Inden sagen blev forelagt invaliditetsudvalget, havde Bernardi imidlertid ved skrivelse af 27. marts 1979, bilagt to lægeattester fra henholdsvis dr. Castrica (Rom) og dr. Conraux (Strasbourg), anmodet om, at Parlamentet anvendte ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber (herefter benævnt Ordningen), som blev vedtaget til gennemførelse af vedtægtens artikel 73, stk. 1. Han anførte her, at han i nogen tid havde lidt af »kronisk laryngopharyngitis i forbindelse med en oplagt næsesvælgsatrofi, som ikke kan helbredes, samt med hyppige tilfælde af dysfoni«. Denne lidelse er ifølge dr. Castricas lægeattest opstået som følge af miljøet og arbejdsvilkårene.

Såfremt det på grundlag af denne ansøgning var blevet konstateret, at der forelå vedvarende, total invaliditet, som skyldtes en erhvervssygdom, kunne Bernardi i medfør af vedtægtens artikel 23, stk. 2, litra b) og c), have gjort krav på udbetaling af et engangsbeløb ud over den allerede tilkendte pension.

Den i Ordningen foreskrevne procedure blev indledt på Bernardis anmodning. Proceduren omfatter to faser:

— I den første fase iværksætter administrationen en lægeundersøgelse, hvorefter ansættelsesmyndigheden udfærdiger et udkast til afgørelse, hvori det fastslås, om invaliditeten skyldes en erhvervssygdom, og som meddeles den berørte samtidig med de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionen udpegede læger (Ordningens artikel 17, stk. 2, samt artiklerne 19 og 21).

— Den anden fase iværksættes kun, såfremt den berørte tjenestemand inden for 60 dage fra meddelelsen af udkastet til afgørelse, fordi han ikke kan tilslutte sig udkastet, anmoder om nedsættelse af et lægeudvalg, som består af tre læger, den første udpeget af ansættelsesmyndigheden, den anden af tjenestemanden og den tredje af disse to læger i fællesskab. Såfremt en sådan anmodning ikke indgives rettidigt, »træffer ansættelsesmyndigheden afgørelse i overensstemmelse med det meddelte udkast hertil« (Ordningens artikler 21, stk. 1 og 3, og 23, stk. 1).

Nedenstående gennemgang af sagsforløbet støttes på stævningens bilag samt på svarskriftet og duplikken.

Ved skrivelse af 10. juni 1980 meddelte J. M. Mutter, kontorchefen for Europa-Parlamentets afdeling for sociale anliggender, Bernardi, at den af institutionen udpegede læge, dr. de Meersman, efter at have undersøgt Bernardi den 22. februar 1980, fandt, at sagsøgerens lidelser ikke skyldtes arbejdsvilkårene. »Følgelig«, understreges det, »kan Deres lidelse ikke anerkendes som en erhvervssygdom«. Mutter bad Bernardi meddele ham, om han kunne tilslutte sig afgørelsen, idet han tilføjede, at Bernardi, såfremt han ønskede at anfægte afgørelsen, kunne indbringe sagen for lægeudvalget ifølge Ordningens artikel 23. Mutter gjorde samtidig opmærksom på, at en del af omkostningerne kunne debiteres Bernardi, såfremt udvalgets udtalelse var i overensstemmelse med den rådgivende læges.

Ved skrivelse af 19. juni 1980 anfægtede Bernardi dr. De Meersmans konklusioner, anmodede »formelt« om en udtalelse fra lægeudvalget og opgav navnet på sin egen rådgivende læge, dr. Fidotti, Rom.

Mutter anerkendte den 28. juli 1980 modtagelsen af denne skrivelse, idet han anførte, at lægeudvalget først kunne træde sammen efter modtagelse af dr. De Meersmans endelige rapport, der først kunne udarbejdes på grundlag af resultatet af den undersøgelse, som skulle foretages af speciallægen dr. Stumper, som Bernardi blev anmodet om »hurtigst muligt« at aftale tid med. »Det er klart«, fortsatte Mutter, »at vi tager kontakt med dr. Fidotti, såfremt lægeudvalget træder sammen«.

Den 22. maj 1981 tilskrev kontorchefen for afdelingen for sociale anliggender igen Bernardi som følger:

»Jeg skal herved meddele Dem, at dr. De Meersman efter at have læst dr. Stumpers rapport fastholder sin første konklusion, idet han fortsat er af den opfattelse, at Deres sygdom ikke kan betragtes som en erhvervssygdom. Vi kan således iværksætte proceduren vedrørende lægeudvalget i henhold til Deres skrivelse af 19. juni 1980.

I overensstemmelse med Deres ønske tilsender jeg yderligere i dag dr. Fidotti kopi af dr. De Meersmans to rapporter.

... «

Lægeudvalget, som blev sammensat af dr. Fidotti, dr. De Meersman, udpeget af Europa-Parlamentet, og professor Van Den Eeckhaut, udpeget af de to andre læger i fællesskab, foretog den 15. december 1981 en undersøgelse af Bernardi i Bruxelles. Den 3. juni 1983 fremsendte professor Van Den Eeckhaut, som af sine to kolleger var blevet anmodet om at udfærdige rapporten, til Europa-Parlamentets lægetjeneste lægeudvalgets konklusioner underskrevet af ham selv og af dr. De Meersman, men ikke af dr. Fidotti. Efter den 13. oktober 1982 at have tilsendt professor Van Den Eeckhaut et andet udkast til rapporten sendte dr. Fidotti den 21. april 1983 ham et telegram med anmodning om indtil videre at holde alle dokumenter tilbage. Ifølge dette telegram ville dr. Fidotti fremsende en skrivelse med begrundelse, som, skønt den var dateret den 23. maj 1983, først nåede frem til professor Van Den Eeckhaut efter den 3. juni. Professor Van Den Eeckhaut og dr. De Meersman fastholder ikke desto mindre konklusionerne i lægeudvalgets rapport.

Det fremgik blandt andet af rapporten, at »den dysïoni og de andre lidelser, som Bernardi nævner, ikke skyldes en sygdom, og ... disse lidelser kan fortage sig selv under udførelsen af hans opgaver som oversætter ...«.

Det understreges, at dr. Fidottis skrivelse omgående blev fremsendt til Europa-Parlamentets lægetjeneste, og at denne praktiserende læge af sine kolleger blev underrettet om, at rapporten af 3. juni 1983 ville blive fastholdt.

Ved skrivelse af 4. oktober 1983 fremsendte kontorchefen for Europa-Parlamentets afdeling for sociale anliggender lægeudvalgets rapport, hvori dr. De Meersmans konklusioner bekræftes, til Bernardi. Ved samme skrivelse meddelte kontorchefen for sociale anliggender Bernardi, at han i henhold til Ordningens artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, såfremt lægeudvalgets konklusioner var i overensstemmelse med det udkast til afgørelse, som ansættelsesmyndigheden havde meddelt i medfør af artikel 21, skulle afholde honorarudgifterne samt de øvrige udgifter til den læge, han havde udpeget til at repræsentere sig i udvalget, samt halvdelen af honorarerne og de øvrige udgifter til den tredje læge; kontorchefen anmodede derfor Bernardi om at tilbagebetale Europa-Parlamentet et beløb på 43050 BFR til dækning af professor Van Den Eeckhauts honorarer og øvrige omkostninger.

Ved skrivelse af 19. oktober 1983 anfægtede Bernardi lægeudvalgets konklusioner. Han nægtede at betale de forlangte udgifter og honorarer under påberåbelse af, at den af udvalget fulgte procedure var behæftet med mangler. Han anmodede yderligere om godtgørelse af sine rejseudgifter i forbindelse med konsultationerne hos de tre læger, doktorerne Cis, Vigan og Lieschke, hvis attester, udstedt i forbindelse med proceduren for invaliditetsudvalget, på Bernardis foranledning var blevet oversat og forelagt lægeudvalget. Endelig kræver han dækning af sine omkostninger til oversættelse af disse attester.

Ved skrivelse af 10. november 1983 afviste kontorchefen for afdelingen for sociale anliggender denne ansøgning og gentog sit krav om tilbagebetaling af 43050 BFR inden for en måned.

Den 19. november 1983 indbragte Bernardi i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage, som afvistes stiltiende den 19. marts 1984.

Følgelig blev der indeholdt et beløb af 4305 BFR pr. måned i Bernardis pension.