ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats skatteordning, hvorefter tab, som et hjemmehørende selskab tidligere har fradraget for et fast driftssted, der er beliggende i en anden medlemsstat, i tilfælde, hvor selskabet afhænder det faste driftssted til et ikke-hjemmehørende selskab fra samme koncern som førstnævnte selskab, medregnes på ny i det afhændende selskabs skattepligtige resultat, når den indkomst, der er oppebåret af et sådant fast driftssted, i henhold til en dobbeltbeskatningsoverenskomst er fritaget for beskatning i den medlemsstat, hvor det selskab, som dette driftssted tilhører, har sit hjemsted.

Når det afhændende hjemmehørende selskab godtgør, at det medregnede tab er et endeligt tab som omhandlet i dom Marks & Spencer, C-446/03, er det imidlertid i strid med artikel 49 TEUF at udelukke dette selskabs mulighed for at fradrage de tab, der er pådraget af et ikke-hjemmehørende driftssted, i sin skattepligtige fortjeneste i sin hjemstedsmedlemsstat.

(jf. præmis 53 og 58 samt domskonkl. 1)
Artikel 22, nr. 1), første afsnit, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en sag om opløsning af et ideelt sameje om en fast ejendom ved et salg, der skal forestås af en administrator, er omfattet af kategorien »sager om rettigheder over fast ejendom« som omhandlet i denne bestemmelse.

Dels vedrører en anmodning om opløsning af et sameje vedrørende fast ejendom, der skal føre til en overdragelse af ejendomsretten til fast ejendom, således tinglige rettigheder med virkning over for enhver og er en sag med henblik på at sikre indehaverne af disse rettigheder beskyttelse af de beføjelser, der knytter sig til deres ret.

Dels taler de retsplejehensyn, som ligger til grund for nævnte forordnings artikel 22, nr. 1), første afsnit, ligeledes for en sådan enekompetence. Den overdragelse af ejendomsretten til de faste ejendomme, som er resultatet af en sådan sag, indebærer således en hensyntagen til faktiske og retlige omstændigheder, der er særegne for den tilknytningsfaktor, som er fastsat ved denne bestemmelse, nemlig det sted, hvor disse faste ejendomme er beliggende. Her kan særligt nævnes den omstændighed, at ejendomsrettighederne over de nævnte faste ejendomme samt de brugsrettigheder, der er knyttet hertil, er blevet registreret i ejendomsregisteret i den medlemsstat, hvor ejendommene er beliggende, i overensstemmelse med national ret, eller det forhold, at de procedurer, som regulerer salget af disse faste ejendomme, i givet fald ved auktion, er procedurerne i den medlemsstat, hvor ejendommene er beliggende, eller yderligere det forhold, at bevisoptagelsen, i tilfælde af anfægtelse, lettes i kraft af ejendommenes nære beliggenhed.

(jf. præmis 29-31 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal, for så vidt som denne bestemmelse vedrører aftaler, som er indgået inden for rammerne af erhvervsmæssig virksomhed, som en erhvervsdrivende »retter mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat, sammenholdt med denne forordnings artikel 16, stk. 1, fortolkes således, at den kan finde anvendelse på en aftale indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, der ikke som sådan er omfattet af området for den erhvervsmæssige virksomhed, som denne erhvervsdrivende »retter mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat, men som har nær tilknytning til en tidligere indgået aftale mellem de samme parter inden for rammerne af en sådan virksomhed. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om de elementer, der kendetegner denne tilknytning, herunder den retlige eller faktiske identitet mellem parterne i disse to aftaler, identiteten af det økonomiske mål med disse aftaler vedrørende den samme konkrete genstand og komplementariteten af den anden aftale i forhold til den første aftale, for så vidt som den tager sigte på at gøre det muligt at opnå det økonomiske mål med denne sidstnævnte aftale, er til stede.

Dette kan navnlig være tilfældet, hvor der foreligger en aftale om forretningsførelse, som er blevet indgået i direkte forlængelse af en sådan erhvervsmæssig virksomhed og supplerer en mægleraftale, som tidligere er blevet indgået mellem de samme parter med henblik på, at køberne, som er bosiddende i en medlemsstat, erhverver en lejlighed, som er beliggende i mæglerens bopælsmedlemsstat, for så vidt som aftalen om forretningsførelse tager sigte på, at det økonomiske mål, som forfulgtes med mægleraftalen, nemlig faktisk rådighed over lejligheden, bliver opnået. Selv om mægleraftalen og aftalen om forretningsførelse ganske vist ikke i retlig henseende er indbyrdes afhængige, skal det derfor fastslås, at der foreligger en økonomisk sammenhæng mellem disse to aftaler.

(jf. præmis 35-37 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 3, i direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12 skal fortolkes således, at bestemmelsen opfylder betingelserne for at have direkte virkning, hvorved det er muligt for privatpersoner at påberåbe sig den for en national domstol i en tvist mellem dem og en medlemsstat.

Den nævnte artikel har nemlig en ubetinget og tilstrækkeligt præcis karakter, idet den – uden hverken at fastsætte betingelser eller gøre det nødvendigt at vedtage yderligere foranstaltninger – utvetydigt forpligter medlemsstaterne til, når de opkræver afgifter på andre varer end punktafgiftspligtige varer og på levering af tjenesteydelser, at sørge for, at en sådan opkrævning i samhandelen mellem medlemsstaterne ikke medfører formaliteter i forbindelse med grænsepassage.

(jf. præmis 27 og 28 samt domskonkl. 1)
Artikel 23 i forordning nr. 1122/2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, sammenholdt med forordning nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne, som ændret ved forordning nr. 473/2009, og nr. 1975/2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1698/2005 for så vidt angår kontrol og krydsoverensstemmelse i forbindelse med støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne, som ændret ved forordning nr. 484/2009, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en national lovgivning stiller krav om, at en ansøger om støtte til miljøvenligt landbrug samtidig med sin støtteansøgning over for betalingsorganet fremlægger en attest om den sjældne planteart, der giver vedkommende ret til udbetaling af denne støtte, under forudsætning af, at denne lovgivning har givet de berørte aktører mulighed for på rimelige vilkår at tilpasse sig dennes krav, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.

En sådan national lovgivning ligger således inden for den skønsmargen, som medlemsstaterne råder over i medfør af artikel 5, 10 og 11 i forordning nr. 1975/2006, og bidrager til den med disse bestemmelser forfulgte målsætning, der er at sikre kontrollernes effektivitet. De foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer inden for rammerne af deres skønsmargen, må dog ikke være til skade for den effektive virkning af bestemmelserne i forordning nr. 1698/2005, nr. 1975/2006 og nr. 1122/2009 eller EU-rettens generelle principper, særligt proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet. Det tilkommer i denne forbindelse den nationale ret at vurdere, hvorvidt de nærmere ikrafttrædelsesbestemmelser for den nationale lovgivning gør det muligt for de berørte aktører på rimelige vilkår at tilpasse sig dennes krav, og særligt for støtteansøgerne at ansøge om, at indhente og at indsende den omhandlede attest inden for den frist, der er fastsat i denne nationale lovgivning. Det tilkommer desuden den nævnte ret at efterprøve, hvorvidt kravet om en attest for de sjældne plantearter ikke er nyt, og hvorvidt lovgivningen ikke fastsætter nogen ufravigelig fristdato for at ansøge de kompetente myndigheder om attesten, og i givet fald tage hensyn til disse forhold ved sin vurdering.

(jf. præmis 41, 42 og 49-51 samt domskonkl. 1)
Som følge af den samarbejdsånd, der består i forholdet mellem de nationale retter og Domstolen inden for rammerne af den præjudicielle procedure, fører sådanne manglende forudgående konstateringer fra den forelæggende ret vedrørende en eventuel tilstedeværelse af en klar grænseoverskridende interesse imidlertid ikke nødvendigvis til, at anmodningen skal afvises fra realitetsbehandling, såfremt Domstolen på baggrund af de oplysninger, der fremgår af sagsakterne, finder, at den er i stand til at give den forelæggende ret et nyttigt svar. Dette er navnlig tilfældet, såfremt forelæggelsesafgørelsen indeholder tilstrækkeligt med relevante oplysninger til at foretage en bedømmelse af, om der eventuelt foreligger en sådan interesse.

Den forpligtelse til gennemsigtighed, der følger af artikel 56 TEUF, er til hinder for en medlemsstats udvidelse af en kollektiv aftale, der er indgået af arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer inden for en branche, og som overlader forvaltningen af en obligatorisk tillægsforsikringsordning for de ansatte til en enkelt erhvervsdrivende, der er valgt af arbejdsmarkedets parter, til at omfatte samtlige arbejdsgivere og arbejdstagere inden for en branche, uden at de nationale retsforskrifter fastsætter en passende offentliggørelse, der gør det muligt for den kompetente offentlige myndighed fuldt ud at tage hensyn til de oplysninger, der er fremlagt vedrørende et mere fordelagtigt bud.

Da det er en offentlig myndighed, der intervenerer og tildeler en eneret, bør dette i princippet foregå under overholdelse af den forpligtelse til gennemsigtighed, der følger af artikel 56 TEUF. I denne henseende har formålet med den nævnte afgørelse om udvidelse, dvs. den omhandlede afgørelse, ikke den konsekvens at unddrage afgørelsen fra de krav om gennemsigtighed, der følger af artikel 56 TEUF.

Forpligtelsen til gennemsigtighed, uden at den nødvendigvis indebærer en forpligtelse til at iværksætte et udbud, indebærer, at der sikres en passende grad af offentlighed, der gør det muligt dels at åbne markedet for konkurrence, dels at kontrollere, at proceduren for tildeling er upartisk. Hverken den omstændighed, at de kollektive overenskomster og aftaler samt tillæggene hertil er deponeret hos en administrativ myndighed og kan konsulteres på internettet, eller offentliggørelsen i et offentligt lovtidende af en meddelelse om, at der vil blive igangsat en procedure med henblik på udvidelse af et sådant tillæg, eller muligheden for, at enhver berørt kan afgive bemærkninger efter denne offentliggørelse, udgør, heller ikke samlet set, en passende grad af offentlighed, der gør det muligt at sikre, at de interesserede erhvervsdrivende i overensstemmelse med formålet med forpligtelsen til gennemsigtighed kan manifestere deres interesse i at forvalte forsikringsordningen, således at afgørelsen om udvidelse træffes helt upartisk.

(jf. præmis 36, 37 og 44-46 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at direktivets anvendelsesområde omfatter en situation, hvor en offentligretlig virksomhed, der har ansvaret for en økonomisk aktivitet bestående i håndtering af intermodale transportenheder, gennem en kontrakt om forvaltning af offentlige tjenesteydelser betror udøvelsen af denne aktivitet til en anden virksomhed ved samtidig at stille den nødvendige infrastruktur og det nødvendige materiel, som den ejer, til rådighed for denne anden virksomhed, og derefter med den begrundelse, at den fremover selv vil udøve aktiviteten med sit eget personale, beslutter at bringe denne kontrakt til ophør uden at overtage sidstnævnte virksomheds personale.

En fortolkning af artikel 1, stk. 1, litra b), i direktiv 2001/23, hvorefter direktivets anvendelsesområde ikke omfatter en situation, hvor de materielle aktiver, der er nødvendige til afviklingen af den pågældende aktivitet, aldrig er ophørt med at tilhøre erhververen, ville fratage det nævnte direktiv en del af dets effektive virkning.

Den omstændighed, at den nye erhvervsdrivende ikke overtager en efter antal og kvalifikationer betydelig del af den arbejdsstyrke, som hos forgængeren udførte de samme opgaver, er i øvrigt ikke tilstrækkeligt til at udelukke, at der foreligger en overførsel af en enhed, hvis identitet i henhold til direktiv 2001/23 er opretholdt, inden for en branche, hvor inventaret er af afgørende betydning for aktiviteten. En anderledes fortolkning ville være i strid med det nævnte direktivs hovedformål, nemlig at opretholde arbejdsaftalerne med overdragerens ansatte, selv mod erhververens vilje.

(jf. præmis 40, 41 og 44 samt domskonkl.)
Det bemærkes herved, at når en erhvervstilknyttet pensionsordning i sin helhed har været genstand for en erklæring foretaget i henhold til artikel 9 i forordning nr. 883/2004 af Fyrstendømmet Liechtenstein, som skal ligestilles med en medlemsstat med henblik på anvendelsen af denne forordning, skal de ydelser ved alderdom, der udredes af denne ordning, anses for at henhøre under anvendelsesområdet for den nævnte forordning.

Artikel 5, litra a), i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at ydelser ved alderdom, som udredes af en medlemsstats erhvervstilknyttede pensionsordning, og ydelser, som udredes af en lovbestemt pensionsordning i en anden medlemsstat, idet disse to ordninger henhører under anvendelsesområdet for den samme forordning, udgør tilsvarende ydelser som omhandlet i denne bestemmelse, når de to kategorier af ydelser forfølger det samme formål om at sikre modtagerne, at de kan opretholde en levestandard, der svarer til den, som disse sidstnævnte havde før deres pension.

I denne henseende bemærkes, at den omstændighed, at der er forskelle vedrørende bl.a. den måde, hvorpå rettighederne til disse ydelser er blevet erhvervet, eller med hensyn til de forsikredes mulighed for at modtage supplerende fakultative ydelser, ikke kan begrunde en anden konklusion.

En objektiv begrundelse for ikke at behandle de omhandlede ydelser ved alderdom på samme måde kunne i givet fald foreligge, hvis bidragene til dækning af ydelser ved sygdom blev opkrævet i en medlemsstat af de ydelser ved alderdom, der udredes af den erhvervstilknyttede pensionsordning i den anden medlemsstat, når sådanne bidrag allerede var blevet opkrævet i denne sidstnævnte medlemsstat.

(jf. præmis 36-38 og domskonkl.)
Sag C-375/14

Straffesag

mod

Rosanna Laezza

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Frosinone)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 49 TEUF og 56 TEUF — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — hasardspil — dom fra Domstolen, hvorved det blev fastslået, at den nationale lovgivning om koncessioner på indsamling af væddemål var uforenelig med EU-retten — omstrukturering af systemet gennem et nyt udbud — vederlagsfri overdragelse af anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemålene — restriktion — tvingende almene hensyn — proportionalitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 28. januar 2016

Fri udveksling af tjenesteydelser — etableringsfrihed — restriktioner — hasardspil — national lovgivning, hvorefter koncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål — ikke tilladt — begrundelse — bekæmpelse af kriminalitet — proportionalitet — den nationale rets efterprøvelse

(Art. 49 TEUF og 56 TEUF)

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en restriktiv national bestemmelse, hvorefter koncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål, såfremt denne restriktion går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, der faktisk forfølges med denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

En sådan national bestemmelse kan nemlig gøre udøvelsen af denne aktivitet mindre tiltrækkende. Desuden kan risikoen for, at en virksomhed skal overdrage anvendelsen af egne aktiver uden at blive økonomisk kompenseret, hindre den i at generere afkast på sin investering. Selv om den nævnte bestemmelse kan begrundes derved, at formålet hermed vedrører bekæmpelse af kriminalitet knyttet til hasardspil – hvilket kan udgøre et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en restriktion for de grundlæggende friheder – tilkommer det i denne henseende den nationale ret at efterprøve, om den omhandlede restriktion opfylder proportionalitetsprincippet.

(jf. præmis 23, 32, 34, 37 og 44 samt domskonkl.)
Artikel 4 i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, pålægger medlemsstaterne inden for de i bestemmelsen angivne frister at sørge for, at de pågældende byområder før udledningen underkaster byspildevand, der tilledes de kloaknet, som byområderne er forsynet med i overensstemmelse med direktivets artikel 3, passende rensning, og at udledningerne opfylder de relevante krav i direktivets bilag I, litra B. Denne forpligtelse indebærer ikke, at den i direktivets bilag I, litra D, fastsatte prøvetagning skal strække sig over et helt år, for at det med føje kan fastslås, at de pågældende anlæg opfylder kravene i samme direktivs bilag I, litra B. Er en medlemsstat i denne forbindelse i stand til at fremlægge en prøve, der opfylder kravene i bilag I, litra B, til direktiv 91/271, skal de forpligtelser, der følger af sidstnævntes artikel 4, således anses for at være overholdt.

I øvrigt videreføres den i nævnte artikel 4 indeholdte forpligtelse, ifølge hvilken byspildevand skal underkastes rensning, der opfylder kravene i bilag I, litra B, med henblik på at overholde formålet om beskyttelse af miljøet mod negative påvirkninger fra spildevandsudledninger, som det er affattet i artikel 1 i direktiv 91/271, ved den kontrol af udledningerne fra rensningsanlæg, der er foreskrevet i direktivets artikel 15, stk. 1, første led, der direkte henviser til dettes bilag I, litra D.

(jf. præmis 39, 40 og 45)
2.

Annullationssøgsmål — dom om annullation — rækkevidde — retskraft — rækkevidde — hensyntagen til såvel begrundelsen som domskonklusionen — retligt spørgsmål, som udgør et obiter dictum, der er afgivet uden for rammerne af det søgsmål, der er blevet indbragt for Unionens retsinstanser — ikke omfattet (art. 264 TEUF og 266 TEUF) (jf. præmis 25 og 26)
Artikel 6, nr. 2), i forordning (EF) nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den omfatter et søgsmål, som er anlagt af en tredjemand i henhold til nationale bestemmelser, mod sagsøgte i en oprindelig retssag, hvorved et regreskrav – som har en nær sammenhæng med dette oprindelige søgsmål – med hensyn til den skadeserstatning, der er udbetalt af den nævnte tredjemand til sagsøgeren i denne oprindelige retssag, gøres gældende, på betingelse af, at kravet ikke er rejst for at unddrage denne sagsøgte sit værneting.

Det fremhæves i 15. betragtning til forordningen, at det af hensyn til en harmonisk retspleje er nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater, mens det i 12. betragtning til forordningen bemærkes, at der er behov for som kompetencekriterium at supplere sagsøgtes bopæl med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. Behandlingen af det oprindelige søgsmål og af det krav, som gøres gældende af en tredjemand mod en af parterne i den førstnævnte sag, og som har en nær sammenhæng med dette første søgsmål, inden for rammerne af denne samme retssag, er imidlertid egnet til at fremme de ovenfor nævnte formål i en situation, hvor et søgsmål er blevet anlagt af den skadelidte mod den skadesansvarliges forsikringsgiver, og hvor en anden forsikringsgiver, som allerede har udbetalt skadelidte delvis erstatning for hans skader, søger regres for denne skadeserstatning hos den første forsikringsgiver. Såfremt der ikke var mulighed herfor, ville der være risiko for, at to retter ville nå frem til divergerende afgørelser i den samme sag, hvis anerkendelse og fuldbyrdelse således ville være usikker.

(jf. præmis 38-40 og 47 samt domskonkl.)
I denne sammenhæng følger svaret på spørgsmålet om, hvorvidt den blotte fremsendelse af en meddelelse, der oplyser om, at de rabatter, der ydes på produkter solgt via et IT-informationssystem, der har til formål at give rejsebureauer mulighed for at sælge rejser via deres hjemmesider, fremover vil blive underlagt et loft, og det omhandlede system efter udsendelsen af denne meddelelse underkastes de for gennemførelsen af denne foranstaltning nødvendige tekniske ændringer, henset til alle sagens omstændigheder kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for at godtgøre, at modtagerne deraf havde eller nødvendigvis burde have haft kendskab til meddelelsens indhold, ikke af begrebet »samordnet praksis«, og det er heller ikke nødvendigvis uløseligt forbundet med dette begreb. Et sådant spørgsmål skal således anses for at være et spørgsmål, der vedrører bevisbedømmelsen og kravene til bevisernes styrke, således at det i henhold til princippet om procesautonomi og med forbehold for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet henhører under national ret. Effektivitetsprincippet kræver i denne forbindelse, at beviset for en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne kan føres ikke blot ved direkte beviser, men ligeledes ved indicier, forudsat at de er objektive og samstemmende.

Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en gruppe erhvervsdrivende, når administratoren af et IT-informationssystem, der har til formål at give rejsebureauer mulighed for at sælge rejser via deres hjemmesider ved en ensartet fremgangsmåde for reservationer, via et personligt elektronisk meddelelsessystem fremsender disse erhvervsdrivende en meddelelse, der oplyser dem om, at de rabatter, der ydes på produkter solgt via dette system fremover vil blive underlagt et loft, og det omhandlede system efter udsendelsen af denne meddelelse underkastes de for gennemførelsen af denne foranstaltning nødvendige tekniske ændringer, fra det tidspunkt, hvor de havde kendskab til den meddelelse, der blev udsendt af administratoren af systemet, kan antages at have deltaget i en samordnet praksis som omhandlet i denne bestemmelse, hvis de har undladt offentligt at tage afstand fra denne praksis, ikke har gjort myndighederne opmærksom på den og ikke har fremført andre beviser, der kan afkræfte denne formodning, såsom bevis for en systematisk anvendelse af en rabat, der overstiger det omhandlede loft.

Det tilkommer den nationale ret på grundlag af de nationale regler for bevisbedømmelse og kravene til bevisernes styrke at undersøge, om fremsendelsen af en sådan meddelelse, henset til alle de omstændigheder, der fremlægges for den denne ret, kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for, at meddelelsens modtagere havde kendskab til dens indhold. Uskyldsformodningen er til hinder for, at den nationale ret finder, at den blotte fremsendelse af denne meddelelse kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for, at dens adressater nødvendigvis burde have haft kendskab til dens indhold.

(jf. præmis 39-41, 43-47 og 50 samt domskonkl.)