FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PHILIPPE LÉGER

fremsat den 12. maj 2005 ( )

Sag C-372/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud – direktiv 91/439/EØF – kørekort – alderskrav for ret til at føre visse køretøjer – mulighed for at føre køretøjer af en anden kategori end den, hvortil der er udstedt kørekort – obligatorisk registrering og ombytning af kørekort«

1. Med nærværende søgsmål har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort ( ).

2. Til støtte for sit søgsmål har Kommissionen påberåbt sig en række klagepunkter, der vedrører alderskravet for retten til at føre visse køretøjer, muligheden for at føre køretøjer af en anden kategori end den, hvortil der er udstedt kørekort ( ), samt proceduren for registrering og ombytning af kørekort udstedt af andre medlemsstater.

I – Retsforskrifter

A – De fællesskabsretlige regler

3. Udstedelsen og anvendelsen af kørekort har været genstand for en begyndende harmonisering gennem vedtagelsen af Rådets første direktiv 80/1263/EØF af 4. december 1980 om indførelsen af et EF-kørekort ( ). Dette direktiv havde til formål dels at medvirke til forbedring af færdselssikkerheden, dels at øge bevægeligheden for personer, som bosætter sig i en anden medlemsstat end den, hvor de har bestået en køreprøve, eller som flytter inden for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.

4. For at nå dette mål, har direktiv 80/1263 tilnærmet visse nationale regler, som navnlig vedrører udstedelsen af kørekort og vilkårene for deres gyldighed. Direktivet definerer en EF-model for kørekort og nedfælder princippet om gensidig anerkendelse af disse kørekort, såvel som ombytning af disse, når personer, som er indehavere af dem, flytter deres bopæl eller arbejdssted fra en medlemsstat til en anden.

5. Direktiv 80/1263 er blevet ophævet af direktiv 91/439. Dette sidste direktiv markerer en ny etape i harmoniseringen af nationale bestemmelser, navnlig for så vidt angår vilkårene for udstedelse af kørekort og rækkevidden af princippet om gensidig anerkendelse, som det vedrører.

6. For udstedelse af kørekort gælder bl.a. visse alderskrav, som varierer afhængigt af direktivets klassificering af det køretøj, som ønskes ført.

7. Med hensyn til køretøjer af kategori A ( ) fastsætter direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, første punktum, princippet om, at alderskravet for udstedelse af kørekort, der svarer til denne type køretøjer, er 18 år. Dog tilføjes det, at »ret til at føre motorcykel med effekt på over 25 kW og med et forhold mellem effekt og vægt på over 0,16 kW/kg (eller motorcykel med sidevogn med et forhold mellem effekt og vægt på over 0,16 kW/kg) er dog betinget af, at vedkommende person har mindst to års erfaring som fører af motorcykel med lavere specifikationer på grundlag af et kategori A-kørekort«.

8. I artikel 6, stk. 1, litra b), første led, præciseres, at »[d]ette krav kan dog frafaldes, hvis ansøgeren er fyldt 21 år, og hvis der bestås en særlig prøve til kontrol af færdigheder og adfærd«. Direktivets artikel 6, stk. 2, angiver, at medlemsstaterne kan gøre undtagelse fra de alderskrav, der er fastsat for visse køretøjskategorier (A, B og B + E (eller B E)) og udstede sådanne kørekort svarende til disse kategorier til personer, der er fyldt 17 år, men de kan ikke fravige minimumsalderskravet fastsat i direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, sidste punktum.

9. Med hensyn til de køretøjer, der omfattes af underkategorierne C 1 ( ) og C 1 + E (eller C 1 E) ( ), bestemmer direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, at alderskravet, der gælder for udstedelsen af det modsvarende kørekort, er 18 år, jf. dog bestemmelserne om kørsel af sådanne køretøjer i Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 af 20. december 1985 om harmonisering af visse bestemmelser på det sociale område inden for vejtransport ( ).

10. Efter at et kørekort er blevet udstedt, er dets gyldighed ikke systematisk begrænset til at føre køretøjer i den kategori, for hvilken det er opnået. Således bestemmer direktivets artikel 5, stk. 2, litra b), f.eks. at det til kategori C + E (eller C E) ( ) gyldige kørekort giver ret til at føre køretøj i kategori D + E (eller D E) ( ), når indehaveren allerede har kørekort til kategori D ( ).

11. Efter at et kørekort er udstedt i en medlemsstat, skal det derudover anerkendes i de andre medlemsstater. Dette princip om gensidig anerkendelse af kørekort er nedfældet i direktivets artikel 1, stk. 2, med følgende generelle ordlyd: »De kørekort, som medlemsstaterne udsteder, anerkendes gensidigt.«

12. Direktivet tillader dog, at værtsmedlemsstaten lader visse af sine nationale bestemmelser finde anvendelse på indehaveren af et gyldigt kørekort, når denne erhverver sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat end den, der har udstedt kørekortet.

13. Dette er således tilfældet for nationale bestemmelser med hensyn til fiskale forhold, gyldighedsperiode og lægekontrol, i henhold til direktivets artikel 1, stk. 3. Inden for rammerne for anvendelsen af disse sidste bestemmelser kan værtsmedlemsstaten påføre kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn. Direktivets bilag I, punkt 4, præciserer, at sådanne påtegninger, som f.eks. de, der vedrører alvorlige lovovertrædelser, begået på værtsmedlemsstatens territorium, kan påføres af denne stat på kørekortet, hvis staten ligeledes påfører denne type påtegninger på kørekort, den selv udsteder, og sørger for, at der er den fornødne plads til dem ( ).

14. På samme måde bestemmer direktivets artikel 8, stk. 2, at »med forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og -bestemmelser kan bopælsmedlemsstaten på indehaveren af et kørekort [...] anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort.«

B – De nationale bestemmelser

15. Den tyske lovgivning, der er relevant for nærværende sag, er indeholdt i den tyske bekendtgørelse om kørekort (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Strassenverkehr) af 18. august 1998, også benævnt »Fahrerlaubnis-Verordnung« ( ).

16. FeV’s § 6, stk. 2, andet punktum, bestemmer, at aldersgrænsen for direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A er 25 år. Hvad angår køretøjer i underkategori C 1 eller C 1 E kan der i henhold til FeV’s § 10, stk. 2, første punktum, gives tilladelse til at føre disse allerede fra 17-årsalderen, hvis denne kørsel sker i forbindelse med uddannelse til erhvervschauffør (og begrænser sig til kørsel i forbindelse hermed).

17. FeV’s § 6, stk. 3, nr. 6, giver i øvrigt indehavere af kørekort til kategori C 1 E og D tilladelse til at føre køretøjer i kategori D E. Ifølge FeV’s § 6, stk. 4, gives der ligeledes indehavere af kørekort til kategori C 1, C 1 E, C eller C E tilladelse til på det nationale område at føre busser (dvs. køretøjer i kategori D) uden passagerer, når kørslen sker med henblik på teknisk kontrol af køretøjet eller for at flytte køretøjet fra et sted til et andet.

18. Derudover skal indehavere af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, i henhold til FeV’s § 29, stk. 1 og 2, under bødestraf lade deres kørekort registrere af de tyske myndigheder, når de har fået sædvanlig bopæl i Tyskland og har haft kørekort i under to år.

19. Endelig forpligter FeV’s § 29, stk. 3, og § 47, stk. 2, indehavere af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, som har etableret sædvanlig bopæl i Tyskland, til at ombytte disse kørekort med tyske kørekort, for at de kan påføres visse påtegninger om bl.a. gyldigheden af kørekortet i Tyskland, når denne gyldighed er kortere end gyldigheden i den medlemsstat, hvor kørekortet er udstedt.

II – Den administrative procedure

20. Efter en brevveksling mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen anmodede sidstnævnte ved skrivelse af 18. juli 2001 medlemsstaten om at fremsætte sine bemærkninger, idet Kommissionen fandt, at den havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 91/439.

21. Da Kommissionen ikke blev overbevist af de tyske myndigheders bemærkninger, fremsatte Kommissionen den 21. marts 2002 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede Forbundsrepublikken Tyskland til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme sine forpligtelser i henhold til direktiv 91/439 inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af udtalelsen.

22. Eftersom vedtagelsen af de lovændringer, som skulle sætte delvist stop for det påståede traktatbrud, lod vente på sig, besluttede Kommissionen at anlægge nærværende sag ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. september 2003.

III – Om søgsmålet

23. Kommissionen har til støtte for sit søgsmål påberåbt sig seks klagepunkter, hvoraf blot to er blevet anfægtet af den tyske regering. Jeg vil først undersøge disse to klagepunkter, der vedrører alderskravet for retten til at føre visse køretøjer. Derefter vil jeg kort undersøge de andre uanfægtede klagepunkter, der vedrører muligheden for at føre andre køretøjer end dem, for hvilke der er erhvervet kørekort, samt registrerings- og ombytningsproceduren for kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater.

A – Om klagepunktet vedrørende alderskravet for adgang til at føre visse køretøjer

24. Disse klagepunkter vedrører dels tunge motorcykler i kategori A ( ), dels køretøjer i underkategorierne C 1 og C 1 E. Jeg vil undersøge hvert af disse to klagepunkter efter hinanden.

1. Om klagepunktet vedrørende alderskravet for direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A

a) Parternes argumenter

25. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have tilsidesat direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, sidste punktum, ved at fastsætte alderskravet til 25 år for direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A, dvs. uden at have opnået forudgående erfaring med motorcykelkørsel i lavere kategorier. Ifølge sagsøgeren kan en medlemsstats lovgivning udelukkende fastsætte et alderskrav på 21 år i medfør af direktivets bestemmelser. Til støtte for dette klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at bestemmelserne tilsigter fuldstændigt at harmonisere den direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A og derfor fastsætter et ensartet alderskrav, som medlemsstaterne ikke ensidigt har ret til at ændre, hverken ved at nedsætte eller forhøje det.

26. Den tyske regering har bestridt denne fortolkning af direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, sidste punktum. Efter regeringens opfattelse indebærer bestemmelserne ikke en fuldstændig harmonisering af den direkte adgang til at føre de omhandlede typer køretøjer. Ikke alene giver bestemmelserne medlemsstaterne ret til at give eller nægte en sådan direkte adgang, de giver dem tilmed mulighed for, når de accepterer den, at fastsætte et højere alderskrav end 21 år, i overensstemmelse med de færdselssikkerhedshensyn, som efterstræbes med direktivet. I denne forbindelse har den tyske regering påpeget, at Kommissionen selv i forbindelse med en omarbejdning af direktivet for nylig har foreslået at forhøje det pågældende alderskrav til 24 år, for bedre at imødekomme kravene til færdselssikkerheden.

b) Stillingtagen

27. Jeg anser dette klagepunkt for ubegrundet.

28. Ved at fastsætte et minimumsalderskrav på 21 år for eventuel direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A, begrænser direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, sidste punktum, sig efter min mening til at udelukke, at personer, som er under 21 år, får ret til at føre denne type køretøjer. Bestemmelserne er ikke til hinder for en national lovgivning, der fastsætter et højere alderskrav end direktivets, som for eksempel 25 år. Det er der flere omstændigheder, der taler for.

29. Ved for det første at tillade, at medlemsstaterne kan fravige de alderskrav, som er fastsat for visse kategorier af køretøjer (andre end tunge motorcykler i kategori A), og således udstede kørekort til personer, som er fyldt 17 år, dvs. en lavere alder end den, som er fastsat i direktivet for disse kategorier af køretøjer, tyder artikel 6, stk. 2, på, at formålet med samtlige alderskrav er at fastsætte en nedre grænse (og ikke en øvre grænse), under hvilken det i princippet er forbudt at udstede kørekort, ud over de i denne artikel udtrykkeligt foreskrevne undtagelser.

30. Hvis de undtagelser, som er fastsat i denne artikel, udelukkende vedrører alderskrav, som er lavere end det, som er fastsat i direktivet for de omhandlede kategorier af køretøjer, og ikke alderskrav, som er højere, er dette efter min mening ikke systematisk til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter højere alderskrav. Tværtimod kan den omstændighed, at direktivets artikel 6, stk. 2, ikke nævner sådanne højere alderskrav, uden tvivl forklares ved, at dets regler om alderskrav ikke skal være til hinder for, at medlemsstaterne vedtager strengere regler på området, således at det ikke er nødvendigt at fastsætte undtagelser på dette punkt for at give medlemsstaterne mulighed for at handle i denne retning.

31. Det formål, som direktivet tilstræber gennem fastsættelsen af alderskrav, bekræfter denne analyse.

32. Som det anføres i fjerde betragtning til direktivet, er minimumsbetingelser for udstedelse af kørekort fastsat ud fra tvingende hensyn til færdselssikkerheden. Jeg skal tilføje, at alderskravene i direktivets artikel 6, stk. 1, indgår i de minimumsbetingelser, som skal sikre opfyldelsen af dette formål.

33. Hvis fastsættelsen af alderskrav tydeligvis sker ud fra hensyn til færdselssikkerheden, idet det således forbydes, at kørekort udstedes til personer, som endnu ikke har nået den omhandlede minimumsalder, gør det samme sig ikke gældende, hvis de i direktivet fastsatte alderskrav ligeledes indebærer, at det er forbudt for medlemsstaterne at afslå at udstede kørekort til personer, som har nået den nævnte minimumsalder. Tværtimod er det netop hensynet til at styrke beskyttelsen af færdselssikkerheden, som typisk ligger til grund for medlemsstaternes fastsættelse af alderskrav, som er højere end direktivets. Som den tyske regering har påpeget, har Kommissionen desuden selv for nyligt udtrykt, at den, for at styrke færdselssikkerheden, havde til hensigt at forhøje alderskravet for direkte adgang til kørsel af tunge motorcykler til 24 år i stedet for 21 år ( ).

34. Efter min mening følger det af disse forskellige omstændigheder, at direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), første led, sidste punktum, ikke er til hinder for, at en national lovgivning fastsætter et højere alderskrav end det, som er fastsat i denne artikel, såsom det, der er foreskrevet ved den omhandlede tyske lovgivning. Derfor kan klagepunktet vedrørende alderskravet for direkte adgang til at føre tunge motorcykler i kategori A og den påståede tilsidesættelse af direktivets artikel 6, ikke tages til følge.

2. Om klagepunktet vedrørende alderskravet for retten til at føre køretøjer i underkategorierne C 1 og C 1 E

a) Parternes argumenter

35. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have tilsidesat direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, sammenholdt med artikel 5, stk. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 3820/85, ved at tillade personer, allerede fra de er fyldt 17 år, at føre køretøjer i underkategori C 1 og C 1 E, når denne kørsel sker som led i en uddannelse som erhvervschauffør. Efter Kommissionens opfattelse er bestemmelserne i direktivet samt i den forordning, de henviser til, til hinder for at personer, som er under 18 år, gives ret til at føre køretøjer af denne type.

36. Den tyske regering har bestridt dette klagepunkt. Regeringen har angivet, at betingelsen for at få kørekort for underkategori C 1 i henhold til nationale regler er, at der er erhvervet kørekort til kategori B.

37. Den tyske regering mener desuden, at opnåelsen af et professionelt kvalifikationsbevis efter en anerkendt uddannelse som fører af køretøjer i godstransport ad vej, der i medfør af artikel 5, stk. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 3820/85, kan begrunde, at indehavere af et sådant bevis gives ret til at føre køretøjer i godstransport med tilladt totalmasse på over 7,5 t – så snart de er fyldt 18 år – indebærer, at den omhandlede uddannelse kan påbegyndes, før de pågældende personer er fyldt 18 år, og at denne uddannelse omfatter en vis kørselserfaring. Heraf følger, at den omhandlede nationale lovgivning, ved at tillade, at personer, som er fyldt 17 år, fører køretøjer i underkategorierne C 1 og C 1 E som led i deres uddannelse, ligger på linje med nævnte artikel 5, stk. 1, litra b), andet led, som direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, henviser til. At bestride denne påstand indebærer, ifølge den tyske regering, at en uddannelse som erhvervschauffør, som er tilstrækkelig lang til at være fuldstændig, straffes til skade for færdselssikkerheden.

38. Endelig har den tyske regering sat rækkevidden af den fremrykkede ret til at føre køretøjer i underkategorierne C 1 og C 1 E, således som den er fastsat i den nationale lovgivning, i perspektiv. Denne ret indrømmes udelukkende personer, som gennemgår en uddannelse som erhvervschauffør, og som har bestået en forudgående psykomedicinsk undersøgelse. Desuden gælder retten til at føre disse typer køretøjer kun i forbindelse med erhvervsuddannelsen og kun på det nationale område.

b) Stillingtagen

39. Dette klagepunkt er efter min mening begrundet, både for så vidt angår køretøjer i underkategori C 1 og køretøjer i underkategori C 1 E.

40. Med hensyn til køretøjer i underkategori C 1, bestemmer direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, samt artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 3820/85 (som ovennævnte artikel i direktivet henviser til), at adgangen til at føre disse køretøjer er forbeholdt personer, som har opnået minimumsalderen på 18 år. Ved at give personer adgang til at føre disse køretøjer allerede når de er fyldt 17 år, tilsidesætter den tyske lovgivning direktivets bestemmelser, som er sammenfaldende med ovennævnte bestemmelser i forordningen. Denne konklusion gælder, uanset at rækkevidden af denne fremrykkede ret til at føre køretøjerne, ifølge den tyske regering er begrænset.

41. På samme måde har det ikke stor betydning, således som den tyske regering har påstået, at opnåelsen af et underkategori C 1 kørekort (som giver ret til at føre køretøjer i underkategori C 1) er betinget af, at der er erhvervet et kategori B kørekort (som giver ret til føre køretøjer i kategori B). Det skal understreges, at selv om direktivets artikel 6, stk. 2, tillader medlemsstaterne at fravige direktivets alderskrav for visse kategorier af køretøjer, som f.eks. køretøjer i kategori B, og således udstede kørekort, der svarer til disse typer af køretøjer til personer, så snart de er fyldt 17 år, gælder dette ikke for køretøjer i underkategori C 1. Da artikel 6, stk. 2, har en udtømmende karakter, kan den omstændighed, at et kørekort til kategori B allerede fra 17-årsalderen kan erhverves i medfør af denne artikel, ikke begrunde, at et kørekort til underkategori C 1 erhverves efter samme alderskrav.

42. Hvad angår køretøjer i underkategori C 1 E vil jeg gøre opmærksom på, at forordning nr. 3820/85 [som direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, henviser til] i sin artikel 5, stk. 1, litra b), første led, opstiller et princip om, at alderskravet for adgang til at føre disse køretøjer er det fyldte 21 år. Det er udelukkende gennem fravigelse af dette princip, at denne forordnings artikel 5, stk. 1, litra b), andet led, nedsætter aldersgrænsen til det fyldte 18. år, under betingelse af, at »føreren er i besiddelse af et af en medlemsstat anerkendt kvalifikationsbevis for en tilfredsstillende afslutning af en uddannelse for førere af køretøjer i godstransport ad vej i henhold til fællesskabsreglerne om minimumsniveauet for uddannelse af førere af køretøjer i vejtransport«.

43. Det følger af disse bestemmelser i forordning nr. 3820/85, at adgangen til at føre køretøjer i underkategori C 1 E allerede fra 18 år er underlagt afslutningen af en vis uddannelse som erhvervschauffør samt opnåelsen af et kvalifikationsbevis ved afslutningen af en sådan uddannelse.

44. Hvis denne erhvervsuddannelse kan påbegyndes, før den berørte person er fyldt 18 år, og med samme alderskrav omfatte ledsaget kørselserfaring under stadigt opsyn af en kørelærer, er det i konsekvens heraf udelukket at bevilge denne person nogen form for ret til at føre køretøjer i underkategori C 1 E, så længe han endnu ikke er fyldt 18 år og fortsat er under erhvervsuddannelse og således ikke kan fremvise kvalifikationsbeviset, som først udfærdiges ved afslutningen af denne uddannelse.

45. Dette er imidlertid, hvad der foreskrives i den anfægtede tyske lovgivning, eftersom den tillader, at personer som kun er 17 år, i forbindelse med en uddannelse som erhvervschauffør, fører køretøjer i underkategori C 1 E på det offentlige nationale vejnetværk, uden at denne kørsel sker under stadigt tilsyn af en kørelærer. Hvad angår denne type køretøjer er den nationale lovgivning således i strid med artikel 5, stk. 1, litra b), i forordning nr. 3820/85. Den er ligeledes i strid med direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, i det omfang denne artikel henviser til anvendelsen af forordningen, inklusive dennes artikel 5, stk. 1, litra b).

46. Af ovenstående drager jeg den konklusion, at klagepunktet vedrørende alderskravet for retten til at føre køretøjer i kategori C 1 og C 1 E i modstrid med direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, er begrundet.

B – Klagepunkterne vedrørende muligheden for at føre andre køretøjer end dem, for hvilke kørekort er opnået

47. To klagepunkter omhandler muligheden for at føre andre køretøjer end dem, for hvilke kørekort er opnået. Det ene vedrører adgangen til at føre køretøjer i kategori D E, det andet vedrører adgangen til at føre køretøjer i kategori D. Jeg vil kort behandle hvert af disse to klagepunkter, som den tyske regering ikke har anfægtet.

1. Om klagepunktet vedrørende adgang til at føre køretøjer i kategori D E

48. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have tilsidesat direktivets artikel 5, stk. 2, litra b), ved at tillade, at indehavere af kørekort til kategori C 1 E og D fører køretøjer i kategori D E. Jeg anser dette klagepunkt for at være begrundet.

49. Denne artikel foreskriver nemlig, at »det til kategori C + E gyldige kørekort giver ret til at føre køretøj i kategori D + E, når indehaveren allerede har kørekort til kategori D.« Det fremgår af disse bestemmelser, at det kun er indehaveren af et kørekort til kategori C E, og ikke til C 1 E, som tillades at føre køretøjer i kategori D E, under forudsætning af, at han har kørekort til kategori D. Indehaveren af et kørekort til kategori C 1 E har således ikke ret til at gøre et sådant kørekort gældende for at føre et køretøj i kategori D E.

2. Klagepunktet vedrørende adgang til at føre køretøjer i kategori D

50. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have tilsidesat direktivets artikel 3 ved at tillade, at indehavere af kørekort til C 1, C 1 E, C eller C E fører køretøjer i kategori D uden passagerer, inden for landets grænser, når kørslen udelukkende sker med henblik på teknisk kontrol eller for at flytte køretøjet fra et sted til et andet. Jeg anser dette klagepunkt for at være begrundet.

51. Det fremgår nemlig af direktivets artikel 3, stk. 1, femte led, at der skal sondres mellem køretøjer i kategori C og de, der henhører under kategori D, således at et kørekort til kategori C ikke kan give ret til at føre køretøjer i kategori D. Det samme gør sig gældende for de typer køretøjer, der har forbindelse til dem i kategori C, dvs. køretøjer i kategori C E og underkategorierne C 1 og C 1 E (således som de er defineret i direktivets artikel 3, stk. 1, sjette led, og stk. 2, tredje og fjerde led).

52. Som Kommissionen har påpeget, følger sondringen mellem på den ene side køretøjer i kategorierne og underkategorierne C, C E, C 1 eller C 1 E (dvs. lastbiler) og på den anden side køretøjer i kategori D (dvs. busser) samt mellem de tilsvarende kørekort, helt konkret af, at man ikke kan sammenligne kørslen af disse to typer køretøjer, og at det således forudsættes, at en særlig uddannelse følges for hver af dem, så et kørekort til C, C E, C 1 eller C 1 E (erhvervet efter en vis uddannelse) ikke kan give tilladelse til at føre køretøjer i kategori D (som kræver deltagelse i en anden uddannelse).

53. Heraf drager jeg den konklusion, at klagepunktet vedrørende adgang til at føre køretøjer i kategori D i modstrid med direktivets artikel 3, er begrundet.

C – Klagepunkterne vedrørende proceduren for registrering og ombytning af kørekort, som er udstedt af andre medlemsstater

54. Jeg vil først behandle klagepunktet vedrørende registrering af kørekort, som er udstedt af andre medlemsstater, og derefter det, der vedrører ombytningsproceduren for disse kørekort. Det skal bemærkes, at den tyske regering ikke har bestridt disse klagepunkter.

1. Klagepunktet vedrørende proceduren for registrering af kørekort, som er udstedt af andre medlemsstater

55. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have krænket princippet om gensidig anerkendelse nedfældet i direktivets artikel 1, stk. 2, ved under bødestraf at pålægge den obligatoriske og systematiske registrering af kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater, når indehaverne af sådanne kørekort har etableret sædvanlig bopæl i Tyskland og ikke har haft kørekort i mere end to år.

56. Jeg anser dette klagepunkt for at være begrundet. Jeg skal i denne forbindelse blot henvise til dom af 10. juli 2003, Kommissionen mod Nederlandene ( ), og dom af 9. september 2004, Kommissionen mod Spanien ( ). I disse domme fandt Domstolen, at den obligatoriske og systematiske registrering af kørekort udgør en formalitet, der er i strid med princippet om gensidig anerkendelse i direktivets artikel 1, stk. 2, som hverken kan begrundes med hjemmel i samme artikels stk. 3, eller med hjemmel i direktivets artikel 8, stk. 2 ( ).

2. Klagepunktet vedrørende ombytningsproceduren for kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater

57. Med dette klagepunkt kritiserer Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland for at have tilsidesat flere af direktivets bestemmelser, og i særdeleshed artikel 1, stk. 2, idet den pålægger de indehavere af kørekort udstedt af en anden medlemsstat, som har etableret sædvanlig bopæl i Tyskland, at ombytte disse kørekort med tyske kørekort, således at de tyske myndigheder kan påføre kørekortene visse påtegninger, bl.a. vedrørende deres gyldighed i Tyskland, når denne gyldighed er kortere end i den medlemsstat, hvori de er udstedt. Jeg anser dette klagepunkt for at være begrundet.

58. Som Domstolen udtalte i præmis 72 i dommen Kommissionen mod Nederlandene, fremgår det af niende betragtning til direktivet, at dette udtrykkeligt har haft til formål at afskaffe ombytningsordningerne for kørekort. Dette blev gentaget i kendelsen i sagen Krüger af 29. januar 2004 ( ).

59. Domstolen lagde i det væsentlige dette argument til grund, da den i Krüger-kendelsen udtalte, at »artikel 1, [stk. 2], i direktiv 91/439 skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats retsforskrifter, der under visse omstændigheder pålægger indehavere af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, som har bosat sig på dens område, en pligt til at ombytte dette kørekort med et nationalt kørekort, med den begrundelse, at et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, og som ikke overholder de gyldighedsbestemmelser, der gælder i værtsmedlemsstaten, ikke kan indføres i sidstnævnte stats kørekortregister« ( ).

60. Hvad der gælder for den omhandlede ombytningsprocedure i Krüger-sagen gælder ligeledes for ombytningsproceduren omhandlet i nærværende sag.

61. Jeg konkluderer heraf, at klagepunktet vedrørende ombytningsproceduren for kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater, hvormed det gøres gældende, at proceduren er i modstrid med direktivets artikel 1, stk. 2, er begrundet.

IV – Forslag til afgørelse

62. Sammenfattende foreslår jeg derfor, at Domstolen fastslår, at:

»1) – Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 1, litra b), tredje led, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort, idet den har vedtaget bestemmelser, hvorefter personer, der er 17 år, har adgang til at føre køretøjer i underkategorierne C 1, eller C 1 + E (eller C 1 E), hvis denne kørsel sker i forbindelse med en uddannelse som erhvervschauffør

– Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 91/439, idet den har vedtaget bestemmelser, hvorefter indehavere af kørekort til C 1 E og D har adgang til at føre køretøjer i kategori D + E (eller D E)

– Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 i direktiv 91/439, idet den har vedtaget bestemmelser, hvorefter indehavere af kørekort til underkategorierne C 1 og C 1 E, C eller C + E (eller C E) har adgang til at føre køretøjer i kategori D uden passagerer inden for landets grænser, når kørslen udelukkende sker med henblik på teknisk kontrol eller for at flytte køretøjet fra et sted til et andet

– Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439, idet den har vedtaget bestemmelser, hvorved den under bødestraf pålægger den obligatoriske og systematiske registrering af kørekort udstedt af andre medlemsstater, når indehaverne af sådanne kørekort har etableret sædvanlig bopæl i Tyskland og ikke har haft dette kørekort i mere end to år

– Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439, idet den har vedtaget bestemmelser, hvorefter det pålægges indehavere af kørekort udstedt af andre medlemsstater, som har etableret sædvanlig bopæl i Tyskland, at ombytte disse kørekort med tyske kørekort, således at de kompetente nationale myndigheder kan påføre kørekortene visse påtegninger, især vedrørende varigheden af deres gyldighed i Tyskland, når denne gyldighed er kortere end i den medlemsstat, hvori de er udstedt.

2) I øvrigt frifindes Forbundsrepublikken Tyskland.

3) Forbundsrepublikken Tyskland bærer sine egne omkostninger og erstatter de omkostninger, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har afholdt.«