For så vidt angår artikel 46's gyldighed i tid, er jeg enig med Det forenede Kongeriges regering, sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen, som har taget stilling til anmodningen om præjudiciel afgørelse, i, at denne bestemmelse principielt også i dag kan være af en vis betydning, selv om en systematisk, formålsbestemt fortolkning rent umiddelbart taler imod, at den fortsat kan bringes i anvendelse efter overgangsperiodens udløb.

Imod en sådan antagelse, taler imidlertid, som anført af Kommissionen, især denne bestemmelses placering i traktatens afsnit II, som angår landbruget. Ifølge traktatens artikel 40 og artikel 43 skulle den fælles landbrugspolitik være udviklet i løbet af overgangsperioden, idet artiklerne blandt andet foreskriver, at de nationale markedsordninger afløses af en fælles ordning af markederne, som tager hensyn til traktatens øvrige mål. Følgelig skulle der efter overgangsperiodens udløb ikke længere findes nationale markedsordninger i artikel 46's forstand. Da det fælles landbrugsmarked, således som det beskrives i artiklerne 38-43, skulle gennemføres gradvist, foreskriver de efterfølgende artikler 44 og 45, som udtrykkeligt betegnes som overgangsbestemmelser, at medlemsstaterne i overgangsperioden fortsat har bestemte rettigheder og pligter. Umiddelbart efter disse bestemmelser og inden den sidste artikel 1 dette afsnit, findes imidlertid artikel 46, som — uden at være betegnet som overgangsbestemmelse — ligeledes går ud fra, at de nationale markedsordninger midlertidigt består, indtil de afløses af fælles markedsordninger. Til støtte for en sådan begrænset gyldighed af artikel 46 kan ligeledes anføres den omstændighed, at en ubegrænset anvendelse af udligningsafgifter ved grænserne principielt vanskeligt kan forenes med kravene til et fælles marked, der, som det fastslås i artikel 43, stk. 3, litra b), blandt andet skal sikre betingelser svarende til dem, der gælder på et nationalt marked. Ikke mindst har også Domstolen i sin praksis — jeg skal her nævne Charmasson-sagen ( 2 ), sag 231/78 »kartofler« ( 3 ) og Ramel-sagen ( 4 ) — til stadighed fastslået, at artikel 40 fastsætter overgangsperiodens udløb som sidste frist for virkeliggørelsen af den fælles landbrugspolitik, og at det således er medlemsstaterne tilladt ifølge artikel 43 og artikel 46 midlertidigt at opretholde bestående nationale markedsordninger. I Charmasson-sagen og i sag 231/78 fastslog Domstolen, at efter overgangsperiodens udløb kan der i hvert fald ikke længere ensidigt træffes sådanne nationale foranstaltninger, som ikke er forenelige med traktatens bestemmelser om frie varebevægelser og landbruget. I Ramel-dommen blev endelig en fællesskabsretlig bestemmelse, som hjemlede sådanne foranstaltninger, erklæret ugyldig af lignende grunde. Det fremgår af disse afgørelser, at der ikke kan træffes sådanne foranstaltninger, som er i strid med traktaten. Omvendt har Domstolen i de nævnte domme ikke udtalt sig om lovligheden af foranstaltninger, som i overensstemmelse med traktaten kan træffes efter overgangsperiodens udløb, såfremt der ikke foreligger en fælles markedsordning. Når der på grundlag af sådanne foranstaltninger opstår konkurrenceforvridning, kan der — som jeg nu skal påvise — også efter overgangsperiodens udløb tillægges artikel 46 et hensigtsmæssigt anvendelsesområde.

Hvis man nemlig på grundlag af den nævnte domspraksis dels går ud fra, at bestemmelserne om frie varebevægelser for landbrugsprodukter har fuld retsvirkning efter overgangsperiodens udløb, dels tager i betragtning, at der ifølge traktaten er fastsat bestemte garantier for landbrugets producenter, navnlig i artikel 39 og artikel 43, men det viser sig, at der ikke gennem en fælles markedsordning er skabt de nødvendige garantier, må der være mulighed for, at medlemsstaterne sikrer landbrugets producenter de garantier, som foreskrives i traktaten.

Domstolen har — som med rette fremhævet af Kommissionen og den britiske regering — navnlig i sag 232/78, »fårekød«, ( 5 ) anerkendt, at sådanne støtteforanstaltninger til beskyttelse af producenterne også efter overgangsperiodens udløb kan vise sig at være nødvendige og ønskværdige, inden der oprettes en fælles markedsordning, for så vidt sådanne foranstaltninger træffes af Fcel- lesskabet og ikke ensidigt af den pågældende medlemsstat, idet Domstolen har udtalt:

»Udløbet af overgangsfristerne indebærer derfor, at emner og områder, der udtrykkeligt er tillagt Fællesskabet, er omfattet af fælleskompetencen, således at særlige foranstaltninger — såfremt deres anvendelse stadig er nødvendig — ikke længere kan vedtages ensidigt af de pågældende medlemsstater, men skal vedtages inden for rammerne af Fællesskabets system, der skal sikre beskyttelsen af Fællesskabets almindelige interesser.«

Tillader man imidlertid sådanne nationale støtteforanstaltninger for landbrugets producenter i en medlemsstat, er det helt klart, at sådanne foranstaltninger kan føre til forstyrrelser på andre medlemsstaters marked.

Bestemmelserne i traktatens artikler 92 ff. om statsstøtte kan imidlertid — indtil der oprettes en fælles markedsordning — ifølge den entydige ordlyd af EØF-traktatens artikel 42 og artikel 4 i Rådets forordning nr. 26 kun anvendes i begrænset omfang, idet Kommissionen ifølge EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, første pkt., skal underrettes om påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, og idet den, når der ikke er tale om landbrugsprodukter, som er omfattet af en fælles markedsordning, ikke råder over særlige midler, jfr. artikel 93, stk. 2 og stk. 3, andet og tredje pkt., til på et tidligt tidspunkt at hindre sådanne støtteforanstaltninger, som er uforenelige med det fælles marked. Endvidere kan man uden vanskelighed forestille sig støtteforanstaltninger, som ikke er omfattet af forbudet mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 37, stk. 1, eller har tilknytning til et monopols særlige genstand. Da traktaten bortset fra artikel 46 ikke indeholder bestemmelser om sådanne lovlige foranstaltninger, som kan føre til konkurrenceforvridning, er jeg enig med Kommissionen og den britiske regering i, at denne bestemmelse med rimelighed kan anvendes på det omhandlede område, og at den for så vidt også bør anvendes efter overgangsperiodens udløb.

At tillægge bestemmelsen retsvirkning efter overgangsperiodens udløb indtil oprettelsen af en fælles markedsordning er navnlig heller ikke i strid med ordlyden af artikel 46, hvis retsvirkning i modsætning til de forudgående artikler 44 og 45 ikke i tidsmæssig henseende er begrænset til overgangsperioden.

Endelig har Domstolen i Kind-sagen ( 6 )selv i et tilfælde, hvor der bestod en fælles markedsordning, principielt anerkendt muligheden for at indføre egnede mekanismer til udligning af virkningerne af samhandelen mellem medlemsstaterne, såfremt der på grund af forskellige landbrugsstrukturer i enkelte områder af Fællesskabet gælder forskellige interventionsforanstaltninger.