KENDELSE AFSAGT AF PERSONALERETTENS PRÆSIDENT

23. februar 2010

Sag F-99/09 R

Elisavet Papathanasiou

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked

(Varemærker og Design) (KHIM)

»Personalesag — særlige rettergangsformer — midlertidigt ansatte — tidsubegrænset kontrakt med opsigelsesklausul — begæring om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om opsigelse af en ansættelseskontrakt som midlertidigt ansat — uopsættelighed — foreligger ikke«

Angående: Stævning indgivet i henhold til artikel 278 TEUF, artikel 157 EA og artikel 279 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a, hvorved Elisavet Papathanasiou har nedlagt påstand om dels udsættelse af KHIM’s afgørelse af 12. marts 2009, hvorved hendes kontrakt som midlertidigt ansat blev opsagt med virkning fra den 15. november 2009, dels udsættelse af afgørelse af 3. august 2009, hvorved det opsigelsesvarsel, der oprindeligt var fastsat til den 15. november 2009 ved afgørelse af 12. marts 2009, blev forlænget til den 15. februar 2010.

Udfald: Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

1. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — uopsættelighed — »fumus boni juris« — kumulativ karakter — rækkefølge for undersøgelse og metode til efterprøvelse — skønsbeføjelse for dommeren i sager om foreløbige forholdsregler

(Art. 278 TEUF og 279 TEUF; Statutten for Domstolen, art. 39 og bilag I, art. 7, stk. 1; Personalerettens procesreglement, art. 102, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — bevisbyrde

(Art. 278 TEUF og 279 TEUF; Personalerettens procesreglement, art. 102, stk. 2)

3. Tjenestemænd — repræsentation — beskyttelse af personalerepræsentanter

(Tjenestemandsvedtægten, bilag II, art. 1, stk. 6)

1. I henhold til artikel 102, stk. 2, i Personalerettens procesreglement skal begæringer om foreløbige forholdsregler bl.a. angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart (fumus boni juris) forekommer berettiget.

Betingelserne for, at der kan anordnes foreløbige forholdsregler med hensyn til uopsættelighed og fumus boni juris, er kumulative, således at en begæring om foreløbige forholdsregler må afslås, når én af disse betingelser ikke er opfyldt. Den dommer, der behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, skal endvidere i givet fald foretage en afvejning af de foreliggende interesser.

Ved denne samlede vurdering råder den dommer, der behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, over et vidt skøn og kan frit under hensyn til sagens særegenheder afgøre, hvorledes disse forskellige betingelser skal efterprøves samt rækkefølgen for denne undersøgelse, når ingen bestemmelse pålægger denne at anvende et forud fastsat skema for vurderingen af nødvendigheden af at træffe foreløbig afgørelse.

(jf. præmis 33-35)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 10. september 1999, sag T-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 155, og II, s. 811, præmis 18; 9. august 2001, sag T-120/01 R, De Nicola mod EIB, Sml. Pers. I-A, s. 171, og II, s. 783, præmis 12 og 13.

Personaleretten: 31. maj 2006, sag F-38/06 R, Bianchi mod ETF, Sml. Pers. I-A-1, s. 27, og II-A-1, s. 93, præmis 20 og 22.

2. Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at denne målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen. Den part, der har fremsat begæring om anordning af den foreløbige forholdsregel, skal endvidere dokumentere, at vedkommende ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført en sådan skade.

Den blotte nødvendighed af at finde et arbejde i udlandet kan i princippet heller ikke i sig selv udgøre et alvorligt og uopretteligt tab.

(jf. præmis 41 og 42)

Henvisning til:

Domstolen: 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, Sml. I, s. 1857, præmis 62.

Retten i Første Instans: Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, præmis 25; 19. december 2002, sag T-320/02 R, Esch-Leonhardt m.fl. mod ECB, Sml. Pers. I-A, s. 325, og II, s. 1555, præmis 27.

Personaleretten: 25. april 2008, sag F-19/08 R, Bennett m.fl. mod KHIM, Sml. Pers. I-A-1, s. 131, og II-A-1, s. 713, præmis 28.

3. I henhold til artikel 1, stk. 6, i bilag II til vedtægten må det arbejde som et medlem af personaleudvalget udfører i denne egenskab, ikke påføre den pågældende nogen ulemper.

Eftersom udøvelsen af det arbejde, som personaleudvalget udfører, er betinget af, at de pågældende er udpeget som medlemmer af personaleudvalget, og arbejdet kun udføres i forbindelse med den kontrakt, der knytter den ansatte til en institution eller et agentur, må dette indebære, at funktionen som personalerepræsentant i personaleudvalget automatisk ophører samtidig med, at ansættelseskontrakten som midlertidigt ansat udløber. Det er således kun, når udøvelsen af arbejdet som medlem af personaleudvalget udgør en ulempe, f.eks. hvis den ansatte »rent faktisk« afskediges, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 1, stk. 6, i bilag II til vedtægten.

(jf. præmis 50-52)