Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 8. december 1993. - M. A. ROKS, GIFT DE WEERD M. FL. MOD BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID, GEESTELIJKE EN MAATSCHAPPELIJKE BELANGEN M. FL.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: RAAD VAN BEROEP'S-HERTOGENBOSCH - NEDERLANDENE. - LIGEBEHANDLING AF MAEND OG KVINDER - SOCIAL SIKRING - DIREKTIV 79/7/EOEF - VIRKNINGER AF EN FOR SEN GENNEMFOERELSE FOR RETTIGHEDER, DER ER ERHVERVET I HENHOLD TIL DIREKTIVET. - SAG C-343/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-00571



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Raad van Beroep, Hertogenbosch, har endnu en gang (1) anmodet Domstolen om at afgraense indholdet og raekkevidden af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (herefter benaevnt "direktivet") (2).

2. Den nationale rets fire spoergsmaal (3) er rejst under en sag, hvori seks personer har anfaegtet de afgoerelser, en raekke faglige sammenslutninger, som administrerer Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (den nederlandske lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter benaevnt "AAW") havde truffet, og hvorved nogle af sagsoegerne havde faaet afslag paa deres ansoegning om ydelser i henhold til AAW, som aendret ved lov af 3. maj 1989, mens andre havde faaet inddraget deres ydelser.

3. Selv om den anfaegtede lovgivning allerede er kendt af Domstolen, da den har vaeret genstand for flere sager, skal jeg kort goere rede for udviklingen, idet jeg i oevrigt skal henvise til retsmoederapporten (4).

4. Ifoelge AAW, der blev indfoert ved lov af 11. december 1975, havde personer med bopael i Nederlandene ret til ydelser, hvis stoerrelse afhang af uarbejdsdygtighedsgraden, uden at der blev taget hensyn til modtagerens eventuelle andre indtaegter eller til, at vedkommende havde haft et indtaegtstab. Gifte kvinder kunne imidlertid under ingen omstaendigheder goere krav paa ydelser.

5. Ved lov af 20. december 1979, der traadte i kraft med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1978, blev denne udelukkelse af gifte kvinder bragt til ophoer. Retten til ydelser blev imidlertid for samtlige forsikrede - med undtagelse af visse kategorier, der ikke er omfattet af naervaerende sag - gjort betinget af et saakaldt "indkomstkrav". Der blev saaledes tilkendt ydelser til personer, som kunne godtgoere i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden at have oppebaaret en indkomst, der oprindelig skulle andrage mindst 3 423,81 HFL.

6. Dette indkomstkrav skulle opfyldes af personer, som var blevet uarbejdsdygtige efter den 1. januar 1979. Saafremt uarbejdsdygtigheden var indtraadt foer denne dato, opretholdt loven en saerlig ordning for gifte kvinder. Gifte kvinder, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. oktober 1975, havde ikke ret til ydelser, selv om de opfyldte indkomstkravet, og gifte kvinder, som var blevet uarbejdsdygtige mellem den 1. oktober 1975 og den 1. januar 1979 havde kun ret til ydelser, saafremt de opfyldte indkomstkravet, mens maend og ugifte kvinder i samme situation fortsat automatisk havde ret til ydelser.

7. Centrale Raad van Beroep har flere gange under henvisning til artikel 26 i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder af 16. december 1966 (herefter benaevnt "den internationale konvention") (5) i en raekke domme af 5. januar 1988 fastslaaet, at ogsaa gifte kvinder, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. januar 1979, kunne goere krav paa ydelser, selv om de ikke opfyldte indkomstkravet, og selv om de var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. oktober 1975. De kunne paaberaabe sig denne ret siden ikrafttraedelsesdatoen for overgangsbestemmelserne i henhold til ovennaevnte lov af 20. december 1979.

8. Sidstnaevnte lov blev ophaevet ved lov af 3. maj 1989, der i artikel III bestemmer, at personer, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. januar 1979, og som indgiver en ansoegning om AAW-ydelser efter den 3. maj 1989, skal opfylde indkomstkravet, og i artikel IV, at AAW-ydelser frakendes personer, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. januar 1979, saafremt de ikke opfylder indkomstkravet, som gaelder uden forskel for maend og kvinder. Skaeringsdatoen for frakendelsen af ydelserne blev ved en senere bestemmelse fastsat til den 1. juli 1991.

9. Disse to artikler er vaesentlige for sagen.

10. Ved dom af 23. juni 1992 (6) udtalte Centrale Raad van Beroep, at stoerrelsen af indkomstkravet (4 403,52 HFL om aaret i 1988) indirekte diskriminerede kvinder og derfor var i strid med direktivets artikel 4, stk. 1, og med artikel 26 i den internationale konvention. Centrale Raad van Beroep fastslog, at det kun kan kraeves, at arbejdstageren har haft en "vis indkomst", uden at der angives noget mindstebeloeb.

11. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at en af sagsoegerne under henvisning til artikel III havde faaet afslag paa sin ansoegning om AAW-ydelser, da ansoegningen var blevet indgivet efter den 3. maj 1989 (7), mens de andre sagsoegere havde faaet inddraget ydelserne med virkning fra 1. juli 1991, da de ikke opfyldte indkomstkravet.

12. Den nederlandske regering og de faglige sammenslutninger har gjort gaeldende, at de forelagte spoergsmaal ikke er relevante, da sagsoegerne i hovedsagen ikke er omfattet af direktivets personelle anvendelsesomraade, idet de i loebet af det aar, der gik forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden, enten ikke havde haft beskaeftigelse eller ikke havde haft en tilstraekkelig indkomst.

13. Denne indsigelse kan ikke tages til foelge. Det fremgaar nemlig af de af Raad van Beroep forelagte spoergsmaal, dels at visse sagsoegere faktisk havde erhvervsmaessig beskaeftigelse, da de blev uarbejdsdygtige, dels at Domstolen ogsaa anmodes om at tage stilling til indkomstkravet som kriterium for forskelsbehandling.

14. Yderligere har Domstolen generelt udtalt, at alene den nationale ret afgoer, om de forelagte spoergsmaal er relevante, og det er i oevrigt kun rent undtagelsesvist, at Domstolen har naegtet at besvare de forelagte spoergsmaal (8).

15. Saaledes har Domstolen i Enderby-dommen (9) udtalt, at det alene

"tilkommer ... de nationale retter, som behandler tvisten, og som har ansvaret for den retslige afgoerelse, der skal traeffes, at vurdere - under hensyn til hver enkelt sags saeregenheder - baade noedvendigheden af en praejudiciel afgoerelse for at kunne afsige dom og relevansen af det spoergsmaal, som de forelaegger Domstolen ..." (10),

hvorefter Domstolen fastslog, at:

"Naar de af de nationale retter forelagte spoergsmaal vedroerer fortolkningen af en bestemmelse i faellesskabsretten, som klart er uden forbindelse med realiteten i eller genstanden for hovedsagen, boer den besvare spoergsmaalet uden selv at tage stilling til gyldigheden af en forudsaetning, som det tilkommer den nationale ret at kontrollere efterfoelgende, saafremt det maatte vise sig noedvendigt" (11).

16. Foelgelig boer Domstolen besvare de forelagte spoergsmaal.

I - Foerste praejudicielle spoergsmaal

17. Den nationale ret har i det vaesentlige oensket afgjort, om en bestemmelse, hvorefter personer, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. januar 1979, og som ansoeger om AAW-ydelser, skal opfylde et indkomstkrav, saafremt de indgiver ansoegningen efter den 3. maj 1989, er forenelig med faellesskabsretten, naar bestemmelsen samtidig - navnlig for saa vidt angaar gifte kvinder - ophaever en ret, der havde bestaaet siden den 23. december 1984 i kraft af direktivets direkte virkning.

18. En bestemmelse som den her omhandlede indebaerer ikke i sig selv en forskelsbehandling, da baade maend og kvinder skal opfylde indkomstkravet. Bestemmelsen indeholder nemlig alene betingelserne for at erhverve ret til ydelser.

19. Forskelsbehandlingen viser sig imidlertid, naar man ser paa de samlede virkninger af denne bestemmelse i henseende til tid sammenholdt med AAW' s tidligere - nu ophaevede - bestemmelser, hvorefter maend og ugifte kvinder havde ret til ydelser uden at skulle opfylde et indkomstkrav.

20. Der er saaledes tale om en forskelsbehandling af gifte kvinder, som ikke har indgivet en ansoegning foer den 3. maj 1989, da de vidste, at de ikke havde ret til ydelser ifoelge de nationale bestemmelser, men ikke havde kendskab til Centrale Raad van Beroep' s afgoerelser af 5. januar 1988.

21. Det er ganske vist rigtigt, at de ifoelge Centrale van Beroep' s praksis havde ret til ydelser uafhaengig af indkomst. En retspraksis kan imidlertid ikke anses for at sikre en korrekt gennemfoerelse af et direktiv i national ret, saafremt en national lov som i det foreliggende tilfaelde ikke giver ret til ydelser. En saadan praksis afhjaelper ganske vist visse mangler ved loven i forhold til faellesskabsretten, men de bestaar dog fortsat.

22. Dette punkt kraever en naermere uddybning. Selv om den nationale ret henviser til "den sene indgivelse af anmodningen", kan en bestemmelse som den her omhandlede ikke vurderes ud fra hverken soegsmaalsfrister eller administrative frister. Herved adskiller denne sag sig klart fra Emmot- (12) og Steenhorst-Neerings-dommene (13).

23. Artikel III i den nederlandske lov indeholder nemlig ikke bestemmelser om en bestemt frist for sagsanlaeg ved den nationale retsinstans, hvis overskridelse foerer til rettighedsfortabelse, eller om en tidsfrist - regnet fra ansoegningens dato - for tilkendelse af ydelser.

24. Tvaertimod er der her tale om en materiel bestemmelse, der finder anvendelse umiddelbart, og som aendrer selve rettens substans, men saaledes at uligheden opretholdes for perioden mellem den 23. december 1984 og den 3. maj 1989, fordi en yderligere betingelse, som alle fremover skal opfylde, nemlig indkomstkravet, ikke er opfyldt.

25. Det er netop gifte kvinder, som rammes heraf, da de foer vedtagelsen af denne bestemmelse enten var afskaaret fra at faa tilkendt ydelser eller skulle opfylde ovennaevnte betingelse, hvorimod maend i samme situation uden videre havde ret til ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed.

26. Denne sammenhaeng leder tanken hen paa Johnson-dommen (14).

27. Jeg skal kort minde om de faktiske omstaendigheder. Ifoelge engelsk lovgivning var

"... retten til en ydelse ... betinget af, at der tidligere er indgivet ansoegning om en anden ydelse, hvortil der var knyttet en betingelse, der var diskriminerende over for erhvervsaktive kvinder ..." (15).

28. Denne bestemmelse afskar Elsi Rita Johnson fra at faa tilkendt den ydelse, hun havde ansoegt om, fordi hun ikke i henhold til tidligere regler havde indgivet en ansoegning om denne ydelse, som hun ikke var berettiget til.

29. Domstolen fandt, at forskelsbehandlingen af kvinder, som var i strid med faellesskabsretten, blev opretholdt, idet den udtalte:

"Ved at kraeve, at disse kvinder skal have ansoegt om NCIP for at kunne faa udbetalt SDA, opretholder section 165 A, sammenholdt med ovennaevnte regulation 20 (1), denne forskelsbehandling, idet naesten alle de kvinder, som var udsat for den forskelsbehandling, kriteriet om arbejde i hjemmet indebar, fremover ikke kan goere krav paa automatisk at faa udbetalt SDA, mens maend i en tilsvarende situation automatisk er berettiget til ydelsen. Sidstnaevnte var nemlig berettiget til NCIP og kunne derfor med rimelighed ansoege herom, mens kvinder ikke havde nogen grund til at indgive en saadan ansoegning, da de vidste, at de ikke var berettiget til ydelsen" (16).

30. Den anfaegtede bestemmelse opretholdt ganske vist for fremtiden en forskelsbehandling af kvinder, for hvilke retten til ydelser var indtraadt foer den nye lovs ikrafttraeden, mens artikel III i den nederlandske lov ikke har til formaal at regulere nye situationer, men perioden fra den dag, da direktivet burde have vaeret gennemfoert i national ret, til den 3. maj 1989.

31. Ogsaa i denne sammenhaeng er Dik-dommen (17) saerdeles laererig. Den omtvistede bestemmelse, in casu en overgangsbestemmelse, afskar de kvinder, der var blevet arbejdsloese foer den 23. december 1984, fra at opnaa ydelser i anledning heraf, saafremt de ikke forinden havde indgivet en ansoegning om en ydelse, som de ikke var berettiget til.

32. Domstolen udtalte, at en saadan overgangsbestemmelse var i strid med direktivet, da kvinder fortsat, efter den 23. december 1984, var udsat for forskelsbehandling.

33. Domstolen var ogsaa blevet spurgt, om de tidsmaessige virkninger af for sent fastsatte gennemfoerelsesbestemmelser. Domstolen udtalte:

"... hvis de nationale gennemfoerelsesbestemmelser fastsaettes for sent, dvs. efter udloebet af den naevnte frist, sikres direktiv 79/7' s samtidige ikrafttraeden i samtlige medlemsstater ved, at saadanne foranstaltninger gives tilbagevirkende gyldighed fra 23. december 1984" (18).

Domstolen fastslog herefter, at

"de for sent fastsatte gennemfoerelsesbestemmelser fuldt ud skal tage hensyn til de rettigheder, som direktivets artikel 4, stk. 1, tillaegger medlemsstaternes retsundergivne, med virkning fra udloebet af den frist, medlemsstaterne har til at gennemfoere direktivet ..." (19).

34. Det fremgaar saaledes af Domstolens praksis, at medlemsstaterne ikke fra datoen for direktivets gennemfoerelse kan begraense eller laegge hindringer i vejen for kvinders rettigheder i henhold til den direkte virkning af artikel 4, stk. 1.

35. Som i oevrigt anfoert af Kommissionen under den mundtlige forhandling er der i det foreliggende tilfaelde tale om direkte forskelsbehandling, som ikke under nogen omstaendigheder kan anses for berettiget, naar direktivet, som fastslaaet af Domstolen i Borrie Clarke-dommen (20),

"... ikke indeholder nogen undtagelse fra ligebehandlingsprincippet i artikel 4, stk. 1, der kunne hjemle opretholdelse af en diskrimination, der bestod efter tidligere gaeldende national lovgivning" (21).

36. Jeg skal yderligere bemaerke, at den oekonomiske virkning af, at bestemmelsen eventuelt maatte vaere i strid med faellesskabsretten, maa antages at vaere begraenset, da kun ca. 1 000 kvinder ville vaere beroert heraf, og der i henhold til AAW' s artikel 25, stk. 2, tidligst erhverves ret til ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed et aar inden indgivelsen af en ansoegning.

37. Domstolen har imidlertid i Steenhorst-Neerings-dommen (22) fastslaaet, at denne bestemmelse, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af en ansoegning om ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed, er forenelig med direktivet (23).

38. Jeg er herefter naaet til den konklusion, at en national bestemmelse, hvorefter den ret til ydelser, som gifte kvinder tidligere har erhvervet i henhold til den direkte virkning af direktivets artikel 4, stk. 1, goeres betinget af et krav, som ikke oprindelig blev stillet til maend i samme situation, er uforenelig med direktivbestemmelsen.

II - Andet praejudicielle spoergsmaal

39. Den nationale ret oensker afgjort, om "... det faellesskabsretlige retssikkerhedsprincip eller ... andre faellesskabsretlige principper, saasom kravet om forskriftsmaessig gennemfoerelseslovgivning", er til hinder for, at gifte kvinder samt andre kategorier af personer, som var blevet uarbejdsdygtige foer den 1. januar 1979, og som derfor skal opfylde indkomstkravet, med virkning fra den 1. juli 1991 frakendes deres AAW-ydelser, fordi de ikke opfylder denne betingelse.

40. Jeg skal lige forudskikke den bemaerkning, at spoergsmaalet alene vedroerer den fremtidige inddragelse af ydelser og ikke den indirekte forskelsbehandling, som kan vaere en foelge af indkomstkravet, der er genstand for det tredje spoergsmaal.

41. Som den nederlandske regering med rette har fremhaevet i sit indlaeg, har direktivet hverken til formaal at regulere den maade, hvorpaa medlemsstaternes socialsikringsordninger fungerer, eller at fastsaette en nedre eller en oevre graense for stoerrelsen af de ydelser, der tilkendes i tilfaelde af virkeliggoerelse af en af de i direktivet opregnede risici. Ifoelge direktivets artikel 1 tilsigter det "gradvis gennemfoerelse for saa vidt angaar den i artikel 3 omhandlede sociale sikring og anden social beskyttelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring ...".

42. I Federatie Nederlandse Vakbeweging-dommen (24) fastslog Domstolen, at

"det i artikel 1 i direktiv 79/7 angivne formaal konkret gennemfoeres ved direktivets artikel 4, stk. 1, der indeholder et forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af koen direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar anvendelsesomraadet for ordningerne om social sikring samt betingelserne for adgangen til disse" (25).

43. Ved udloebet af fristen for direktivets gennemfoerelse skal medlemsstaterne saaledes sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes ved, om noedvendigt, at fastsaette vide eller snaevre nationale bestemmelser for tildelingen og stoerrelsen af ydelser.

44. I sit forslag til afgoerelse i Teuling-sagen (26) bemaerkede generaladvokat Mancini:

"Hvis en ordning ... maa anses for objektivt begrundet og derfor ikke er i strid med princippet om ligebehandling, er den omstaendighed, at den ydelse, som nogle personer tidligere modtog, er blevet mindre, irrelevant" (27).

45. Det modsatte kunne nemlig foere til, at en medlemsstat var ude af stand til at aendre sin sociallovgivning for at bringe den i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet uden at bringe balancen i socialsikringsordningerne og, paa laengere sigt, selve betalingen af ydelserne i fare.

46. Domstolen fastslog ligeledes i Molenbroek-dommen (28), at direktivet ikke er til hinder for den nationale lovbestemmelse, der blev vedtaget den 1. april 1988, og

"som - uanset koen - udelukkende lader tildelingen og stoerrelsen af et tillaeg til en pensionsberettiget, hvis aegtefaelle, der forsoerges, endnu ikke har naaet pensionsalderen, afhaenge af aegtefaellens indtaegter fra eller i forbindelse med erhvervsarbejde ..." (29),

ogsaa selv om bestemmelsen havde til foelge, at et tidligere tildelt tillaeg blev beskaaret.

47. Jeg skal herefter konkludere, at direktivets artikel 4, stk. 1, ikke er til hinder for en fremtidig inddragelse af en social ydelse, saafremt denne foranstaltning uden forskel finder anvendelse paa baade maend og kvinder.

III - Tredje praejudicielle spoergsmaal

48. Ifoelge det for den nationale ret oplyste - som hverken er blevet bestridt af den nederlandske regering eller af de sagsoegte i hovedsagen - rammer indkomstkravet, som nu skal opfyldes af personer, hvis uarbejdsdygtighed var indtraadt foer den 1. januar 1979, foerst og fremmest kvinder, idet 5 900 kvinder med virkning fra den 1. juli 1991 er afskaaret fra at modtage AAW-ydelser, mens det samme kun gaelder 1 800 maend.

49. Det fremgaar imidlertid af Domstolens faste praksis, at en bestemmelse, som indebaerer en forskelsbehandling af kvinder i forhold til maend - eller omvendt - maa

"antages at vaere i strid med det formaal, der forfoelges med artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7/EOEF, medmindre forskelsbehandlingen af de to kategorier af arbejdstagere er begrundet i objektive forhold, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen ..." (30),

og ifoelge ovennaevnte Molenbroeck-dom er det tilfaeldet, saafremt

"de valgte midler er i overensstemmelse med et noedvendigt formaal med medlemsstatens socialpolitik, er egnede til at naa det af den forfulgte formaal og er noedvendige hertil..." (31).

50. Selv om Domstolen indtil nu aldrig er blevet anmodet om at tage stilling til berettigelsen af en forskelsbehandling, der alene skyldes budgetmaessige hensyn, fremgaar det imidlertid af Domstolens praksis, navnlig af Teuling-dommen (32), at Domstolen ofte tager saadanne hensyn i betragtning.

51. Teuling-Worms' pensionsbeloeb var blevet nedsat i henhold til en ny lov. Pensionen skulle nu ikke laengere beregnes paa grundlag af den lovbestemte mindsteloen, men paa grundlag af hendes tidligere loen. Den efterfoelgende nedsaettelse af hendes ydelse blev ikke udlignet ved et tillaeg, da hun og hendes aegtefaelle - naar henses til aegtefaellens indtaegt - raadede over midler, der var hoejere end det fastsatte eksistensminimum.

52. Efter at have gennemgaaet formaalet med tillaeggene fastslog Domstolen, at ordningen var forenelig med faellesskabsretten, saafremt den

"garanti, som medlemsstaterne giver ydelsesberettigede, som ellers ville vaere i noed, er en integrerende del af medlemsstaternes socialpolitik" (33).

Domstolen fastslog yderligere,

"at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat som led i kontrollen med sine sociale udgifter tager hensyn til de forholdsvis stoerre behov, som ydelsesberettigede, der har forsoergerpligt over for en aegtefaelle eller en aegtefaelle med en meget lav indtaegt, eller som har forsoergerpligt over for et barn, har i forhold til enlige" (34).

53. Domstolen har igen i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (35) henvist til, at staten noedvendigvis maa kontrollere sine sociale udgifter og udtalt:

"Hvis en medlemsstat af socialpolitiske grunde kan udelukke enlige fra at modtage en bestemt ydelse, kan den derfor saa meget desto mere nedsaette en saadan ydelse, naar der ikke er personer, over for hvem der er forsoergerpligt" (36).

54. Saa vidt jeg ved, kan budgetmaessige hensyn ifoelge Domstolens opfattelse ikke i sig selv omstoede en formodning om, at en bestemmelse er uforenelig med faellesskabsretten. Men jeg mener, at saadanne hensyn - naar henses til arten af det indfoerte system - kan begrunde foranstaltninger, som umiddelbart indebaerer en forskelsbehandling.

55. Saafremt formaalet med en ordning er at udligne et tab, der er paafoert en person, som tilhoerer den erhvervsaktive del af befolkningen paa det tidspunkt, da han bliver uarbejdsdygtig, er en medlemsstat, naar de midler, der ifoelge budgettet er afsat til daekning af de tilsvarende ydelser, er - eller maa forventes at blive - utilstraekkelige, berettiget til kun at tilkende ydelser til dem, hvis erhvervsmaessige indkomst foer risikoens indtraeden viser, at de udoevede erhvervsmaessig beskaeftigelse af en vis betydning.

56. Et saadant indkomstkrav kan imidlertid ikke fastsaettes, uden at der tages hensyn til arbejdsmarkedets vilkaar og navnlig til beskaeftigelsesvilkaarene for kvindelige arbejdstagere, herunder deltidsbeskaeftigede.

57. Det paahviler derfor den nationale ret, der skal tage stilling til en ordning af denne art, at sikre, at indkomstkravet, naar henses til proportionalitetsprincippet, ikke paa grund af sin stoerrelse indebaerer en forskelsbehandling paa grundlag af koen.

58. Det tredje spoergsmaal skal herefter besvares dermed, at direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning om uarbejdsdygtighed, hvorefter tilkendelse af sociale ydelser, uden hensyn til koen, betinges af, at ansoegeren i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden mindst har oppebaaret en bestemt indkomst, selv om lovgivningen indebaerer, at langt flere maend end kvinder har ret til ydelser, saafremt lovgivningen er begrundet i budgetmaessige hensyn og er i overensstemmelse med arten af den omhandlede ordning.

IV - Fjerde praejudicielle spoergsmaal

59. Det sidste spoergsmaal vedroerer direktivets personelle anvendelsesomraade. Spoergsmaalet kan sammenfattes saaledes: Skal det forhold, at den nationale ret er i strid med faellesskabsretten, kun komme de personer til gode, som er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, eller "enhver", dvs. alle dem, der er omfattet af loven uden dog at udgoere en del af den "erhvervsaktive befolkning", jf. direktivets artikel 2?

60. Domstolen har allerede behandlet dette spoergsmaal i sagen Achterberg-te Riele m.fl. (37). Domstolen fastslog, at direktivets anvendelsesomraade er afgraenset i to henseender.

61. Domstolen udtalte i denne dom:

"Direktivets personelle anvendelsesomraade er fastsat i artikel 2, hvorefter det finder anvendelse paa den erhvervsaktive befolkning, paa personer, der soeger arbejde, samt paa arbejdstagere, hvis erhvervsarbejde er blevet afbrudt af en af de i artikel 3, stk. 1, litra a), naevnte risici ..." (38).

Domstolen udtalte videre:

"Skoent direktivet ifoelge artikel 3, stk. 1, litra a), finder anvendelse paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod alderdom ... fremgaar det imidlertid af direktivets artikel 2 sammenholdt med dets artikel 3, at direktivet kun vedroerer personer, som har erhvervsarbejde paa det tidspunkt, da de kan goere krav paa en alderdomspension, eller hvis virksomhed tidligere var blevet afbrudt af en af de oevrige risici, der er naevnt i artikel 3, stk. 1, litra a)" (39).

Herefter fastslog Domstolen:

"Heraf foelger, at direktivet ikke finder anvendelse paa personer, som aldrig har staaet til raadighed for arbejdsmarkedet, eller som har ophoert med at goere det, uden at aarsagen er, at en af de i direktivet naevnte risici er indtraadt" (40).

62. Domstolen har stadfaestet denne fortolkning i dommen i sagen Verholen m.fl. (41), hvori Domstolen udtalte, at direktivet ikke kunne udvides til personer, som ikke var omfattet af det personelle anvendelsesomraade, selv om de henhoerte under en af de i artikel 3, stk. 1, opregnede lovbestemte ordninger.

63. Det fjerde spoergsmaal skal herefter besvares saaledes, at alene personer, der er omfattet af direktivets personelle anvendelsesomraade, jf. artikel 2, kan paaberaabe sig det forhold, at nationale bestemmelser eventuelt er uforenelige med direktivets artikel 4, stk. 1.

64. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa Domstolen at besvare de forelagte spoergsmaal saaledes:

1) Artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, er til hinder for, at en national bestemmelse hvorefter den ret til ydelser, som gifte kvinder med virkning fra den 23. december 1984 har erhvervet ifoelge den direkte virkning af ovennaevnte direktivbestemmelse, goeres betinget af et indkomstkrav, som ikke kraeves opfyldt af maend i samme situation.

2) Direktivets artikel 4, stk. 1, er ikke til hinder for en fremtidig inddragelse af en social ydelse, saafremt denne foranstaltning uden forskel finder anvendelse paa baade maend og kvinder.

3) Direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning om uarbejdsdygtighed, hvorefter tilkendelse af sociale ydelser, uden hensyn til koen, betinges af, at ansoegeren i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden mindst har oppebaaret en bestemt indkomst, selv om lovgivningen indebaerer, at langt flere maend end kvinder har ret til ydelser, saafremt lovgivningen er begrundet i budgetmaessige hensyn og er i overensstemmelse med arten af den omhandlede ordning.

4) Direktivets artikel 2 skal fortolkes saaledes, at alene personer, der er omfattet af direktivets personelle anvendelsesomraade, kan paaberaabe sig det forhold, at nationale bestemmelser eventuelt er uforenelige med direktivets artikel 4, stk. 1.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - Jf. Domstolens domme af 27.10.1993, sag C-337/91, Van Gemert-Derks, og sag C-338/91, Steenhorst-Neerings (endnu ikke trykt i Samlingen).

(2) - EFT 1979 L 6, s. 24.

(3) - Ordlyden heraf findes i retsmoederapporten under I - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger, punkt 4.

(4) - I - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger, punkt 2.

(5) - Danmarks traktater, 1976, s. 154.

(6) - AAW 1991/463, Administratiefrechtelijke Beslissingen 1992, 480.

(7) - En anden sagsoeger var af en fejltagelse blevet tilkendt AAW-ydelser, selv om hun ikke opfyldte indkomstkravet, og hendes ansoegning var blevet indgivet den 20.2.1990.

(8) - Dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045.

(9) - Dom af 27.10.1993, sag C-127/92, endnu ikke trykt i Samlingen.

(10) - Praemis 10.

(11) - Praemis 12.

(12) - Dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Sml. I, s. 4269.

(13) - Dom af 27.10.1993, sag C-338/91, endnu ikke trykt i Samlingen.

(14) - Dom af 11.7.1991, sag C-31/90, Sml. I, s. 3723. Se ogsaa dom af 24.6.1987, sag 384/85, Borrie Clarke, Sml. s. 2865.

(15) - Praemis 33.

(16) - Praemis 31, min fremhaevelse.

(17) - Dom af 8.3.1988, sag 80/87, Sml. s. 1601.

(18) - Praemis 13.

(19) - Praemis 14.

(20) - Ovennaevnte dom i sag 384/85.

(21) - Praemis 10.

(22) - Ovennaevnte dom i sag C-338/91.

(23) - Praemis 24 og domskonklusionen.

(24) - Dom af 4.12.1986, sag 71/85, Sml. s. 3855.

(25) - Praemis 17.

(26) - Dom af 11.6.1987, sag 30/85, Sml. s. 2497.

(27) - Punkt 6, andet afsnit.

(28) - Dom af 19.11.1992, sag C-226/91, Sml. I, s. 5943.

(29) - Praemis 20 og domskonklusionen.

(30) - Dom af 13.12.1989, sag C-102/88, Ruzius-Wilbrink, Sml. s. 4311, praemis 15. Se ogsaa dom af 13.5.1986 (sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607), af 13.7.1989 (sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743) og af 7.2.1991 (sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297).

(31) - Praemis 13.

(32) - Ovennaevnte dom i sag 30/85.

(33) - Praemis 16.

(34) - Praemis 22.

(35) - Dom af 7.5.1991, sag C-229/89, Sml. I, s. 2205.

(36) - Praemis 25.

(37) - Dom af 27.6.1989, forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88, Sml. s. 1963.

(38) - Praemis 9.

(39) - Praemis 10.

(40) - Praemis 11.

(41) - Dom af 11.7.1991, forenede sager C-87/90, C-88/90 og C-89/90, Sml. I, s. 3757, praemis 20.