FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 25. OKTOBER 1979 ( 1 )

Høje Ret.

Den foreliggende retssag angår problemet vedrørende indplaceringen af en tjenestemand. Sagsøgeren, som er tysk statsborger, dr. jur. og eksamineret lingvist, trådte samtidig med oprettelsen af Det europæiske økonomiske Fællesskab og Euratom den 1. februar 1958 i Ministerrådets tjeneste og ledede dér sprogtjenestens tyske afdeling, efter at han allerede i de forberedende organer havde medvirket ved den sproglige udformning af traktaterne. Med ikrafttrædelsen den 1. januar 1962 af vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber blev han udnævnt til tjenestemand i lønklasse LA 4 med titel af gruppeleder i oversættelsestjenesten. Ved Rådets generalsekretærs afgørelse af 25. maj 1973 blev han sammen med de andre ledere af de enkelte sprogafdelinger med virkning fra 1. januar 1973 forfremmet og ansat i en stilling som chef for oversættelsesafdelingen i lønklasse LA 3.

For bedre at forstå sagen skal det oplyses, at Rådets sprogtjeneste er opdelt i seks afdelinger svarende til antallet af Fællesskabernes officielle sprog, og hver af disse ledes af en kontorchef. I spidsen for sprogtjenesten står en chef for sprogtjenesten, som bistås af en stedfortræder. Sprogtjenesten udgør imidlertid ikke — hvad man først kunne tro — inden for generalsekretariatets organisatoriske ramme et særskilt direktorat, men henhører under Direktorat II — Drift/ Oversættelse — som ledes af en direktør og hører til Generaldirektorat A. Den tidligere chef for sprogtjenesten, Noack, var indplaceret i lønklasse LA 3 og blev et år før sin pensionering på personligt grundlag udnævnt i lønklasse A 2.

Efter Noacks afgang den 13. januar 1974 lod Rådets generalsekretær den 30. april 1974 følgende skrivelse tilgå sagsøgeren:

»Meddelelse til hr. Loebisch

Jeg har den ære at meddele Dem, at De fra 1. april 1974 stilles til rådighed for Generaldirektorat A, Direktorat II: Drift/Sprogtjeneste, som chef for sprogtjenesten«.

På grundlag af denne skrivelse gik sagsøgeren ud fra, at han ligesom sin forgænger straks ville blive indplaceret i lønklasse A 2. Da hans forventninger ikke blev opfyldt, indgav han den 12. maj 1978 i medfør af artikel 90, stk. 1, i tjenestemandsvedtægten en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om at få den af ham beklædte LA 3-stilling omdannet til en A 2-stilling, idet kun denne stilling svarede til den af sagsøgeren siden 1974 udførte tjeneste som leder af sprogtjenesten. Denne ansøgning supplerede han med en skrivelse af 17. maj 1978, hvori han hævdede, at den nye indplacering skulle foretages med virkning senest fra den 4. maj 1978, dagen for ikrafttrædelsen af Rådets forordning (Euratom, EKSF, EØF) nr. 912/78 af 2. maj 1978 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber (EFT L 119 af 3. maj 1978, s. 1). Tidligere havde nemlig lønklasserne LA 3 og LA 4 i den i bilag I, A, til tjenestemandsvedtægten indeholdte oversigt over stillingsbetegnelser og stillingsgrupper været indordnet under stillingsbetegnelserne »chef for oversættelsesafdelingen« og »chef for tolkeafdelingen«, medens lønklasse LA 3 nu ifølge artikel 13 i den nævnte forordning var indordnet stillingsbetegnelsen »chef for oversættelses- eller tolkeafdeling«. Lønklasse LA 4 er nu alene forbeholdt gruppelederne i oversættelses-eller tolketjenesten. Efter sagsøgerens mening har Rådet med denne ændring taget den kendsgerning i betragtning, at sprogtjenesten er sammensat af flere afdelinger, som hver for sig er underlagt en kontorchef i lønklasse LA 3. Følgelig kan der ikke tilkomme chefen for den overordnede enhed »sprogtjenesten« samme rang som de ham underordnede kontorchefer.

Da disse ansøgninger ikke blev imødekommet, indbragte sagsøgeren ved skrivelse af 20. september 1978 i henhold til artikel 90, stk. 2, i tjenestemandsvedtægten en klage til ansættelsesmyndigheden. Efter denne klage, som heller ikke blev taget til følge, anlagde sagsøgeren den 25. januar 1979 denne sag. Han nedlægger påstand om, at Domstolen skal fastslå, at stillingen som chef for Rådets sprogtjeneste, som sagsøgeren er udnævnt til, skal indplaceres i lønklasse A 2, og at sagsøgeren derfor med virkning fra 1. april 1974 eller senest fra 4. maj 1978 skal indplaceres i lønklasse A 2, samt at sagsøgte desuden skal dømmes til at indplacere sagsøgeren i lønklasse A 2 fra de nævnte datoer.

Sagsøgeren påberåber sig i første række en overtrædelse af artikel 5 i De europæiske Fællesskabers tjenestemandsvedtægt og af dennes bilag I, litra A, som regulerer sammenhængen mellem stillingsbetegnelserne og stillingsgrupperìngerne inden for hver kategori og inden for sprogtjenesten samt en overtrædelse af almindelige retsprincipper som grundsætningen om sammenhængen mellem stilling og lønklasse, princippet om den hierarkiske forvaltningsopbygning i De europæiske Fællesskabers tjenesteret og princippet om den gode organisation af tjenstlig virksomhed. Da forvaltningen ikke har respekteret disse grundsætninger, har den misbrugt sin skønsbeføjelse.

Mere detaljeret anfører han, at han ved generalsekretærens meddelelse af 30. april 1974 med virkning fra 1. april s. å. er blevet udnævnt til chef for sprogtjenesten. Som sådan udøver han en virksomhed, som svarer til en direktørs i lønklasse A 2. Han forestår således en forvaltningsenhed, som består af ca. 300 tjenestemænd, herunder ca. 250 akademikere, og han har syv tjenestemænd i lønklasse LA 3 under sig, nemlig de seks chefer for de respektive oversættelsesafdelinger og sin stedfortræder. Han er den første bedømmer ved bedømmelsen af deres præstationer. At han beklæder en stilling svarende til en direktør i lønklasse A 2, ser han bekræftet i Rådets afgørelse af 7. oktober 1963 vedrørende opgaver og beføjelser for tjenestemændene i generalsekretariatet for De europæiske Fællesskabers Råd, idet denne bestemmer, at en direktør leder en betydelig forvaltningsenhed under tilsyn af en generaldirektør eller undtagelsesvis selve institutionen. Senest fra ikrafttrædelsen af Rådets forordning nr. 912/78 den 4. maj 1978 er det også de jure fastslået, at sprogtjenesten er en over afdelingen stående forvaltningsenhed, som derfor logisk bedømt må ledes af en direktør. Et indicium for, at stillingen som chef for sprogtjenesten er af højere rang end stillingen som chef for en oversættelsesafdeling, hvorfor udnævnelsen i virkeligheden må anses for en forfremmelse, ser sagsøgeren i den omstændighed, at udnævnelsen blev foretaget efter forfremmelsesudvalgets forslag. Imod en sådan højere indplacering taler heller ikke det forhold, at kun lønklasserne LA 3 og LA 8 er hjemlet for tjenestegruppen sprogtjenesten i tjenestemandsvedtægtens bilag I, litra A, idet det af vedtægtsudvalgets rapport af 9. februar 1977 til De faste Repræsentanters Komité klart kan sluttes, at stillingen som direktør for en sprogtjeneste kan besættes såvel med en tjenestemand fra tjenestegruppen sprogtjenesten som med en tjenestemand fra kategori A. Ved indstillingen af tjenestemænd i lønklasserne A 1 og A 2 kan ansættelsesmyndigheden ifølge artikel 29, stk. 2, i tjenestemandsvedtægten anvende en anden procedure end udvælgelsesproceduren. Sagsøgeren mener, at da der efter hans forgængers afgang er blevet en tilsvarende A 2-stilling ledig, er der ikke tale om at skabe en ny stilling eller om at opnormere en bestående stilling, men blot om at konstatere, at den af sagsøgeren beklædte stilling hører til i lønklasse A 2.

Når ansættelsesmyndigheden afslår anerkendelsen heraf, lader den sagsøgeren forblive i samme tjenestegrad som nogle af hans underordnede. Desuden skader det hans karriere og hans anseelse, at han er underordnet en direktør med titlen »direktør for drift og oversættelse«, og at denne bistås og i tilfælde af fravær repræsenterers af en afdelingschef.

Rådet henviser heroverfor til, at generalsekretæren med sin skrivelse af 30. april 1974 ikke har udnævnt sagsøgeren til en ledig stilling i en højere lønklasse, men udelukkende har betroet ham opgaverne som chef for sprogtjenesten. Sidstnævnte betegnelse tjener internt til at beskrive en tjenestemands opgaveområde og funktion og har intet med dennes vedtægtsmæssige stilling at gøre. I tjenestemandsvedtægtens bilag I, litra A, er stillingsbetegnelsen direktør udtrykkeligt henført under lønklasse A 2, medens stillingsbetegnelsen chef for sprogtjenesten ikke er forudset i den dér indeholdte liste over kategorierne. Ansættelsesmyndigheden har desuden heller ikke rådet over en ledig stilling, da sagsøgerens forgænger, Noack, først et år før sin afgang på personligt grundlag blev indplaceret i lønklasse A 2, og da der allerede med virkning fra 16. januar 1974 var blevet disponeret over den pågældende stilling til anden side. Med sit søgsmål tilstræber sagsøgeren en forfremmelse, som der ikke er noget krav på. Ansættelsesmyndigheden er heller ikke forpligtet til at søge budgetmyndighederne om oprettelse af en ny stilling, idet ansættelsesmyndigheden for det første principielt kun er bundet af tjenstlige hensyn ved organiseringen af den tjenstlige virksomhed, og sagsøgerens funktion for det andet adskiller sig fra en direktørs opgaver og beføjelser.

Det afgørende er altså, hvorledes generalsekretærens meddelelse af 30. april 1974 skal bedømmes.

Ifølge artikel 6 i tjenestemandsvedtægten skal enhver stilling være fastsat i budgettet. Ifølge artikel 4, stk. 1, i vedtægten kan udnævnelser eller forfremmelser kun ske til en ledig stilling, som er fastsat i lønklassen. Dette betyder, at udnævnelsen til en ledig stilling tillige omfatter indplacering i en bestemt lønklasse. Deraf følger videre, at en tjenestemands rang principielt kun bestemmes efter stillingen, som han placeres i, og ikke efter hans stilling forstået som en funktionel sammenfatning af opgaver og beføjelser.

Ifølge artikel 4 i vedtægten er en udnævnelse eller forfremmelse endvidere kun retskraftig, hvis der budgetmæssigt er en ledig stilling til rådighed.

Derfor er det for den foreliggende sag afgørende, om der, som sagsøgeren hævder, var en stilling i lønklasse A 2 til rådighed for ansættelsesmyndigheden på tidspunktet for indplaceringen. Dette må dog klart afvises, da — som anført af Rådet — stillingen som chef for sprogtjenesten altid har været en LA 3-stilling, og sagsøgerens forgænger kun et år før sin pension af æremæssige og personlige grunde blev forfremmet til en højere lønklasse. Ansættelsesmyndigheden disponerede imidlertid allerede den 16. januar 1974 til anden side over denne stilling i lønklasse A 2, således at der den 1. april 1974 kun var en stilling i lønklasse LA 3 til rådighed, svarende til den rang, som sagsøgeren havde i forvejen. Allerede derfor må en retskraftig forfremmelse udelukkes, og den pågældende skrivelse kan kun have haft til formål at foretage en forflyttelse.

Imidlertid taler den pågældende skrivelses form imod såvel en forfremmelse som en forflyttelse. Efter artikel 7, stk. 1, i tjenestemandsvedtægten ansætter ansættelsesmyndigheden »ved udnævnelse eller forflyttelse … den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse«. »Ved udnævnelse« betyder derfor, at meddelelsen om udnævnelse ifølge artikel 25, stk. 2, i tjenestemandsvedtægten selv må angive ansættelsen i en til rådighed stående stilling med den dertil hørende lønklasse og stillingsbetegnelse for at opnå en klar bestemmelse af tjenestemandens retsstilling.

Rådets disposition af 25. maj 1973, hvorved sagsøgeren blev forfremmet til lønklasse LA 3, opfylder disse kriterier. Denne retsakt ansætter sagsøgeren i stillingen som chef for oversættelsesafdelingen — lønklasse LA 3 — med virkning fra 1. januar 1973. I modsætning hertil har den pågældende skrivelse af 30. april 1974 kun overskriften »Meddelelse til hr. Loebisch« og indeholder hverken betegnelsen på en ledig stilling eller den dertil hørende lønklasse og stillingsbetegnelse; den bestemmer blot, at »… à partir du 1er avril 1974 vous êtes mis à la disposition … en qualité de Chef du Service linguistique«. Af denne forskel fremgår det særlig tydeligt, at sagsøgeren ved denne skrivelse ikke blev forfremmet til en stilling i en højere lønklasse. Han blev heller ikke forflyttet til en stilling i samme lønklasse, da en afgørelse om forflyttelse ligeledes skal opfylde de nævnte formkrav. Det er derfor efter min opfattelse helt klart, at sagsøgeren ved den pågældende meddelelse kun fik tildelt et andet arbejdsområde, men bibeholdt sin hidtidige stilling og lønklasse, således som det også fremgår af meddelelsens ordlyd.

Der kan heller ikke af denne meddelelse udledes nogen form for løfte om en forfremmelse. Et sådant ville kun have retsvirkning, hvis ansættelsesmyndighedens vilje til at binde sig gennem et løfte klart kunne fastslås, hvilket der i det foreliggende tilfælde ikke er noget tegn på.

At dette også var sagsøgerens oprindelige opfattelse fremgår af den ansøgning, han ifølge artikel 90, stk. 1, i tjenestemandsvedtægten forelagde for ansættelsesmyndigheden, idet han deri udtrykkeligt anmodede om, at den af ham beklædte LA 3-stilling omdannes til en A 2-stilling. Bekendtgørelsen i Personaleposten den 28. maj 1974, hvori det hed, at sagsøgeren med virkning fra 1. april 1974 var blevet udnævnt til chef for sprogtjenesten, kan heller ikke ændre dette resultat, idet naturligvis kun et ansættelsesbrev og ikke den blotte meddelelse kan have konstitutiv virkning. At en efterfølger er blevet udpeget til sagsøgerens stilling som chef for den tyske oversættelsesafdeling beviser heller ikke, at sagsøgeren blev ansat i en anden stilling. En myndighed er nemlig ikke bundet ved anvendelsen af de stillinger, som den en gang har fået tildelt; den kunne derfor have ansat efterfølgeren i en anden ledig stilling. Endelig kan man heller /ikke slutte sig til nogen forfremmelse på grund af, at foranstaltningen blev truffet efter forslag fra forfremmelsesudvalget. Dette udvalg er nemlig for dét første kun hjælpeorgan for ansættelsesmyndigheden i en procedure, hvor ansættelsesmyndigheden alligevel træffer den endelige afgørelse; dernæst har forfremmelsesudvalget ikke udtalt sig om, hvorvidt sagsøgeren skulle forfremmes til direktør, men kun om hans udpegelse til chef for sprogtjenesten.

Herefter er alene at bedømme, om der tilkommer sagsøgeren en ret til forfremmelse. Efter Domstolens praksis tilkommer der ifølge vedtægten ikke tjenestemændene nogen subjektiv ret til forfremmelse, selv om de opfylder forudsætningen for en forfremmelse jf. sag 123/75, (Berthold Küster mod Parlamentet, dom af 25. november 1976, Sml. 1976, s. 1701). Domstolen har tværtimod efter fast praksis understreget, at alene tjenestens interesse er afgørende for forfremmelser, og at ansættelsesmyndigheden i kraft af sin organisatoriske kompetence blot kan foretage udnævnelserne efter udøvelse af det pligtmæssige skøn jf. sag 61/70, (Gianfranco Vistosi mod Kommissionen, dom af 16. juni 1971, Sml. 1971, s. 145); sag 61/76, (Jean Jacques Geist mod Kommissionen, kendelse af 15. juli 1976, Sml. 1976, s. 1349). Følgelig kan ansættelsesmyndighedens skønsmæssige afgørelse kun anfægtes, hvis den ved afgørelsen er gået ud over skønnets grænser eller har misbrugt det, dvs. hvis det ved skrivelsen af 30. april 1974 anviste opgaveområde som chef for sprogtjenesten ifølge dens art, betydning og omfang gik langt ud over den funktion, som kan forlanges af sagsøgeren på grundlag af hans placering i lønklasse LA 3.

Man må sikkert give sagsøgeren ret i, at sprogtjenesten, som omfatter mere end 300 personer, heraf ca. 250 med universitetseksamen, udgør en betydelig forvaltningsenhed efter den af Rådet den 7. oktober 1963 udstedte officielle stillingsbeskrivelse. Den kendsgerning, at sagsøgeren, som bl. a er beskæftiget med forvaltningsopgaver, der sikrer sprogtjenestens gnidningsløse funktion, samtidig også er foresat for de syv kontorchefer, siger efter min opfattelse intet afgørende om niveauet for hans tjenstlige funktion, især da en ikke uvæsentlig del af sagsøgerens funktion består i at koordinere sprogtjenestens arbejde. Imod den antagelse, at sagsøgeren faktisk leder sprogtjenesten, taler imidlertid, at han, som Rådet har forsikret os, i det væsentlige varetager sine opgaver under vedkommende direktørs tilsyn og ansvar, og altså ikke handler på eget ansvar.

1 denne sammenhæng skal jeg endelig henvise til Domstolens praksis, hvorefter selv den omstændighed, at en tjenestemand varetager opgaver, som også hører til en stilling i en højere stillingsgruppe, nok vil kunne tages i betragtning ved en eventuel forfremmelse, men ikke i sig selv kan begrunde en højere normering af stillingen (jf. sag 77/70, Maurice Prelle mod Kommissionen, dom af 16. juni 1971, Sml. 1971, s. 149; Gijsbertus van Reenen mod Kommissionen, dom af 19. marts 1975, Sml. 1975, s. 445; Lucienne De Roubaix mod Kommissionen, dom af 11. maj 1978, Sml. 1978, s. 1081).

Sammenfattende kan det derfor fastslås, at der ikke kan påvises noget holdepunkt for, at ansættelsesmyndigheden har overtrådt grænserne for det skøn, som tilkommer den ved vurderingen af stillingerne.

Jeg er heller ikke i stand til at fastslå et brud på princippet om den hierariske opbygning af tjenestegrenene. Der må nok gives sagsøgeren medhold i, at tjenestemandsforholdet som et offentligretligt forhold af vedtægtsmæssig over- og underordnelse principielt må have en streng hierarisk orden, men på den anden side må heller ikke sammenhængen mellem rangfølge og ansvar overses. Da ansvaret for sprogtjenesten, som anført, i sidste instans ligger hos vedkommende direktør, forekommer det berettiget at indplacere sagsøgeren i en lønklasse, som er underordnet direktørens. Dernæst kan vi af den arbejdsbeskrivelse, som Rådet har opstillet for sagsøgeren, slutte, at de enkelte kontorchefer i sprogtjenesten i første række forestår ledelsen af personalet og den daglige organisation af arbejdet i afdelingerne. Deraf følger, at sagsøgerens ansvar som kompetent for så vidt angår organiseringen af den samlede sprogtjeneste ikke adskiller sig så væsentligt fra kontorchefernes, at ansættelsesmyndigheden kan beskyldes for at handle vilkårligt og dermed ikke i tjenestens interesse, når den indplacerer sagsøgeren i samme lønklasse som kontorcheferne, især da vedtægten tilsyneladende ikke indeholder nogen bestemmelse, som forbyder, at en tjenestemand af samme rang arbejder under en overordnets tilsyn med henblik på løsning af bestemte opgaver. Modsat sagsøgerens opfattelse kan der heller ikke udledes andet af dommen af 15. december 1965 i sag 15/65 (Werner K/aer mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab, dom af 15. december 1965, Sml. 1965-1968, s. 161). Den pågældende sag angik i hovedsagen ikke spørgsmålet om styringsbeføjelse, men det forhold, at en tjenestemand havde fået anvist opgaver, som lå under hans opgavers og lønklasses niveau. Vedrørende dette problem understregede Domstolen blot, at der ifølge arbejdsbeskrivelsen principielt består en rangfølge mellem tjenestemænd, som udfører arbejde på forskelligt niveau, men Domstolen tog ikke stilling til spørgsmålet, om en tjenestemand over for en anden tjenestemand, der præsterer arbejde på tilsvarende niveau, kan have en overordnet beføjelse.

Det er heller ikke berettiget at anføre, at en tjenestemand, som afgiver en bedømmelse af en anden tjenestemand, nødvendigvis må have krav på en højere rang. Når den bedømmende tjenestemand i reglen tilhører en højere lønklasse end den tjenestemand, hvis dygtighed han skal bedømme, så hænger det sammen med, at en tjenestemand af højere rang principielt har større viden og erfaring. Dette udelukker imidlertid ikke — og noget andet følger heller ikke af vedtægten — at en tjenestemand med langvarig erfaring kan bedømme en anden tjenestemand i samme lønklasse.

Da der følgelig ikke kan påpeges holdepunkter for den antagelse, at sagsøgeren ved generalsekretærens skrivelse af 30. april 1974 opnåede en højere stilling end sin hidtidige, kan heller ikke dommene i retssagerne 20 og 21/63 fremføres (Jean Maudet mod Kommis sionen, dom af 19. marts 1964, Sml. 1954-1964, s. 465) eller 79 og 82/63 (Jean Reynier og Piero Erba mod Kommissionen dom af 9. juni 1964, Sml. 1954-1964, s. 489). Disse sager drejede sig om, hvorvidt de under de såkaldte »Bruxelles-traktater« ansatte funktionærer i De europæiske Fællesskaber, som i henhold til artikel 102 i tjenestemandsvedtægten skulle overføres til tjenestemandsforholdet under den nye vedtægt, skulle sikres den før vedtægtens ikrafttrædelse stiltiende eller udtrykkeligt opnåede retsstilling.

At Rådet ved den ved artikel 13 i forordning nr. 912/78 af 2. maj 1978 ændrede formulering af den i bilag I, A, til tjenestemandsvedtægten indeholdte liste over »tjenestegruppen/sprogtjeneste« ikke ville indføre nogen ny stilling i en højere lønklasse er åbenbart og kræver derfor ingen indgående drøftelse. Selv om Rådet med ændringen kan have anerkendt, at sprogtjenesten er sammensat af flere oversættelsesafdelinger, er der ikke hermed sagt noget om sprogtjenestens leders rang. Spørgsmålet, om en overgang fra lønklasse LA 3 til lønklasse A 2 overhovedet er mulig og i givet fald under hvilke forudsætninger, er derfor heller ikke mere relevant.

Herefter kan jeg også ved behandlingen af den af sagsøgeren subsidiært fremførte søgsmålsgrund fatte mig i korthed.

Sagsøgeren påstår, at Rådets optræden er en overtrædelse af det i artikel 5, stk. 3, i tjenestemandsvedtægten udtrykte princip om tjenestemændenes ligebehandling og ligeværdighed. Han henviser for det første til, at hans opgaver siden udnævnelsen til chef for sprogtjenesten er blevet seksdoblet, og at han udøver en direktørs funktion, uden at dette finder udtryk i hans karriere eller i aflønningen, medens tjenestemænd med tilsvarende funktioner i alle andre institutioner under De europæiske Fællesskaber er indplaceret i lønklasse A 2.

Som bekendt blev sagsøgeren imidlertid ikke ansat i en stilling i lønklasse A 2. Hans funktion adskiller sig også med hensyn til opgaver, beføjelser og ansvar fra en direktørs i lønklasse A 2.

For så vidt sagsøgeren har henvist til den forskellige lønmæssige behandling af tjenestemænd med tilsvarende funktioner i Fællesskabernes forskellige institutioner, må der gives ham medhold i, at alle Fællesskabernes organer danner en funktionel enhed, og at det principielt må forhindres, at stillinger i samme lønklasse ved forskelligartede bedømmelseskriterier bliver normeret helt anderledes i ét organ end i et andet. På den anden side har institutionerne ved organiseringen af deres tjenestegrene et vidtgående skøn. Der kan derfor kun tales om forskelsbehandling, hvis tjenestemænd i de forskellige institutioner, som udfører arbejde af samme værdi, bliver behandlet forskelligt. Som Rådet imidlertid har anført, er de enkelte institutioners sprogtjenester forskelligt organiseret og forskelligt indbygget i den organisatoriske struktur. Således er der f.eks., så vidt jeg kan se, kun ved Domstolen en stilling som chef for sprogtjenesten, hvis indehaver på personligt grundlag er indplaceret i lønklasse A 2. Stillingen som direktør i lønklasse A 2 er desuden hjemlet for chefen for oversættelsestjenesten og for tolketjenesten i Europa-Parlamentet samt for chefen for Kommissionens tolketjeneste. Derimod ledes oversættelsestjenesten i Kommissionen af en direktør, der ligesom i Rådet også har ansvaret for andre tjenestegrene som dokumentation, reproduktion og bibliotek. Af disse eksempler fremgår allerede, at de forskellige institutioners enkelte sprogtjenester med hensyn til struktur og arbejdsområde, uafhængigt af de enkelte funktioners sværhedsgrad, vanskeligt kan sammenlignes med hinanden. Deraf følger, at også en forskellig indplacering af cheferne for de respektive forvaltningsenheder er berettiget.

Sagsøgeren har altså intet krav på at blive indplaceret i lønklasse A 2. Jeg foreslår derfor, at sagsøgte frifindes, og at sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 69 og 70 bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.