FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT KARL ROEMER

FREMSAT DEN 22. MARTS 1966

Indhold

Indledning (sagens omstændigheder, parternes påstande) Retlig vurdering A — Processuelle spørgsmål I — Er søgsmålet også rettet mod Kommissionen for EØF? II — Kan søgsmålet mod Kommissionen antages til realitetsbehandling? 1. Vedrørende det formelle aspekt 2. Er forudsætningerne for anvendelse af traktatens artikel 189 til stede? III — Vedrørende antagelse til realitetsbehandling af indsigelsen om ulovligheden af forordning nr. 17/62 B — Realiteten I — Første søgsmålsgrund: overtrædelse af traktatens artikel 87 i forbindelse med artikel 85, stk. 1 og 3 II — Anden søgsmålsgrund: overtrædelse af såvel artikel 87 i forbindelse med artikel 85, stk. 1 og 3 som artiklerne 2 og 3 litra f i traktaten: magtfordrejning III — Tredje søgsmålsgrund: overtrædelse af artikel 85, stk. 1, 2 og 3 og artiklerne 86 og 222 i traktaten a) Eneforhandlingsaftaler 1. Hvad er aftaler mellem virksomheder? 2. Hvornår kan man tale om, at disse har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen? 3. Hvad skal der forstås ved udtrykket »egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne« ? b) Licensaftaler C — Konklusion

Høje Ret.

I rækken af konkurrenceretlige sager, som for øjeblikket verserer for Domstolen, skal vi i dag beskæftige os med den, der er indbragt af den italienske regering mod Rådet og Kommissionen for Det europæiske økonomiske Fællesskab. Sagen drejer sig væsentligst om en afgørelse af et principielt retsspørgsmål og altså ikke om anvendelsen af konkurrenceretten på enkelttilfælde, og den kan dermed hvad angår den retlige bedømmelse gøre krav på en logisk prioritet i forhold til de andre konkurrencesager.

Jeg skal i øvrigt i mine indledende bemærkninger fatte mig i korthed.

Vi ved, at Rådet med hensyn til de konkurrenceretlige bestemmelser i EØF-traktaten efter grundige forberedelser den 6. februar 1962 har udstedt en forordning i medfør af traktatens artikel 87. Denne forordning indeholder de første detaljerede regler såvel for den i artikel 85 omhandlede kartelret (for nu at give denne bestemmelses indhold en kort betegnelse) som for retsstillingen i de artikel 86 nævnte dominerende virksomheder, blandt andet bestemmelser om anmeldelse af aftaler, som i medfør af artikel 85, stk. 3 skal undtages fra forbudet. Blandt disse bestemmelser interesserer jeg mig især for dem, som sagsøger støtter sig på i sit indlæg, nemlig artikel 4, stk. 2, afsnit 2 og artikel 5, stk. 2, hvorefter anmeldelsespligten ikke gælder for bestemte aftaler, som bestod ved forordning nr. 17's ikrafttræden eller er afsluttet efter forordningens ikrafttræden, og hvori der kun deltager to virksomheder, når de indeholder bestemmelser, som begrænser videre- salget af varer, der erhverves fra den anden aftaledeltager, eller når de pålægger erhververen eller brugeren af industrielle ejendomsrettigheder begrænsninger med hensyn til udøvelsen af disse rettigheder.

Under den videre udvikling af kartelretten, som jeg ikke nu skal skildre i alle enkeltheder, vedtog Kommissionen i henhold til bemyndigelsen i artikel 24 i forordning nr. 17 den 3. maj 1962 en gennemførelsesforordning nr. 27 (EFT-specialudgave 1959 — 62, s. 123). I denne fastsættes de nærmere bestemmelser for anmeldelse af kartelaftaler, hvorefter der bl. a. til anmeldelser i henhold til artikel 4 og 5 og forordning nr. 17 skal benyttes et skema B. — Senere kom som supplement hertil Kommissionens forordning nr. 153 af 21. december 1962 (JO 1962, s. 2918), som med henblik på det store antal såkaldte eneforhandlingsaftaler fastsætter et forenklet skema B 1 for anmeldelse af sådanne aftaler, under forudsætning af at de kun omfatter to virksomheder, og at de opfylder bestemte forudsætninger.

Til sidst tvang antallet af indgåede anmeldelser de pågældende institutioner til at finde frem til en procedure, som tillod en hurtigere afgørelse af dispensationsansøgningerne i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Resultatet af disse anstrengelser udmøntedes i en rådsforordning nr. 19/65, som blev vedtaget den 2. marts 1965 på Kommissionens forslag i henhold til traktatens artikel 87 (EFT-specialudgave 1965 — 66, s. 31, org. ref. JO 1960, s. 335). Dens formål er at sætte Kommissionen i stand til gennem forordninger at undtage grupper af aftaler fra forbudet (en mulighed, som i princippet allerede er forudset i traktatens artikel 85, stk. 3). Der tænkes herved på aftaler mellem to virksomheder, som pålægger en aftalepartner eksklusiv leveringspligt eller eksklusiv købepligt, eller som indeholder begrænsninger i forbindelse med erhvervelsen af en industriel ejendomsret. Kommissionens forordninger skal detaljeret angive, hvilke bestemmelser de nævnte aftaler ikke må indeholde, og hvilke bestemmelser de skal indeholde, for at dispensationen kan gælde.

Den italienske regerings søgsmål retter sig mod denne rådsforordning nr. 19/65. Den påstås annulleret af en række grunde, som jeg senere skal komme nærmere ind på. Sagsøger kræver desuden i medfør af traktatens artikel 184, at følgende bestemmelser erklæres uanvendelige, nemlig artikel 4, stk. 2, afsnit 2, litra a)og b)og artikel 5, stk. 2 i rådsforordning nr. 17/62 af 6. februar 1962 og kommissionsforordning nr. 153/62 af 21. december 1962.

Det sagsøgte Ministerråd mener, at der ikke kan gives sagsøgeren medhold i påstanden om annullation af forordning nr. 19/65, og at påstanden om, at de to andre forordninger erklæres for uanvendelige, ikke kan antages til realitetsbehandling. — Kommissionen hævder ligeledes, at påstanden vedrørende forordning nr. 153/62, som alene angår denne, ikke kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har endog anmodet om, at der forud må blive truffet afgørelse om dette spørgsmål i henhold til artikel 91 i Domstolens procesreglement, hvad Domstolen dog har afvist.

Retlig vurdering

Når jeg nu skal forsøge at analysere denne sag, står det efter de ovenfor nævnte påstande klart, at jeg først må undersøge nogle processuelle problemer ud fra forskellige synsvinkler.

A — Processuelle spørgsmål

I — Er søgsmålet også rettet mod Kommissionen for EØF?

Kommissionen var således i begyndelsen i tvivl om, hvorvidt sagsøger virkelig havde til hensigt at inddrage denne i sagen som sagsøgt. Dens tvivl beroede på de forskellige formuleringer, der var anvendt i stævningen (»contro« med henblik på Rådet, »nonché nei confronti« med henblik på Kommissionen), og på den omstændighed, at der ikke over for Kommissionen var nedlagt påstand om annullation men kun om, at forordning nr. 153 måtte blive erklæret uanvendelig og dette i øvrigt kun, »for så vidt som det må antages, at denne forordning vil blive inddraget under sagen«, hvormed der efter Kommissionens mening udelukkende var tale om et forbehold.

Denne tvivl blev dog senere fjernet, ikke kun fordi sagsøgeren i sin replik også anvendte ordet »contro« over for Kommissionen, men fremfor alt gennem klare udsagn, hvoraf det fremgik, at Kommissionen var tiltænkt en partsstilling under sagen. Derfor var der faktisk ingen grund til alene at informere Kommissionen om stævningens indgivelse i medfør af den nyligt indførte bestemmelse i artikel 3, stk. 4 i instruks for justitssekretæren, for at give den mulighed for frivilligt at intervenere i sagen. Tværtimod var det korrekt, at stævningen i henhold til artikel 39 i procesreglementet blev forkyndt for Kommissionen som sagsøgt, og at denne efter de almindelige regler opfordredes til at fremlægge sit svarskrift.

II — Kan søgsmålet mod Kommissionen antages til realitetsbehandling?

Med denne konstatering er der ganske vist ikke sagt noget om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, for dette spørgsmål afhænger af objektive bestemmelser og ikke alene af parternes vilje. — Med henblik herpå kan der efter Kommissionens mening rejses indvendinger under følgende synsvinkler:

— For det første, har sagsøger ikke klart angivet, om det er nødvendigt for sagens afgørelse, at forordning nr. 153/62 erklæres uanvendelig, i hvert fald har sagsøger ikke begrundet dette;

— for det andet er de objektive betingelser ifølge traktatens artikel 184 for påberåbelse af den nævnte forordnings ulovlighed ikke opfyldt.

1. Vedrørende det formelle aspekt

Hvad først angår det formelle spørgsmål, hører dette utvivlsomt sammen med problemerne om antagelse til realitetsbehandling; det kan altså afgøres forud.

Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål må man erindre sig, at sagsøger kun har nedlagt påstand om, at forordning nr. 153 erklæres uanvendelig, for det tilfældes skyld, at forordningen under proceduren vil blive draget ind i sagen (»mis en cause«). Det drejer sig altså strengt taget om en eventuel-påstand. — Den omstændighed skal man dog ikke betragte med betænkelighed, da Domstolen også i andre tilfælde har givet udtryk for, at et krav kan antages til realitetsbehandling under visse forudsætninger, selv om det er knyttet til forbeholdet, »for så vidt som det måtte være nødvendigt«.

Derimod giver Kommissionens indsigelse om, at sagsøgeren ikke tilstrækkelig tydeligt har begrundet, hvorfor det efter dens mening er afgørende for den indbragte sags udfald, at forordning nr. 153 erklæres ulovlig, anledning til betænkelighed. En sådan begrundelsespligt består der i virkeligheden efter rigtig opfattelse. Det er ikke tilstrækkeligt til at opfylde denne begrundelsespligt generelt at henvise til grundlaget for den fremsatte påstand om annullation af forordning nr. 19/65, da dette angår realiteten i problemet (forordning nr. 153's lovlighed eller ulovlighed), men ikke gør det klart, hvor stor betydning en konstatering af denne forordnings ulovlighed har for sagens afgørelse.

Da stævningen på den anden side ikke er ganske blottet for visse, omend kun tågede hentydninger til spørgsmålet om betydningen for sagens afgørelse af forordning nr. 153, og da sagsøger i senere skriftlige indlæg har uddybet hentydningerne i stævningen med udførlige forklaringer, bør man efter min mening ikke afvise søgsmålet mod Kommissionen af formelle grunde.

2. Er forudsætningerne for anvendelse af traktatens artikel 184 til stede?

Hvad angår spørgsmålet, om udfaldet af retssagen virkelig kommer an på gyldigheden af Kommissionens forordning nr. 153, kunne man tøve med at behandle dette sammen med spørgsmålet om søgsmålets antagelse til realitetsbehandling. Det kunne forekomme naturligere at tale om antagelse til realitetsbehandling af en bestemt søgsmålsgrund og som følge heraf behandle spørgsmålet sammen med sagens realitet. — Det må imidlertid indrømmes, at spørgsmålet, om forordning nr. 153/62 er uanvendelig, udgør den eneste stridsgenstand i forhold til Kommissionen. Derfor synes det rimeligt forud at opklare, hvilken indflydelse spørgsmålet om forordningens uanvendelighed har på sagens afgørelse, og altså betragte dette som et problem, der hører under formaliteten i bred forstand (f. eks. ud fra synspunktet om søgsmålsinteresse).

Derfor skal jeg kun kort gå ind på det spørgsmål, som Kommissionen (som den eneste) har rejst, nemlig om artikel 184 også gælder for klageberettigede medlemsstater. Jeg mener, at det er tilstrækkeligt at henvise til den generelle formulering, som anvendes i denne artikel (»hver part«), og til den kendsgerning, at medlemsstaterne har en helt igennem beskyttelsesværdig interesse i at kunne gøre en indsigelse om ulovlighed gældende, fordi en mangel ved en generel forordning mange gange først opdages ved forordningens anvendelse på enkelttilfælde. Derfor har der heller aldrig inden for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab hersket nogen sådan tvivl med hensyn til det lignende tilfælde, hvad angår artiklerne 33 og 36.

Det forekommer mig derimod vigtigere at undersøge spørgsmålet, hvorledes formuleringen i artikel 184, »i en retstvist, der angår en af Rådets eller Kommissionens forordninger«, skal forstås. To opfattelser står her over for hinanden: Kommissionens, hvorefter den forordning, hvis ulovlighed skal konstateres, skal udgøre retsgrundlaget for den i første række anfægtede retsakt, og sagsøgerens opfattelse, hvorefter det er tilstrækkeligt, at en indirekte kritiseret forordning, hvortil der er henvist, hviler på samme retsopfattelse som den umiddelbart anfægtede retsakt (hvad der måske kan påvises ved henvisninger), fordi man i et sådant tilfælde kan frygte, at en eventuel annullationsdom fra Domstolen vil være vanskelig at fuldbyrde, hvis den i medfør af artikel 184 kritiserede forordning stadig er gældende.

For mig er der ingen tvivl om, at kun Kommissionens opfattelse er rigtig. Meningen med den i artikel 184 hjemlede indsigelse om ulovlighed er klart, at man ved at anfægte en retsakt skal have mulighed for at bevise, at dens retsgrundlag er forkert, dvs. at retsakten mangler et bærekraftigt fundament. Jeg henviser her til dommene om artikel 36 i EKSF-traktaten, især dommen i sag 9/56, i hvilken det udtrykkeligt blev fremhævet, at den praksis, der havde udvilket sig med hensyn til artikel 36 i EKSF-traktaten, også gjaldt for artikel 184 i EØF-traktaten. Jeg henviser endvidere til sagen Wöhrmann mod EØF-Kom-missionen (sag nr. 31 og 33/62, Sml. 1954 — 64, s. 373), hvor det med hensyn til artikel 184 blev slået fast, at denne alene kunne anvendes, når en direkte anfægtet retsakt måtte betragtes som vedtaget i medfør af de generelle bestemmelser, hvis ulovlighed blev gjort gældende.

Kun i et sådant tilfælde kan man anerkende en interesse i også at anfægte den ikke direkte anfægtede bestemmelse, og ikke i tilfælde af parallelle retsakter, som hviler på samme grundopfattelse. Der er i sidstnævnte tilfælde intet til hinder for den retslige bedømmelse af kun én blandt flere retsakter. I givet fald kan de udøvende myndigheder dog, efter annullation af en retsakt af ganske bestemte grunde, være tvunget til ikke længere at opretholde tidligere retsakter, som hviler på et lignende retsgrundlag.

Når vi herefter skal afgøre, om denne sag frembyder de netop nævnte karakteristika, som er nødvendige for anvendelsen af artikel 184, er svaret ikke vanskeligt: det ses tydeligt, at Kommissionens forordning ikke udgør det retlige grundlag for forordning nr. 19/65. Den modsatte antagelse ville ikke blot være fuldstændig uforståelig under hensyn til det almindelige forhold Råd-Kommission, hvorefter rådsforordningerne har forrang frem for kommissionsforordningerne. Men også efter en vurdering af indholdet af forordning nr. 153 ville det modsatte resultat være forkert. Denne forordning fastsætter alene en forenklet anmeldelsesprocedure for bestemte aftaler. Hvis Domstolen erklærede denne forordning ulovlig, ville den eneste retsvirkning være, at den generelle anmeldelsesprocedure efter forordning nr. 27/62 også måtte anvendes i de tilfælde, som forordning nr. 153 omhandler. Derimod ville der ikke ved en erklæring om denne forordnings ulovlighed være vundet noget med henblik på bedømmelsen af forordning nr. 19/65 om dispensation for grupper af aftaler, som klart er støttet direkte på traktaten.

Trods de i forordning nr. 19/65 forekommende henvisninger til forordning nr. 153/62, som kun kan have til formål at understrege ligheden i retsopfattelsen, må det derfor anses for utilladeligt at gøre ulovligheden af forordning nr. 153/62 gældende ved anfægtelse af forordning nr. 19/62. Et andet resultat ville medføre en omgåelse af de i artikel 173 fastsatte frister for klager over fællesskabsorganernes retsakter.

Da søgsmålet mod Kommissionen kun har denne ene genstand, må det følgelig afvises fra realitetsbehandling.

III — Vedrørende antagelse til realitetsbehandling af indsigelsen om ulovligheden af forordning nr. 17/62

I denne sammenhæng vil det efter min mening være nyttigt også at undersøge en lignende indsigelse fra Rådet mod sagsøgerens påstand om, at forordning nr. 17/62 erklæres uanvendelig, og dette selv om det mod Rådet rettede søgsmål ikke må afvises som helhed, hvis Rådet får medhold, da det væsentligst også har en anden genstand.

I virkeligheden er problemet vedrørende rådsforordning nr. 17/62 ikke så forskelligt fra det problem, vi lige har behandlet ovenfor, hvilket også fremgår af parternes anbringender. Især er det uden betydning, at den indsigelse om ulovlighed, som er rettet mod Rådet, vedrører en tidligere råds forordning, for naturligvis tillader artikel 184 i traktaten ingen afvigende fortolkning på dette punkt.

Det er følgelig uden betydning, om der i den umiddelbart anfægtede forordning nr. 19/65 henvises til forordning nr. 17/62, og om denne i artikel 4 og 5, som alene har interesse i denne sag, hviler på den samme retsopfattelse som forordning nr. 19/65. Det er alene afgørende, om forordning nr. 17/62 tjente som retsgrundlag for udstedelsen af forordning nr. 19/65. — Dette var med sikkerhed ikke tilfældet. Frem for alt er det forkert, at Rådet under proceduren skulle have hentet væsentlige anbringender til forsvar for forordning nr. 19/65 fra forordning nr. 17/62. Det fremgår af sagens omstændigheder, at artikel 4 og 5 i forordning nr. 17 udelukkende omhandler anmeldelse af sådanne aftaler, som de implicerede virksomheder i medfør af artikel 85, stk. 3 ønsker undtaget fra forbudet mod karteller. Blev disse artikler, respektive deres stk. 2, annulleret, måtte de generelle bestemmelser om anmeldelsespligt gælde i stedet for den hidtil fakultative anmeldelsespligt for visse aftaler. Dette kan dog klart ikke begrunde en annullation af forordning nr. 19/65, som alene giver tilladelse til gruppefritagelser. — Da forordning nr. 17 således ikke efter sit indhold kommer i betragtning som retsgrundlag for forordning nr. 19/65, må sagsøger være afskåret fra at drage den ind i sagen i medfør af artikel 184. Dette betyder, at der i den videre undersøgelse af sagen kan ses bort fra alle argumenter vedrørende forordning nr. 17/62.

B — Realiteten

Jeg kan nu efter disse nødvendige indledende bemærkninger til afvisningsspørgsmålet og andre processuelle spørgsmål gå over til at behandle de anbringender, som direkte er blevet fremsat med henblik på forordning nr. 19/65. Det drejer sig hovedsagelig om tre klagepunkter. Disse er ganske vist ikke altid under proceduren adskilt fra hinanden med den største klarhed, hvad der besværliggør undersøgelsen af dem. Men lad os undersøge dem i den rækkefølge og under de beskrivelser, som sagsøgeren har valgt.

I — Første søgsmålsgrund: overtrædelse af traktatens artikel 87 i forbindelse med artikel 85, stk. 1 og 3

Sammenfattende går første klagepunkt ud på følgende: artikel 87 i traktaten kræver, at der udstedes forordninger om anvendelse af traktatens kartelret. Hidtil har der manglet præciserende bestemmelser vedrørende indholdet af forbudet i artikel 85, stk. 1, skønt sådanne synes stærkt tiltrængt, når man tager i betragtning, at virkningen ifølge stk. 2 er ugyldighed. I betragtning heraf er det en forkert lovgivningsteknik at definere de i medfør af stk. 3 tilladte undtagelser, før man har defineret det nærmere indhold af den generelle bestemmelse i stk. 1.

Lad os se nærmere på, hvordan det forholder sig med denne påstand.

Hvad først angår traktatens artikel 87, indeholder denne ikke efter sin ordlyd nogen absolut forpligtelse for Rådet til at udstede gennemførselsforordninger netop med henblik på artikel 85, stk. 1. Som allerede formuleringen af artikel 87, stk. 1 viser (»fornødne«, »utile«), har fællesmarkedets lovgiver, nemlig Rådet, tværtimod en diskretionær kompetence på dette område. — Derudover kan man af de i artikel 87,. stk. 2 anførte eksempler se, hvilke emneområder der efter traktatforfatternes hensigt først skal gøres til genstand for gennemførselsforordninger, nemlig i spørgsmål som indførelse af bøder og tvangsbøder eller fastlæggelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af bestemmelsen i artikel 85, stk. 3, altså netop ikke en nærmere definition af artikel 85, stk. 1.

Spørger man videre, om der af forbudet i artikel 85, stk. 1 under hensyn til dets indhold kan udledes et krav om yderligere definition ved en gennemførselsforordning, må dette spørgsmål ligeledes besvares negativt. Domstolen har nemlig allerede i Bosch-dommen fremhævet, at denne bestemmelse er »direkte anvendelig«, j det mindste efter udstedelsen af forordning nr. 17/62, som også indeholder visse præciseringer med hensyn til forbudet efter stk. 1. Det må derfor medgives, at det synes fornuftigt at overlade den videre præcisering af det i stk. 1 indeholdte kriterium til den forvaltningspraksis, som efterhånden udvikler sig på området.

Således kan man alene diskutere, om det er »forkert« eller »uheldigt« ad lovgivningsvejen at præcisere undtagelserne i artikel 85, stk. 3, før man ved lovbestemmelse har defineret forbudet mod karteller, hvortil man straks kan rette den indvendig, at en »uhensigtsmæssig« lovgivningspraksis ikke nødvendigvis medfører, at de vedtagne bestemmelser er ugyldige. Men heller ikke under denne synsvinkel kan man efter min mening give sagsøger ret. — Man må nemlig ikke overse, at forordning nr. 19/65 kun indeholder en beføjelse for Kommissionen. Heraf følger, at Kommissionen, før den gør brug af sin beføjelse til at udstede gruppefritagelser, først må tage stilling til, om de aftaler, som skal fritages, overhovedet omfattes af artikel 85, stk. 1, hvilket også i det mindste indirekte medfører en lovmæssig præcisering af en del af de sagsforhold, der. omfattes af artikel 85, stk. 1. Men man kan ikke beklage sig over, at en lovmæssig definition af artikel 85 til at begynde med kun omfatter et udsnit af alle tænkelige situationer. Den, der kender til vanskelighederne inden for kartelretten, ved, at man næppe ad lovgivningsvejen kan opnå en fuldstændig løsning af alle problemerne. Det er derfor korrekt, når de kompetente organer reserverer sig ret til at gå skridtvis frem. Det er derfor også berettiget, at de først beskæftiger sig med tilfælde, der, som eneforhandlingsaftalerne, medfører forholdsvis harmløse begrænsninger i konkurrencen, og som, deres store antal taget i betragtning, kræver en hurtig regulering af hensyn til en forenklet forvaltningsgang. Hvis der med hensyn til andre aftaler, der ikke er omfattet af forordning nr. 19/65, foreløbig råder en vis usikkerhed, indtil de bliver bedømt individuelt, er der kun hertil at sige, at sådanne vanskeligheder er uundgåelige på et så komplekst område som kartelrettens, og især når denne står ved begyndelsen af sin udvikling. Disse vanskeligheder mindskes dog ved, at dispensationer ved forskriftsmæssige anmeldelser kan gives med tilbagevirkende kraft.

I det hele taget synes jeg ikke, at der er fremkommet noget argument med hensyn til denne første klage, som er tilstrækkelig skudsikkert til at retfærdiggøre en annullation af forordning nr. 19/65.

II — Anden søgsmålsgrund: overtrædelse af såvel artikel 87 i forbindelse med artikel 85, stk. 1 og 3 som artiklerne 2 og 3, litra f) i traktaten; magtmisbrug

Ved sin anden søgsmålsgrund gør sagsøgeren gældende, at forordning nr. 19/65 strider mod liberale traktatprincipper, fordi den synes at inføre det princip, at alt inden for kartelretten, som ikke udtrykkeligt er tilladt, er forbudt. —

Er man opmærksom på, at visse aftaler, hvori der kun deltager to virksomheder, ikke efter artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 17 automatisk er omfattet af artikel 85, stk. 1, opstår der ved forordning nr. 19/65 stor usikkerhed for lignende aftaler, for så vidt som disse ikke udtrykkeligt er nævnt i forordningens artikel 1, idet det ligger nær at drage den konklusion, at de i medfør af artikel 85, stk. 1 ingen retsvirkninger har.

Efter min mening beror dette klagepunkt og dets konklusioner hovedsagelig på en fejltagelse.

Lad mig først gøre det klart, at meningen med artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 17 ikke er at bekendtgøre, at de aftaler, som nævnes i artiklen, overhovedet ikke er omfattet af artikel 85, stk. 1. Efter sin ordlyd giver artikel 4 tværtimod alene mulighed for fritagelse for anmeldelsespligten. Men hvis der for de i denne artikel opregnede aftaler udtrykkeligt tales om en fakultativ anmeldelse, må man heraf slutte, at de efter Rådets mening absolut kan falde under artikel 85, stk. 1, for ellers ville anmeldelsen ikke have nogen mening.

Derfor er der efter min mening ingen tvivl om, at forordning nr. 19/65 kun skal lette proceduren for fritagelse, idet den giver Kommissionen mulighed for at udstede forordninger for hele grupper af aftaler, en beføjelse, som Kommissionen i øvrigt også med henblik på de såkaldte ældre aftaler kan udøve med tilbagevirkende kraft. Som allerede nævnt må Kommissionen ved anvendelsen af denne mulighed først afgøre, om de aftaler, som den betegner som gruppeaftaler, overhovedet er omfattet af artikel 85, stk. 1. Derfor er det uforståeligt, hvordan sagsøgeren kan komme til den konklusion, at forordning nr. 19/65 indebærer en udvidelse af det i artikel 85, stk. 1 nævnte forbud til sagsforhold, som hidtil ikke har været omfattet. Hverken motiverne eller bestemmelserne i forordningen taler for et sådant resultat. I det femte motiv til forordning nr. 19 tales der kun om, at Kommissionen med rette har undladt at lempe anmeldelsesproceduren for bestemte grupper af aftaler, hvilket intet definitivt siger om en modig opfyldelse af forudsætningerne i artikel 85, stk. 1. — I det syvende og sidste motiv er der givet Kommissionen mulighed for ved forordning eller individuel beslutning at foreskrive en ændring af aftaler på en sådan måde, at de opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3, hvilket naturligvis kun kan gælde for aftaler, som overhovedet falder ind under artikel 85, stk. 1. — Når det endelig i artikel 4, stk. 3 nævnes, at en gruppefritagelse ikke kan gøres gældende i retssager, som er anlagt, før en fritagelsesforordning fra Kommissionen er trådt i kraft, indebærer dette ikke nødvendigvis, at den slags aftaler er uden retsvirkninger, da en rettidigt ansøgt enkeltfritagelse jo i hvert fald kan få virkninger efter de generelle bestemmelser.

Derfor kan man konkludere, at for de aftaler, som ikke er nævnt i forordning nr. 19/65, gælder princippet om enkeltvis prøvelse, som kan have til resultat, enten at artikel 85, stk. 1 ikke er anvendelig, eller at der, skønt betingelserne for anvendelse af artikel 85, stk. 1 er til stede, alligevel kan fritages efter stk. 3, eller endelig, at der må nægtes dispensation, fordi de i stk. 3 nævnte betingelser ikke er opfyldt. Den usikkerhed, der består for så vidt angår de implicerede parter, indtil den endelige afgørelse af sagen er truffet, kan — som jeg allerede tidligere har gjort opmærksom på — ikke på nuværende tidspunkt fuldstændigt undgås. Denne usikkerhed ville — hvad der uden videre er indlysende — ikke være mindre, hvis Rådet afholdt sig fra at udstede en forordning om gruppefritagelse.

Derfor kan heller ikke den anden søgsmålsgrund, hvis øvrige indhold jeg vil behandle i forbindelse med det tredje klagepunkt, medføre, at der må gives sagsøgeren medhold i påstanden om annullation af forordning nr. 19/65.

III — Tredje søgsmålsgrund: overtrædelse af artikel 85, stk. 1, 2 og 3, og artiklerne 86 og 222 i traktaten

Den tredje søgsmålsgrund er sagens hovedklage, som stiller os over for problemet om fortolkningen af artikel 85, stk. 1. Det hævdes herunder især, at forordning nr. 19/65 med urette tillader, at visse vertikale aftaler henføres under artikel 85, skønt alene en anvendelse af artikel 86 eller andre traktatbestemmelser kan komme i betragtning. — I den udstrækning, hvori forordning nr. 19/65 vedrører aftaler om industriel ejendomsret, strider den desuden mod traktatens artikel 222, hvorefter de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne ikke berøres af traktaten.

Inden jeg går nærmere ind på denne anklage, kan det være nyttigt endnu en gang at understrege arten af de aftaler, som nævnes i forordning nr. 19/65. Det drejer sig — ordret — om følgende aftaler mellem to virksomheder:

»a) — hvorefter den ene over for den anden forpligter sig til med henblik på videresalg i en bestemt del af fællesmarkedet at levere bestemte varer udelukkende til denne, eller — hvorefter den ene over for den anden forpligter sig til med henblik på videresalg at købe bestemte varer udelukkende af denne eller — hvorefter der mellem de to virksomheder med henblik på videresalg er indgået eksklusive leverings- eller købsforpligtelser som omhandlet i de to foregående afsnit; (i det følgende kalder jeg disse aftaler for eneforhandlingsaftaler); og det drejer sig videre om aftaler mellem to virksomheder,

b) som indeholder begrænsninger, der er pålagt i forbindelse med erhvervelsen eller brugen af industriel ejendomsret — navnlig af patent-, brugsmønster-, mønster- eller varemærkerettigheder — eller i forbindelse med rettigheder ifølge en aftale om overdragelse af eller koncession på fremstillingsmetoder eller viden om brugen og anvendelsen af fabrikationstekniske fremgangsmåder.«

(Disse aftaler kalder jeg i det følgende licensaftaler.)

På grund af rækkefølgen af sagsøgerens argumenter vil jeg først koncentrere mig om eneforhandlingsaftalerne og derefter komme ind på licensaftalerne. Desuden tror jeg, det vil være nyttigt også at tage retlige anbringender fra andre sager i betragtning, uden hvilke undersøgelsen ikke ville være fuldstændig.

a) Eneforhandlingsaftaler

Nar vi skal diskutere, om eneforhandlingsaftaler kan falde ind under artikel 85, stk. 1, må vi først undersøge følgende tre punkter nærmere:

1. Hvad er aftaler mellem virksomheder ?

2. Hvornår kan man tale om, at disse har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen ?

3. Hvad skal der forstås ved udtrykket »egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstaterne« ?

Med hensyn til det første spørgsmål, ser jeg ingen særlige vanskeligheder, navnlig ikke hvad angår begrebet »aftale«, som givet omfatter alle almindelige civilretlige aftaler.

Hvad angår begrebet virksomhed har vi visse holdepunkter i Det europæiske Kul- og Stålfællesskabs ret og i den nationale kartelret. Virksomheder er herefter, uden hensyn til deres juridiske form eller til, om deres formål er økonomisk vinding, fysiske og juridiske personer, som deltager aktivt og selvstændigt i forretningslivet, og som altså ikke udelukkende tjener rent private behov (se note 2 til paragraf 1 i Kommentar zum Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen von Müller-Henneberg-Schwartz, 2. oplag).

Det er let at forstå, at denne definition også omfatter eneforhandlerne, som driver forretning for egen regning, uanset om deres forretningsmæssige betydning svarer til den producerende aftalepartners, sålænge der ikke foreligger en fuldstændig dominans. De adskiller sig herved klart fra filialer, salgsafdelinger eller repræsentanter for en producent, som i deres forretningsvirksomhed ikke har nogen retlig selvstændighed.

Hermed er eneforhandlingsaftaler »aftaler mellem to virksomheder«, og det synes forkert i denne situation alene — som sagsøgeren gør det — at tale om en overdragelse af beføjelser fra producentens side.

— Derimod er undersøgelsen af, hvad der menes med formuleringen »aftaler, som har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen«, vanskeligere.

Jeg mener, at man må tage udgangspunkt i, at traktatens konkurrencebegreb er meget vidtspændende og ikke blot omfatter adfærden hos producenter. Når man taler om konkurrence og begrænsninger i denne, tænker man også på den handel, som finder sted mellem forskellige distributionsled. Med rette peger Kommissionen på den kendsgerning, at salgsomkostningerne for mange varer udgør en betragtelig del af de samlede omkostninger. En effektiv konkurrence på samme omsætningsniveau kan altså medføre en betydelig forenkling af distributionen, som ikke vil være uden betydning for målet med traktatens artikel 2, nemlig at fremme en harmonisk udvikling af den økonomiske virksomhed i fællesmarkedet.

Jeg må endvidere understrege, at der ikke i artikel 85 i traktaten gøres nogen udtrykkelig forskel mellem vertikale og horisontale aftaler. For modsat § 1 i den tyske lov om forbud mod begrænsninger af konkurrencen mangler udtrykket »et fælles formål«, hvad der berettiger til den konklusion, at artikel 85 principielt omfatter aftaler i alle retninger. Der findes endog i artikel 85, stk. 1 visse eksempler på begrænsninger af konkurrencen (litra d) og e)), hvoraf man kan slutte, at vertikale aftaler også omfattes af artikel 85, fordi man i disse tilfælde går ud fra påvirkningen af konkurrenceforholdene for tredjemænd, som ikke er deltagere i en aftale, og som udøver deres aktivitet på et andet afsætningstrin end aftalepartnerne. Den omstændighed, at der i artikel 86 findes lignende eksempler, er intet modargument, men understreger blot den kendsgerning, at begrænsninger i konkurrencen af den oven for nævnte art kan være forårsaget så vel af en dominerende stilling som af en kartelaftale.

Dette er dog ikke nok til, at vi kan træffe en definitiv afgørelse om de eksklusivaftaler, som interesserer os i denne sag, og i det hele taget forekommer det mig tvivlsomt, om en sådan afgørelse kan træffes alene ud fra generelle teoretiske overvejelser eller almindelig fortolkningsteknik uden hensyn til konkrete handelsmæssige virkninger. Dette gælder for de konklusioner, som man på. baggrund af forordning nr. 17 (artikel 4, stk. 2) kunne drage til fordel for Rådet, da meningen med denne forordning ikke var definitivt at afgrænse det materielle anvendelsesområde for artikel 85, stk. 1; men det gælder også for sagsøgerens argumenter, der kan imødegås med en henvisning til Domstolens dom i Bosch-sagen. Når det i denne dom med hensyn til eksportforbud, altså klausuler, som mange eneforhandlingsaftaler indeholder, understreges, at bedømmelsen af disse efter artikel 85, stk. 1 må kræve nøje kendskab til alle elementer i en aftale, så er det samtidig slået fast, at en abstrakt og generel besvarelse af den slags spørgsmål alene ud fra en fortolkning af EØF-traktatens bestemmelser ikke er tilstrækkelig. Man må derfor nøje overveje, hvilke følger hver enkelt af eneforhandlingsaftalerne kan få, og om disse har betydning for artikel 85, stl. 1.

Herunder må også nævnes den eksklusive leveringsforpligtelse, hvorefter der på et bestemt område kun kan leveres til en bestemt koncessionær med henblik på videresalg. Denne forpligtelse hindrer andre handlende på dette område i at købe direkte fra producenten og opnå de hermed forbundne fordele og forhindrer herudover en direkte levering fra producent til forbruger. Utvivlsomt frigøres eneforhandleren herved for konkurrence fra andre mulige forhandlere af de pågældende varer, hvilken konkurrencefrihed i visse tilfælde på grund af nationale lovbestemmelser (»beskyttelse mod tredjemænd« i fransk ret) overhovedet ikke kan udlignes ved parallelimport, i andre tilfælde kun inden for de snævre grænser, som transportomkostninger, told og indskydelse af andre mellemled tillader.

Hvad angår den i artikel 1, litra a) i forordning nr. 19 nævnte købsforpligtelse, dvs. pligten til ikke at afsætte konkurrerende varer, men kun dem, der leveres fra en bestemt producent, kan denne ligeledes medføre en indskrænkning af konkurrencen, da andre producenters adgang til markèdet herved besværliggøres (altså i konkurrencemæssig henseende), og dette på en ganske anden måde end hvis der kun var tale om en enkelt købeaftale. Især ved højt forædlede varer, som kun kan omsættes af fagfolk, kan en sådan købsforpligtelse under bestemte omstændigheder have en betragtelig indvirkning på konkurrencebetingelserne.

Som følge heraf kan man ikke udelukke, at eneforhandlingsaftalerne ifølge forordning nr. 19/65 kan indskrænke konkurrencen.

Når man i den forbindelse forsikrer os om, at hovedformålet med eneforhandlingsaftalerne er at åbne og trænge ind på nye markeder, hvilket er forbundet med en øgning og intensivering af konkurrencen, skal jeg ikke principielt bestride dette. I visse tilfælde kan eneforhandlingsaftaler nemlig være nyttige eller endog nødvendige i en bestemt periode ved markedsføring af nye produkter. Men man må dog ikke glemme, at netop i et sådant tilfælde ønsker man at indskrænke konkurrencen, og det kan ikke anerkendes, at man ikke kan opnå et sikkert afsætningsmarked uden en generel og vedvarende indskrænkning af konkurrencen.

Følgende indvendinger skal man heller ikke tillægge betydning: konkurrencen begrænses ikke, fordi der efter sagens natur ikke er nogen konkurrence mellem en producent og hans koncessionshavere eller mellem en producents forskellige koncessionshavere; en eneforhandler kan ikke sammenlignes med en anden grossist, da han — knyttet som han er til en producent — alene har den funktion at konkurrere med andre producenter; eller rettere: selv om en eksklusivaftale bortfalder, betyder dette ikke, at situationen på markedet forandrer sig, fordi producenten i sådanne tilfælde vil træde i stedet for eneforhandleren som eneste udbyder.

Den sidste situation kan meget vel indtræffe i nogle tilfælde, ja måske i mange, men er dog ingen uomgængelig følge — Med hensyn til forholdet mellem en eneforhandler og en anden distributør er det tilstrækkeligt at konstatere, at selv om man ikke tager andre grossister i betragtning, kan den måde, hvorpå de forskellige enerepræsentanter inddeler deres salgsområde, påvirke konkurrenceforholdene. — Med hensyn til forholdet koncessionshaver/producent og koncessionshaver/koncessionshaver, skal jeg gøre opmærksom på, at udgangspunktet for overvejelserne ikke bør være den juridiske situation, som er opstået efter afslutningen af forhandleraftalen, men snarere, hvordan konkurrenceforholdene ville have været uden aftalen.

Endelig er jeg ikke enig i den opfattelse, hvorefter det under hensyn til ligheden mellem de økonomiske funktioner inden for en salgsorganisation uden videre skulle være tilladt at ligestille en eneforhandler med en producents agenter eller handelsrepræsentanter, en ligestilling som ville indebære, at aftaler med koncessionshavere konkurrenceretligt måtte betragtes som lige så betydningsløse som aftaler med handelsrepræsentanter, der udelukkende handler i en andens interesse, dvs »formidler forretninger for en anden«. Det må understreges, at der på dette punkt findes betragtelige juridiske og økonomiske forskelle. Jeg henviser her til Kommissionens meddelelse i Amtsblatt 1962, s. 2627, hvori en eneforhandlers særlige forpligtelser er opregnet. Kommissionen lægger især vægt på de forskellige grader af økonomisk afhængighed og på de forskellige indtjeningsmuligheder i forhold til hæftelsen. Disse forskelle medfører også en forskellig juridisk behandling, som Kommissionen har påvist under henvisning til EKSF-traktatens artikel 63 og til nationale lovbestemmelser (skatteretten, konkursretten m. m.). Jeg ser ingen tvingende grund til at lade disse forskelle ude af betragtning i konkurrenceretlig henseende.

Som følge heraf kan der ikke gives sagsøger medhold i, at eneforhandlingsaftalerne i intet tilfælde kan opfylde betingelserne for, at der kan antages at foreligge en indskrænkning af konkurrencen. Hvad angår spørgsmålet, hvornår en aftale efter artikel 85, stk. 1 kan »påvirke handelen mellem medlemsstater«, kan jeg besvare dette kort, fordi sagsøger for så vidt ikke er fremkommet med selvstændige argumenter. Lad mig dog se nærmere herpå.

Først og fremmest må man undersøge, hvad der skal forstås ved »kan påvirke handelen«. Det skulle ikke være svært at svare på. Det er tydeligt, at traktaten ikke med denne formulering kræver, at kartelaftaler faktisk udøver en effektiv indflydelse på den internationale handel, men at det tværtimod er tilstrækkeligt, at en sådan indflydelse er mulig, omend ikke når muligheden for påvirkning er rent hypotetisk, men i det mindste når den ud fra en fornuftig betragtning kan anses for en forudsigelig følge.

Det må derfor understreges, at dette kriterium helt igennem har en selvstændig mening, og altså ikke er identisk med kriteriet konkurrenceindskrænkning. Havde det nemlig været meningen med formuleringen »påvirkning af handelen mellem medlemsstater« kun at henvise til det forhold, at de i artikel 85, stk. 1 anførte begrænsninger i konkurrencen skal have virkning ud over landets grænser, havde man nok foretrukket en vagere formulering, der ikke så tydeligt adskilte sig fra det første kriterium (indskrænkning af konkurrencen). Jeg kan heller ikke gå ind for den opfattelse, hvorefter det er tilstrækkeligt, at en konkurrencebegrænsende aftale har en eller anden indflydelse på handelen mellem medlemsstaterne, således at denne (som Kommissionen udtrykker det) efter aftalens indgåelse får et andet forløb end før. Både den tyske, den italienske og den hollandske udgave af traktaten taler også imod denne opfattelse, idet der heri kræves en ugunstig, skadelig indflydelse, og dermed tvinges vi til at fortolke ordet »affecter« i den franske tekst, der hyppigt anvendes neutralt men også hyppigt tillægges en negativ betydning, på samme måde.

Går man ud fra disse konstateringer — og, hvad Kommissionen gør sig til talsmand for, ser bort fra den rent kvantitative betragtning — må man indrømme, at eneforhandlingsaftaler kan udøve en negativ indflydelse på de erhvervsbetingelser, som gælder for handelen mellem medlemsstaterne. Ved hele tiden at lade afsætningen af bestemte varer være forbeholdt eneforhandleren i en anden medlemsstat opstiller disse eneforhandlingsaftaler regler for de internationale handelsforbindelser, som i visse tilfælde på skadelig måde kan medføre en ændring af den normale vareudveksling mellem medlemsstaterne. — Heller ikke her kan man være enig i den argumentation, at det uden sådanne forpligtelser generelt er umuligt at åbne et fremmed marked, altså at skabe de nødvendige betingelser for medlemsstaternes indbyrdes handel.

Derfor er også Rådets principielle synspunkt, som kommer til udtryk i forordning nr. 19/65, berettiget, og der kan ikke rettes indvendinger mod Kommissionens beføjelse til at henføre eneforhandlingsaftaler under artikel 85, stk. 1, en opfattelse, som også deles af den herskende teori og retsvidenskab. ( 1 )

Kun for en fuldstændigheds skyld vil jeg komme ind på endnu to indvendinger, som sagsøgeren periferisk har berørt i sin argumentation. Hvis jeg ellers har forstået det ret, er sagsøgeren bekymret over, at den gavnlige virkning, som eneforhandlingsaftalerne har på den fælles økonomi, kan blive lammet gennem langvarige procedurer for autorisation af karteller, som under givne omstændigheder kan føre til, at en eneforhandlingsaftale erklæres ugyldig, medens en anvendelse af artikel 86 principielt ikke berører gyldigheden af sådanne aftaler, men kun forhindrer misbrug. En sådan retsanvendelse skulle, især under hensyn til den forskellige kartelretlige behandling af repræsentanter og selvstændige, kunne føre til det uønskede resultat, at producenterne i fremtiden vil indrette deres salgsorganisationer uden selvstændige forhandlere.

Jeg tror ikke, der er grund til at frygte noget sådant. Man overser nemlig i denne forbindelse, at de kompetente organers bestræbelser helt klart ikke går ud på at fjerne eneforhand-lingsordningerne, men tværtimod på i henhold til artikel 85, stk. 3 at gøre dem gyldige, hvorved der endog er hjemmel til gruppefritagelser uden forudgående anmeldelse fra de implicerede virksomheder. Princippet i eksklusivaftalerne røres der altså lige så lidt ved, som hvis artikel 86 skulle anvendes.

Hvad angår kritikken af den besværlige kartelprocedure, kan denne næppe tillægges vægt, efter at der er givet mulighed for gruppefritagelser.

I øvrigt må man, som jeg allerede tidligere har gjort det, understrege, at denne generelle vurdering naturligvis ikke fritager Kommissionen for en samvittighedsfuld undersøgelse af de økonomiske sagsforhold, før den fritager aftaler, som slet ikke kan omfattes af artikel 85, stk. 1. Jeg minder her om en amerikansk højesteretsdom af 4. marts 1963 (»Withe Motor«), hvori det med hensyn til den af førsteinstansen (District Court) trufne afgørelse vedrørende en eneforhandlingsordning, konstateredes, at man kun kunne danne sig en pålidelig mening om tilladeligheden af en sådan ordning efter omfattende undersøgelser af dens økonomiske betydning og faktiske indvirkning på konkurrencen. ( 2 )

Spørgsmålet, om Kommissionen nu alene på grundlag af den forenklede anmeldelsesprocedure efter forordning nr. 153/62 kan foretage en sådan vurdering, må den selv besvare.

b) Licensaftaler

Min undersøgelse er dog ikke hermed afsluttet, da forordning nr. 19/65 også omfatter de såkaldte licensaftaler.

Angående dette punkt skal jeg i øvrigt fatte mig i korthed, fordi sagsøgeren alene gør gældende, at artikel 222 i traktaten er overtrådt (åbenbart ud fra den rigtige erkendelse, at begrænsning af konkurrencen og negativ indflydelse på medlemsstaternes indbyrdes handel ikke absolut kan udelukkes ved licensaftaler).

Jeg skal derfor alene beskæftige mig med spørgsmålet, om forordning nr. 19/65 tillader, at der gribes ind i industrielle ejendomsrettigheder, som efter principperne i traktaten ikke må røres.

Jeg ser ikke en sådan overtrædelse. — Selv om man ikke alene opfatter artikel 222 i traktaten som indebærende et forbud mod at gribe ind i medlemsstaternes ejendomsretlige ordninger, altså et forbud såvel mod at forbedre som mod at undergrave ordningerne, men også antager at artikel 222 forbyder, at pri vate ejendomsrettigheder berøres, giver forordning nr. 19/65 ingen grund til betænkeligheder.

Som Rådet rigtigt fremhæver det, er der ved den kartelretlige behandling af licensaftaler og lignende ordninger efter forordning nr. 19/65 ikke tale om, at der sker indgreb i tidøvelsen af disse ejendomsrettigheder, men kun at begrænsninger, der er i forbindelse med erhvervelsen eller brugen af industrielle ejendomsrettigheder, for så vidt som de beror på aftaler, kan falde ind under artikel 85, stk. 1. Det er ikke i henhold til artikel 222 i traktaten forbudt fællesskabsorganerne at træffe den slags forholdsregler, netop fordi de ikke principielt berører licensaftalerne, hvad sagsøgeren i øvrigt uden videre indrømmer med hensyn til anvendelsesområdet for artikel 86. Forordning nr. 19/65 følger hermed principielt de retningslinjer, som Kommissionen har fastsat i sin meddelelse af 1962 (Abl. 1962, S. 2628 og følgende) om anvendelsen af artikel 85, stk. 1 og 3 på patentlicensaftaler.

Kritikken af artikel 1, litra b) i forordning nr. 19/65 er herefter uden grundlag, hvorefter sagsøgerens tredje klage som helhed fremtræder som uberettiget. Lovligheden af rådsforordningen er dermed fastslået.

C — Konklusion

Min konklusion er herefter følgende: den italienske regerings søgsmål bør afvises, for så vidt som det retter sig mod Kommissionen for Det europæiske økonomiske Fædles - skab, og afgøres med frifindelse, for så vidt som det retter sig mod Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab.

( 1 ) – Se henvisningerne hos Soller. Vertriebsbindungen im Gemeinsamen Maria. 1962. s. 63

( 2 ) – Sammenlign Beier. Die kanellrechtliche Beurteilung von Alleinveririebsverträgen im Gemeinsamen Markt und USA. Gewerblicher. Rechtsschutz und Urheberrecht. 1964. s. 84 ff.