ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Transport – lufttransport – forordning nr. 261/2004 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – anvendelsesområde – passagerer med billetter, der er udstedt i henhold til et luftfartsselskabs eller en rejsearrangørs bonusprogram eller et andet kommercielt program – omfattet – passager, der rejser gratis på grund af sin unge alder, og som hverken har fået tildelt et sæde eller fået et boardingkort og ikke fremgår af reservationerne – ikke omfattet [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 2, litra f) og g), og art. 3, stk. 3, andet punktum] (jf. præmis 25-27, 29 og 30 samt konkl. 2)
1.

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den retlige sammenhæng og grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig – ikke muligt for Domstolen at efterprøve anvendeligheden og relevansen af de påberåbte EU-retlige forskrifter – åbenbart afvisningsgrundlag [Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94, litra b) og c)] (jf. præmis 18-21, 25-27 og 31 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 1. december 2021 –

Pilsētas zemes dienests

(Sag C-598/20) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – fritagelser – artikel 135, stk. 1, litra l), og artikel 135, stk. 2 – bortforpagtning og udlejning af fast ejendom – udelukkelse fra fritagelsen af tvangsudlejning af grunde til ejere af derpå opførte bygninger – princippet om afgiftsmæssig neutralitet«

1. Præjudicielle spørgsmål – besvarelse, der ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl – besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis – anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 22 og 23)

2. Harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – økonomisk virksomhed, der udøves selvstændigt som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2006/112 – bedømmelseskriterier (Rådets direktiv 2006/112, art. 9, stk. 1) (jf. præmis 26 og 27)

3. Harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelse i forbindelse med andre aktiviteter – bortforpagtning og udlejning af fast ejendom – national lovgivning, der udelukker en anvendelse af fritagelsen i forbindelse med udlejning af grunde inden for rammerne af tvangsudlejning – lovlighed [Rådets direktiv 2006/112, art. 135, stk. 1, litra l), og art. 135, stk. 2] (jf. præmis 28-32 og 34 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 135, stk. 1, litra l), og artikel 135, stk. 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udlejning af grunde inden for rammerne af tvangsudlejning er udelukket fra fritagelsen for merværdiafgift.

( 1 ) – EUT C 35 af 1.2.2021.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 10. januar 2022 –

Ryanair (Strejke blandt kabinepersonale og piloter)

(Sag C-287/20) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – lufttransport – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 5, stk. 3 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved aflysning eller lange forsinkelser – fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation – begrebet »usædvanlige omstændigheder« – strejke blandt kabinepersonale og piloter – »interne« og »eksterne« omstændigheder i forhold til det transporterende luftfartsselskabs aktivitet – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 12 og 28 – intet indgreb i arbejdstagernes forsamlings- og foreningsfrihed eller i luftfartsselskabets forhandlingsret«

Transport – lufttransport – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til luftfartspassagerer – aflysning af en flyafgang – fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation – betingelse – usædvanlige omstændigheder – begreb – strejke blandt det transporterende luftfartsselskabs medarbejdere, der indledes på opfordring af en fagforening – ikke omfattet – indledende forhandlinger mellem de relevante aktører – ingen betydning

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 5, stk. 3)

(jf. præmis 22, 25-27, 30 og 33 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at en strejke, der indledes på opfordring af en fagforening for et transporterende luftfartsselskabs kabinepersonale og piloter med det formål at sikre opfyldelsen af de krav, der er fremsat af disse ansatte, ikke er omfattet af begrebet »usædvanlig omstændighed« i denne bestemmelses forstand, idet den omstændighed, at der er afholdt forhandlinger med de ansattes repræsentanter forud for strejken, er uden betydning i denne henseende.

( 1 ) – EUT C 279 af 24.8.2020.
16

Den forelæggende ret har imidlertid anført, at PA på tidspunktet for sagsanlægget havde bopæl i Den Slovakiske Republik og ikke i Den Tjekkiske Republik. Ud over at alle forsøg på at forkynde de retslige dokumenter for den berørte part i Den Tjekkiske Republik var mislykkedes, anførte den berørte part således, efter at være blevet orienteret om sin ret i henhold til artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 og ved fremlæggelse af dokumentation, at denne havde fast bopæl i Slovakiet på tidspunktet for sagsanlægget, og den pågældende bestred derfor, at den tjekkiske retsinstans, hvor sagen var blevet anlagt, havde kompetence.
23

Domstolen har fastslået, at denne faste afstandsfrist ikke skal anses for at være en frist, der er særskilt i forhold til den appelfrist, som er omhandlet i artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, idet den tværtimod skal anses for at udgøre en integrerende del af denne appelfrist, som den forlænger. Det fremgår således af denne artikel, sammenholdt med procesreglementets artikel 51, at den frist, inden for hvilken appellen skal iværksættes, idet den i modsat fald afvises, er på to måneder og ti dage regnet fra forkyndelsen af den anfægtede afgørelse (kendelse af 30.4.2015, Castel Frères mod KHIM, C-622/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:297, præmis 28).
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 4. oktober 2022 –

Teritorialna direktsia na NAP – Plovdiv

(Sag C-49/20) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53 og 99 i Domstolens procesreglement – direktiv (EU) 2015/849 – anvendelsesområde – national lovgivning, hvorefter der er krav om, at betalinger over et vist beløb udelukkende gennemføres ved bankoverførsel eller indbetaling på en betalingskonto«

1. Præjudicielle spørgsmål – besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis – anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 32)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme – direktiv 2015/849 – anvendelsesområde – forbud mod, at betalinger over et vist beløb gennemføres kontant –forpligtelse til at foretage en bankoverførsel eller indbetaling på en betalingskonto – ikke omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/849) (jf. præmis 37-39, 41, 43 og 44 samt konkl.)

Konklusion

En medlemsstats lovgivning, der fastsætter, at betalinger på det nationale område af et beløb på en fastsat tærskel eller derover kun kan foretages ved bankoverførsel eller indbetaling på en betalingskonto, og som ikke sondrer på grundlag af personen og grunden til kontantbetalingen og i denne forbindelse samtidig omfatter alle kontantbetalinger mellem fysiske og juridiske personer, er ikke omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF.

( 1 ) – EUT C 137 af 27.4.2020.
32

Endelig har Domstolen fastslået, at i overensstemmelse med artikel 13 i forordning nr. 261/2004 begrænser de forpligtelser, som det transporterende luftfartsselskab opfylder i henhold til denne forordning, ikke dettes ret til at rejse erstatningskrav i overensstemmelse med den nationale lovgivning, der finder anvendelse, over for enhver person, der har været årsag til, at dette luftfartsselskab ikke overholdt sine forpligtelser, herunder over for tredjemænd, hvilket, når det drejer sig om en flyvning med direkte tilsluttet flyforbindelse, som har været genstand for en samlet reservation og udførtes i henhold til en code sharing-aftale, gør det muligt for det transporterende luftfartsselskab, som har skullet betale den kompensation, der er fastsat i forordning nr. 261/2004, som følge af en lang forsinkelse af en flyvning, som dette selskab ikke selv har udført, at rejse krav over for det transporterende luftfartsselskab, som er ansvarlig for denne forsinkelse, med henblik på at opnå kompensation for denne økonomiske byrde (dom af 11.7.2019, České aerolinie,C-502/18, EU:C:2019:604, præmis 31 og 32).
31

I den foreliggende sag har den forelæggende ret imidlertid for det første undladt at angive – end ikke kortfattet, men præcist – forbindelsen mellem de faktiske omstændigheder, der blev undersøgt i forbindelse med disse respektive straffesager, de faktiske omstændigheder, der er anført i begrundelsen for den endelige dom, der blev afsagt den 3. november 2016 af Landesgericht Klagenfurt (den regionale domstol i Klagenfurt), de faktiske omstændigheder, der blev undersøgt af anklagemyndigheden i Klagenfurt, men som ikke formelt blev lagt til grund i det af sidstnævnte anklagemyndighed udarbejdede anklageskrift samt grundene til, at anklagemyndigheden i Pula efterforskede overtrædelser knyttet til dem, der allerede havde været omfattet af en straffesag i Østrig. For det andet har den forelæggende ret begrænset sig til at gengive indholdet af de af disse to anklagemyndigheder udarbejdede anklageskrifter samt konklusionen i dommen fra Landesgericht Klagenfurt (den regionale domstol i Klagenfurt) uden at forklare de faktiske omstændigheder på en sådan måde, at de giver et logisk og forståeligt overblik. Det følger heraf, at den forelæggende ret ikke har angivet alle de relevante faktiske omstændigheder eller de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålet, med en tilstrækkelig grad af klarhed og præcision, og derved ikke opfyldt kravet i procesreglementets artikel 94, litra c).
8

Det fremgår af sidstnævnte bestemmelse, at der ikke kan stilles andre betingelser for antagelse til realitetsbehandling af en anmodning om intervention, som fremsættes af et tredjeland, der er part i EØS-aftalen, eller af EFTA-Tilsynsmyndigheden, end at den retstvist, som interventionsanmodningen vedrører, skal være omfattet af anvendelsesområdet for denne aftale. De stater og den myndighed, der er nævnt ovenfor, skal således meddeles tilladelse til intervention i retstvister, der er indbragt for Domstolen, uden at skulle godtgøre, at de har en særlig interesse heri, når disse tvister vedrører et af anvendelsesområderne for EØS-aftalen.
23

Det fremgår for det andet af Domstolens praksis, at muligheden for at indgive en anmodning om tilbagebetaling af moms uden fastsættelse af nogen form for frist ville være i strid med retssikkerhedsprincippet, som kræver, at den afgiftspligtige persons afgiftsmæssige situation for så vidt angår de rettigheder og forpligtelser, den pågældende har i forhold til afgiftsmyndighederne, ikke til tid og evighed kan anfægtes. Uanset at det ikke kan anses for uforeneligt med momsdirektivet, at udløbet af en forældelsesfrist indebærer, at fordringskreditor ikke længere kan indgive anmodning om nedsættelse af momsgrundlaget for så vidt angår visse fordringer, henhører fastsættelsen af det tidspunkt, fra hvilket denne frist skal regnes, under national ret, dog under iagttagelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet (jf. i denne retning dom af 21.1.2010, Alstom Power Hydro, C-472/08, EU:C:2010:32, præmis 16 og 17 og den deri nævnte retspraksis, og af 12.4.2018, Biosafe – Indústria de Reciclagens, C-8/17, EU:C:2018:249, præmis 36 og 37 og den deri nævnte retspraksis).
57

Det følger for det første heraf, at appellanterne med urette har foreholdt Retten i sagen i første instans at have misfortolket deres argumentation, og for det andet at deres argumentation fremført inden for rammerne af deres tredje anbringende skal afvises, for så vidt som den er fremsat med henblik på at foreholde Retten ikke at have fastslået, at Kommissionen var forpligtet til at indføje en bestemmelse med et andet indhold end at gøre det muligt for enhver fysisk eller juridisk person med ophold i Andorra, til prøvelse af andorranske retsakter, at bringe et retsmiddel i anvendelse svarende til dem, der er tilgængelige for unionsborgerne, og som ligeledes giver dem adgang til Domstolen.
16

Markkinaoikeus (domstol i handelsretlige sager) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 21, første afsnit, i [direktiv 2011/83] fortolkes således, at den er til hinder for, at den erhvervsdrivende foruden at oplyse et telefonnummer, som højst afregnes til basistelefontaksten, kan oplyse et telefonnummer, som forbrugeren muligvis anvender ved anliggender i forbindelse med en indgået aftale, og for hvis benyttelse der beregnes en pris, som overstiger basistelefontaksten; bør det endvidere, hvis det under visse omstændigheder er foreneligt med artikel 21 at oplyse et telefonnummer, som overstiger basistelefontaksten, tillægges betydning ved bedømmelsen, om det f.eks. er let at finde telefonnummeret til basistelefontaksten, og om telefonnumrenes anvendelsesformål og væsentlige forskelle med hensyn til at komme i kontakt med kundeservice eller dennes niveau er oplyst tilstrækkeligt klart? 2) Skal begrebet »basistelefontakst« som omhandlet i artikel 21 i direktiv 2011/83 fortolkes således, at den erhvervsdrivende som kundeservicetelefonnummer for anliggender i forbindelse med en indgået aftale kun må oplyse et almindeligt geografisk fastnet- eller mobiltelefonnummer eller et telefonnummer, som er gratis for forbrugeren; endvidere, såfremt den erhvervsdrivende må oplyse et andet telefonnummer, hvilke gebyrer må der højst opstå for en forbruger, som har indgået et telefonabonnement som et pakketilbud, for at bruge dette telefonnummer?«
14

Til støtte for appellen har appellanten dels påberåbt sig femten anbringender, hvorefter der foreligger en tilsidesættelse af for det første princippet om beskyttelse af den berettigede forventning om, at Unionens institutioner handler lovligt, for det andet artikel 130, stk. 3 og 7, i Rettens procesreglement og artikel 6 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), for det tredje artikel 265, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 263, stk. 4, TEUF, for det fjerde artikel 4, stk. 2, TEU samt forfatningsmæssige og fælles bestemmelser i medlemsstaterne, for det femte EMRK’s artikel 2 og artikel 2 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), for det sjette EMRK’s artikel 6 og chartrets artikel 47, for det syvende artikel 13 TEU, for det ottende artikel 15, stk. 2, TEU, for det niende artikel 325, stk. 1, TEUF, for det tiende artikel 61 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18. juli 2018 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, om ændring af forordning (EU) nr. 1296/2013, (EU) nr. 1301/2013, (EU) nr. 1303/2013, (EU) nr. 1304/2013, (EU) nr. 1309/2013, (EU) nr. 1316/2013, (EU) nr. 223/2014, (EU) nr. 283/2014 og afgørelse nr. 541/2014/EU og om ophævelse af forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (EUT 2018, L 193, s. 1), for det ellevte til det fjortende artikel 2 TEU og for det femtende princippet om retlig forudsigelighed for så vidt angår pålægget til appellanten om at betale sagsomkostningerne.
16

Det er den forelæggende rets opfattelse, at en fortsat virkning på samtlige efterfølgende transaktioner af en momssvig, der har fundet sted på et tidligere trin, blot fordi denne svig er kendt eller burde være kendt, under sådanne omstændigheder ville udgøre en uforholdsmæssig begrænsning af princippet om afgiftsmæssig neutralitet, idet den forelæggende ret har anført, at nægtelse af momsfradrag ikke må antage karakter af sanktion. Det kunne ifølge den forelæggende ret yderligere tale for denne retsopfattelse, at det i henhold til Domstolens praksis er uden relevans for den afgiftspligtige persons ret til momsfradrag, om den moms, der skyldes for forudgående eller efterfølgende salg af de pågældende varer, er blevet indbetalt til statskassen. Domstolen har i denne forbindelse altid fremhævet, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe i henhold til artikel 273 i direktiv 2006/112 for at sikre en korrekt opkrævning af moms og for at undgå svig, ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål. Imidlertid fremgår det ikke, at en bred fortolkning af begrebet »leveringskæde« vil kunne nå disse mål. Det forhold, at det under disse omstændigheder kan være forkert at nægte momsfradrag, kan endelig følge af Domstolens praksis, hvorefter der i momsmæssig henseende ikke skal sondres mellem lovlige og ulovlige transaktioner.
Den nævnte lovs artikel 83 har følgende ordlyd:

»1) Enhver berørt person kan inden en uge fra datoen for meddelelsen af begrundelsen for afslaget eller, såfremt vedkommende ikke har indgivet anmodningen inden den foreskrevne frist for at få meddelt begrundelsen for afslaget, fra datoen for meddelelsen af afslaget anlægge en klagesag til prøvelse af afslaget på udførelse af en notariel handling ved Sąd Okręgowy [(regional domstol, Polen)] i den retskreds, hvori den notar, der gav afslag på at udføre den notarielle handling, har sit forretningssted. Sagen anlægges ved den nævnte notars mellemkomst.

1a) Den i stk. 1 nævnte notar har pligt til at fremme sagen inden en uge og ud over klagen at forelægge sit eget synspunkt for retten såvel som for den berørte person, medmindre notaren allerede har udfærdiget og meddelt denne sin begrundelse for afslaget.

1b) Retten behandler sagen i et retsmøde under behørig iagttagelse af bestemmelserne i Kodeks postępowania cywilnego [(den civile retsplejelov)] om sager, der ikke er tvistige.

2) Notaren kan udføre den notarielle handling, hvis vedkommende vurderer, at klagen er legitim, og fremmer i så fald ikke klagesagen.«
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 23. april 2021 – Centre d’Enseignement Secondaire Saint-Vincent de Soignies

(Sag C-471/20) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 99 i Domstolens procesreglement – socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – direktiv 2003/88/EF – maksimal ugentlig arbejdstid – referenceperiode – artikel 16 – undtagelser – artikel 17 og 18 – pædagog, der i forbindelse med nattevagter fører opsyn på en kostskole – bestemmelser om kompenserende hvileperioder«

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – maksimal ugentlig arbejdstid – undtagelse – beskæftigelse, som på en kostskole udøves af en pædagog, der er ansvarlig for at føre opsyn med kostskolens elever om natten – betingelser

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 17, stk. 2, og art. 17, stk. 3, litra b)]

(jf. præmis 32 og 34-36 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 17, stk. 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at beskæftigelse, som på en kostskole udøves af en pædagog, der er ansvarlig for at føre opsyn med kostskolens elever om natten, er omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde.

( 1 ) – EUT C 9 af 11.1.2021.
Artikel 26, stk. 3, i forordning (EU) nr. 575/2013, som ændret ved forordning 2019/876 (herefter »forordning nr. 575/2013, som ændret«), der trådte i kraft den 27. juni 2019, bestemmer:

»De kompetente myndigheder vurderer, hvorvidt udstedelser af kapitalinstrumenter opfylder kriterierne i artikel 28 eller artikel 29, alt efter hvad der er relevant. Institutterne må kun klassificere udstedelser af kapitalinstrumenter som egentlige kernekapitalinstrumenter, når der er givet tilladelse hertil af de kompetente myndigheder.

Uanset første afsnit kan institutterne klassificere efterfølgende udstedelser af en form for egentlige kernekapitalinstrumenter, for hvilke de allerede har modtaget denne tilladelse, som egentlige kernekapitalinstrumenter, hvis begge følgende betingelser er opfyldt:

a) [D]e bestemmelser, der regulerer disse efterfølgende udstedelser, er i det væsentlige de samme som de bestemmelser, der regulerer de udstedelser, for hvilke institutterne allerede har modtaget tilladelse.

b) [I]nstitutterne har meddelt disse efterfølgende udstedelser til de kompetente myndigheder i tilstrækkelig god tid inden deres klassificering som egentlige kernekapitalinstrumenter.

De kompetente myndigheder hører EBA, inden der gives tilladelse til nye former for kapitalinstrumenter, der skal klassificeres som egentlige kernekapitalinstrumenter. De kompetente myndigheder tager behørigt hensyn til EBA’s udtalelse og, hvis de beslutter at afvige fra den, skal de henvende sig til EBA senest tre måneder efter datoen for modtagelsen af EBA’s udtalelse med begrundelsen for at afvige fra den relevante udtalelse. Dette afsnit finder ikke anvendelse på de kapitalinstrumenter, der er omhandlet i artikel 31.

EBA opstiller, ajourfører og offentliggør på grundlag af oplysninger indsamlet hos de kompetente myndigheder en liste over alle de former for kapitalinstrumenter i hver medlemsstat, der kvalificerer som egentlige kernekapitalinstrumenter. I overensstemmelse med artikel 35 i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed), om ændring af afgørelse nr. 716/2009/EF og om ophævelse af Kommissionens afgørelse 2009/78/EF (EUT 2010, L 331, s. 12)] kan EBA indsamle alle de oplysninger i forbindelse med egentlige kernekapitalinstrumenter, som den anser for nødvendige for at fastslå, at kriterierne i artikel 28 eller efter omstændighederne artikel 29 i nærværende forordning i forbindelse med vedligeholdelse og ajourføring af den i dette afsnit omhandlede liste er overholdt.

[…]«
61

Med hensyn til argumenterne om den fejl, som Retten angiveligt begik i den appellerede kendelses præmis 35 og 36 med hensyn til rækkevidden af Domstolens vicepræsidents kendelse af 10. september 2020, repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer mod Sharpston (C-424/20 P(R), ikke trykt i Sml., EU:C:2020:705), skal det blot konstateres, at Retten under alle omstændigheder ikke begik nogen fejl, da den for det første i præmis 35 bemærkede, at en retsakt om udnævnelse af dommere og generaladvokater ved Domstolen i overensstemmelse med artikel 253 TEUF vedtages af medlemsstaternes regeringer efter fælles overenskomst, og for det andet i præmis 36 bemærkede, at det er åbenbart, at et søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF til prøvelse af en sådan retsakt skal afvises, for så vidt som der er nedlagt påstand om annullation af en afgørelse, som er truffet af repræsentanter for medlemsstaternes regeringer, der udøver disse medlemsstaters beføjelser. Det følger heraf, at sådanne argumenter er åbenbart irrelevante.