ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 16, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 110/2008 af 15. januar 2008 om definition, betegnelse, præsentation og mærkning af samt beskyttelse af geografiske betegnelser for spiritus og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1576/89 skal fortolkes således, at det med henblik på at fastslå, om der foreligger en »indirekte kommerciel brug« af en registreret geografisk betegnelse, kræves, at den omtvistede bestanddel enten anvendes i en form, der er identisk med denne betegnelse, eller i fonetisk og/eller visuel henseende ligner denne. Det er således ikke tilstrækkeligt, at denne bestanddel hos den relevante kundekreds kan vække en association af en hvilken som helst art til den nævnte betegnelse eller det relevante geografiske område.

Artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 skal fortolkes således, at det med henblik på at fastslå, om der foreligger en »antydning« af en registreret geografisk betegnelse, påhviler den forelæggende ret at vurdere, om en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet europæisk gennemsnitsforbruger, når vedkommende ser den omtvistede betegnelse, føres til at tænke på den vare, som den beskyttede geografiske betegnelse gælder for. I forbindelse med denne vurdering skal den pågældende ret – når der for det første ikke foreligger et fonetisk og/eller visuelt slægtskab mellem den omtvistede betegnelse og den beskyttede geografiske betegnelse, og der for det andet ikke er tale om, at denne beskyttede geografiske betegnelse er delvis omfattet i den omtvistede betegnelse – i givet fald tage hensyn til den begrebsmæssige lighed mellem den omtvistede betegnelse og den beskyttede geografiske betegnelse.

Artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 skal fortolkes således, at der med henblik på at fastslå, om der foreligger en »antydning« af en registreret geografisk betegnelse, ikke skal tages hensyn til den sammenhæng, hvori den omtvistede bestanddel indgår, og navnlig den omstændighed, at den er ledsaget af en nærmere angivelse af den pågældende vares virkelige oprindelse.

(jf. præmis 56 og 60 samt domskonkl. 2)
Princippet om tilbagevirkende kraft af en mildere straffelovgivning, som er fastsat i artikel 49, stk. 1, tredje punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en person dømmes for uberettiget at have opnået de særlige eksportrestitutioner, som var fastsat i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1964/82 af 20. juli 1982 om fastsættelse af betingelserne for ydelse af særlige eksportrestitutioner for visse former for udbenet oksekød, ved at have foretaget vildledende handlinger eller givet urigtige meddelelser vedrørende arten af de varer, for hvilke der blev ansøgt om restitutioner, selv om de varer, som den pågældende eksporterede, ved en ændring af forordningen, efter at de strafbare forhold indtraf, blev berettigede til disse restitutioner.

Det skal imidlertid for det første bemærkes, at den franske lovgiver, som det fremgår af de for Domstolen forelagte sagsakter, ikke har foretaget nogen ændringer af den kriminalisering, som er fastsat i toldkodeksens artikel 426, stk. 4, siden den i hovedsagen omhandlede overtrædelse blev begået. Urigtige meddelelser eller vildledende handlinger, som medfører, at der opnås fordele i forbindelse med eksport som f.eks. de særlige eksportrestitutioner, der var fastsat i forordning nr. 1964/82, forbliver således strafbare på samme måde, som de var det, da de i hovedsagen omhandlede forhold indtraf. Hvad for det andet angår den ændring, som blev indført ved de EU-retlige bestemmelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 31, skal det bemærkes, at indførelsen af en særlig eksportrestitution til udskåret, udbenet kød af forfjerdinger af voksne handyr, således som det fremgår af anden betragtning til forordning nr. 2469/97, tilsigtede at tilpasse de nævnte bestemmelser til de skiftende forhold på markedet for kød, og navnlig til den nye situation på verdensmarkedet, der opstod som følge af gennemførelsen af de aftaler, der blev indgået under de multilaterale handelsforhandlinger i Uruguayrunden. EU-lovgivers valg om at ændre de kriterier for opnåelse af restitutioner, som var fastsat i artikel 1 i forordning nr. 1964/82, er derfor baseret på en rent økonomisk og teknisk bedømmelse af situationen på verdensmarkedet for kød.

(jf. præmis 34, 36, 37 og 41 samt domskonkl.)
Artikel 64 og artikel 65, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF og artikel 395, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der i tilfælde af overskridelse af de begrænsninger for eksponeringer, der er fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning nr. 575/2013 automatisk pålægges udligningsrenter over for et kreditinstitut, også selv om sidstnævnte opfylder de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 395, stk. 5, for, at et kreditinstitut kan overskride disse grænser.

Som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, følger den situation, der er omhandlet i artikel 395 i forordning nr. 575/2013, og hvori medlemsstaterne i medfør af artikel 67, stk. 2, i direktiv 2013/36 kan anvende administrative sanktioner eller andre administrative foranstaltninger, af en kombineret anvendelse af stk. 1 og 5 i denne artikel 395. Derfor er en national bestemmelse som BWG’s § 97, stk. 1, nr. 4, hvorved et kreditinstitut automatisk pålægges udligningsrenter i tilfælde af overskridelse af de begrænsninger for eksponeringer, der er fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning nr. 575/2013, og som ikke giver mulighed for at kontrollere, om betingelserne i denne forordnings artikel 395, stk. 5, er opfyldt, ikke i overensstemmelse med de tilsynsmæssige krav, der er fastlagt i denne forordning.

(jf. præmis 46-48 og domskonkl. 1)
Idet artikel 218, stk. 9, TEUF ikke fastsætter nogen afstemningsregel med henblik på Rådets vedtagelse af de kategorier af afgørelser, som den omfatter, er det under henvisning til artikel 218, stk. 8, TEUF, at den afstemningsregel, der finder anvendelse, skal fastlægges i hvert enkelt tilfælde. Dette bidrager til at sikre, at den ensartede procedure, der er omhandlet i artikel 218, stk. 9, TEUF, tager hensyn til de særlige forhold på hvert af Unionens arbejdsområder. Navnlig omhandler det første tilfælde, hvor artikel 218, stk. 8, andet afsnit, TEUF kræver, at Rådet træffer afgørelse med enstemmighed, den situation, hvor aftalen vedrører et område, hvor der kræves enstemmighed ved vedtagelse af en EU-retsakt, idet dette tilfælde således etablerer en relation til det materielle retsgrundlag for en afgørelse truffet i henhold til nævnte artikel og den afstemningsregel, der gælder for dens vedtagelse. Den således sikrede relation til det materielle retsgrundlag for afgørelser vedtaget i forbindelse med den procedure, der er fastsat i artikel 218, stk. 9, TEUF, og den afstemningsregel, der gælder for vedtagelsen af disse afgørelser, bidrager i øvrigt til at bevare symmetrien mellem procedurerne vedrørende Unionens indsats indadtil og procedurerne vedrørende dens indsats udadtil under overholdelse af den institutionelle ligevægt, der er fastlagt ved traktaterne.

Følgelig skal en afgørelse, hvorved Rådet i henhold til artikel 218, stk. 9, TEUF fastlægger, hvilke holdninger der skal indtages på Unionens vegne i et organ nedsat ved en aftale, og som udelukkende vedrører FUSP, i princippet vedtages med enstemmighed i henhold til artikel 218, stk. 8, andet afsnit, TEUF. Hvis en sådan afgørelse derimod indeholder flere led eller forfølger flere formål, hvoraf nogle henhører under FUSP, skal den afstemningsregel, der gælder for dens vedtagelse, fastlægges under hensyn til dens primære eller fremherskende formål eller led. Hvis afgørelsens primære eller fremherskende formål eller led således henhører under et område, hvor der ikke kræves enstemmighed ved vedtagelse af en EU-retsakt, skal nævnte afgørelse i henhold til artikel 218, stk. 8, første afsnit, TEUF vedtages med kvalificeret flertal.

(jf. præmis 27-30 og 38)
§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en disciplinær afskedigelse af en fastansat i den offentlige forvaltning, der erklæres uberettiget, medfører, at den pågældende arbejdstager skal genansættes, mens en ikke-fastansat arbejdstager med tidsbegrænset eller tidsubegrænset ansættelse, der udfører de samme funktioner som en fastansat, kan nægtes genansættelse mod betaling af en godtgørelse.

Det skal bemærkes, at selv om den pågældende forskellige behandling ikke kan begrundes i den offentlige interesse, som i sig selv er forbundet med retningslinjerne for rekruttering af fastansatte, forholder det sig ikke desto mindre således, at de betragtninger, der er fremført vedrørende kendetegnene ved de nationale bestemmelser om offentligt ansatte såsom dem, der er redegjort for i denne doms præmis 42-44, kan begrunde en sådan forskelsbehandling. I denne forbindelse forudsætter betingelserne om en uafhængig, upartisk og effektiv forvaltning, at der er en vis stabilitet i ansættelsen. Disse overvejelser, der som sådan ikke gælder tilsvarende for så vidt angår de almindelige arbejdsretlige bestemmelser, forklarer og begrunder begrænsningen i de offentlige arbejdsgiveres mulighed for ensidigt at opsige kontrakter og ligger følgelig til grund for den nationale lovgivers valg om ikke at give sidstnævnte mulighed for at vælge mellem at skulle genansætte eller betale godtgørelse for tab som følge af en uberettiget afskedigelse.

Det må således konstateres, at den automatiske genansættelse af fastansatte arbejdstagere indgår i en helt anden kontekst end den kontekst, hvori ikke-fastansatte befinder sig (jf. analogt dom af 5.6.2018, Grupo Norte Facility, C-574/16, EU:C:2018:390, præmis 56).

Under disse omstændigheder må det fastslås, at den konstaterede ulige behandling er begrundet i præcise og konkrete omstændigheder, der kendetegner det ansættelsesvilkår, der er tale om, i den særlige sammenhæng, hvori det indgår, og dette på grundlag af objektive og gennemsigtige kriterier som omhandlet i den retspraksis, hvortil der henvises i nærværende doms præmis 39.

(jf. præmis 46-49 og domskonkl.)
Sag C-537/17

Claudia Wegener

mod

Royal Air Maroc SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse – lufttransport – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 3, stk. 1 – anvendelsesområde – begrebet »direkte tilsluttede flyforbindelser« – flyafgang fra en lufthavn, der er beliggende på en medlemsstats område, med flyforbindelse til en lufthavn, der er beliggende på et tredjelands område, når det endelige bestemmelsessted er en anden lufthavn i dette tredjeland«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 31. maj 2018

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – anvendelsesområde – begrebet »direkte tilsluttet flyforbindelse« – passagertransport med afgang fra en lufthavn beliggende på en medlemsstats område, som omfatter en mellemlanding med et flyskift i en lufthavn på et tredjelands område, og som har slutdestination i en anden lufthavn i dette tredjeland – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 3, stk. 1, litra a)]

Artikel 3, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at denne forordning finder anvendelse på en passagertransport, der foretages i henhold til en samlet reservation, og som mellem afrejsen fra en lufthavn, der er beliggende på en medlemsstats område, og ankomsten i en lufthavn, der er beliggende på et tredjelands område, omfatter en planlagt mellemlanding uden for Unionen med et flyskift.

(jf. præmis 25 og domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13. november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 skal fortolkes således, at sagsøgte, såfremt et europæisk betalingspåkrav forkyndes for den pågældende, uden at det vedlagte betalingspåkrav er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et sprog, som den pågældende må antages at forstå, således som det er påkrævet i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007, er blevet behørigt underrettet om sin ret til at nægte at modtage dette dokument ved hjælp af standardformularen i bilag II til den sidstnævnte forordning.

Er denne formalitet ikke opfyldt, skal berigtigelsen af proceduren foretages i overensstemmelse med bestemmelserne i den sidstnævnte forordning ved hjælp af fremsendelsen til adressaten af standardformularen i bilag II til denne.

57 I dette tilfælde, på grund af den procedurefejl, som forkyndelsen af betalingspåkravet sammen med anmodningen om et betalingspåkrav er behæftet med, bliver dette påkrav ikke eksigibelt, og sagsøgtes indsigelsesfrist begynder ikke at løbe, således at artikel 20 i forordning nr. 1896/2006 ikke finder anvendelse.

(jf. præmis 55-57 samt domskonkl.)
Artikel 17, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter ansøgeren om subsidiær beskyttelse anses for at have »begået en grov forbrydelse« som omhandlet i denne bestemmelse, der kan udelukke ham fra at opnå denne beskyttelse, alene på grundlag af den straf, der ifaldes for en given forbrydelse i henhold til denne medlemsstats lovgivning. Det tilkommer den nationale myndighed eller ret, der træffer afgørelse om ansøgningen om subsidiær beskyttelse, at vurdere den omhandlede forbrydelses grovhed ved at foretage en fuldstændig undersøgelse af alle de særlige omstændigheder i den enkelte sag.

I denne henseende skal det understreges, at selv om kriteriet om den straf, der ifaldes i henhold til den berørte medlemsstats straffelovgivning, er af særlig betydning i forbindelse med vurderingen af forbrydelsens grovhed og berettiger udelukkelse fra subsidiær beskyttelse i henhold til artikel 17, stk. 1, litra b), i direktiv 2011/95, må den kompetente myndighed i den berørte medlemsstat kun anvende udelukkelsesgrunden fastsat i denne bestemmelse efter at have foretaget en vurdering af de nøjagtige faktiske omstændigheder, som den har kendskab til, med henblik på at afgøre, om der er alvorlig grund til at antage, at de handlinger, som den pågældende – der i øvrigt opfylder kravene for at opnå den ansøgte status – har foretaget, er omfattet af denne udelukkelsesgrund (jf. analogt dom af 9.11.2010, B og D, C-57/09 og C-101/09, EU:C:2010:661, præmis 87, og af 31.1.2017, Lounani, C-573/14, EU:C:2017:71, præmis 72).

(jf. præmis 55 og 58 samt domskonkl.)
Sag C-14/17

VAR Srl

og

Azienda Trasporti Milanesi SpA (ATM)

mod

Iveco Orecchia SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato)

»Præjudiciel forelæggelse – offentlige kontrakter – direktiv 2004/17/EF – artikel 34 – levering af reservedele til busser og trolleybusser – tekniske specifikationer – tilsvarende produkter – mulighed for at godtgøre ligheden efter tildelingen af kontrakten«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 12. juli 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester – direktiv 2004/17 – tildeling af kontrakter – tekniske specifikationer, der henviser til et bestemt mærke, en bestemt oprindelse eller en bestemt fremstillingsproces – ordregiverens pligt til at kræve, at tilbudsgiveren allerede i sit tilbud godtgør, at der er lighed mellem de tilbudte produkter, og de produkter, der er fastsat i de tekniske specifikationer

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17, art. 34, stk. 8)

Artikel 34, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester skal fortolkes således, at ordregiveren, når de tekniske specifikationer, som fremgår af udbudsdokumenterne, henviser til et mærke, til en bestemt oprindelse eller til en bestemt produktion, skal kræve, at tilbudsgiveren allerede i sit tilbud godtgør, at der er lighed mellem de produkter, som vedkommende tilbyder, og de produkter, der er fastsat i de tekniske specifikationer.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–specielle kompetenceregler–retten på opfyldelsesstedet for den kontraktmæssige forpligtelse, som ligger til grund for sagen–kontrakt om levering af tjenesteydelser–flerhed af leveringssteder for tjenesteydelser i forskellige medlemsstater–kompetence for retten på det sted, hvor leveringen af tjenesteydelser hovedsageligt finder sted

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–specielle kompetenceregler–retten på opfyldelsesstedet for den kontraktmæssige forpligtelse, som ligger til grund for sagen–kontrakt om levering af tjenesteydelser–godstransport mellem medlemsstaterne i forskellige stadier–fastlæggelse af stedet for levering af transporttjenesten–stedet for afsendelsen og leveringsstedet for varen–omfattet

[Rådets forordning nr. 44/2001, art. 5, nr. 1), litra b), andet led]
Sag C-49/17

Koppers Denmark ApS

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2003/96/EF – beskatning af energiprodukter og elektricitet – artikel 21, stk. 3 – afgiftspligtens indtræden – forbrug af energiprodukter produceret på et område, der tilhører en virksomhed, der producerer energiprodukter – energiprodukter, der anvendes til andre formål end som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning – forbrug af solvent som brændsel på et tjæredestillationsanlæg«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. juni 2018

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – beskatning af energiprodukter og elektricitet – afgiftsfritagelse for energiprodukter, der forbruges på et område, der tilhører en virksomhed, der har produceret dem – anvendelsesområde – energiprodukter, der anvendes til andre formål end som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2003/96, 22. betragtning og art. 2, stk. 1, art. 2, stk. 4, litra b), og art. 21, stk. 3]

Artikel 21, stk. 3, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at forbrug af energiprodukter på et område, der tilhører en virksomhed, der har produceret dem, med henblik på fremstilling af andre energiprodukter ikke henhører under den undtagelse vedrørende den afgiftsudløsende begivenhed, der er fastsat i nævnte bestemmelse, i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor de energiprodukter, der fremstilles som den pågældende virksomheds hovedaktivitet, anvendes til andet end motorbrændstof og brændsel til opvarmning.

Det skal imidlertid bemærkes, at EU-lovgiver, således som det fremgår af 22. betragtning til direktivet, har fundet, at energiprodukter som hovedregel bør være underlagt en lovramme, som er fælles for medlemsstaterne, når de anvendes som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning, og at det derfor er i overensstemmelse med afgiftsordningens karakter og logik, at energiprodukter, der anvendes til andet end motorbrændstof eller brændsel til opvarmning, udelukkes fra direktivets anvendelsesområde. Selv om disse produkter henhører under begrebet »energiprodukter« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i direktiv 2003/96, er de således udtrykkeligt udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde i medfør af samme artikels stk. 4, litra b), første led, hvis de ikke anvendes som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning (jf. i denne retning dom af 5.7.2007, Fendt Italiana, C-145/06 og C-146/06, EU:C:2007:411, præmis 35 og 43).

(jf. præmis 24 og 37 samt domskonkl.)
Artikel 80 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/25/EU af 26. februar 2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF, sammenholdt med artikel 57, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, som kræver, at en økonomisk aktør, der ønsker at vise sin pålidelighed på trods af en relevant udelukkelsesgrund, indgående skal redegøre for forholdene og omstændighederne i forbindelse med overtrædelsen af straffeloven eller forsømmelsen ved aktivt at samarbejde ikke blot med undersøgelsesmyndigheden, men også med den ordregivende myndighed inden for rammerne af sidstnævnte rolle, med henblik på for denne at føre bevis for sin pålidelighed, forudsat at dette samarbejde er begrænset til de foranstaltninger, som er strengt nødvendige for denne undersøgelse.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den ordregivende myndighed skal kunne anmode en økonomisk aktør, som er blevet fundet ansvarlig for en overtrædelse af konkurrenceretten, om at fremlægge den afgørelse fra konkurrencemyndigheden, som vedrører denne. Den omstændighed, at fremsendelsen af et sådant dokument kan gøre det nemmere for den ordregivende myndighed at gennemføre et civilt erstatningssøgsmål mod den nævnte økonomiske aktør, kan ikke ændre en sådan konstatering. Det skal således bemærkes, at der blandt de foranstaltninger, som en økonomisk aktør skal træffe med henblik på at vise sin pålidelighed, optræder fremlæggelsen af beviset for, at aktøren har ydet eller har påtaget sig at yde erstatning for eventuelle skader som følge af den overtrædelse af straffeloven eller forsømmelse, som denne har begået.

(jf. præmis 30 og 33 samt domskonkl. 1)