Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – afslag på udlevering af et dokument – følger

2. Konkurrence – aftaler – bevis – graden af præcision, der kræves i Kommissionens bevisforhold

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – aftaler – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – forekomsten kan udledes af en række samfaldende omstændigheder – moderselskab, der ikke ejer 100% af kapitalen i et datterselskab – udelukker ikke forekomsten af en økonomisk enhed

(Art. 101, stk. 1, TEUF)

4. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – bevis for overtrædelsen – bevisbyrde

(Art. 81, stk. 1, EF)

5. Annullationssøgsmål – formaliteten – fysiske eller juridiske personer – selskab, der er adressat for en klagepunktsmeddelelse, men som ikke har anfægtet de faktiske eller retlige forhold under den administrative procedure – begrænsning i udøvelsen af søgsmålsretten – tilsidesættelse af legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper

(Art. 101 TEUF, 102 TEUF og 263, stk. 4, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 52, stk. 1)

6. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – koncern med flere juridiske personer i spidsen

(Art. 81 EF)

Sammendrag

1. Som det logiske supplement til princippet om overholdelse af retten til forsvar indebærer retten til aktindsigt i en administrativ procedure på konkurrencerettens område, at Kommissionen skal give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar. Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

En manglende udlevering af et dokument udgør ikke desto mindre udelukkende en tilsidesættelse af retten til forsvar, såfremt den berørte virksomhed for det første beviser, at Kommissionen har benyttet dette dokument som grundlag for et klagepunkt vedrørende eksistensen af en overtrædelse, og at dette klagepunkt for det andet udelukkende kan bevises ved henvisning til dette dokument. Det påhviler den særligt at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument, som Kommissionen har benyttet som grundlag for at anse denne virksomhed for skyldig, måtte udelukkes som belastende bevis. Hvad derimod angår den manglende fremsendelse af et diskulperende dokument skal den pågældende virksomhed alene godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for virksomheden, for så vidt som den kunne have gjort omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til.

(jf. præmis 13, 22 og 23)

2. For at fastslå, at der findes en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, er det nødvendigt, at Kommissionen tager hensyn til vægtige, præcise og samstemmende beviser. Hver enkelt af de af sidstnævnte fremlagte beviser skal dog ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hvert enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som nævnte institution har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav.

Selv hvis det antages, at ingen af de forskellige dele af en overtrædelse vurderet særskilt udgør en aftale eller en samordnet praksis, som er forbudt ved artikel 81, stk. 1, EF, således som appellanten gør gældende, hindrer en sådan konklusion følgelig ikke, at nævnte dele vurderet samlet udgør en sådan aftale eller en sådan praksis.

Henset til, at forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende praksis og aftaler såvel som de sanktioner, der kan ifaldes ved at overtræde dette forbud, er almindeligt kendt, er det hyppigt forekommende, at de aktiviteter, som en sådan praksis og sådanne aftaler indebærer, gennemføres hemmeligt, at møderne afholdes hemmeligt – som oftest i et tredjeland – og at dokumenterne herom begrænses til et minimum. Selv i tilfælde, hvor Kommissionen opdager dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem erhvervsdrivende, som f.eks. referater fra et møde, er disse normalt kun brudstykkeagtige og spredte, hvorfor det ofte viser sig nødvendigt at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 47-49)

3. Unionens konkurrenceret vedrører virksomheders aktiviteter. Begrebet virksomhed omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Begrebet virksomhed skal i denne kontekst forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer. Forekomsten af en økonomisk enhed kan således udledes af en række samfaldende omstændigheder, selv om ingen af disse omstændigheder isoleret betragtet er tilstrækkelige til at fastslå, at der er tale om en sådan enhed.

Den omstændighed, at det drejer sig om et moderselskab, der ikke ejer 100% af et datterselskab, udelukker ikke den eventuelle forekomst af en økonomisk enhed i konkurrenceretlig forstand.

(jf. præmis 64, 65 og 82)

4. Det påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor, og det påhviler den virksomhed eller sammenslutning af virksomheder, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse af disse regler, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser. Selv om den i loven fastsatte bevisbyrde efter disse principper påhviler enten Kommissionen eller den berørte virksomhed eller sammenslutning, kan de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at bevisbyrden er blevet løftet.

(jf. præmis 80)

5. Hvad angår anvendelsen af konkurrencereglerne pålægger ingen EU-retlig bestemmelse adressaten for en klagepunktsmeddelelse at bestride dens forskellige faktiske eller retlige omstændigheder i løbet af den administrative procedure for ikke at blive afskåret fra at gøre dette senere under den retslige procedure. Selv om en virksomheds udtrykkelige eller stiltiende erkendelse af faktiske eller retlige omstændigheder under den administrative procedure for Kommissionen kan tjene som yderligere bevismiddel ved sagens vurdering, kan det nemlig ikke begrænse selve adgangen til at anlægge sag for Retten, som en fysisk eller juridisk person råder over i henhold til artikel 263, fjerde afsnit, TEUF.

En sådan begrænsning er, når der ikke udtrykkeligt er fastsat en hjemmel i denne henseende, i strid med legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper. Adgangen til effektive retsmidler og adgangen til en upartisk domstol er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, første afsnit, TEU har den samme juridiske værdi som traktaterne. Ifølge dette charters artikel 52, stk. 1, skal enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved charteret, være fastlagt i lovgivningen.

(jf. præmis 89-91)

6. I forbindelse med en procedure om overtrædelse af konkurrencereglerne skal der med henblik på at vurdere, om et selskab selvstændigt bestemmer sin adfærd på markedet, tages hensyn til alle de faktorer, der er relevante for de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser, som findes mellem dette selskab og det selskab i den samme koncern, som er blevet anset for at være ansvarligt for nævnte koncerns handlinger, hvilke kan variere efter de enkelte tilfælde, og som derfor ikke kan opregnes udtømmende.

I tilfælde af en koncern, hvor der er flere juridiske personer i spidsen, har Kommissionen ikke foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at fastslå, at et af disse selskaber skulle anses for eneansvarligt for koncernens selskabers handlinger, når den samlet udgør en økonomisk enhed. Den omstændighed, at der ikke er en enkelt juridisk enhed i spidsen for koncernen, er således ikke til hinder for, at et selskab drages til ansvar for denne koncerns handling. Den omstændighed, at en koncern har en juridisk opbygning, som er karakteriseret ved, at der ikke er en enkelt juridisk enhed, som befinder sig i spidsen for denne koncern, er nemlig ikke afgørende, når denne opbygning ikke afspejler nævnte koncerns faktiske funktionsmåde og virkelige struktur. Fraværet af retlige over- og underordnelsesforhold mellem to selskaber i spidsen for koncernen kan ikke ændre konklusionen, hvorefter et disse to selskaber skal holdes ansvarligt for koncernens handlinger, når det andet selskab i virkeligheden ikke selvstændigt bestemmer sin adfærd på det omhandlede marked.

(jf. præmis 95, 98-100 og 107-109)