FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

Y. BOT

fremsat den 8. december 2011 ( 1 )

Sag C-1/11

Interseroh Scrap and Metal Trading GmbH

mod

Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (SAM)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Mainz (Tyskland))

»Miljøbeskyttelse — overførsel af affald — forordning (EF) nr. 1013/2006 — oplysninger, der skal ledsage overførsler af affald opført på den grønne liste — fortrolig behandling — rækkevidde«

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1013/2006 af 14. juni 2006 om overførsel af affald ( 2 ), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/31/EF af 23. april 2009 ( 3 ).

2. Verwaltungsgericht Mainz (Tyskland) har stillet Domstolen fire spørgsmål, der i det væsentlige sigter mod at klarlægge, om oplysningspligten i forordningens artikel 18, stk. 1, kan begrænses af retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder.

3. Domstolen anmodes således om at undersøge rækkevidden af henvisningen i forordningens artikel 18, stk. 4, til bestemmelser om fortrolig behandling af oplysninger, og om at afgøre, om der i EU-retten gives ret til beskyttelse af forretningshemmeligheder, og i givet fald sammenholde denne ret med de oplysningskrav, der er fastsat i miljølovgivningen.

4. Jeg vil i dette forslag til afgørelse forklare, hvorfor jeg mener, at de bestemmelser, der henvises til i forordningens artikel 18, stk. 4, ikke finder anvendelse på forholdet mellem de parter, der er involveret i overførselstransaktionen, hvorfor forordningens artikel 18, stk. 1, er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som af hensyn til retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder begrænser affaldsmodtagerens adgang til de oplysninger om affaldsproducenten, der er foreskrevet i rubrik 6 i formularen i bilag VII til denne forordning, og endelig hvorfor de ovenfor nævnte bestemmelser er forenelige med den primære ret.

I – Retsforskrifter

A – EU-retten

5. Forordningen, der er vedtaget på grundlag af artikel 175, stk. 1, EF, har til formål at tilvejebringe en harmoniseret ordning med procedurer, der kan begrænse overførsler af affald med henblik på at beskytte miljøet.

6. Forordningen ophæver og erstatter Rådets forordning (EØF) nr. 259/93 af 1. februar1993 ( 4 ), der ophævede Rådets direktiv 84/631/EØF af 6. december 1984 ( 5 ).

7. Formålet med den nye retsakt er bl.a. at indarbejde ændringerne i de affaldslister, der er knyttet som bilag til konventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelsen heraf, undertegnet i Basel den 22. marts 1989 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 93/98/EØF af 1. februar 1993 ( 6 ), og at indarbejde indholdet af Rådet for Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udviklings (OECD) beslutning C(2001) 107 endelig om revision af beslutning C(92) 39 endelig om kontrol med grænseoverskridende overførsel af affald til nyttiggørelse.

8. Med henblik herpå indføres der ved denne forordning procedurer og kontrolordninger for overførsler af affald, som baseres på en række kriterier og især på affaldstypen, eksportlandet og affaldets bestemmelsessted, afhængigt af om der er tale om bortskaffelse eller nyttiggørelse.

9. Affaldet inddeles nærmere bestemt i tre kategorier efter dets farlighed og den kontrolprocedure, der skal følges. Forordningens bilag III indeholder således en grøn liste over affald, der kun udgør en beskeden risiko for folkesundheden og miljøet, når det overføres. Dette affald er i princippet kun underlagt en oplysningsprocedure. På den såkaldt orange liste i bilag IV til denne forordning opregnes det affald, der udgør en risiko for folkesundheden og miljøet, og som er omfattet af en strengere procedure med forudgående skriftlig anmeldelse og samtykke. Endelig indeholder forordningens bilag V en unavngiven liste over det farligste affald, som er omfattet af et eksportforbud.

10. Forordningens artikel 3, stk. 2, bestemmer, at overførsler inden for Den Europæiske Union med eller uden transit gennem tredjelande af affald, der er opført på den grønne liste og bestemt til nyttiggørelse ( 7 ), er underlagt de generelle oplysningskrav i denne forordnings artikel 18.

11. Forordningens artikel 18 har følgende ordlyd: »1. Affald som omhandlet i artikel 3, stk. 2 og 4, der skal overføres, er omfattet af følgende proceduremæssige krav: a) For at fremme sporingen af overførsler af sådant affald skal den person under afsendelseslandets jurisdiktion, der står for overførslen, sikre sig, at affaldet ledsages af den formular, der er indeholdt i bilag VII. b) Den i bilag VII indeholdte formular underskrives af den person, der står for overførslen, inden overførslen finder sted, og underskrives af nyttiggørelsesanlægget eller laboratoriet og modtageren, når de modtager det pågældende affald. […] 3. Medlemsstaterne kan i medfør af national lovgivning kræve oplysninger som omhandlet i stk. 1 om overførsler omfattet af denne artikel med henblik på inspektion, håndhævelse, planlægning eller statistik. 4. De oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, behandles som fortrolige, hvor dette er påkrævet i henhold til fællesskabslovgivningen og national lovgivning.«

12. I bilag VII til forordningen, som der henvises til i dennes artikel 18, opregnes de oplysninger, der skal ledsage overførsler af affald. Det fremgår bl.a. af rubrik 6, at affaldsproducentens (den oprindelige producent, den nye producent eller indsamleren) navn, adresse, kontaktperson, telefonnummer, faxnummer og e-mailadresse skal angives.

B – National ret

13. Det bestemmes i Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Forbundsrepublikken Tysklands forfatning, herefter »Grundgesetz«), at oplysninger, der vedrører forretningshemmeligheder, i henhold til bestemmelserne i artikel 12 om fri erhvervsudøvelse og artikel 14 om ejendomsret skal behandles fortroligt. Oplysninger om en virksomheds leverandører er ifølge retspraksis forretningshemmeligheder, der er omfattet af beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder.

14. § 5, stk. 1, i den tyske lov af 19. juli 2007 om gennemførelse af forordning nr. 1013/2006 og Baselkonventionen af 22. marts 1989 om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelsen heraf ( 8 ) ( 9 ) bestemmer med hensyn til overførsler, der er omfattet af forordningens artikel 18, sammenholdt med denne forordnings artikel 37, stk. 3, artikel 38, stk. 1, artikel 40, stk. 3, artikel 42, stk. 1, artikel 44, stk. 1, artikel 45, artikel 46, stk. 1, artikel 47 og 48, at den person, der står for overførslen, i videst muligt omfang skal udfylde formularen i forordningens bilag VII.

II – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

15. Hovedsagen vedrører en tvist mellem Interseroh Scrap and Metal Trading GmbH (herefter »Interseroh«), der har specialiseret sig i handel med stål- og metalskrot, og Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (herefter »SAM«), som af delstaten Rheinland-Pfalz har fået til opgave at overvåge særlige affaldsstrømme.

16. Som mellemhandler opkøber Interseroh affald, der er opført på den grønne liste, af en producent eller en indsamler og videresælger det til stålværker, støberier og metalværker. Varerne leveres direkte fra producenten eller indsamleren til modtageren.

17. I forbindelse med denne handelspraksis indgås der to særskilte kontrakter – den ene mellem mellemhandleren og affaldsproducenten og den anden mellem mellemhandleren og modtageren.

18. Ifølge bestemmelserne i forordningens artikel 18, stk. 1, litra a), er Interseroh forpligtet til at angive en række oplysninger, der gør det muligt at identificere affaldsproducenten, i den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning.

19. Interseroh mener, at selskabet som følge af denne forpligtelse tvinges til at oplyse, hvem dets leverandører er, hvilket er en forretningshemmelighed. Det gør det efter Interserohs opfattelse muligt for selskabets kunder at kontakte producenten direkte og udelukke selskabet fra kontrakter om nyttiggørelse af affald.

20. Selskabet besluttede derfor at angive sig selv som producent eller indsamler i rubrik 6 i den formular, der er indeholdt i forordningens bilag VII, eller at undlade at udfylde denne rubrik ud fra den betragtning, at den faktiske producents eller indsamlers identitet under alle omstændigheder fremgår af de følge- og vejesedler, der ligeledes skal ledsage en transport.

21. Efter en kontrol den 7. maj 2009 pålagde SAM Interseroh en bøde, hvorefter Interseroh anlagde sag ved Verwaltungsgericht Mainz med påstand om, at det fastslås, at selskabet i sin egenskab af mellemhandler ikke er forpligtet til at oplyse sin kunde om affaldsproducentens identitet.

22. Verwaltungsgericht Mainz har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Gælder [forordningens] artikel 18, stk. 4, […] også for de parter, der er involveret i overførselstransaktionen? 2) I benægtende fald: Begrænses den nævnte forordnings artikel 18, stk. 1, af den primære fællesskabsret vedrørende beskyttelse af forretningshemmeligheder? 3) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Indebærer forordningens artikel 18, stk. 4, en begrænsning, der er begrundet af hensynet til beskyttelse af forretningshemmeligheder, af forpligtelsen i henhold til [forordningens] artikel 18, stk. 1, for de personer, der står for overførslen, til i den i bilag VII [til forordningen] indeholdte formular også at oplyse modtageren af affaldet om affaldsproducenten eller -indsamleren? 4) Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende: Afhænger omfanget af begrænsningen af en konkret interesseafvejning (berørte forretningsinteresser på den ene side og miljøbeskyttelseshensyn på den anden)?«

III – Min vurdering

A – Indledende bemærkninger

23. Før jeg svarer på disse spørgsmål, vil det efter min opfattelse være på sin plads at gøre opmærksom på de retlige omstændigheder, som den forelæggende ret har beskrevet, og de retlige problemer, som den ønsker klarlagt.

1. De retlige omstændigheder, som den forelæggende ret har beskrevet

24. Den nationale ret har anført, at der ganske vist ikke i den tyske lovgivning om overførsel af affald stilles krav om, at oplysninger om affaldsproducenten eller -indsamleren skal behandles fortroligt, men at det kræves i artikel 12, sammenholdt med artikel 14, i Grundgesetz, eftersom det er almindeligt anerkendt, at oplysninger om en virksomheds leverandører er forretningshemmeligheder, der er omfattet af beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder. Jeg går ud fra, at den nationale rets fremstilling af lovgivningen kan lægges til grund.

2. Spørgsmålenes formål og rækkevidde

25. Den forelæggende ret mener, at der må tages udgangspunkt i en formodning om, at de oplysninger, der er anført i forordningens artikel 18, stk. 1, i henhold til forordningens artikel 18, stk. 4, kun skal behandles fortroligt, for så vidt som det både er påkrævet i henhold til EU’s lovgivning og national lovgivning. Dette baserer den på en sammenligning af den engelske og franske version af forordningens artikel 18, stk. 4, med dens artikel 21, hvori der tales om »national lovgivning eller fællesskabsretten«.

26. Den forelæggende ret tager det for givet, at der i tysk lovgivning stilles krav om fortrolig behandling af oplysninger om leverandører, og finder det derfor nødvendigt at undersøge, om der også kræves en sådan fortrolig behandling i EU’s lovgivning.

27. Retten ønsker som følge heraf en præcisering af omfanget af den beskyttelse af forretningshemmeligheder, der er tilladt i henhold til forordningens artikel 18, stk. 4, og af indholdet af bestemmelserne i den primære ret og muligheden for at anvende dem i forbindelse med afgørelsen i hovedsagen.

28. Verwaltungsgericht Mainz finder det med andre ord uafklaret, om forordningens artikel 18, stk. 4, i sig selv indebærer en begrænsning af forpligtelsen til at meddele affaldsmodtageren de oplysninger, der er nævnt i denne forordnings artikel 18, stk. 1, og om en sådan begrænsning i benægtende fald følger af den primære ret og de almindelige EU-retlige principper.

29. Ifølge Domstolens faste praksis påhviler det udelukkende den forelæggende ret at fastlægge indholdet af de spørgsmål, den vil forelægge. Det tilkommer nemlig udelukkende de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at bedømme, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen ( 10 ).

30. Det fremgår efter min opfattelse af forelæggelsesafgørelsen, at formålet med spørgsmålene formelt set er at opnå en fortolkning af forordningens artikel 18, stk. 1 og 4, men at Verwaltungsgericht Mainz’ andet spørgsmål, der vedrører den primære rets betydning for rækkevidden af forpligtelsen i denne forordnings artikel 18, stk. 1, selvfølgelig rejser tvivl om denne bestemmelses gyldighed, hvilket betyder, at spørgsmålet indebærer en bedømmelse af gyldigheden.

31. Jeg vil foreslå, at Domstolen indleder sin behandling af den foreliggende sag med at gennemgå det første, tredje og fjerde spørgsmål, som alle vedrører fortolkningen af bestemmelserne i forordningens artikel 18, stk. 4, og som efter min opfattelse bør besvares samlet. Dernæst bør der ses på det andet spørgsmål om, hvorvidt denne forordnings artikel 18, stk. 1, er forenelig med retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder, hvilket indirekte kræver en bedømmelse af gyldigheden. Spørgsmålene bør efter min opfattelse behandles i denne rækkefølge, fordi det er nødvendigt at fortolke retsakten, før der tages stilling til dens gyldighed.

B – Det første, tredje og fjerde spørgsmål

32. Den forelæggende ret har med sit første, tredje og fjerde spørgsmål anmodet Domstolen om at udtale sig om rækkevidden af forordningens artikel 18, stk. 4, hvori det bestemmes, at de oplysninger, der er omhandlet i denne artikels stk. 1, skal behandles fortroligt, »hvor dette er påkrævet i henhold til fællesskabslovgivningen og national lovgivning« ( 11 ).

33. Retten antager således, at forordningens artikel 18, stk. 4, er en bestemmelse, der medfører forpligtelser, hvis anvendelsesområde skal præciseres for at afgøre, om den kun er rettet mod tredjeparter eller også omfatter de parter, der er involveret i overførslen af affaldet.

34. Den belgiske, østrigske og portugisiske regering har i forlængelse heraf knyttet artikel 18, stk. 4, sammen med denne artikels stk. 3 og heraf udledt, at der i stk. 4 kun henvises til regler, der finder anvendelse på myndigheder, som kræver oplysninger med henblik på inspektion, håndhævelse, planlægning eller statistik. Henvisningen til disse regler kan derfor kun vedrøre bestemmelser om oplysninger, som medlemsstaternes kompetente myndigheder skal behandle fortroligt.

35. Interseroh har derimod med henvisning til ordlyden af forordningens artikel 18, stk. 4, dens placering som et særligt stykke i denne artikel og dens målsætning, som er at sikre forretningshemmeligheden, gjort gældende, at forpligtelsen til at behandle de pågældende oplysninger fortroligt også gælder for de parter, der er involveret i overførselstransaktionen.

36. Europa-Kommissionen, der har valgt den gyldne mellemvej, mener, at tavshedspligten både gælder for medlemsstaternes kompetente myndigheder og for de virksomheder, der er involveret i overførslen af affald, men kun i deres forbindelser med tredjeparter, eftersom disse virksomheder kan indgå indbyrdes aftaler om konsekvenserne i tilfælde af ulovlig videregivelse af oplysninger.

37. Før jeg foreslår et svar, skal jeg fremsætte to bemærkninger om, hvordan forordningens artikel 18, stk. 4, skal forstås.

38. Det er for det første vigtigt at gøre det klart, at denne bestemmelse ikke i sig selv indebærer nogen tavshedspligt, hvis anvendelsesområde skal fastlægges.

39. Denne bestemmelse fandtes allerede – men i en lidt anden affattelse, eftersom den kun henviste til national lovgivning – i forordning nr. 259/93, som i artikel 11, stk. 2, foreskrev, at de oplysninger, der ledsagede overførsler af affald, skulle behandles »fortroligt i overensstemmelse med nationale regler«.

40. Det skal påpeges, at hverken forordningens artikel 18, stk. 4, eller artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 259/93, som den har erstattet, i sig selv indebærer nogen tavshedspligt, og at der med hensyn til fortrolig behandling af de oplysninger, der indsamles i henhold til stk. 1, kun henvises til, at bestemmelserne i EU-retten og de gældende nationale bestemmelser på området finder anvendelse. Den fortrolige behandling af oplysningerne betragtes således som en undtagelse, som er betinget af, at der er truffet særlig bestemmelse herom.

41. For det andet mener jeg ikke, at det kan udledes af brugen af bindeordet »og«, at den fortrolige behandling både skal være foreskrevet i EU-retten og i national lovgivning.

42. Forordningens artikel 18, stk. 4, kan med fordel sammenholdes med dens artikel 21, som vedrører offentlighedens adgang til anmeldelser, og som bestemmer, at de kompetente afsendelses- eller bestemmelsesmyndigheder kan gøre anmeldelser af overførsler, som de har givet samtykke til, offentligt tilgængelige på hensigtsmæssig vis, såsom via internettet, »såfremt disse oplysninger ikke er fortrolige i henhold til national lovgivning eller [ ( 12 )] fællesskabsretten«. Det er således klart, at disse to led skal anses for alternativer, når det er bindeordet »eller«, der er brugt, hvorimod det i forordningens artikel 18, stk. 4, er bindeordet »og«, der er anvendt.

43. Ud fra et lingvistisk synspunkt kan bindeordet »og« dog såvel have betydningen både-og som enten-eller og må læses i den sammenhæng, hvori det benyttes ( 13 ). Artikel 19, stk. 6, i forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om overførsel af affald ( 14 ) var formuleret anderledes. Det fremgik heraf, at de oplysninger, som var omhandlet i stk. 1, skulle behandles fortroligt »i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og national lovgivning«. Under hensyn til det formål, der forfølges med forordningens artikel 18, stk. 4, mener jeg ikke, at bindeordet »og« skal forstås således, at begge krav skal være opfyldt. Det er efter min opfattelse tilstrækkeligt, at der i den nationale lovgivning stilles krav om fortrolig behandling af oplysningerne, men det er selvfølgelig nødvendigt, at denne nationale lovgivning er forenelig med EU-retten og dermed omfattet af henvisningen i artikel 18, stk. 4.

44. Det er således rækkevidden af det forbehold, der tages i denne artikel vedrørende anvendelsen af national lovgivning og EU’s lovgivning, der skal undersøges nærmere.

45. Der skal i forbindelse med denne undersøgelse tages hensyn til, at retten til fortrolighed ikke er fastslået som et princip, men formuleret som en undtagelse og derfor skal fortolkes strengt.

46. Den fortolkningsregel, som jeg mener der bør anvendes, stemmer overens med Domstolens praksis. I sin dom af 26. juni 2003 i sagen Kommissionen mod Frankrig ( 15 ) fandt Domstolen således, at en fransk lov var for generel, når den gjorde det muligt at afslå at efterkomme anmodninger om oplysninger, fordi udbredelsen heraf »generelt vil være til skade for hemmeligholdelsen af forhold, hvis beskyttelse er sikret ved lovgivningen«. Ifølge denne regel skal de offentlige interesser, der varetages ved udbredelse, i hvert enkelt tilfælde afvejes over for de interesser, som varetages ved at afslå udbredelse ( 16 ).

47. Spørgsmålet om rækkevidden af forordningens artikel 18, stk. 4, kan opdeles i to underspørgsmål.

48. Det første spørgsmål er, om de bestemmelser, der henvises til i forordningens artikel 18, stk. 4, kan begrænse forpligtelsen til at angive affaldsproducentens navn i rubrik 6 i den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning.

49. Det andet spørgsmål er, om disse bestemmelser, såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, kan begrunde, at oplysningerne om producenten i den formular, der er indeholdt i forordningens bilag VII, ikke videregives til affaldsmodtageren.

1. Mellemhandlerens forpligtelse til at udfylde rubrik 6 i den formular, der er indeholdt i forordningens bilag VII

50. Det fremgår efter min opfattelse klart af bestemmelserne i forordningens artikel 18, at denne artikels stk. 4 ikke indeholder nogen undtagelse fra den forpligtelse, der er fastsat i samme artikels stk. 1. Formålet med de to bestemmelser er ikke det samme, eftersom den ene stiller krav om oplysninger, og den anden præciserer, hvordan disse oplysninger skal behandles. Forordningens artikel 18, stk. 4, finder med andre ord kun anvendelse, hvis oplysningerne i overensstemmelse med denne artikels stk. 1 på forhånd er angivet i den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning.

51. Denne fortolkning følger direkte af ordlyden af forordningens artikel 18, stk. 1 og 4.

52. Den svarer også til den almindelige opbygning af den ordning, der er indført ved forordningen, og hvorefter der ikke gøres undtagelse fra affaldsproducentens eller -indsamlerens oplysningspligt, når det er en forhandler, der står for overførslen. Det præciseres udtrykkeligt i fodnote 3 til forordningens bilag VII, at der ligeledes skal anføres oplysninger om producenten eller indsamleren, hvis den person, der står for overførslen, er forskellig fra producenten eller indsamleren. Denne præcisering ville ikke være nødvendig, hvis forordningens artikel 18, stk. 4, skulle fortolkes således, at mellemhandleren havde ret til ikke at angive kontaktoplysninger for producenten eller indsamleren. Selv om der tages nøje hensyn til den forretningsmodel, som Interseroh drives efter, tillader forordningen således ikke, at der gøres undtagelse i det konkrete tilfælde.

53. Jeg vil på dette grundlag foreslå, at det konkluderes, at forordningens artikel 18, stk. 4, ikke tillader, at der gøres undtagelse fra forpligtelsen i henhold til denne forordnings artikel 18, stk. 1, litra a), for den person, der står for overførslen, til at sikre sig, at affaldet ledsages af den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning.

54. Jeg mener som følge heraf ikke, at en forhandler som Interseroh kan fritages for at angive affaldsproducentens eller -indsamlerens navn og kontaktoplysninger i rubrik 6 i denne formular, bl.a. under påskud af, at de samme oplysninger findes i andre dokumenter, heriblandt følge- eller vejesedlerne.

55. Tilbage står at afgøre, om forordningens artikel 18, stk. 4, åbner mulighed for, at der anvendes bestemmelser, som ganske vist ikke fritager den person, der står for overførslen, for at udfylde rubrik 6 i den nævnte formular, men navnlig for at holde oplysninger om leverandørerne fortrolige begrænser forpligtelsen til at meddele disse oplysninger til affaldsmodtageren.

2. Forpligtelsen til at oplyse affaldsmodtageren om affaldsproducentens eller -indsamlerens identitet

56. Jeg mener ikke, at forordningens artikel 18, stk. 4, kan fortolkes så strengt, som den belgiske, østrigske og portugisiske regering gør, eller at den udvidende fortolkning, som Interseroh går ind for, bør vælges. Jeg foretrækker af følgende årsager den moderate fortolkning, som Kommissionen har foreslået.

57. Det ser ganske vist ud til, at der i denne bestemmelse først og fremmest henvises til EU-retlige eller nationale bestemmelser, som giver medlemsstaterne ret til at fravige princippet om fri adgang til miljøoplysninger, der er fastslået i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 ( 17 ).

58. Denne fortolkning understøttes af 23. betragtning til forordningen, hvori det præciseres, at det bør pålægges medlemsstaterne at sikre, at de pågældende kompetente myndigheder i overensstemmelse med konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, indgået den 25. juni 1998 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 ( 18 ), på passende måde gør oplysninger om anmeldelser af overførsler offentligt tilgængelige, »såfremt disse oplysninger ikke er fortrolige i henhold til national lovgivning eller fællesskabsretten«.

59. Direktiv 2003/4, der netop har til formål at bringe bestemmelserne i EU-lovgivningen i overensstemmelse med denne konvention, bestemmer i artikel 4, stk. 2, litra d), at medlemsstaterne kan fastsætte, at en anmodning om adgang til miljøoplysninger kan afslås, hvis offentliggørelse kunne have en ugunstig virkning på »beskyttelsen af forretnings- og fabrikshemmeligheder, hvis de skal beskyttes i henhold til national ret eller fællesskabsret med henblik på at beskytte en legitim økonomisk interesse, herunder offentlighedens interesser i at bevare statistisk fortrolighed og fortrolighed i skatteforhold«.

60. Ud fra en sammenligning af disse forskellige bestemmelser må jeg i lighed med den belgiske, østrigske og portugisiske regering konkludere, at forordningens artikel 18, stk. 4, henviser til bestemmelser, der fraviger princippet om offentlighedens ret til at få adgang til miljøoplysninger, som er i de offentlige myndigheders besiddelse.

61. Ifølge Kommissionens rapport af 12. april 2011 ( 19 ), der bl.a. vedrører anvendelsen af forordningens artikel 18 og bilag VII, ser det i øvrigt ud til, at de fleste myndigheder, som medlemsstaterne har pålagt at gennemføre forordningen, deler denne opfattelse.

62. Jeg mener imidlertid, at henvisningen i denne artikel nødvendigvis må have en større rækkevidde. Artikel 18, stk. 4, er således formuleret i generelle vendinger og ikke knyttet til samme artikels stk. 3, som vedrører de oplysninger, der skal gives til medlemsstaternes myndigheder. Disse to forhold, der vedrører dels formuleringen af forordningens artikel 18, stk. 4, dels dens placering i denne artikel, gør det efter min opfattelse ikke muligt at anlægge en meget streng fortolkning.

63. Jeg mener derfor, at de bestemmelser, der henvises til i forordningens artikel 18, stk. 4, finder anvendelse på alle personer, som kan være i besiddelse af de oplysninger, der er omhandlet i forordningens artikel 18, stk. 1. De gælder altså ikke kun for afsendelses- eller bestemmelsesmyndighederne, men for samtlige fysiske eller juridiske personer, der er involveret i overførslen af affaldet.

64. Efter min opfattelse finder forordningens artikel 18, stk. 4, dog kun anvendelse på de parter, der er involveret i overførslen, for så vidt angår deres forbindelser med tredjeparter og ikke for så vidt angår deres indbyrdes forbindelser, og denne bestemmelse giver derfor ikke forhandlere ret til at skjule oplysninger for modtageren af affaldet. Der er to hensyn, som peger i den retning.

65. Det første hensyn vedrører den almindelige opbygning af forordningen, som indeholder flere bestemmelser, der efter min mening er til hinder for, at forhandleren holder oplysninger om producentens identitet skjult for modtageren.

66. Forordningen foreskriver, at der skal anvendes en enkelt formular, hvis indhold er fastlagt i bilag VII, og bestemmer ikke, at der kan benyttes to forskellige formularer, hvor den ene er rettet til kontrolmyndigheden og den anden til modtageren ( 20 ), eller en kode, som kun kan tydes af kontrolmyndigheden. Den belgiske regering har efter min opfattelse ikke ret i, at forordningens artikel 26, stk. 3, som kun bestemmer, at det er muligt at udfylde formularen i bilag VII i elektronisk form, forudsat at den gøres læsbar når som helst under transporten, gør det muligt at maskere oplysningerne om affaldsproducenten. Jeg mener heller ikke, at det er Domstolens opgave at træde i EU-lovgivers sted og selv indføre mekanismer, som gør det muligt at undgå, at affaldsproducentens identitet afsløres for modtageren af affaldet.

67. Det bestemmes i øvrigt i forordningens artikel 18, stk. 1, litra b), at den i bilag VII indeholdte formular skal underskrives af nyttiggørelsesanlægget eller laboratoriet og modtageren, når de modtager affaldet, og det præciseres i forordningens artikel 20, stk. 2, at oplysninger givet i medfør af denne forordnings artikel 18, stk. 1, bl.a. skal opbevares af modtageren og det anlæg, der modtager affaldet, i mindst tre år at regne fra datoen for overførslens start. Når modtageren skal underskrive og opbevare formularen, er den nødt til at være korrekt udfyldt.

68. Det andet hensyn vedrører forordningens effektive virkning.

69. For det første forpligter forordningen medlemsstaterne til at træffe kontrolforanstaltninger vedrørende overførsler af affald og præciserer, at disse foranstaltninger skal omfatte stikprøvekontrol, der ikke kun kan finde sted på oprindelsesstedet, hos producenten, indehaveren eller anmelderen, og under overførslen, men også på bestemmelsesstedet, hvor den foretages sammen med modtageren eller anlægget. Denne kontrol omfatter ud over fysisk kontrol af affaldet også kontrol af dokumenter og bekræftelse af aktørernes identitet.

70. Det fremgår af disse bestemmelser, at myndighederne i bestemmelsesstaten skal være i stand til at foretage kontrol på det sted, hvor affaldet ankommer. For at denne kontrol kan være effektiv, er modtageren nødt til at præsentere disse myndigheder for en enkelt formular, hvor alle felter er udfyldt tilfredsstillende.

71. Hertil kommer, at affaldsproducenten i denne forordning ligesom i den øvrige miljølovgivning pålægges et særligt ansvar, og at det derfor er vigtigt, at producenten angives.

72. I henhold til forordningens artikel 49, stk. 1, skal producenten træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at det affald, der overføres, håndteres, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og på en miljømæssigt forsvarlig måde i hele overførselsperioden og under nyttiggørelsen og bortskaffelsen. Producentens ansvar ophører således først, når disse transaktioner er afsluttet.

73. At den person, der står for overførslen af affaldet, kan drages til ansvar, betyder ikke, som Interseroh hævder, at producenten fritages for ansvar. Selv om det i tilfælde af en ulovlig overførsel i første række påhviler den person, der står for overførslen, at tage affaldet tilbage ( 21 ), følger det ikke desto mindre af forordningen, hvorefter hele kæden lige fra anmelderen til den kompetente afsendelsesmyndighed og »andre fysiske eller juridiske personer« har pligt til at tage affaldet tilbage og afholde omkostningerne herved, at der kan anlægges erstatningssag mod producenten, hvis det ikke er muligt at drage den person, der står for overførslen, til ansvar ( 22 ). For at sikre, at der ikke efterlades noget affald, og at det er muligt at inddrage en anden part, når den aktuelle indehaver af affaldet er insolvent, udelukker miljølovgivningen i princippet ikke, at den oprindelige producent kan ifalde ansvar, selv om denne ikke længere er i besiddelse af affaldet ( 23 ).

74. Når en ulovlig overførsel, som modtageren ikke er skyld i, opdages, og den person, der har stået for overførslen, ikke kan drages til ansvar, f.eks. fordi denne person er insolvent, eller selskabet er blevet opløst, skal de kompetente myndigheder kunne henvende sig til modtageren eller nyttiggørelsesanlægget for at få oplyst, hvem producenten er, og i givet fald drage producenten til ansvar eller pålægge denne at afholde omkostningerne i forbindelse med tilbagetagelsen.

75. Det må af disse årsager fastslås — dels at forordningens artikel 18, stk. 4, skal fortolkes således, at den kun henviser til bestemmelser om, at de oplysninger, der er omhandlet i denne forordnings artikel 18, stk. 1, skal behandles fortroligt, for så vidt angår tredjeparter, der ikke er involveret i overførslen af affald, og — dels at forordningens artikel 18, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der for at beskytte forretningshemmeligheder begrænser affaldsmodtagerens adgang til de oplysninger om affaldsproducenten, som er nævnt i rubrik 6 i den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning.

C – Det andet spørgsmål

76. Med det andet spørgsmål, der vedrører betydningen af den primære ret, ønsker den forelæggende ret indirekte at få klarlagt, om forpligtelsen i forordningens artikel 18, stk. 1, er forenelig med de krav om beskyttelse af forretningshemmeligheder, der følger af den primære ret og de almindelige EU-retlige principper.

77. I denne forbindelse skal det efterprøves, om det strider mod de grundlæggende rettigheder at fortolke forordningen på den måde, der er beskrevet i punkt 75 i dette forslag til afgørelse.

78. Det rejser spørgsmålet om, hvorvidt forretningshemmeligheder er beskyttet i EU-retten, og hvor omfattende denne beskyttelse i givet fald er.

79. Svaret er, at retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder er et fast princip i EU-retten.

80. Denne ret er nedfældet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvor den er et led i retten til god forvaltning. I henhold til dette charters artikel 41, stk. 2, omfatter retten til god forvaltning navnlig »retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører ham/hende, under iagttagelse af legitime fortrolighedshensyn samt tavshedspligt og sagernes fortrolighed«. Denne ret er også nævnt i artikel 339 TEUF, hvorefter medlemmer af Unionens institutioner har forpligtelse til ikke at give oplysninger om forhold, som ifølge deres natur er forretningshemmeligheder, »navnlig oplysninger om virksomheder og om deres forretningsforbindelser eller omkostningsforhold«.

81. Domstolen har i sin retspraksis henvist til retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder, som den har fastslået som et almindeligt princip.

82. I sin dom af 24. juni 1986 i sagen AKZO Chemie og AKZO Chemie UK mod Kommissionen ( 24 ) udtalte Domstolen, at de omhandlede bestemmelser ganske vist angik specielle tilfælde, men at de måtte anses for at være udtryk for et almindeligt princip, som gælder under den administrative procedures forløb ( 25 ). I dommen af 19. maj 1994 i sagen SEP mod Kommissionen ( 26 ) bekræftede Domstolen »det almindelige princip om virksomheders ret til beskyttelse af deres forretningshemmeligheder« ( 27 ).

83. Når det udtrykkeligt er fastslået, at beskyttelse af forretningshemmeligheder er et almindeligt princip, finder jeg det ikke nødvendigt at undersøge, om det skal beskyttes som led i ejendomsretten eller retten til fri erhvervsudøvelse.

84. Dette princip er under alle omstændigheder ikke en absolut rettighed og skal ses i sammenhæng med sin funktion i samfundet. Det kan som følge heraf underlægges begrænsninger, såfremt disse begrænsninger er begrundet i tvingende almene hensyn, er egnede til at sikre, at det tilstræbte mål nås, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det.

85. I Varec-dommen skulle Domstolen således afveje de erhvervsdrivendes ret til beskyttelse af fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder over for retten til at få adgang til oplysninger om procedurerne for indgåelse af offentlige kontrakter ( 28 ).

86. I forbindelse med den afvejning, der skal foretages, skal det efter min opfattelse tages i betragtning, at EU’s politik på miljøområdet ifølge artikel 191, stk. 2, TEUF tager sigte mod et højt beskyttelsesniveau. Denne politik bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler. Det fremgår desuden af artikel 11 TEUF, at »[m]iljøbeskyttelseskrav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af Unionens politikker og aktioner, især med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling«.

87. Når beskyttelsen af miljøet afvejes mod retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder, bør der efter min opfattelse lægges vægt på, hvilket bidrag de pågældende oplysninger yder til miljøbeskyttelsen, og hvor alvorligt bruddet på forretningshemmeligheden vil være som følge af udbredelsen af disse oplysninger.

88. Forhandlerens forpligtelse til at afsløre producentens identitet sigter mod at beskytte miljøet, hvilket er et formål af almen interesse.

89. Som Domstolen bemærkede i sin dom af 8. september 2009 i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet ( 29 ), tilsigter forordningen – både hvad angår dens formål og dens indhold – primært beskyttelse af folkesundheden og miljøet mod potentielle skadevirkninger forbundet med grænseoverskridende overførsler af affald ( 30 ).

90. Den procedure med forudgående skriftlig anmeldelse og samtykke for farligt affald, der er fastsat i forordningen, er ganske vist et typisk instrument i miljøpolitik ( 31 ), men den oplysningsprocedure, der er fastsat for affald på den grønne liste, har det samme formål. Domstolen har således fastslået, at »den omstændighed, at […] [forordningen] også finder anvendelse på ikke-farligt affald og affald, der er bestemt til nyttiggørelse, ikke kan bibringe den en handelsmæssig karakter og svække dens miljødimension, idet den skadelige virkning på miljøet er forbundet med affald, uanset hvilken type affald der er tale om [ ( 32 )]« ( 33 ).

91. Uanset hvor farligt affaldet er, kan det ikke betragtes som en almindelig vare. Det må kun udveksles »i overvåget frihed« ( 34 ), eftersom overførslen nødvendigvis er underlagt restriktioner på grund af tvingende hensyn til miljøbeskyttelsen.

92. Forpligtelsen til at angive kontaktoplysninger i den formular, der afleveres til affaldsmodtageren, må anses for nødvendig for at opfylde dette formål.

93. Det er en dobbelt garanti, der både skaber effektivitet for kontrolmyndighederne og sikkerhed for de modtagere, der er ansvarlige for nyttiggørelsen af affaldet.

94. Hvis kontrollen med affaldet under transporten eller ved ankomsten til bestemmelsesstedet skal være effektiv, forudsætter det, at myndighederne i transitstaten eller bestemmelsesstaten blot ved at se på den formular, der ledsager affaldet, kan få kendskab til producentens identitet uden at skulle henvende sig til den person, der står for overførslen, og som ifølge forordningens artikel 18, stk. 1, litra a), befinder sig i afsendelsesstaten. Som den belgiske regering har gjort gældende, udgør denne oplysning et kriterium, som gør det muligt at vurdere, om det er nødvendigt at foretage en fysisk kontrol, der selvsagt vil være tidskrævende og dyr, fordi den kræver, at varen tilbageholdes. Hvis det var nødvendigt at rette henvendelse til forhandleren for at få kendskab til producentens identitet, ville det således forsinke kontrolprocedurerne og som følge heraf være til stor gene for de erhvervssektorer, herunder shippingbranchen, der følger »just in time«-princippet og leverer, når behovet er der.

95. Det skal påpeges, at det affald, der er opført på den grønne liste, ganske vist ikke anses for at være til særlig fare for miljøet og folkesundheden, men at formålet med oplysningspligten i forordningens artikel 18, stk. 1, er at forhindre, at den procedure med forudgående skriftlig anmeldelse og samtykke, der gælder for farligt affald, omgås. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaternes myndigheder kan foretage en permanent overvågning af affaldstransporten lige fra produktionsstedet til den endelige nyttiggørelse, således at de kan kontrollere, om affaldet faktisk er opført på den grønne liste, eller om affaldet på denne liste er blevet blandet med andre materialer i et sådant omfang, at det vil indvirke negativt på en miljømæssigt forsvarlig nyttiggørelse.

96. Med hensyn til den behandlingsmæssige sikkerhed har den østrigske regering med rette påpeget, at modtageren og kontrolmyndighederne er nødt til at have kendskab til affaldets art og sammensætning for at kunne sikre sig, at affaldet kan behandles på en miljømæssigt forsvarlig måde. Oplysningerne om affaldsproducenten kan være et vigtigt indicium i sig selv, f.eks. når producenten er kendt for at producere farligt affald. Hvis nyttiggørelsesanlægget eller bestemmelsesstatens kontrolmyndigheder ikke mener at have fået tilstrækkelig information, kan de desuden anmode producenten om uddybende oplysninger.

97. Kendskabet til producentens identitet er således nødvendigt for affaldsmodtageren, som ikke må forholdes oplysninger herom, når det er en forhandler, der står for overførslen.

98. Jeg mener ikke, at dette kan medføre en alvorlig krænkelse af retten til beskyttelse af oplysninger, der er omfattet af forretningshemmeligheden.

99. Jeg er enig med Kommissionen, som har gjort gældende, at de parter, der medvirker i overførselstransaktionen, på visse betingelser kan indgå indbyrdes aftaler for at modvirke de ulemper, der kan opstå, fordi modtageren anvender oplysningerne om producenten til andre formål end dem, der er anført i forordningen.

100. Det er i øvrigt heller ikke klart, om og i hvilket omfang afsløringen af producenternes identitet er til skade for forhandlerne. Svaret kan ikke findes i de oplysninger, der blev fremlagt under den skriftlige forhandling og retsmødet.

101. Det følger heraf, at den informationsordning, der i forordningen er fastsat for affald på den grønne liste, er forholdsmæssig.

102. Jeg må derfor konkludere, at gennemgangen af det andet spørgsmål intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af forordningens artikel 18, stk. 1 og 4, jf. den foreslåede fortolkning.

IV – Forslag til afgørelse

103. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, Verwaltungsgericht Mainz har forelagt, således: »1) Artikel 18, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1013/2006 af 14. juni 2006 om overførsel af affald, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/31/EF af 23. april 2009, skal fortolkes således, at den kun henviser til bestemmelser om, at de oplysninger, der er omhandlet i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1013/2006, som ændret ved direktiv 2009/31, skal behandles fortroligt, for så vidt angår tredjeparter, der ikke er involveret i overførslen af affald. 2) Artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1013/2006, som ændret ved direktiv 2009/31, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der for at beskytte forretningshemmeligheder begrænser affaldsmodtagerens adgang til de oplysninger om affaldsproducenten, som er nævnt i rubrik 6 i den formular, der er indeholdt i bilag VII til denne forordning. 3) Gennemgangen af det andet spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 18, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1013/2006, som ændret ved direktiv 2009/31.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT L 190, s. 1.

( 3 ) – EUT L 140, s. 114, herefter »forordningen«.

( 4 ) – Forordning om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab (EFT L 30, s. 1).

( 5 ) – Direktiv om overvågning af og kontrol inden for Fællesskabet med grænseoverskridende overførsel af farligt affald (EFT L 326, s. 31).

( 6 ) – EFT L 39, s. 1.

( 7 ) – Alt affald, der er bestemt til bortskaffelse, er underlagt den strengere procedure med forudgående skriftlig anmeldelse og samtykke, der er fastlagt denne forordnings i kapitel I.

( 8 ) – Gesetz zur Ausführung der Verordnung (EG) Nr. 1013/2006 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 14. Juni 2006 über die Verbringung von Abfällen und des Basler Übereinkommens vom 22. März 1989 über die Kontrolle der grenzüberschreitenden Verbringung gefährlicher Abfälle und ihrer Entsorgung.

( 9 ) – BGBl 2007 I, s. 1462.

( 10 ) – Jf. dom af 5.5.2011, sag C-316/09, MSD Sharp & Dohme, Sml. I, s. 3249, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis.

( 11 ) – I den franske version står udsagnsleddet i flertal, hvorimod grundleddet står i ental. I den engelske version udtrykkes det således: »where this is required by Community and national legislation«.

( 12 ) – Min fremhævelse.

( 13 ) – Jf. dom af 12.7.2005, sag C-304/02, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 6263, præmis 83, hvori Domstolen fastslog, hvordan benyttelsen af bindeordet »eller« skulle forstås.

( 14 ) – Kommissionens forslag af 30.6.2003 (KOM(2003) 379 endelig).

( 15 ) – Sag C-233/00, Sml. I, s. 6625.

( 16 ) – Jf. dom af 16.12.2010, sag C-266/09, Stichting Natuur en Milieu m.fl., Sml. I, s. 13119.

( 17 ) – Direktiv om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF, EUT L 41, s. 26.

( 18 ) – EUT L 124, s. 1.

( 19 ) – Rapporten findes på engelsk på Kommissionens websted: »Assessment and guidance for the implemention of EU waste legislation in Member States«. På rapportens s. 23 hedder det:

»In the majority of cases »confidentiality« pursuant to Article 18(4) is interpreted as compliant with data protection law requirements throughout data management by [Competent Authorities].

Ireland is the only Member State which interprets the legislation in a way that »persons who arrange the shipment« (box 1) may omit the information on consignee and recovery facility by referring to the exporter. Box 2 and 7 in this case will be filled with »Confidential - please refer to box 1«.«

( 20 ) – Ifølge Kommissionens rapport, der er nævnt i fodnote 14, er det kun den slovenske myndighed, der har oplyst, at den godtager to formularer (»Slovenia declares that it can also accept if there are two Annex VII documents for the same shipment. In the first could be the data about the producer and in the second the data about recovery, so that you can get all required data« (s. 25)).

( 21 ) – Jf. forordningens artikel 24, stk. 9.

( 22 ) – Forordningens artikel 24, stk. 9, og artikel 25, stk. 4, fritager ikke anmelderen for ethvert ansvar, eftersom de kun bestemmer, at den person, der står for overførslen, er omfattet af de samme forpligtelser som anmelderen. Ifølge den definition, der er anført i denne forordnings artikel 2, nr. 15), litra a), er anmelderen dog i første række den oprindelige producent [nr. i)].

( 23 ) – Der tages i forordningens artikel 24, stk. 10, og artikel 25, stk. 5, udtrykkeligt forbehold for, hvad der måtte være fastsat i fællesskabslovgivningen eller nationale bestemmelser med hensyn til erstatningsansvar. Det fremgår dog af artikel 15, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19.11.2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver (EUT L 312, s. 3), at ansvaret for den fuldstændige nyttiggørelses- eller bortskaffelsesoperation stadig ligger hos den oprindelige producent eller indehaver, selv om affaldet overføres til andre personer med henblik på indledende behandling. Ifølge denne bestemmelse kan medlemsstaterne i øvrigt med forbehold af forordningen præcisere betingelserne for ansvaret og træffe afgørelse om, i hvilke tilfælde den oprindelige producent fortsat skal have ansvar for hele behandlingskæden, eller i hvilke tilfælde producentens og indehaverens ansvar kan deles eller uddelegeres mellem aktørerne i behandlingskæden.

( 24 ) – Sag 53/85, Sml. s. 1965.

( 25 ) – Præmis 28.

( 26 ) – Sag C-36/92 P, Sml. I, s. 1911.

( 27 ) – Præmis 36 og 37. Jf. også dom af 14.2.2008, sag C-450/06, Varec, Sml. I, s. 581, præmis 49.

( 28 ) – Præmis 51 og 52.

( 29 ) – Sag C-411/06, Sml. I, s. 7585.

( 30 ) – Præmis 62.

( 31 ) – Præmis 59 og den deri nævnte retspraksis.

( 32 ) – Min fremhævelse.

( 33 ) – Dommen i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis.

( 34 ) – Jf. J. Gillardin, »Les déchets: des marchandises en liberté surveillée«, L’entreprise et la gestion des déchets, Bruylant, Bruxelles, 1993, s. 63.