip, der tillige finder anvendelse paa oplysninger afgivet af fysiske personer, dersom oplysningerne ifoelge deres natur er fortrolige.

Saafremt en institution gaar ind paa at modtage oplysninger, der afgives ganske frivilligt, men som ledsages af en anmodning om fortrolighed for at beskytte meddelerens anonymitet, er institutionen forpligtet til at respektere en saadan betingelse. En procedure, der indledes paa grundlag af oplysninger, hvis herkomst er uoplyst, er lovlig, naar den paagaeldendes mulighed for at udtale sig om eksistensen eller betydningen af de meddelte faktiske omstaendigheder eller dokumenter eller om de konklusioner, som Kommissionen drager heraf, ikke beroeres.

4 I forbindelse med disciplinaerordningen for tjenestemaend er sagen for Kommissionen ikke judiciel, men administrativ, hvorfor Kommissionen ikke kan betragtes som en »domstol« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6.

5 Naar de handlinger, der lastes tjenestemanden, er bevist, tilkommer det ansaettelsesmyndigheden at vaelge den sanktion, der er passende, og Faellesskabets retsinstanser kan ikke saette sin vurdering i stedet for ansaettelsesmyndighedens, undtagen i tilfaelde af aabenbar vildfarelse eller magtfordrejning.