ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36.

Ifølge sygekassen svarer den østrigske lovpligtige pension og de pensioner, der udbetales af de erhvervstilknyttede pensionsordninger i Liechtenstein, til hinanden. Sygekassen har i denne henseende gjort gældende, at det østrigske system er indrettet således, at den forsikrede kan opretholde sin vante levestandard ved hjælp af de lovpligtige ydelser, der henhører under den første søjle, mens dette niveau for ydelser i Liechtenstein sikres ved den anden søjle, der spiller en væsentlig rolle, mens den første søjle kun tjener til at sikre et eksistensminimum. I øvrigt er bidragene i den lovbestemte østrigske ordning tre gange højere end i Liechtenstein. Sygekassen har endvidere gjort gældende, at BPVG fastsætter en forpligtelse til at være tilsluttet en erhvervstilknyttet pensionsforsikringsordning, og at denne lov indeholder klare og præcise regler om bidragenes størrelse, arten af de sikrede ydelser samt om sammensætningen og kontrollen af de pensionskasser, der forvalter disse ordninger. Den har tilføjet, at reglerne ligeledes finder anvendelse på den del af den erhvervstilknyttede ordning, der går ud over de lovpligtige minimumsydelser, således at pensionskassernes »aftalefrihed« er yderst begrænset. Tilsvarende kan den enkelte arbejdstager ikke frit hverken tilmelde sig en sådan ordning eller bestemme dens indhold. Sygekassen har præciseret, at begrebet ydelser, der »går ud over de lovpligtige forpligtelser«, ikke kun omfatter supplerende fakultative ydelser, men ligeledes ydelser udredt for bidrag betalt før den lovpligtige forpligtelse. Den har fremhævet, at bidrag betalt i henhold til BPVG skattemæssigt behandles på samme måde som bidrag betalt i forbindelse med den obligatoriske forsikring i henhold til ASVG i Østrig. Den har endelig gjort gældende, at ASVG fastsætter, at når en person er tilsluttet en supplerende fakultativ pensionsordning, skal bidrag til sygesikringsordningen ligeledes opkræves af de ydelser, der er udredt af en sådan ordning. Endelig har sygekassen konkluderet, at hvis der ikke tages hensyn til de ydelser, som grænsegængerne modtager som følge af det arbejde, de har udøvet i Liechtenstein, medfører dette en ulige behandling i forhold til de personer, der alene har udøvet deres erhverv på det nationale område.
Artikel 815, stk. 1 og 3, i lov om civilproces bestemmer:

»1. Hvis de dokumenter, der er vedlagt anmodningen, […] udgør et prima facie-bevis for kreditorens krav, der bekræftes ved anmodningens indhold, pålægger secretario judicial [(justitssekretæren)] debitoren at betale kreditoren inden for en frist på 20 dage og at fremlægge beviserne for denne betaling for retten eller at give møde for retten og på kortfattet måde i den skriftlige indsigelse angive grundene til, at han er af den opfattelse, at det krævede beløb helt eller delvist ikke er betalingspligtigt.

[…]

3. Hvis det af den med anmodningen fremlagte dokumentation fremgår, at det krævede beløb ikke er rigtigt, overbringer secretario judicial [(justitssekretæren)] sagen til dommeren, der i givet fald ved kendelse kan foreslå rekvirenten enten at acceptere eller afslå et forslag til betalingskrav for et mindre beløb end det oprindeligt krævede.

[…]«
Det er under disse omstændigheder, at skattemyndigheden har iværksat en kassationsanke ved den forelæggende ret. Stillet over for en problemstilling vedrørende fortolkningen af EU-retten har Augstākā tiesa (højesteretten) besluttet at udsætte sagen og ved afgørelse indgået til Domstolens Justitskontor den 22. september 2014 at forelægge Domstolen følgende to præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF:

»1) Skal artikel 143, stk. 1, litra h), i [forordning nr. 2454/93] fortolkes således, at bestemmelsen ikke alene omhandler tilfælde, hvor transaktionens parter udelukkende er fysiske personer, men derimod også de tilfælde, hvor der foreligger et familie- eller slægtskabsforhold mellem et medlem af ledelsen hos en af parterne (juridisk person) og den anden part i transaktionen (fysisk person) eller et medlem af dennes ledelse (såfremt der er tale om en juridisk person)?

2) Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, skal den ret, der behandler sagen, da foretage en grundig undersøgelse af sagens omstændigheder for så vidt angår den pågældende fysiske persons faktiske indflydelse på den juridiske person?«
84.

Det forhold, at Retten anvendte en ukorrekt nødvendighedstest, fremgår for det første af den appellerede doms præmis 54-58. HeidelbergCement havde gjort gældende, at nogle af de oplysninger, som Kommissionen anmodede om, ikke var relevante for undersøgelsen, da de vedrørte en række forskellige produkter, der også var prissat forskelligt og samlet i grupper. Under disse omstændigheder kunne der efter appellantens opfattelse ikke foretages en meningsfuld sammenligning af priser inden for EØS. Uden at undersøge berettigelsen af HeidelbergCements argument forkastede Retten det hurtigt med den begrundelse: i) at de pågældende oplysninger må anses for at have forbindelse til de formodede overtrædelser, ii) at kritikken vedrørende de indleverede oplysningers pålidelighed ikke påvirkede lovligheden af begæringen om oplysninger, og iii) at det tilkom Kommissionen at afgøre, om de indsamlede oplysninger giver den mulighed for at gøre en eller flere overtrædelser gældende over for sagsøgeren, da sagsøgeren – i påkommende tilfælde – kunne anfægte de anmodede oplysningers bevisværdi i sit svar på en eventuel klagepunktsmeddelelse eller til støtte for en påstand om annullation af den endelige afgørelse.
19.

Den Hellenske Republik har fremført tre anbringender til støtte for denne påstand. Det første anbringende, som i det væsentlige vedrører en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, manglende begrundelse og urigtig gengivelse af beviserne, er opdelt i to led. Med det første led har Den Hellenske Republik foreholdt Retten, at den kvalificerede de obligatoriske bidrag, som i 2008 og 2009 blev betalt af de landbrugere, der modtog støtten i form af kompensation, som statsmidler. Med det andet led har medlemsstaten foreholdt Retten, at den ikke fastslog, at de beløb, der svarer til disse bidrag, skulle fratrækkes den tilbagesøgningspligtige støtte, fordi disse beløb ikke kunne have givet de omhandlede landbrugere en økonomisk fordel, der kunne fordreje konkurrencen. Med sit andet anbringende, som vedrører en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og manglende begrundelse, har Den Hellenske Republik i det væsentlige foreholdt Retten, at den fastslog, at de af ELGA i 2009 foretagne udbetalinger af kompensation gav modtagerne en selektiv økonomisk fordel, der kunne fordreje konkurrence og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, og som derfor udgjorde statsstøtte. Den ekstraordinære krisesituation, som den græske økonomi gennemlevede i dette tidsrum, taler imod en sådan konklusion. Det tredje anbringende vedrører en fejlagtig fortolkning og anvendelse af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og manglende begrundelse. Den Hellenske Republik har ved dette anbringendes første led foreholdt Retten, at den fastslog, at de omtvistede betalinger, der blev foretaget i 2009, ikke kunne anses for at være forenelige med det indre marked på grundlag af denne bestemmelse, for så vidt som den i MER foreskrevne lempeligere ordning vedrørende statsstøtte ikke fandt anvendelse på støtte tildelt virksomheder, som beskæftigede sig med primærproduktion af landbrugsprodukter. Medlemsstaten har gjort gældende, at Retten i den henseende burde have taget hensyn til den ovenfor nævnte krisesituation. Med anbringendets andet led har den foreholdt Retten, at den ikke undersøgte medlemsstatens argumentation om, at den omtvistede afgørelse var uforholdsmæssig, for så vidt som den i december 2011 påbød tilbagesøgning af ELGA’s udbetalinger af kompensation i 2008 og 2009, selv om krisen i mellemtiden var forværret.
39.

Efter først at have fastslået, at en ordlydsfortolkning ikke gør det muligt at give et entydigt svar på dette spørgsmål, fandt Domstolen, at formålet med direktiv 89/552, der er at sikre fri udveksling af fjernsynsudsendelser, kræver, at bestemmelsen fortolkes således, at den tillader det størst mulige antal reklameafbrydelser under programmet, dvs. princippet om programmets »brutto sendetid« ( 10 ). En anvendelse af dette ræsonnement i den foreliggende sag ville indebære, at der bør foretages en så bogstavelig fortolkning som muligt af artikel 23, stk. 1, i direktiv 2010/13, hvorefter den deri fastsatte tidsbegrænsning af reklamemængden alene vedrører selve varigheden af indslagene uden at medregne f.eks. de »sorte sekunder«.
Artikel 6 har følgende ordlyd:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten og med forbehold af stk. 4 giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
68.

Dermed er det efter min opfattelse klart, at den beskyttelse, der ydes af den nationale lovgivning til visse nationale arbejdstagere under så specifikke omstændigheder som de ovennævnte, ikke kan anses for at være en »beskyttelse svarende til den«, der er sikret i medfør af direktiv 80/987, for så vidt angår manglende betaling af løntilgodehavender til arbejdstagere på grund af deres arbejdsgivers insolvens alene med de undtagelser, der udtrykkeligt er tilladt i henhold til direktivet. Der bør desuden henvises til Domstolens praksis, som Kommissionen påberåber sig for så vidt som »[…] både direktivets formål, som er at sikre samtlige arbejdstagere en mindstebeskyttelse, og den i direktiv [80/987] artikel 1, stk. 2, fastsatte udelukkelsesadgangs ekstraordinære karakter viser, at kun en beskyttelse, der giver arbejdstagerne de væsentlige i direktivet fastlagte former for garanti – men på grundlag af en ordning, hvis bestemmelser er forskellige fra direktivets – kan anses for en »tilsvarende« beskyttelse« ( 15 ).
Artikel 7 i direktiv 2005/29 er sålydende:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende, skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

[…]

4. Ved en opfordring til køb betragtes følgende oplysninger som væsentlige, hvis de ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen:

[…]

c) prisen inklusive afgifter, eller, hvis produktets art gør, at prisen ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, den måde, hvorpå prisen udregnes, samt, hvor det er relevant, alle yderligere omkostninger vedrørende fragt, levering eller porto eller, hvor sådanne omkostninger ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, oplysninger om, at der kan forekomme sådanne yderligere omkostninger

[…]

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige«.
65.

De danske skattemyndigheders argument i hovedsagen om, at det kan udledes af artikel 2, litra c), i beslutning 2004/228/EF ( 30 ), at barrer som de omhandlede er omfattet af begrebet »halvforarbejdede produkter«, kan derimod ikke tiltrædes. I henhold til denne beslutning bemyndiges Kongeriget Spanien til ved »leverancer af halvforarbejdede produkter (f.eks. blokke […]) fra fremstilling, forarbejdning eller smeltning af non-ferrometaller […]« at udpege leverancens modtager som betalingspligtig. Heraf kan det imidlertid ikke udledes, at barrer, der opstår ved smeltning af guld, også skal anses for »halvforarbejdede produkter« i forbindelse med momsdirektivets artikel 198, stk. 2, der skal undersøges i det foreliggende tilfælde. Ud over at i det mindste visse af sprogversionerne af disse to bestemmelser – herunder den tyske – anvender to forskellige begreber, kræver artikel 2, litra c), i beslutning 2004/228 – til forskel fra momsdirektivets artikel 198, stk. 2, som skal undersøges i det foreliggende tilfælde – netop ingen afgrænsning mellem begreberne »materiale« og »halvforarbejdet produkt«. Begrebet »halvforarbejdet produkt« som omhandlet i nævnte beslutning kan således være tillagt en videre betydning end begrebet »halvforarbejdet produkt« i den omhandlede undersøgte bestemmelse.
66.

Det må i betragtning af de ovenfor nævnte principper fastslås, at det er lovligt at anlægge en ny retssag, eftersom den påberåbte forskel er til hinder for anvendelsen af princippet ne bis in idem. Det må dog medgives, at selv om de omhandlede overtrædelser overordnet set er forskellige, er der også lighedspunkter mellem dem. Det ville naturligvis ikke være rimeligt blot at sammenlægge de straffe, der idømmes i de to medlemsstater. En simpel løsning, der er valgt i flere nationale lovgivninger, består i kun at opfylde den strengeste af de to domme. Det er efter min opfattelse den eneste løsning, der gør det muligt at tage højde for alle de situationer, der måtte opstå, på en acceptabel måde under hensyn til de gældende principper. Hvad skulle man ellers gøre, hvis der allerede var pålagt en straf for en af overtrædelserne i en medlemsstat, og straffen allerede var fuldbyrdet? Ifølge denne praksis idømmes den domfældte ikke nogen »supplerende« straf, hvis den første fuldbyrdede straf er den strengeste. Hvis denne straf viser sig at være den mildeste, pålægges den domfældte differencen mellem den allerede fuldbyrdede straf og den straf, der idømmes efterfølgende.
3.

Præamblen til REACH-forordningen indeholder følgende relevante betragtninger: »[…] (16) Denne forordning fastlægger specifikke forpligtelser for producenter, importører og downstream-brugere af stoffer som sådan, i blandinger og artikler. […] […] (19) [Det bør] i henhold til registreringsbestemmelserne kræves, at producenter og importører fremskaffer data om de stoffer, som de fremstiller eller importerer, og anvender disse data til at vurdere risici i forbindelse med stofferne og til at udarbejde og anbefale passende risikohåndteringsforanstaltninger. For at sikre, at de opfylder disse forpligtelser, samt af åbenhedshensyn, bør de ved registreringen indsende et dossier med alle disse oplysninger til [Det Europæiske Kemikalieagentur] [ ( 3 ) ]. Registrerede stoffer bør kunne bevæge sig frit inden for det indre marked. (20) […] Hvis agenturet i samarbejde med medlemsstaterne mener, at der er grunde til at formode, at et stof udgør en risiko for menneskers sundhed eller for miljøet, bør agenturet efter at have optaget det pågældende stof i den rullende fællesskabshandlingsplan for stofvurdering gennem medlemsstaternes kompetente myndigheder sikre, at dette stof bliver vurderet. (21) Selv om oplysninger om stoffer fremkommet gennem vurderinger først og fremmest skal anvendes af producenter og importører til risikohåndtering i forbindelse med deres stoffer, kan de også bruges til at indlede godkendelses- eller begrænsningsprocedurer i henhold til denne forordning eller risikohåndteringsprocedurer inden for rammerne af anden fællesskabslovgivning. Det bør derfor sikres, at sådanne oplysninger er til rådighed for de kompetente myndigheder og kan anvendes af dem i forbindelse med sådanne procedurer. […] (44) For at skabe et harmoniseret, enkelt system bør alle registreringer indsendes til agenturet. […] […] (103) Gennem et medlemsstatsudvalg bør agenturet sigte mod opnåelse af enighed mellem medlemsstaternes myndigheder om specifikke spørgsmål, der kræver en harmoniseret tilgang. […] (105) På baggrund af fysiske eller juridiske personers øgede ansvar for at garantere sikker anvendelse af kemikalier er det nødvendigt at styrke håndhævelsen. Agenturet bør derfor skabe et forum, hvor medlemsstaterne kan udveksle oplysninger og koordinere deres aktiviteter med hensyn til håndhævelse af kemikalielovgivningen. […] […] (119) Ud over deres deltagelse i gennemførelsen af fællesskabslovgivningen bør medlemsstaternes kompetente myndigheder, fordi de er tættest på interessenterne i medlemsstaterne, spille en rolle i udvekslingen af oplysninger om stoffers risici og om naturlige eller juridiske personers forpligtelser ifølge kemikalielovgivningen. Samtidig er det nødvendigt med et tæt samarbejde mellem agenturet, Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder for at sikre sammenhæng og effektivitet i den samlede kommunikationsproces. […]«
Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Augstākā Tiesa (øverste domstol) stillede præjudicielle spørgsmål således:

»Artikel 101, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde skal fortolkes således, at det for at konstatere, at en virksomhed har deltaget i en konkurrencebegrænsende aftale, ikke er nødvendigt at godtgøre, at en leder i virksomheden personligt har udvist denne adfærd, eller at denne har kendskab til eller har givet samtykke til adfærden hos en person, som leverer eksterne tjenesteydelser til virksomheden og samtidig handler på vegne af andre deltagere i en eventuel aftale.

I den tvist, der er indbragt for den nationale ret, påhviler det denne, på grundlag af den omstændighed, at tredjeparten har handlet uden for de opgaver, denne havde fået overdraget, på grundlag af de forholdsregler, som virksomheden har truffet i forbindelse med udvælgelsen af tredjeparten, ved opfølgningen af udførelsen af de pågældende opgaver og på grundlag af virksomhedens adfærd, da den fik kendskab til den ulovlige adfærd, at kontrollere, om virksomheden har kunnet fremlægge tilstrækkeligt overbevisende beviselementer til at afkræfte formodningen om ansvar.«
52.

Selv om vi antager, at der på østrigsk side foreligger en parallel begrænsning af etableringsfriheden, ville vi imidlertid her, uafhængigt af de ovenfor anførte betragtninger, ikke have at gøre med en begrænsning, der hidrører fra et sammenstød mellem tyske og østrigske bestemmelser, men derimod med to indbyrdes uafhængige begrænsninger. Det er imidlertid ikke min opfattelse, at en eventuel begrænsning af en af frihederne på det indre marked i værtsmedlemsstaten udgør en tilstrækkelig begrundelse for at undlade at ophæve en sådan begrænsning i oprindelsesstaten. Hvis man i den foreliggende sag antager, at Sparkasse Allgäu snarere henvendte sig til de østrigske retter og dér ville gøre gældende, at anvendelsen af de østrigske bestemmelser om bankhemmelighed på dens østrigske filial er i strid med EU-retten, er det muligt, at disse retter ikke ville tage denne påstand til følge ud fra den antagelse, at problemet snarere vedrører ErbStG’s § 33, og at de tyske retter bør rette op på det.
76.

Det fremgår ganske vist af Domstolens praksis, at »den nationale rets forpligtelse til at henholde sig til direktivets indhold ved fortolkningen af de relevante bestemmelser i dens nationale ret [begrænses], når en sådan fortolkning fører til, at en forpligtelse, der er fastsat i et ikke-gennemført direktiv, gøres gældende over for en borger, eller så meget mere, når den fører til, at der på grundlag af direktivet og i mangel af en lov til gennemførelse af direktivet fastsættes strafansvar, eller at strafansvaret skærpes for personer, der handler i strid med dets bestemmelser« ( 31 ). Denne retspraksis vedrører imidlertid først og fremmest begrænsningerne for pligten til overensstemmende fortolkning inden for det strafferetlige område ( 32 ) og forekommer mig ikke at skulle forstås således, at den forbyder en med direktivet overensstemmende fortolkning af national ret, der vil føre til, at en arbejdsgiver pålægges en forpligtelse til at udbetale en fratrædelsesgodtgørelse som den i hovedsagen omhandlede.
28.

For det tredje spørger den forelæggende ret, om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet under omstændigheder som i de hovedsagen omhandlede er til hinder for en berigtigelse af momsen. Den forelæggende ret har således for det første gjort opmærksom på, at UStG’s § 15, stk. 4, tredje punktum, muligvis ikke er præcis nok, idet den afviger fra grundreglen i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, i alle tilfælde med blandet anvendelse. For det andet har den anført, at den metode til fordeling af goder og tjenesteydelser med blandet anvendelse, som blev anvendt af Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR, blev godkendt af de kompetente administrative og judicielle myndigheder for visse år. For det tredje har den forelæggende ret præciseret, at den nationale lovgivning ikke indeholder en udtrykkelig bestemmelse om, at ikrafttrædelsen af UStG’s § 15, stk. 4, tredje punktum, kan medføre berigtigelser af momsen, ligesom den heller ikke indeholder en overgangsordning. Endelig har den fremhævet, at ændringen af metoden til fordeling af goder og tjenesteydelser med blandet anvendelse ikke er et ufravigeligt krav, idet den omsætningsbaserede fordelingsnøgle altid har været anerkendt som et sagligt skøn i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i UStG’s § 15, stk. 4, selv om den fra og med den 1. januar 2004 er blevet anvendt subsidiært.