Foreløbig udgave

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. PIKAMÄE

fremsat den 3. februar 2022 ( )

Sag C-121/21

Den Tjekkiske Republik

mod

Republikken Polen

»Traktatbrud – artikel 259 TEUF – forlængelse af tilladelse til minedrift i minen i Turów i Polen tæt på den tjekkiske grænse – tvist mellem Den Tjekkiske Republik og Republikken Polen vedrørende indvirkningen på miljøet i Den Tjekkiske Republik – direktiv 2011/92/EU – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet (VVM) – national lovgivning, VVM-afgørelse og tilladelse til minedrift i strid med EU-retten«





I. Indledning

1. Med sin stævning, der er indgivet i henhold til artikel 259 TEUF, har Den Tjekkiske Republik med støtte fra Europa-Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Republikken Polen har tilsidesat flere EU-regler vedrørende miljøbeskyttelse ved at vedtage foranstaltninger under den administrative procedure med henblik på at forlænge koncessionsaftalen om minedrift vedrørende brunkulsminen i Turów (Polen) til 2026.

2. Den foreliggende tvist vedrører de grænseoverskridende virkninger, som følger af den polske operatørs drift af ovennævnte mine og er et omstridt spørgsmål mellem de to medlemsstater. På den ene side har Den Tjekkiske Republik anført, at dens borgere, der befinder sig nær grænsen, lider urimeligt under de miljømæssige følger af minedriften, nemlig et væsentligt fald i grundvandsspejlet og jordsætning. På den anden side har Republikken Polen gjort gældende, at en lukning af minen vil medføre store økonomiske tab, både med hensyn til energiforsyningen og beskæftigelsen.

3. For så vidt som der er tale om den første mellemstatslige tvist, der udelukkende vedrører EU-miljøretten, som er indbragt for Domstolen, kan den dom, som Domstolen afsiger i den foreliggende sag, yde et vigtigt bidrag til internationale retsinstansers retspraksis ( ). I denne sammenhæng vil Domstolens konstateringer i denne dom forhåbentlig udgøre et grundlag, hvorpå de to medlemsstater kan nå frem til en mindelig aftale, som giver dem mulighed for at forlige deres respektive interesser i det gode naboskabs ånd og samtidig sikre fuld overensstemmelse med EU-retten.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Direktiv 2000/60/EF

4. Artikel 4, stk. 1, 4 og 5, i direktiv 2000/60/EF ( ) bestemmer følgende:

»1. Ved iværksættelsen af de indsatsprogrammer, der er angivet i vandområdeplanerne, gælder følgende:

a) overfladevand

[...]

ii) medlemsstaterne beskytter, forbedrer og restaurerer alle overfladevandområder med forbehold af anvendelse af nr. iii) for kunstige og stærkt modificerede vandområder, med henblik på at opnå god tilstand for overfladevand i overensstemmelse med bestemmelserne i bilag V senest 15 år efter datoen for dette direktivs ikrafttræden, med forbehold af eventuelle fristforlængelser i henhold til stk. 4 og anvendelse af stk. 5, 6 og 7, jf. dog stk. 8

[...]

b) grundvand

[...]

ii) medlemsstaterne beskytter, forbedrer og restaurerer alle grundvandsforekomster, sørger for balance mellem indvinding og grundvandsdannelse med henblik på at opnå god grundvandstilstand i overensstemmelse med bestemmelserne i bilag V senest 15 år efter datoen for dette direktivs ikrafttræden, med forbehold af eventuelle fristforlængelser i henhold til stk. 4 og anvendelsen af stk. 5, 6 og 7, jf. dog stk. 8, og med forbehold af anvendelse af artikel 11, stk. 3, litra j).

[...]

4. Fristerne i stk. 1 kan med henblik på en gradvis opfyldelse af målene for forekomster af vand forlænges, under forudsætning af at der ikke sker yderligere forringelse af det pågældende vandområdes tilstand, og følgende betingelser alle er opfyldt:

a) medlemsstaterne afgør, at alle de nødvendige forbedringer i vandets tilstand ikke med rimelighed kan opnås inden for den tidsplan, der er fastsat i nævnte stykke af mindst en af følgende årsager:

i) [D]er er behov for så store forbedringer, at de af tekniske årsager kun kan gennemføres i faser, der overskrider tidsplanen.

ii) [D]er ville være uforholdsmæssigt store omkostninger forbundet med en færdiggørelse af forbedringerne inden for tidsplanen.

iii) [D]e naturlige forhold muliggør ikke en rettidig forbedring af vandforekomstens tilstand.

b) [F]orlængelse af fristen er sammen med begrundelsen herfor udtrykkeligt fastsat og forklaret i den vandområdeplan, der kræves i henhold til artikel 13.

c) [F]ristforlængelser begrænses til højst to yderligere ajourføringer af vandområdeplanen, bortset fra de tilfælde, hvor de naturlige forhold er af en sådan karakter, at målene ikke kan opfyldes inden for denne periode.

d) [V]andområdeplanen indeholder en oversigt over de foranstaltninger, der kræves i henhold til artikel 11 og anses for nødvendige for gradvis at bringe vandet i overensstemmelse med den krævede tilstand inden udløbet af den forlængede frist, grundene til enhver væsentlig forsinkelse i gennemførelsen af disse foranstaltninger og den forventede tidsplan for deres gennemførelse. En gennemgang af gennemførelsen af disse foranstaltninger og en oversigt over alle yderligere foranstaltninger medtages i ajourføringerne af vandområdeplanen.

5. Medlemsstaterne kan for specifikke forekomster af vand tilstræbe mindre strenge miljømål end krævet i henhold til stk. 1, såfremt disse er påvirket af menneskelig aktivitet, som fastslået i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, eller deres naturlige betingelser er sådanne, at opfyldelse af disse mål er uopnåelig eller forbundet med uforholdsmæssigt store omkostninger, og følgende betingelser alle er opfyldt:

a) de miljømæssige og socioøkonomiske behov, der dækkes af sådanne menneskelige aktiviteter, kan ikke opfyldes med andre midler, som miljømæssigt er en væsentlig bedre løsning og ikke medfører uforholdsmæssigt store omkostninger

b) medlemsstaterne sørger for, […]

– med hensyn til overfladevand, at der opnås den bedst mulige økologiske og kemiske tilstand i betragtning af de indvirkninger, der ikke med rimelighed kunne være undgået på grund af de menneskelige aktiviteters eller forureningens karakter

– med hensyn til grundvandsforekomster, at grundvandets gode tilstand ændres mindst muligt i betragtning af de indvirkninger, der ikke med rimelighed kunne være undgået på grund af de menneskelige aktiviteters eller forureningens karakter

c) der sker ikke yderligere forværring af tilstanden for det berørte vandområde

d) fastsættelsen af mindre strenge miljømål er sammen med begrundelsen herfor udtrykkeligt nævnt i den vandområdeplan, der kræves i henhold til artikel 13, og målene revideres hvert sjette år.«

2. Direktiv 2003/4/EF

5. Artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/4/EF ( ) fastsætter:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til sikring af, at offentlige myndigheder ordner de miljøoplysninger, som er relevante for deres funktioner, og som de er i besiddelse af, eller som opbevares for dem, på en sådan måde, at de aktivt og systematisk kan formidles til offentligheden, navnlig ved hjælp af computertelekommunikation og/eller elektronisk teknologi, når en sådan er til rådighed.

[...]

2. De oplysninger, som skal stilles til rådighed og formidles, skal, hvor det er passende, ajourføres og omfatter mindst:

[...]

f) tilladelser, som kan have væsentlig indvirkning på miljøet, og miljøaftaler eller en henvisning til det sted, hvor oplysningerne kan rekvireres eller findes i overensstemmelse med artikel 3

[...]«

3. VVM-direktivet

6. Artikel 1 i direktiv 2011/92/EU ( ) bestemmer:

»1. Dette direktiv vedrører vurderingen af de indvirkninger på miljøet af offentlige og private projekter, der er af en sådan beskaffenhed, at de vil kunne påvirke miljøet væsentligt.

2. I dette direktiv forstås ved:

a) »projekt«:

– gennemførelse af anlægsarbejder eller andre installationer eller arbejder

– andre indgreb i det naturlige miljø eller i landskaber, herunder sådanne, der tager sigte på udnyttelse af ressourcer i undergrunden

[...]

c) »tilladelse«: afgørelse fra den eller de kompetente myndighed(er), som giver bygherren ret til at gennemføre projektet.

[...]«

7. Direktivets artikel 2, stk. 1 og 2, fastsætter:

»1. Medlemsstaterne vedtager de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet, undergives et krav om tilladelse og en vurdering af deres indvirkninger på miljøet, inden der gives tilladelse. Disse projekter er defineret i artikel 4.

2. Miljøkonsekvensvurderingen kan indgå i medlemsstaternes gældende procedurer for tilladelse til projekter eller, i mangel heraf, i andre procedurer eller i de procedurer, der skal udarbejdes for at opfylde dette direktivs målsætninger.«

8. I henhold til det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra c), skal miljøkonsekvensvurderingen, afhængigt af hvert enkelt tilfælde, bestå i på passende måde at påvise, beskrive og vurdere et projekts væsentlige direkte og indirekte virkninger, herunder på vand.

9. Samme direktivs artikel 4 har følgende ordlyd:

»1. Med forbehold af artikel 2, stk. 4, skal projekter, der er opført i bilag I, underkastes en vurdering i henhold til artikel 5-10.

2. Med forbehold af artikel 2, stk. 4, skal medlemsstaterne afgøre, om projektet skal vurderes i henhold til artikel 5-10, for projekter, der er opført i bilag II. Medlemsstaterne skal foretage denne afgørelse ved hjælp af:

a) en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde

eller

b) tærskelværdier eller kriterier fastsat af medlemsstaten.

Medlemsstaterne kan beslutte at anvende begge de i litra a) og b) nævnte procedurer.

[...]

4. Beslutter medlemsstaterne at kræve en afgørelse for så vidt angår projekter i de kategorier, der er opført i bilag II, skal bygherren fremlægge oplysninger om projektets karakteristika og dets forventede væsentlige indvirkninger på miljøet. En detaljeret oversigt over, hvilke oplysninger der skal forelægges, findes i bilag II.A. Bygherren skal, hvis det er relevant, tage hensyn til de tilgængelige resultater af andre relevante vurderinger af indvirkninger på miljøet, der er foretaget i medfør af anden EU-lovgivning end dette direktiv. Bygherren kan også fremlægge en beskrivelse af særkender ved projektet og/eller af de foranstaltninger, der påtænkes truffet for at undgå eller forebygge, hvad der ellers kunne have været væsentlige skadelige indvirkninger på miljøet.

5. Den kompetente myndighed træffer sin afgørelse på grundlag af de oplysninger, som bygherren har fremlagt i overensstemmelse med stk. 4, og, om relevant, under hensyntagen til resultaterne af foreløbig kontrol eller vurderinger af indvirkningen på miljøet, der er foretaget i medfør af anden EU-lovgivning end dette direktiv. Afgørelsen skal gøres offentlig tilgængelig, og:

a) hvis det besluttes, at det er nødvendigt med en miljøkonsekvensvurdering, anføre hovedårsagerne til, at der kræves en sådan vurdering, med henvisning til de i bilag III opførte relevante kriterier, eller

b) hvis det besluttes, at det ikke er nødvendigt med en miljøkonsekvensvurdering, anføre hovedårsagerne til ikke at kræve en sådan vurdering med henvisning til de i bilag III opførte relevante kriterier, og, såfremt bygherren har fremlagt dem, anføre særkender ved projektet og/eller anføre, hvilke foranstaltninger der påtænkes truffet for at undgå eller forebygge, hvad der ellers kunne have været væsentlige skadelige indvirkninger på miljøet.

6. Medlemsstaterne sikrer, at den kompetente myndighed træffer sin afgørelse hurtigst muligt og inden for en tidsfrist på højst 90 dage fra den dato, hvor bygherren har fremlagt alle de i stk. 4 krævede oplysninger. I særlige tilfælde, f.eks. med hensyn til projektets art, kompleksitet, placering eller dimensioner, kan den kompetente myndighed forlænge fristen for at træffe afgørelse; i så fald underretter den kompetente myndighed skriftligt bygherren om årsagerne til forlængelsen og om, hvornår der forventes en afgørelse.«

10. VVM-direktivets artikel 5, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:

»1. Såfremt der kræves en miljøkonsekvensvurdering, skal bygherren udfærdige og fremlægge en miljøkonsekvensvurderingsrapport. De oplysninger, som bygherren skal give, skal mindst omfatte:

[...]

2. Anmoder bygherren herom, skal den kompetente myndighed under hensyntagen til de af bygherren fremlagte oplysninger, navnlig oplysningerne om projektets særlige karakteristika, herunder dets placering og tekniske kapacitet, og dets forventede indvirkning på miljøet, afgive en udtalelse om, hvor omfattende og detaljerede de oplysninger skal være, som bygherren skal fremlægge i miljøkonsekvensvurderingsrapporten i henhold til stk. 1. Den kompetente myndighed hører de i artikel 6, stk. 1, nævnte myndigheder, før den afgiver sin udtalelse.

Medlemsstaterne kan også kræve, at de kompetente myndigheder afgiver en udtalelse som omhandlet i første afsnit, uanset om bygherren anmoder derom.«

11. Direktivets artikel 6 fastsætter:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at myndigheder, som på grund af deres særlige ansvar på miljøområdet eller deres lokale og regionale kompetence kan forventes at blive berørt af projektet, får mulighed for at afgive udtalelse om de oplysninger, som bygherren har fremlagt, og om ansøgningen om tilladelse, idet der, hvis det er relevant, tages hensyn til de i artikel 8a, stk. 3, omhandlede tilfælde. Medlemsstaterne udpeger i dette øjemed de myndigheder, der skal høres, enten generelt eller i hvert enkelt tilfælde. Disse myndigheder underrettes om de i henhold til artikel 5 indhentede oplysninger. De nærmere regler for denne høring fastsættes af medlemsstaterne.

2. For at sikre offentlighedens effektive deltagelse i beslutningsprocedurerne informeres offentligheden elektronisk og ved offentligt opslag eller ved andre egnede midler om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives:

[...]

3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister:

[...]

c) i overensstemmelse med [...] direktiv 2003/4 [...] andre end de i stk. 2 i denne artikel omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8 i nærværende direktiv, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel.

4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndighed(er), inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen.

5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden, f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade, og om høring af den berørte offentlighed, f.eks. ved skriftlig fremlæggelse eller offentlig høring, fastlægges af medlemsstaterne. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de relevante oplysninger er elektronisk tilgængelige for offentligheden via i det mindste en central portal eller let tilgængelige adgangssteder på det rette administrative niveau.

6. Der fastsættes rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der giver tilstrækkelig tid til:

a) at informere de myndigheder, der henvises til i stk. 1, og offentligheden, og

b) at de myndigheder, der henvises til i stk. 1, og den berørte offentlighed kan forberede sig på og opnå reel deltagelse i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er omfattet af denne artikel.

7. Tidsrammerne for høring af den berørte offentlighed om miljøkonsekvensvurderingsrapporten, jf. artikel 5, stk. 1, må ikke være kortere end 30 dage.«

12. Direktivets artikel 7 bestemmer:

»1. Konstaterer en medlemsstat, at et projekt kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet i en anden medlemsstat, eller anmoder en medlemsstat, der kan forventes at blive berørt i væsentlig grad, herom, fremsender den medlemsstat, på hvis område projektet påtænkes udført, snarest muligt og senest på det tidspunkt, hvor den oplyser sine egne borgere derom, bl.a. følgende oplysninger til den berørte medlemsstat:

a) en beskrivelse af projektet tillige med alle foreliggende oplysninger om dets eventuelle grænseoverskridende virkninger

b) oplysninger om karakteren af den afgørelse der vil kunne træffes.

Den medlemsstat, på hvis område projektet påtænkes udført, giver den anden medlemsstat en rimelig frist til at angive, om den ønsker at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og kan tilføje de oplysninger, der er nævnt i stk. 2 i nærværende artikel.

2. Hvis en medlemsstat, som modtager oplysninger i medfør af stk. 1, angiver, at den agter at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, skal den medlemsstat, på hvis område projektet påtænkes udført, hvis den ikke allerede har gjort dette, sende den berørte medlemsstat de oplysninger, der skal gives i henhold til artikel 6, stk. 2, og stilles til rådighed i henhold til artikel 6, stk. 3, litra a) og b).

[...]

5. De nærmere bestemmelser for gennemførelsen af denne artikels stk. 1-4, herunder om tidsrammerne for høringer, fastsættes af de berørte medlemsstater på grundlag af de nærmere bestemmelser og tidsrammer, der henvises til i artikel 6, stk. 5-7, og skal være af en sådan karakter, at de giver den berørte offentlighed på den berørte medlemsstats område mulighed for effektivt at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, vedrørende projektet.«

13. Samme direktivs artikel 8 foreskriver:

»Der skal tages behørigt hensyn til resultaterne af de høringer, der er foretaget, og de oplysninger, der er indsamlet i henhold til artikel 5-7.«

14. VVM-direktivets artikel 8a er affattet således:

»1. Afgørelsen om tilladelse skal mindst omfatte følgende oplysninger:

[...]

b) alle de miljømæssige betingelser, der er knyttet til afgørelsen, en beskrivelse af alle projektets særkender og/eller de foranstaltninger, der påtænkes truffet for at undgå, forebygge eller begrænse og om muligt neutralisere væsentlige skadelige indvirkninger på miljøet, samt, hvis det er relevant, overvågningsforanstaltninger.

[...]

3. Såfremt en medlemsstat gør brug af andre af de i artikel 2, stk. 2, omhandlede procedurer end tilladelsesprocedurerne, anses kravene i henholdsvis stk. 1 og 2 i nærværende artikel for opfyldt, når en afgørelse udstedt i forbindelse med disse procedurer indeholder de i disse stykker omhandlede oplysninger, og der er indført mekanismer, der gør det muligt at opfylde kravene i stk. 6 i nærværende artikel.

[...]«

15. Direktivets artikel 9 har følgende ordlyd:

»1. Når der er truffet afgørelse om at give eller nægte tilladelse, informerer den eller de kompetente myndigheder straks offentligheden og de myndigheder, der henvises til i artikel 6, stk. 1, herom i overensstemmelse med de nationale procedurer, og sikrer, at følgende oplysninger er tilgængelige for offentligheden og de i artikel 6, stk. 1, omhandlede myndigheder, idet der, hvis det er relevant, tages hensyn til de i artikel 8a, stk. 3, omhandlede tilfælde:

a) indholdet af afgørelsen og de betingelser, der eventuelt er knyttet til afgørelsen som omhandlet i artikel 8a, stk. 1 og 2

b) de vigtigste begrundelser og overvejelser, der ligger til grund for afgørelsen, herunder oplysninger om proceduren for offentlig deltagelse. Dette omfatter også resuméet af resultaterne af de høringer, der er foretaget, og de oplysninger, der er indsamlet i henhold til artikel 5-7, og hvorledes disse resultater er indarbejdet eller på anden måde taget i betragtning, navnlig de i artikel 7 omhandlede kommentarer fra de berørte medlemsstater.

2. Den eller de kompetente myndighed(er) underretter alle medlemsstater, der er blevet hørt i overensstemmelse med artikel 7, og sender dem de oplysninger, der henvises til i stk. 1 i nærværende artikel.

De hørte medlemsstater sikrer, at de pågældende oplysninger stilles til rådighed på passende vis for den berørte offentlighed på deres eget område.«

16. I nævnte direktivs artikel 11, stk. 1 og 2, bestemmes:

»1. Medlemsstaterne sikrer inden for rammerne af deres relevante nationale lovgivning, at medlemmerne af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller

b) som gør gældende[,] at en rettighed er krænket, når dette er en forudsætning i henhold til en medlemsstats forvaltningsretlige regler,

har adgang til ved en domstol eller et andet uafhængigt og upartisk ved lov nedsat organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af dette direktivs bestemmelser om offentlig deltagelse.

2. Medlemsstaterne afgør, på hvilket stadium der kan rejses indsigelse mod afgørelser, handlinger eller undladelser.«

17. Bilag I til VVM-direktivet med overskriften »Projekter omhandlet i artikel 4, stk. 1« nævner i punkt 19 »[s]tenbrud og minedrift i åbne brud, hvor minestedets areal er over 25 hektar, eller tørvegravning på et areal over 150 hektar« og i punkt 24 »[e]nhver ændring eller udvidelse af projekter, der er opført i dette bilag, såfremt en sådan ændring eller udvidelse i sig selv opfylder de eventuelle tærskelværdier, der er fastsat i dette bilag«.

18. Bilag II til samme direktiv med overskriften »Projekter omhandlet i artikel 4, stk. 2« nævner i punkt 2, litra a), »[s]tenbrud og minedrift i åbne brud samt tørvegravning (projekter, som ikke er omfattet af bilag I)«, i punkt 2, litra e), »[o]verfladeanlæg til udvinding af stenkul, råolie, naturgas og malme samt bituminøs skifer« og i punkt 13, litra a), »[æ]ndringer eller udvidelser af projekter i bilag I eller nærværende bilag, som allerede er godkendt, er udført eller er ved at blive udført, når de kan have væsentlige skadelige indvirkninger på miljøet (ændring eller udvidelse, som ikke er omfattet af bilag I)«.

B. Polsk ret

1. Miljøoplysningsloven

19. Artikel 72, stk. 1 og 2, i ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko (lov om adgang til oplysninger om miljø og miljøbeskyttelse, om borgernes deltagelse i miljøbeskyttelse og om vurderinger af indvirkningen på miljøet) af 3. oktober 2008 (Dz. U. nr. 199, pos. 1227, herefter »miljøoplysningsloven«) fastsætter:

»1. Afgørelsen om de miljømæssige betingelser vedtages, inden der opnås:

[...]

4) [...] koncessionsaftale om udvinding af mineraler fra forekomster [...]

[...]

2. Kravet om en afgørelse om de miljømæssige betingelser finder ikke anvendelse på ændringer:

[...]

2) af en koncessionsaftale eller en afgørelse som omhandlet i stk. 1, punkt 4 og 5, herunder:

[...]

k) muligheden for én gang at forlænge en koncessionsaftale om brunkulsudvinding med indtil seks år, hvis forlængelsen af koncessionsaftalen er begrundet i en rationel forvaltning af forekomsten uden udvidelse af koncessionsaftalens rækkevidde

[...]«

2. Mineloven

20. Artikel 33 i ustawa Prawo geologiczne i górnicze (lov om indførelse af lov om undergrunden og miner) af 9. juni 2011 (Dz. U. nr. 163, pos. 981, herefter »mineloven«) bestemmer:

»[...] For så vidt der forud for meddelelsen af en koncessionsaftale er blevet vedtaget en afgørelse, der fastsætter betingelser vedrørende miljøbeskyttelse, på grundlag af en procedure med offentlig deltagelse, finder bestemmelserne om offentlige organisationers deltagelse ikke anvendelse på proceduren vedrørende meddelelse af en koncessionsaftale.«

3. Forvaltningsdomstolsloven

21. Artikel 50, stk. 1, i l’ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene, herefter »forvaltningsdomstolsloven«) af 30. august 2002 (Dz. U. nr. 153, pos. 1270) har følgende ordlyd:

»Klage- og søgsmålsberettiget er enhver person, der har en retlig interesse heri, anklagemyndigheden, ombudsmanden, børneombudsmanden og offentlige organer inden for rammerne af deres lovlige aktiviteter med hensyn til tredjeparters interesser, såfremt de har deltaget i den administrative procedure.«

22. I sit svarskrift har Republikken Polen redegjort for visse ændringer i lovgivningen vedrørende de ovennævnte punkter, der blev indført ved loven af 30. marts 2021 til ændring af miljøoplysningsloven. Disse ændringer har til formål at lette den berørte offentligheds udøvelse af de rettigheder, der er fastsat i VVM-direktivets artikel 11. Denne offentlighed kan nu indhente oplysninger om vedtagelsen af visse afgørelser uden at skulle henvende sig til det organ, som har truffet dem. Offentligheden har fået nye rettigheder med hensyn til klage og domstolsprøvelse af tilladelser, der er meddelt efter en procedure og en afgørelse om de miljømæssige betingelser, hvori den har deltaget. Minelovens artikel 33 er blevet ændret, således at de nye rettigheder hidrørende fra miljøoplysningsloven også finder anvendelse på en procedure for tildeling af en tilladelse, som er gennemført på grundlag af denne lov, når der forud herfor er blevet truffet en afgørelse om de miljømæssige betingelser.

III. Sagens baggrund og den administrative procedure

23. Den åbne brunkulsmine i Turów er beliggende på polsk område i nærheden af grænsen til Den Tjekkiske Republik og til Forbundsrepublikken Tyskland.

24. Den 27. april 1994 tildelte de kompetente polske myndigheder ved tilladelse nr. 65/94 selskabet PGE Elektrownia Bełchatów S.A., nu PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (herefter »operatøren«), en koncessionsaftale om driften af denne mine i 26 år, dvs. indtil den 30. april 2020.

25. Den 2. marts 2015 anmodede operatøren den regionale direktør for miljøbeskyttelse i Wrocław (Polen) om en afgørelse om de miljømæssige betingelser for gennemførelsen af projektet defineret som forlængelsen af udvindingen af brunkul fra forekomsterne i Turów til 2044. Både Den Tjekkiske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland deltog i den høringsprocedure, som denne anmodning gav anledning til.

26. Den 24. oktober 2019 indgav operatøren en ansøgning om forlængelse af denne koncessionsaftale i yderligere seks år i henhold til miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k).

27. Den 21. januar 2020 traf den regionale direktør for miljøbeskyttelse i Wrocław afgørelsen om vurdering af virkningerne på miljøet af visse projekter (herefter »VVM-afgørelsen«), og den 23. januar 2020 erklærede han, at den kunne fuldbyrdes straks. Den 24. januar 2020 føjede operatøren VVM-afgørelsen til sin ansøgning om forlængelse af koncessionsaftalen om minedrift, som den havde indgivet den 24. oktober 2019.

28. Ved afgørelse af 20. marts 2020 gav Republikken Polens klimaminister tilladelse til udvinding af brunkul indtil 2026 (herefter »2026-afgørelsen«).

29. Flere tjekkiske personer, deriblandt ikke-statslige organisationer, har indgivet administrative klager eller anlagt søgsmål til prøvelse af de afgørelser, der er nævnt i de to foregående punkter.

30. Idet Den Tjekkiske Republik fandt, at Republikken Polen ved at give denne tilladelse havde overtrådt EU-retten i flere henseender, forelagde Den Tjekkiske Republik den 30. september 2020 sagen for Kommissionen i overensstemmelse med artikel 259 TEUF.

31. Den 30. oktober 2020 fremsatte Republikken Polen sine bemærkninger. Den 13. november 2020 afgav de to medlemsstater mundtlige indlæg under en høring afholdt af Kommissionen.

32. Den 17. december 2020 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse, hvori den foreholdt Republikken Polen flere overtrædelser af EU-retten. Kommissionen fastslog navnlig, at denne medlemsstat havde overtrådt VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, idet den havde vedtaget miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), om forlængelse i indtil seks år af en tilladelse til brunkulsminedrift uden at foretage en vurdering af indvirkningen på miljøet.

33. Den 28. april 2021 blev afgørelsen om at forlænge gyldigheden af tilladelse nr. 65/94 til 2044 (herefter »2044-afgørelsen«) vedtaget.

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

34. Den 26. februar 2021 har Den Tjekkiske Republik anlagt dette traktatbrudssøgsmål. Republikken Polen har nedlagt påstand om frifindelse og om, at Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

35. På foranledning af en anmodning om foreløbige forholdsregler fra Den Tjekkiske Republik pålagde Domstolens vicepræsident ved kendelse af 21. maj 2021 ( ) Republikken Polen straks at indstille brunkulsudvindingen fra minen i Turów, indtil der er afsagt endelig dom i sag C-121/21.

36. Ved afgørelse af 1. juli 2021 gav Domstolens præsident Kommissionen tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Den Tjekkiske Republiks påstande.

37. Ved afgørelse af 14. juli 2021 efterkom Domstolens præsident Republikken Polens anmodning om, at dette søgsmål undergives den fremskyndede procedure i henhold til artikel 133 i Domstolens procesreglement.

38. Ved skrivelser fra Domstolens Justitskontor af 20. juli 2021 blev Republikken Polen som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 62, stk. 1, opfordret til at tage stilling til Kommissionens begrundede udtalelse, og Kommissionen blev anmodet om at fremlægge denne udtalelse på processproget, polsk, samt om at tage stilling til visse påstande i stævningen. Modtagerne af disse anmodninger svarede på behørig vis.

39. På foranledning af en anmodning om foreløbige forholdsregler fra Den Tjekkiske Republik pålagde Domstolens vicepræsident ved kendelse af 20. september 2021 ( ) Republikken Polen en tvangsbøde på 500 000 EUR om dagen til Kommissionen fra den dato, hvor denne kendelse blev meddelt Republikken Polen, og indtil denne medlemsstat efterlever kendelsen afsagt af Domstolens vicepræsident den 21. maj 2021. Ved samme afgørelse forkastede vicepræsidenten Republikken Polens anmodning i henhold til procesreglementets artikel 163 om ophævelse af den nævnte kendelse.

40. Den Tjekkiske Republik, Republikken Polen og Kommissionen var behørigt repræsenteret i det retsmøde, der blev afholdt den 9. november 2021.

41. I retsmødet har Den Tjekkiske Republik som svar på et spørgsmål herom præciseret, at den fastholder sin påstand om, at det hævdede traktatbrud bringes til ophør.

V. Retlig bedømmelse

A. Indledende bemærkninger

42. Inden jeg påbegynder undersøgelsen af de enkelte anbringender, som Den Tjekkiske Republik har fremsat, anser jeg det for nødvendigt at minde om de fælles regler, som gælder for traktatbrudsproceduren i henhold til artikel 258 TEUF og 259 TEUF, som har til formål at få fastslået, at en medlemsstat har tilsidsat sine forpligtelser i henhold til EU-retten, og at få bragt en sådan adfærd til ophør ( ). Det er i denne henseende værd at bemærke, at der på trods af forskelle på visse punkter i proceduren alt efter, hvilken part der har iværksat traktatbrudssøgsmålet – Kommissionen eller en medlemsstat – findes fælles regler, som gælder for parterne uden undtagelse, deriblandt reglerne vedrørende bevisbyrden og reglerne for referencetidspunktet for vurderingen af, om der foreligger traktatbrud i en bestemt sag.

43. Jeg finder det særligt relevant at minde om disse regler i forbindelse med nærværende analyse, henset til den foreliggende sags faktuelle kompleksitet og til den omstændighed, at det traktatbrud, som Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, vedrører en lang række aspekter af den polske retsorden, nærmere bestemt vedtagelsen af lovgivning, men også administrative afgørelser, som er blevet ændret i tidens løb. Anvendelsen af disse fælles regler har til formål at sikre en nøjagtig og sammenhængende undersøgelse af, om de pågældende nationale retsakter er i overensstemmelse med EU-retten, hvis forrang alle medlemsstater er forpligtet til at respektere ( ).

1. Reglerne om bevisbyrden i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål

44. For så vidt som retsforhandlinger for Domstolen i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 258 TEUF og 259 TEUF er kendetegnet ved kontradiktionsprincippet, påhviler det sagsøgeren at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, ved at fremlægge den dokumentation for Domstolen, som er nødvendig for, at denne kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud. Processuelt må der således ikke sondres med hensyn til behandlingen af de to ordninger, der er fastsat i traktaterne ( ).

45. Desuden fremgår det af artikel 120, litra c), i Domstolens procesreglement og af retspraksis vedrørende denne bestemmelse, at stævningen skal angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og at disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og at Domstolen kan udøve sin kontrol. Det følger heraf, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, skal fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og at disse påstande skal være formuleret entydigt for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller ikke tager stilling til et anbringende ( ). Til gengæld påhviler det den sagsøgte medlemsstat konkret og detaljeret at gendrive de forelagte forhold og de heraf følgende virkninger ( ).

46. De argumenter, som parterne har fremsat i den foreliggende sag, skal således underkastes en streng undersøgelse i lyset af de bevisbyrderegler, som jeg har beskrevet ovenfor.

2. Referencetidspunktet for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud

47. Et andet vigtigt aspekt, som skal tages i betragtning i forbindelse med undersøgelsen, er referencetidspunktet for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud. For så vidt angår den procedure, der er fastsat i artikel 258 TEUF, fremgår det af Domstolens faste praksis, at referencedatoen ligger ved udløbet af den frist, der er fastsat i den begrundede udtalelse, som Kommissionen har fremsendt i henhold til denne bestemmelse. Behovet for et sådant referencetidspunkt for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud, bliver særlig åbenbart i de situationer, hvor omstændighederne i sagen har udviklet sig i løbet af proceduren, meget ofte som følge af en indgriben fra den sagsøgte medlemsstat selv, f.eks. som følge af en ændring af den nationale lovgivning, som anses for at være i strid med EU-retten.

48. Der bør fastsættes et referencetidspunkt på et bestemt stadium i proceduren for at undgå, at traktatbrudssøgsmålet bliver uden genstand på grund af sådanne ændrede forhold. Nødvendigheden af en klar fastlæggelse af søgsmålets genstand er åbenbar, når formålet med traktatbrudssøgsmålet tages i betragtning, nemlig at give Domstolen mulighed for at fastslå, om en medlemsstat har tilsidesat EU-retten. Denne tilgang har ydermere den fordel, at den sikrer, at medlemsstaternes processuelle rettigheder respekteres, når Kommissionen griber ind for at bringe en sådan tilsidesættelse af EU-retten til ophør, hvilket ville være vanskeligt, hvis medlemsstaterne var forpligtet til i deres forsvar at tage stilling til enhver ændring af søgsmålets genstand som følge af ændrede forhold.

49. Det er åbenbart, at en direkte anvendelse af denne retspraksis på den procedure, der er fastsat i artikel 259 TEUF, ikke er mulig, eftersom det er medlemsstaten selv – og ikke Kommissionen – der indleder proceduren. Spørgsmålet er derfor, hvilket tidspunkt der er referencetidspunktet for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud. I denne forbindelse skal det nævnes, at forelæggelsen af sagen for Kommissionen, som er fastsat i den nævnte artikels stk. 2, er en proceduremæssig forudsætning for efterfølgende at kunne iværksætte et søgsmål ved Domstolen. Betydningen af dette trin i proceduren må ikke glemmes i betragtning af dets retlige konsekvenser, nemlig Kommissionens forpligtelse til at høre de to parter, som kan fremsætte deres skriftlige og mundtlige bemærkninger, samt igangsættelsen af den frist på tre måneder, inden for hvilken medlemsstaten kan indbringe sagen for Domstolen, såfremt Kommissionen ikke har fremsendt sin begrundede udtalelse.

50. Overholdelsen af kontradiktionsprincippet, som er kendetegnende for dette trin i proceduren, således som det udtrykkeligt er anført i ovennævnte artikels stk. 3, kræver efter min opfattelse, at alle anbringender vedrørende en angivelig tilsidesættelse af EU-retten og alle dertil hørende beviser allerede er blevet fremlagt af den sagsøgende medlemsstat i dennes skrivelse til Kommissionen om indledning af proceduren. Det bør i øvrigt fremgå klart heraf, at den sagsøgende medlemsstat har til hensigt at iværksætte et søgsmål i henhold til artikel 259 TEUF og ikke blot at anmode Kommissionen om at indlede proceduren i henhold til artikel 258 TEUF. Det følger af det ovenstående, at det er på dette trin i proceduren, at søgsmålets genstand fastlægges ( ).

51. For så vidt som den sagsøgende medlemsstat for det første ikke var bundet af Kommissionens konstateringer i dens begrundede udtalelse og for det andet ikke var forpligtet til at gennemføre andre trin i proceduren – til forskel fra Kommissionen i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 258 TEUF – finder jeg det logisk at fastsætte det tidspunkt, hvor den sagsøgende medlemsstat forelagde sagen for Kommissionen, som referencetidspunktet for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud, i processuel forstand ( ). En analog anvendelse af Domstolens praksis, hvor der tages hensyn til de særlige forhold i forbindelse med proceduren i henhold til artikel 259 TEUF, forekommer mig så meget desto mere passende, som en sådan tilgang kræves ud fra de samme ovennævnte betragtninger med hensyn til den procedure, der er omhandlet i artikel 258 TEUF, nemlig nødvendigheden af at fastlægge søgsmålets genstand på en tilstrækkelig præcis måde uafhængigt af en eventuel ændring i omstændighederne og forpligtelsen til at respektere medlemsstaternes processuelle rettigheder.

52. Af de ovenfor anførte grunde er jeg af den opfattelse, at genstanden for den foreliggende sag principielt bør begrænses til den lovgivningsmæssige og administrative situation på det tidspunkt, hvor Den Tjekkiske Republik forelagde sagen for Kommissionen. Dette udelukker ikke, at visse faktiske omstændigheder efter dette tidspunkt ligeledes kan anses for at være relevante. Jeg skal dog erindre om, at en sådan hensyntagen til senere indtrådte faktiske omstændigheder ifølge Domstolens praksis kun kan finde sted i undtagelsestilfælde, nemlig når disse omstændigheder er af samme art som den foreholdte adfærd eller ikke på væsentlig måde ændrer kernen i det foreholdte element ( ). Denne retspraksis er baseret på det logiske argument, at en medlemsstat ikke kan unddrage sig en handling, der er baseret på en tilsidesættelse af EU-retten, ved hjælp af et formelt kneb, dvs. ved at ændre lovgivningen eller træffe en ny afgørelse, som alligevel fortsat indeholder de samme elementer, der er i strid med EU-retten.

B. Det første anbringende om en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 1, 2, 4 og 6, artikel 5, stk. 1 og 2, og artikel 6-9 (forlængelse af tilladelsen til brunkulsminedrift med seks år uden at foretage en vurdering af indvirkningen på miljøet)

1. Parternes argumenter

53. Med sit første anbringende har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), tilsidesætter VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, ved at udelukke enhver vurdering af indvirkningen på miljøet i tilfælde af en engangsforlængelse af en tilladelse til minedrift med seks år, for så vidt som denne bestemmelse tillader, at der indrømmes en sådan forlængelse, uden at der foretages en fuldstændig miljøkonsekvensvurdering eller den såkaldte »screeningprocedure«, således som det er fastsat i disse bestemmelser. Denne manglende vurdering medfører desuden, at den berørte offentlighed og i givet fald nabomedlemsstaterne, hvis område kan være påvirket af projektet, er udelukket fra at deltage i procedurerne i dette direktivs artikel 4, stk. 4-6, artikel 5-8 og artikel 9.

54. Ifølge Den Tjekkiske Republik er den nævnte bestemmelse i den polske lovgivning tydeligvis blevet anvendt til at forlænge koncessionsaftaler om brunkulsudvinding i to andre miner i Polen. Den fungerede i virkeligheden som grundlag for tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026 i Turów.

55. Republikken Polen har gjort gældende, at dette anbringende er blevet uden genstand, eftersom 2044-afgørelsen blev vedtaget den 28. april 2021. På grund af dens varighed kunne sidstnævnte ikke vedtages på grundlag af miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k). 2044-afgørelsen blev desuden vedtaget på grundlag af den VVM-afgørelse, som operatøren havde føjet til sin anmodning.

56. Ifølge den sagsøgte medlemsstat er det pågældende anbringende desuden åbenbart ugrundet. Indledningsvis har Republikken Polen gjort gældende, at det fremgår af sagsøgerens påstande, at søgsmålets omfang er begrænset til spørgsmålet om gyldigheden af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026 og således kun vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den polske lovgivning er uforenelig med VVM-direktivet, for så vidt som denne lovgivning konkret blev anvendt i forbindelse med denne tilladelse.

57. Republikken Polen har imidlertid anført, at miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), ikke blev anvendt ved vedtagelsen af den nævnte tilladelse, eftersom den koncessionsgivende myndighed med henblik på denne vedtagelse var forpligtet til at tage hensyn til VVM-afgørelsen, da det omhandlede projekt muligvis kunne have væsentlig indvirkning på miljøet, således som den pågældende myndighed redegjorde for i sin begrundelse for den omhandlede tilladelse.

58. I denne henseende har Republikken Polen anført, at vedtagelsen af en »tilladelse« som omhandlet i VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, litra c), i polsk ret er en procedure bestående af flere led, herunder vedtagelsen af en afgørelse om de miljømæssige betingelser. Sidstnævnte afgørelse er bindende for de organer, der træffer de efterfølgende investeringsafgørelser. Den er ligeledes umiddelbart bindende for operatøren, i lighed med selve tilladelsen, hvorfor det i modsætning til den antagelse, som Den Tjekkiske Republik har lagt til grund, ikke var nødvendigt, at afgørelsen var inkorporeret i den omhandlede tilladelse.

59. I den foreliggende sag blev VVM-afgørelsen, som operatøren havde anmodet om med henblik på gennemførelsen af projektet, defineret som fortsat udvinding af brunkul fra forekomsterne i minen i Turów indtil 2044, truffet den 21. januar 2021 efter konsultationer og med offentlig deltagelse som fastsat i VVM-direktivet. Den 24. januar 2021 føjede operatøren VVM-afgørelsen til sin ansøgning om forlængelse af koncessionsaftalen om minedrift med seks år. Tildelingen af en tilladelse for en periode, der er kortere end den periode, der er fastsat i VVM-afgørelsen, er imidlertid tilladt i polsk ret og er desuden i overensstemmelse med princippet a majori ad minus. Der var således foretaget en vurdering af indvirkningen på miljøet forud for tildelingen af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026, som derfor ikke udgjorde en tilsidesættelse af de bestemmelser i VVM-direktivet, som er påberåbt i det første anbringende.

2. Bedømmelse

a) Tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2

60. Ved sit første anbringende har Den Tjekkiske Republik navnlig gjort gældende, at VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, er blevet tilsidesat, idet miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), udelukker en vurdering af indvirkningen på miljøet i tilfælde af en engangsforlængelse af en tilladelse til minedrift med seks år.

61. Det skal indledningsvis præciseres, at dette anbringende vedrører vedtagelsen af en lov og ikke en administrativ praksis. I modsætning til det af Republikken Polen anførte kan der således ikke herske tvivl om anvendelsen af det retlige grundlag, der er nævnt i det foregående punkt, på en konkret sag. Republikken Polens argument, hvorefter anbringendet er åbenbart ugrundet, fordi den pågældende nationale bestemmelse ikke blev anvendt ved vedtagelsen af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026 i Turów, finder jeg derfor ikke relevant.

62. Det retlige spørgsmål, der udgør kernen i undersøgelsen af dette anbringende, er snarere at fastslå, om en medlemsstat ad lovgivningsvejen kan give de kompetente myndigheder beføjelse til at undlade at træffe en række administrative foranstaltninger i tilknytning til tilladelsen til minedriftsprojekter. Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det først fastslås, om EU-retten, i den foreliggende sag VVM-direktivet, pålægger medlemsstaten en forpligtelse til at vedtage sådanne administrative foranstaltninger. I bekræftende fald har medlemsstaten uden tvivl tilsidesat sine forpligtelser.

63. I denne henseende skal det erindres, at »projekter« som omhandlet i VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, litra a), inden der gives tilladelse, skal underkastes en miljøkonsekvensvurdering i henhold til dette direktivs artikel 2, stk. 1, når de bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet. VVM-direktivets artikel 2, stk. 1, stiller nemlig ikke krav om, at ethvert projekt, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, undergives den i direktivet foreskrevne vurderingsprocedure, men alene de projekter, der nævnes i dette direktivs artikel 4, og som henviser til de projekter, der er opregnet i bilag I og II til direktivet.

64. Sammenholdes VVM-direktivets artikel 2, stk. 1, med artikel 4, stk. 1, fremgår det, at de projekter, der er omhandlet i bilag I til dette direktiv, efter deres art indebærer en risiko for væsentlige indvirkninger på miljøet og obligatorisk skal gøres til genstand for en miljøkonsekvensvurdering. I denne sammenhæng skal det for det første nævnes, at VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, litra c), henviser til begrebet »tilladelse« og definerer det som »afgørelse fra den eller de kompetente myndighed(er), som giver bygherren ret til at gennemføre projektet«. For det andet henledes opmærksomheden på, at nr. 19 i bilag I nævner »[s]tenbrud og minedrift i åbne brud, hvor minestedets areal er over 25 hektar«, dvs. minedrift med en udstrækning svarende til udstrækningen af minen i Turów. Nr. 24 i dette bilag har betydning for analysen, for så vidt som det heri fastsættes, hvad der skal underkastes den ovennævnte vurderingsprocedure, nemlig »[e]nhver ændring eller udvidelse af projekter, der er opført i dette bilag, såfremt en sådan ændring eller udvidelse i sig selv opfylder de eventuelle tærskelværdier, der er fastsat i dette bilag« (min fremhævelse). VVM-direktivet fastsætter med andre ord ikke blot et krav om, at der foretages en miljøkonsekvensvurdering, når den oprindelige tilladelse til et projekt skal gives, men finder ligeledes anvendelse i forbindelse med visse afgørelser desangående.

65. Miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), som er genstand for det første anbringende, kan være omfattet af anvendelsesområdet for nr. 24 i bilag I til VVM-direktivet, for så vidt som denne nationale bestemmelse vedrører forlængelsen af en tilladelse til minedrift. Det er ligeledes et spørgsmål, om en sådan »forlængelse af en tilladelse« kan forstås som en »udvidelse af et projekt« i VVM-direktivets forstand. Ud fra en simpel bogstavelig fortolkning kan begrebet »udvidelse« i princippet både forstås som en »forøgelse af det arealmæssige omfang« og som en »tidsmæssig forlængelse« af et bestemt projekt.

66. Efter min opfattelse skal dette spørgsmål helt klart besvares bekræftende. Som Domstolen fastslog i dommen i sagen Inter-Environnement Wallonie og Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen ( ), er foranstaltninger, der forlænger varigheden af tilladelsen til et projekt, som allerede er nævnt i bilag I til VVM-direktivet, omfattet af dette bilags nr. 24. Det fremgår af den nævnte dom, at reglen i VVM-direktivets artikel 4, stk. 1, skal finde anvendelse, selv om forlængelsen af varigheden af den omhandlede tilladelse ikke overstiger ti år ( ), som netop er det tilfælde, som den pågældende polske lovgivning omhandler. Det følger heraf, at engangsforlængelsen på seks år af en tilladelse til minedrift udgør et projekt, som i henhold til VVM-direktivets artikel 4, stk. 1, kræver en vurdering af dets indvirkning på miljøet.

67. På baggrund af det ovenstående må det konstateres, at miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), ikke er i overensstemmelse med EU-retten, for så vidt som denne nationale bestemmelse fastsætter præcis det modsatte af det, der kræves i VVM-direktivets artikel 4, stk. 1.

68. Dernæst skal det undersøges, om der også foreligger en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 2.

69. I denne forbindelse skal det for det første nævnes, at denne bestemmelse indeholder en henvisning til bilag II, hvori der i nr. 2, litra a), blandt de projekter, som eventuelt skal underkastes en miljøkonsekvensvurdering, nævnes »stenbrud« og »minedrift i åbne brud«, for så vidt som der er tale om »projekter, som ikke er omfattet af bilag I«. Som jeg har redegjort for ovenfor, er minedrift på et areal svarende til minen i Turów allerede omfattet af bilag I. Denne type minedrift er således allerede omfattet af anvendelsesområdet for VVM-direktivets artikel 4, stk. 1, hvilket i det mindste for denne kategori af minedrift medfører, at en anvendelse af direktivets artikel 4, stk. 2, er udelukket.

70. Når dette er sagt, er jeg ikke desto mindre af den opfattelse, at VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, er relevant for så vidt angår minedrift, der ligger under den tærskel, som er fastsat i nr. 19 i bilag I, dvs. minesteder med et areal på under 25 hektar. Det ser nemlig ud til, at den omhandlede polske lovgivning også tager sigte på at regulere forvaltningen af projekter vedrørende et mindre areal. I denne forbindelse skal det noteres, at miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), på den ene side er formuleret i ret generelle vendinger for så vidt angår den type projekter, som er fritaget fra forpligtelsen til at blive underkastet en vurdering af deres indvirkning på miljøet, og på den anden side slet ikke foretager den samme sondring som VVM-direktivet mellem projekter, som skal underkastes en sådan vurdering, og projekter, som eventuelt skal. På dette trin i undersøgelsen skal det således fastslås, at denne nationale bestemmelses anvendelsesområde er meget omfattende.

71. Det skal for det andet noteres, at VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, udtrykkeligt giver medlemsstaterne beføjelse til selv at afgøre, om det omhandlede projekt skal underkastes en miljøkonsekvensvurdering ( ). I henhold til niende betragtning til dette direktiv har »[p]rojekter inden for andre kategorier«, dvs. de projekter, der er opregnet i bilag II, »ikke nødvendigvis i alle tilfælde væsentlige indvirkninger på miljøet«, hvorfor sådanne projekter skal underkastes en vurdering, »når medlemsstaterne finder, at de kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet« (min fremhævelse). Som det fremgår af dette direktivs artikel 4, stk. 2, foretager medlemsstaterne denne afgørelse ved hjælp af en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde eller tærskelværdier eller kriterier fastsat af medlemsstaten. Medlemsstaterne kan beslutte at anvende begge de nævnte procedurer. Artikel 4, stk. 3, kræver, at der ved en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde eller ved fastsættelse af tærskelværdier eller kriterier skal tages hensyn til de relevante udvælgelseskriterier i bilag III. Disse bemærkninger viser klart, at medlemsstaterne har en betydelig skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelse i national ret.

72. I den foreliggende sammenhæng bør det dog ikke glemmes, at selv om der i henhold til VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, overlades medlemsstaterne et vist skøn ved afgørelsen af, om et bestemt projekt skal undergives en vurdering eller ej, fremgår det af Domstolens faste praksis ( ), at dette skøn er afgrænset af den i direktivets artikel 2, stk. 1, nævnte forpligtelse til, inden der gives tilladelse, at foretage en »undersøgelse af indvirkningen« af projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet. En medlemsstat, der fastsætter kriterier eller tærskler uden at tage hensyn til projekternes placering, eller som fastsætter disse på et sådant niveau, at en projekttype i praksis på forhånd som helhed er undtaget fra forpligtelsen til at gennemføre en undersøgelse af indvirkninger, overskrider således sin skønsbeføjelse.

73. Ifølge Domstolen kan den omstændighed, at medlemsstaten har en skønsmargen, imidlertid ikke i sig selv udelukke et bestemt projekt fra at være omfattet af vurderingsproceduren i henhold til VVM-direktivet. I modsat fald kunne medlemsstaterne udnytte det skøn, de er indrømmet ved VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, til at unddrage et bestemt projekt fra vurderingsforpligtelsen, selv om det på grund af sin art, dimension eller placering kan have væsentlig indvirkning på miljøet. Uanset hvilken metode en medlemsstat vælger til bestemmelse af, om et bestemt projekt skal vurderes eller ej – dvs. uanset om et bestemt projekt udpeges ad lovgivningsvejen eller på grundlag af en individuel undersøgelse af projektet – må denne metode ikke bringe direktivets formål i fare, som er, at intet projekt, der kan have væsentlig indvirkning på miljøet i direktivets forstand, må unddrages en vurdering, medmindre det bestemte projekt, der udelukkes herfra, på grundlag af en samlet bedømmelse kan anses for ikke at have væsentlig indvirkning på miljøet ( ).

74. Disse betragtninger gælder så meget desto mere for nationale foranstaltninger, som omfatter hele kategorier af projekter. Mere konkret har Domstolen fastslået, at VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, ikke tillægger medlemsstaterne en beføjelse til »samlet og endeligt« at udelukke muligheden for en vurdering af en eller flere kategorier af projekter, der er omfattet af denne bestemmelse, eftersom de omhandlede kriterier og/eller grænseværdier ikke har til formål på forhånd at udelukke hele kategorier af projekter, der er opregnet i bilag II, og som påtænkes gennemført i en medlemsstat, fra vurderingsforpligtelsen, men kun at lette vurderingen af de konkrete kendetegn for et projekt med henblik på at afgøre, om det er omfattet af den nævnte forpligtelse ( ).

75. I den foreliggende sammenhæng er spørgsmålet således, om den omhandlede polske lovgivning kræver, at der foretages en »undersøgelse af indvirkningen«, således som det er fastlagt i Domstolens praksis, når en sådan tilgang forekommer begrundet, henset til visse projekters karakteristika, nærmere bestemt deres art, dimensioner eller placering. Efter min opfattelse skal dette spørgsmål helt klart besvares benægtende, eftersom miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), gælder uden forskel for alle minedriftsprojekter. For så vidt som denne nationale bestemmelse medfører, at minedriftsprojekter som helhed samlet og endeligt undtages fra forpligtelsen til, at de gøres til genstand for en sådan »undersøgelse af indvirkningen«, uden at der er taget behørigt hensyn til hvert enkelt projekts særlige kendetegn, som kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet, må den anses for at være uforenelig med kravene i VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, således som disse bestemmelser fortolkes i retspraksis.

76. Denne konstatering gælder ligeledes for den omstændighed, at det åbenbart hverken er muligt at underkaste minedrift, der hører ind under »andre kategorier« af projekter som omhandlet i niende betragtning til VVM-direktivet, en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde eller at foretage en vurdering ved hjælp af tærskelværdier eller passende udvalgskriterier, som fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 2, litra a) og b), med henblik på at afgøre, om de i bilag II nævnte projekter skal underkastes en miljøkonsekvensvurdering. Jeg vil fremhæve, at den ovennævnte polske bestemmelse indebærer, at de kompetente myndigheder fritages fra forpligtelsen til at træffe en sådan afgørelse for minedriftsprojekter som helhed, men uden at de får mulighed for at tage hensyn til omstændighederne i den konkrete sag. Det er derfor åbenbart, at en sådan strikt tilgang, der ikke i tilstrækkeligt omfang tager højde for de miljømæssige problemstillinger, der er forbundet med enhver form for minedrift, ikke kan udgøre en korrekt lovgivningsmæssig gennemførelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 2.

77. Det må følgelig konkluderes, at Republikken Polen har overskredet grænserne for det skøn, den har i henhold til VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, for så vidt som dens nationale lovgivning ikke overholder de fastsatte procedurer til vurdering af miljøvirkningerne af minedrift, som er omfattet af bilag II til dette direktiv.

78. Af de grunde, der er anført i de foregående punkter, er jeg af den opfattelse, at Republikken Polen ligeledes har tilsidesat VVM-direktivets artikel 4, stk. 2, ved at vedtage miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k).

b) Tilsidesættelse af proceduremæssige krav vedrørende miljøkonsekvensvurderingen

79. Den omstændighed, at der i forbindelse med nærværende bedømmelse er blevet konstateret en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, rejser uundgåeligt spørgsmålet om, hvordan anbringendet skal behandles ud fra et retligt synspunkt, eftersom det også omhandler en tilsidesættelse af dette direktivs artikel 5, stk. 1 og 2, samt artikel 6-9. I denne forbindelse skal det erindres, at disse bestemmelser fastsætter proceduremæssige regler, som medlemsstaterne skal overholde, når de underkaster de i bilag I nævnte projekter en miljøkonsekvensvurdering. Det drejer sig nærmere bestemt bl.a. om bygherrens forpligtelse til at udfærdige og fremlægge en miljøkonsekvensvurderingsrapport, forpligtelsen til at høre de myndigheder, der kan forventes at være berørt af projektet, og at sikre offentlig adgang til oplysninger om projektet, herunder beslutningsprocessen.

80. I lighed med Kommissionen er jeg af den opfattelse, at konstateringen af en tilsidesættelse af forpligtelsen til at underkaste et projekt en miljøkonsekvensvurdering, som fastsat i VVM-direktivets artikel 4, stk. 1, logisk set omfatter en manglende overholdelse af de specifikke proceduremæssige krav, som en sådan vurdering skal opfylde. Dette fremgår efter min opfattelse ligeledes af en omhyggelig læsning af Den Tjekkiske Republiks stævning, idet bestemmelserne om de proceduremæssige krav til en sådan vurdering øjensynlig kun er anført for fuldstændighedens skyld.

81. Endvidere skal det nævnes, at miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), begrænser sig til generelt at fritage visse kategorier af minedrift fra forpligtelsen i henhold til EU-retten til at foretage en miljøkonsekvensvurdering, men uden at henvise til specifikke forpligtelser, der er knyttet til vurderingsproceduren og anført i direktivets artikel 5, stk. 1 og 2, samt i artikel 6-9, hvilket eventuelt kunne have begrundet en særskilt undersøgelse af foreneligheden med hver af de nævnte bestemmelser. En sådan fremgangsmåde forekommer mig dog ikke nødvendig i den foreliggende sag, eftersom betingelserne for en sådan individuel undersøgelse af foreneligheden tydeligvis ikke er opfyldt.

82. Eftersom de bestemmelser, som Den Tjekkiske Republik har påberåbt sig, hovedsageligt indeholder proceduremæssige krav, som skal overholdes i forbindelse med en miljøkonsekvensvurdering, kan det under disse omstændigheder konkluderes, at en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, nødvendigvis er forbundet med en tilsidesættelse af disse proceduremæssige krav.

c) Lovgivningsmæssige ændringer efter anlæggelsen af søgsmålet

83. For fuldstændighedens skyld henledes opmærksomheden på de nylige ændringer i den polske lovgivning, navnlig ophævelsen af miljøoplysningslovens artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k). Som Kommissionen anførte i sine bemærkninger af 13. august 2021, ser det ud til, at engangsforlængelsen på seks år af gyldigheden af en koncessionsaftale om brunkulsudvinding fremover ikke vil være mulig efter polsk lovgivning, såfremt der ikke er foretaget en forudgående vurdering af indvirkningen på miljøet. Ifølge de af Kommissionen fremlagte oplysninger undersøger Kommissionen i øjeblikket, om denne ændring af lovgivningen kan bringe den urigtige anvendelse af VVM-direktivet som følge af førnævnte lovs artikel 72, stk. 2, nr. 2, litra k), til ophør.

84. Hertil er det tilstrækkeligt at anføre, at for så vidt som de lovgivningsmæssige ændringer blev vedtaget i juli 2021, dvs. efter den dato, hvor Den Tjekkiske Republik forelagde sagen for Kommissionen, kan disse ikke tages i betragtning i denne sag, uden at søgsmålets genstand ændres uretmæssigt ( ). Jeg er derfor af den opfattelse, at Domstolen ikke kan tage hensyn til de senere lovgivningsmæssige ændringer ved dens vurdering af Republikken Polens tilsidesættelse.

C. Det andet anbringende om tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 6, stk. 2-7, artikel 7, stk. 5, artikel 8 og 9 samt artikel 11, stk. 1 (udelukkelse af den berørte offentlighed fra proceduren om meddelelse af en tilladelse til minedrift)

1. Parternes argumenter

85. Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, at de forpligtelser, der er fastsat i disse bestemmelser i VVM-direktivet, og som vedrører den offentlige deltagelse i de procedurer, der er fastlagt i dette direktiv, og efterprøvelsen af de afgørelser, der træffes på grundlag heraf, gælder for alle faser i de pågældende procedurer, herunder den sidste fase, nemlig proceduren vedrørende meddelelsen af tilladelsen til projektet og resultatet heraf.

86. Dette følger for det første af den omstændighed, at visse bestemmelser, navnlig VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, litra a), c) og d), nævner enten en »tilladelse«, som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 2, litra c), eller alle afgørelser, der er truffet i forbindelse med tilladelsesproceduren. For det andet er der i dette direktiv ikke fastsat nogen undtagelse fra de deri pålagte forpligtelser med den begrundelse, at de er blevet overholdt i en tidligere fase af proceduren. For det tredje adskiller formålet med den offentlige deltagelse i proceduren vedrørende meddelelse af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026 sig fra formålet med den offentlige deltagelse i VVM-proceduren, eftersom deltagelsen i proceduren vedrørende meddelelse af tilladelsen har til formål at fastslå, om resultaterne af miljøkonsekvensvurderingen er blevet indarbejdet i den endelige tilladelse på behørig vis. Tilsvarende ville adgangen til prøvelse, der er hjemlet i VVM-direktivets artikel 11, miste sin effektive virkning, hvis den nævnte indarbejdelse ikke kunne efterprøves.

87. Den Tjekkiske Republik er derfor af den opfattelse, at minelovens artikel 33, hvorefter den berørte offentlighed er udelukket fra proceduren vedrørende meddelelse af tilladelsen til et projekt og domstolsprøvelsen af denne procedure, når der vedrørende det pågældende projekt er blevet truffet en VVM-afgørelse efter en procedure for miljøkonsekvensvurdering, der er gennemført med offentlig deltagelse, er i strid med ovennævnte bestemmelser i VVM-direktivet.

88. Republikken Polen har heroverfor gjort gældende, at medlemsstaterne set i lyset af VVM-direktivets artikel 2, stk. 2, der hjemler mulighed for at anvende en integreret procedure for meddelelse af en projekttilladelse, har bemyndigelse til at fastlægge de procedurer, hvorved den offentlige deltagelse sikres i den fase af vedtagelsen af denne tilladelse, inden for hvis rammer spørgsmålene vedrørende det planlagte projekts indvirkning på miljøet undersøges. En sådan deltagelse skal imidlertid ikke sikres i på hinanden følgende faser af tildelingsproceduren, hvori andre aspekter af driften af det planlagte projekt undersøges.

89. I Polen omfatter proceduren vedrørende meddelelse af en projekttilladelse imidlertid flere faser, og det er først efter at have indhentet en afgørelse om de miljømæssige betingelser, at operatøren kan blive tildelt en sådan tilladelse, for hvilken den pågældende afgørelse er bindende. I overensstemmelse med Domstolens praksis skal de virkninger, som et projekt kan have på miljøet, når den nationale lovgivning fastsætter en tilladelsesprocedure i flere led, hvoraf det ene består af en grundlæggende afgørelse og den anden af en gennemførelsesafgørelse, der ikke kan gå ud over de parametre, der er fastsat ved den grundlæggende afgørelse, identificeres og vurderes under proceduren vedrørende den grundlæggende afgørelse.

90. I forbindelse med proceduren vedrørende meddelelse af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026 var det derfor ikke nødvendigt på ny at sikre den offentlige deltagelse og ej heller at foretage fornyede grænseoverskridende høringer, eftersom de dermed forbundne forpligtelser var blevet overholdt inden for rammerne af den procedure, der blev afsluttet med VVM-afgørelsen. Kommissionen støttede denne tilgang i sin begrundede udtalelse, idet den konkluderede, at de pågældende bestemmelser i VVM-direktivet ikke var blevet tilsidesat.

91. For så vidt som den sagsøgende medlemsstat har hævdet, at VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, kræver, at der skal være adgang til en retslig prøvelse af spørgsmålet om, hvorvidt der er taget hensyn til resultaterne af miljøkonsekvensvurderingen i forbindelse med proceduren vedrørende meddelelse af en tilladelse, har Republikken Polen for det første gjort gældende, at polsk ret principielt sikrer muligheden for, at den berørte offentlighed har adgang til et sådant retsmiddel. I denne forbindelse anlagde organisationer såsom Greenpeace ČR sager til prøvelse af tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026, hvorunder spørgsmålet om suspension af den pågældende tilladelse blev realitetsbehandlet.

92. For det andet følger det af artikel 11, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne afgør, på hvilket stadium der kan rejses indsigelse mod afgørelserne, at de udelukkende kan sikre adgangen til at anlægge sag i det led, hvor der træffes afgørelse om de miljømæssige betingelser, eftersom det er udelukket, at afgørelsen om tilladelsen ikke tager hensyn til den første afgørelse. Dette vil være tilfældet i Polen, idet miljøoplysningslovens artikel 86 bestemmer, at denne afgørelse er bindende for de myndigheder, der vedtager en afgørelse som omhandlet i samme lovs artikel 72, stk. 1. Eftersom VVM-afgørelsen finder direkte anvendelse, ville det være uberettiget og uden genstand at sikre ikke-statslige organisationer mulighed for at anfægte afgørelsen om tilladelsen til brunkulsudvinding indtil 2026.

93. Republikken Polen har tilføjet, at påstanden om tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, under alle omstændigheder er blevet uden genstand, for så vidt som minelovens artikel 33 er blevet ændret og fremover tillader berørte parter at anlægge sag til prøvelse af en investeringsafgørelse med henblik på kontrollere, om denne er forenelig med afgørelsen vedrørende de miljømæssige betingelser.

2. Bedømmelse

94. Med sit andet anbringende har Den Tjekkiske Republik anført, at minelovens artikel 33, der i det væsentlige bestemmer, at offentlige organisationer ikke deltager i proceduren vedrørende meddelelse af en tilladelse, når disse organisationer har deltaget i proceduren vedrørende miljøkonsekvensvurdering, tilsidesætter flere bestemmelser i VVM-direktivet. Dette anbringende vedrører ligeledes en lov og ikke en given administrativ praksis.

95. De forpligtelser, der er fastsat i VVM-direktivets artikel 6, stk. 2-7, artikel 7, stk. 5, artikel 8 og 9 samt artikel 11, stk. 1, omhandler den berørte offentligheds deltagelse og deltagelse af andre medlemsstater, på hvis område projektet kan få væsentlig indvirkning, i de procedurer, der er fastsat i VVM-direktivet, herunder efterprøvelsen af de afgørelser, der træffes på grundlag heraf. De pågældende forpligtelser vedrører forløbet og afslutningen af »beslutningsproceduren« som omhandlet i VVM-direktivets artikel 2, stk. 2, hvis formål er meddelelsen af en »tilladelse«, hvorved dette begreb i henhold til VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, litra c), omfatter afgørelsen, der giver ret til at gennemføre projektet.

a) Tilsidesættelse af offentlighedens og andre medlemsstaters ret til adgang til proceduren vedrørende vedtagelse af en tilladelse

96. Indledningsvis vil jeg gerne fremhæve, at Den Tjekkiske Republiks fortolkning, hvorefter VVM-direktivets artikel 6-9 har til formål at sikre en absolut og ubegrænset ret til adgang for offentligheden og andre medlemsstater i alle faser af proceduren til vedtagelse af en tilladelse, ikke forekommer mig overbevisende. Det er efter min opfattelse nødvendigt at nuancere dette standpunkt ved at henvise til medlemsstaternes procesautonomi, som anerkendes i VVM-direktivet. Som Republikken Polen med rette har anført, bestemmer VVM-direktivets artikel 2, stk. 2, at en medlemsstat kan lade vurderingen af indvirkningen på miljøet indgå i de gældende procedurer for tilladelse til projekter eller, i mangel heraf, i andre procedurer eller i de procedurer, der skal udarbejdes for at opfylde dette direktivs målsætninger.

97. De EU-retlige bestemmelser gennemfører med andre ord ikke ensartede procedurer forud for meddelelsen af projekttilladelser. Medlemsstaterne har derimod valgfrihed med hensyn til den form og de midler, der anses for at kunne bidrage til opfyldelsen af VVM-direktivets mål. Som følge heraf kan der være væsentlige forskelle i forskellige medlemsstaters nationale regler med hensyn til udformningen af de administrative procedurer for meddelelse af tilladelse til gennemførelse af projekter, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet.

98. Ifølge de af Republikken Polen fremlagte oplysninger fastsætter dens egen retsorden en tilladelsesprocedure bestående af flere faser, som begynder med en miljøkonsekvensvurdering af et projekt. Republikken Polen har forklaret, at for så vidt angår projekter, der består i udvinding af malm fra en forekomst, er den virksomhed, der påtænker at udøve denne form for aktivitet, forpligtet til at indhente en afgørelse om de miljømæssige betingelser, der gælder for gennemførelsen af det pågældende projekt, og derefter alene en tilladelse til udvinding af malm fra forekomsten. Republikken Polen har fremhævet, at afgørelsen vedrørende de miljømæssige betingelser er bindende for den administrative myndighed, som meddeler tilladelse til udvinding af malm fra en forekomst.

99. I denne forbindelse skal det erindres, at Domstolen udtrykkeligt har anerkendt en medlemsstats frihed til at fastsætte en sådan tilladelsesprocedure i flere led. Ifølge Domstolens praksis skal de virkninger, som et projekt kan have på miljøet, når den nationale lovgivning fastsætter en tilladelsesprocedure i flere led, hvoraf det ene består af en grundlæggende afgørelse og den anden af en gennemførelsesafgørelse, der ikke kan gå ud over de parametre, der er fastsat ved den grundlæggende afgørelse, identificeres og vurderes under proceduren vedrørende den grundlæggende afgørelse ( ). Det er kun, hvis disse virkninger først kan identificeres under proceduren vedrørende gennemførelsesafgørelsen, at vurderingen må foretages i forbindelse med denne procedure ( ). Domstolen har præciseret, at en vurdering af et projekts indvirkning på miljøet i princippet skal foretages, så snart det er muligt at identificere og vurdere alle de virkninger, som projektet kan have på miljøet ( ). Den forudgående karakter af en sådan vurdering er begrundet i behovet for, at den kompetente myndighed som led i beslutningsprocessen på et så tidligt stadium som muligt tager indvirkningen af alle tekniske planlægnings- og beslutningsprocesser på miljøet i betragtning, idet formålet er fra starten at undgå dannelsen af forurening eller gener frem for senere at forsøge at modvirke deres virkninger ( ).

100. Tilladelsesproceduren i national ret, således som den er blevet beskrevet af Republikken Polen, forekommer mig at være i overensstemmelse med Domstolens praksis, som er anført i det foregående punkt i dette forslag til afgørelse. Det kan navnlig ikke foreholdes Republikken Polen, at den har fastsat en tilladelsesprocedure i flere led, særligt henset til medlemsstaternes procesautonomi, som anerkendes i VVM-direktivet. Set ud fra denne synsvinkel synes Republikken Polen at have truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes få væsentlig indvirkning på miljøet, undergives et krav om tilladelse og en vurdering af denne indvirkning på miljøet, inden der gives tilladelse, i overensstemmelse med den forpligtelse, som medlemsstaten pålægges ved VVM-direktivets artikel 2, stk. 1.

101. På grundlag af denne konstatering finder jeg det logisk, at der, når der allerede er blevet foretaget en miljøkonsekvensvurdering af et projekt i en fase i den administrative procedure forud for meddelelsen af tilladelsen, hvorunder de proceduremæssige krav i henhold til VVM-direktivet er blevet overholdt, ikke foreligger nogen objektiv begrundelse for at kræve, at en medlemsstat gentager denne fase i forbindelse med tilladelsen. Et sådant krav ville være ensbetydende med at se bort fra medlemsstaternes autonomi med hensyn til fastsættelse af de administrative procedurer og ville udgøre unødvendig formalisme, som kan skabe uforholdsmæssige hindringer for et projekts gennemførelse. Jeg deler således Kommissionens opfattelse, hvorefter det, når offentligheden og, i givet fald, andre medlemsstater har haft mulighed for at deltage i proceduren for miljøkonsekvensvurdering, ikke forekommer nødvendigt, at denne deltagelse gentages i forbindelse med tilladelsen. I forbindelse med proceduren vedrørende forlængelse af tilladelsen til minedrift i Turów indtil 2026 var det derfor ikke nødvendigt på ny at sikre den offentlige deltagelse og ej heller at foretage fornyede grænseoverskridende høringer, eftersom forpligtelserne på ovennævnte område allerede var blevet overholdt inden for rammerne af den procedure, der blev afsluttet med VVM-afgørelsen.

102. Den Tjekkiske Republiks argumenter om, at minelovens artikel 33 er uforenelig med VVM-direktivet, forekommer mig ikke overbevisende, eftersom de er baseret på en simpel ordlydsfortolkning af VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, som anses for at henvise til den endelige »tilladelse«, uden at det forklares præcist og detaljeret, hvorfor den administrative procedure i flere led, som er fastsat i den polske retsorden, ikke er i overensstemmelse med VVM-direktivets krav. En støtte til denne argumentation ville være ensbetydende med at bekræfte, at det absolut ikke er muligt at fastsætte en administrativ procedure i flere led med henblik på at vurdere et projekts indvirkning på miljøet, hvilket klart ville være i modstrid med det, som Domstolen har anført i sin praksis. Disse argumenter bør derfor forkastes.

b) Tilsidesættelse af retten til domstolsprøvelse

103. For så vidt angår den angivelige tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, vedrørende retten til domstolsprøvelse, skal det indledningsvis nævnes, at det ser ud til, at det ikke er minelovens artikel 33 i sig selv, som udelukker en sådan prøvelse af en afgørelse om tilladelse, når den berørte part ikke har deltaget i proceduren, der førte til meddelelsen af denne tilladelse, men forvaltningsdomstolslovens artikel 50, stk. 1, således som Den Tjekkiske Republik selv har anført i forbindelse med sit syvende anbringende.

104. Det bør i øvrigt erindres, at søgsmål, som alene vedrører afgørelser om tilladelse, ifølge Flausch-dommen ( ) i princippet ikke vedrører spørgsmål vedrørende offentlig deltagelse i beslutningsprocessen, men at det navnlig forholder sig anderledes, hvis eventuelle mangler i forbindelse med den offentlige deltagelse skal gøres gældende under et søgsmål anlagt til prøvelse af den endelige afgørelse om tilladelse.

105. Det følger logisk heraf, at når den nationale lovgivning fastsætter en procedure i flere led, bestående af en fase med miljøkonsekvensvurdering og en fase vedrørende projekttilladelsen, som det er tilfældet i den polske retsorden, kan medlemsstaterne gyldigt bestemme, at mangler vedrørende den offentlige deltagelse skal gøres gældende i den første fase.

106. Ligeledes fremgår det klart af VVM-direktivets artikel 11, stk. 2, at medlemsstaterne afgør, på hvilket stadium der kan rejses indsigelse mod afgørelser, handlinger eller undladelser. I modsætning til det af Den Tjekkiske Republik anførte er en medlemsstat med andre ord ikke forpligtet til at sikre, at der, igen, kan rejses indsigelse mod eventuelle mangler vedrørende den offentlige deltagelse på tilladelsesstadiet.

107. For så vidt angår den af Den Tjekkiske Republik påberåbte risiko for, at der i sidste ende ikke tages hensyn til resultaterne af proceduren for miljøkonsekvensvurdering, er jeg endelig af den opfattelse, at hverken VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, eller nogen anden bestemmelse i EU-lovgivningen, der indrømmer en tilsvarende ret, er til hinder for vedtagelsen af en procedure og nationale bestemmelser, hvorefter adgangen til at anlægge sag kun er garanteret i den fase, hvor der træffes afgørelse om de miljømæssige betingelser, eftersom det er udelukket, at afgørelsen om tilladelse ikke tager hensyn til resultaterne af proceduren for miljøkonsekvensvurdering.

108. I denne forbindelse skal det nævnes, at polsk ret ifølge de oplysninger, som Republikken Polen har fremlagt ( ), i princippet sikrer adgang for den berørte offentlighed til at indgive klage i forbindelse med en administrativ procedure og til at anlægge søgsmål ved forvaltningsdomstolene til prøvelse af afgørelser om tilladelse, navnlig med henblik på spørgsmålet om, hvorvidt de er forenelige med de betingelser, der er fastsat i de forudgående afgørelser vedrørende de miljømæssige betingelser.

109. Da der ikke foreligger konkrete holdepunkter til støtte for argumentet om, at den polske lovgivning ikke giver adgang til at anmode om en domstolsprøvelse af en afgørelse om tilladelse til et projekt med den begrundelse, at afgørelsen ikke tager hensyn til resultaterne af miljøkonsekvensvurderingen, skal dette argument forkastes.

110. Jeg vil på dette grundlag foreslå, at det andet anbringende forkastes som ugrundet.

D. Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 11, stk. 1 (erklæring om øjeblikkelig fuldbyrdelse af VVM-afgørelsen)

1. Parternes argumenter

111. Med sit tredje anbringende har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at erklæringen om, at VVM-afgørelsen kunne fuldbyrdes straks, udgør en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, idet den fratager den nævnte bestemmelse dens effektive virkning. I denne forbindelse har Den Tjekkiske Republik anført, at selv om denne afgørelse efter polsk ret kan underkastes en domstolsprøvelse, medfører den omstændighed, at afgørelsen kan fuldbyrdes straks, at der kan gives tilladelse til det pågældende projekt, som dernæst kan gennemføres, inden der er truffet en retsafgørelse vedrørende VVM-afgørelsens lovlighed, hvorved dette problem forværres, idet offentligheden på den ene side ikke har mulighed for ad rettens vej at opnå foreløbige forholdsregler mod den øjeblikkelige fuldbyrdelse, og projekttilladelsen på den anden side er uigenkaldelig efter udløbet af en frist på et år fra arbejdets begyndelsestidspunkt.

112. I denne sammenhæng har Den Tjekkiske Republik anført, at de søgsmål, der er anlagt til prøvelse af VVM-afgørelsen og dens øjeblikkelige fuldbyrdelse, stadig befinder sig i den administrative fase, mens minedriften i minen i Turów fortsætter. Den Tjekkiske Republik har ligeledes anført, at grundvandsspejlet falder betydeligt hurtigere end antaget i beslutningsgrundlaget for denne afgørelse, og at der i modsætning til det i afgørelsen anførte er opstået betydelig jordsætning på Den Tjekkiske Republiks område.

113. Republikken Polen har oplyst, at en afgørelse, der endnu ikke er endelig, efter polsk ret kan erklæres for umiddelbart eksigibel i tilfælde, hvor dette viser sig at være nødvendigt for at beskytte menneskers sundhed og liv, for at undgå store tab i den nationale økonomi eller af hensyn til en offentlig interesse eller en interesse, der er af særdeles stor betydning for en part. Hvis anerkendelsen af den øjeblikkelige fuldbyrdelse sker ved en særskilt retsakt, kan denne imidlertid gøres til genstand for en klage og efterfølgende et søgsmål. I medfør af artikel 135 i loven om forvaltningsretspleje kan organet i anden instans desuden suspendere en afgørelses øjeblikkelige fuldbyrdelse, enten ex officio eller på anmodning fra parter i proceduren.

114. Republikken Polen har anført, at der i den foreliggende sag for det første ikke er blevet fremsat en anmodning i henhold til den nævnte artikel 135. For det andet pågik proceduren vedrørende VVM-afgørelsen i næsten fem år indtil januar 2020, og størstedelen af denne periode gik med behandling af den grænseoverskridende indvirkning som følge af tjekkiske myndigheders og den tjekkiske offentligheds deltagelse, hvorved den periode, for hvilken operatøren fik tilladelsen, blev væsentligt forkortet, hvilket påvirkede afgørelsen om at erklære VVM-afgørelsen for umiddelbart eksigibel. For det tredje blev den sidstnævnte afgørelse genstand for indsigelser og efterfølgende søgsmål, som verserer ved forvaltningsdomstolen.

115. Republikken Polen har endvidere gjort gældende, at det tredje anbringende er uden genstand, idet der efter den ændring af rammebestemmelserne, der blev udstedt den 30. marts 2021, er tillagt offentligheden rettigheder, som afhjælper den angivelige mangel på en effektiv domstolskontrol af anerkendelsen af VVM-afgørelsens øjeblikkelige fuldbyrdelse. Fremover kan et organ i anden instans efter anmodning og i begrundede tilfælde suspendere den øjeblikkelige fuldbyrdelse i forbindelse med søgsmål til prøvelse af denne afgørelse.

2. Bedømmelse

116. Med sit tredje anbringende, der er rettet mod erklæringen om VVM-afgørelsens øjeblikkelige fuldbyrdelse, har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, eftersom de retslige procedurer i den polske retsorden til prøvelse af en sådan erklæring angiveligt ikke er effektive, henset til den omstændighed, at erklæringen hurtigt kan føre til en gennemførelse af projektet, selv om der er iværksat et retsmiddel til prøvelse af VVM-afgørelsen, hvorved dette problem forværres, idet offentligheden ikke har mulighed for at anmode om foreløbige forholdsregler mod denne fuldbyrdelse. Dette anbringende synes, i modsætning til de første to anbringender, snarere at være rettet mod den nationale lovgivning end mod den pågældende erklæring som sådan.

117. I denne forbindelse skal der indledningsvis mindes om Domstolens praksis, hvoraf det fremgår, at medlemsstaterne er forpligtet til at sikre effektiviteten af retsmidlerne til prøvelse af nationale administrative afgørelser, som kan have skadelig og uoprettelig indvirkning på miljøet. Domstolen har fastslået, at retsmidlernes effektivitet navnlig afhænger af muligheden for medlemmer af den berørte offentlighed for ved den nationale ret, der behandler en sag, hvori EU-lovgivningen har betydning, at begære, at der træffes foreløbige forholdsregler, som midlertidigt udsætter anvendelsen af en tilladelse, indtil der træffes endelig afgørelse ( ). Nødvendigheden af at sikre en effektiv retsbeskyttelse viser sig at være særlig vigtig, når en afgørelse, såsom VVM-afgørelsen, erklæres for umiddelbart eksigibel. Med henblik på at undersøge dette anbringende vedrørende den angivelige manglende effektivitet af de fastsatte retslige procedurer i den polske retsorden finder jeg det nødvendigt at foretage en bedømmelse af de nationale retsforskrifter og de verserende procedurers aktuelle stadium.

a) Nationale retsforskrifter

118. For så vidt angår de nationale retsforskrifter har Republikken Polen forklaret, at de polske lovbestemmelser gør det muligt at erklære en afgørelse, der endnu ikke er endelig, for umiddelbart eksigibel i særlige tilfælde, dvs. hvor dette er nødvendigt for at beskytte menneskers sundhed og liv, for at undgå store tab i den nationale økonomi eller af hensyn til en anden offentlig interesse eller en interesse, der er af særdeles stor betydning for en part. Et organ i første instans kan allerede i afgørelsens tekst eller efter dennes vedtagelse erklære sin afgørelse for umiddelbart eksigibel. I sidstnævnte tilfælde sker dette ved afsigelse af en kendelse, som kan påklages af parterne, der derefter kan anlægge sag til prøvelse heraf ved en forvaltningsdomstol. Republikken Polen har anført, at der i polsk ret findes et andet middel, som gør det muligt at anfægte den umiddelbare eksigibilitet. I medfør af artikel 135 i loven om forvaltningsretspleje kan organet i anden instans ex officio udsætte en afgørelses umiddelbare eksigibilitet. Dette organ kan gøre det samme efter at have prøvet en begæring fra parterne i sagen.

b) De verserende procedurers aktuelle stadium

119. Med hensyn til procedurernes aktuelle stadium har Den Tjekkiske Republik anført, at flere tjekkiske personer har anlagt søgsmål til prøvelse af VVM-afgørelsen og påklaget afgørelsen af 23. januar 2020 vedrørende VVM-afgørelsens øjeblikkelige fuldbyrdelse. Denne oplysning er blevet underbygget af Republikken Polen, som har forklaret, at flere miljøbeskyttelsesorganisationer har indbragt den VVM-afgørelse af 21. januar 2020, som blev udstedt af regionale direktør for miljøbeskyttelse i Wrocław, for generaldirektøren for miljøbeskyttelse. Republikken Polen har anført, at når den førstnævnte myndighed har truffet sin afgørelse i anden instans, har de berørte organisationer ret til at anlægge søgsmål ved Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Warszawa, Polen).

120. Specifikt med hensyn til afgørelsen vedrørende VVM-afgørelsens øjeblikkelige fuldbyrdelse har Republikken Polen gjort gældende, at den regionale direktør for miljøbeskyttelse efter at have undersøgt den argumentation, der var blevet fremført fra tjekkisk side under klageproceduren, den 14. april 2021 besluttede at opretholde denne afgørelse. Republikken Polen har gjort opmærksom på, at flere miljøbeskyttelsesorganisationer på nuværende tidspunkt har anlagt et søgsmål ved Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Warszawa) til prøvelse af sidstnævnte afgørelse. I denne sammenhæng skal det nævnes, at Den Tjekkiske Republik i retsmødet oplyste Domstolen om, at denne sag verserer i øjeblikket, og at retsmødet skal finde sted mod slutningen af 2021.

121. En bedømmelse af de argumenter, som de to parter har fremsat, fører mig til den konklusion, at den polske retsorden råder over effektive retsmidler, som gør det muligt at opnå en prøvelse af lovligheden af administrative afgørelser, herunder VVM-afgørelsen, ved forvaltningen og domstolene. De berørte parter har navnlig mulighed for at få udsat den umiddelbare eksigibilitet af en afgørelse. I mangel af konkrete beviser kan jeg ikke dele Den Tjekkiske Republiks tvivl med hensyn til de eksisterende retsmidlers effektivitet. Den omstændighed, at de ovennævnte miljøbeskyttelsesorganisationer ikke fik medhold i deres søgsmål, er ikke i sig selv tilstrækkeligt bevis for en manglende effektivitet, så meget desto mere som retsmidlerne endnu ikke er udtømte.

122. På baggrund af ovenstående betragtninger er jeg tilbøjelig til at forkaste det tredje anbringende som ugrundet.

E. Det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 4, stk. 1, litra b), nr. ii), i direktiv 2000/60 (manglende inddragelse i VVM-afgørelsen af en mulig fremgangsmåde i tilfælde af, at de berørte forekomster af vand ikke undtages)

1. Parternes argumenter

123. Ifølge Den Tjekkiske Republik sikrer VVM-afgørelsen ikke overholdelsen af de forpligtelser, der følger af artikel 4, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 4, stk. 1, litra b), nr. ii), i direktiv 2000/60, for så vidt angår det overfladevand og grundvand, der berøres af minedriften i Turów i hele den planlagte driftsperiode indtil 2044, og tilsidesætter dermed disse bestemmelser.

124. I denne henseende har Den Tjekkiske Republik anført, at artikel 4, stk. 4 og 5, i direktiv 2000/60 fastsætter undtagelser for opfyldelsen af de nævnte mål med en maksimal gyldighed til 2021 eller 2027, og at navnlig forlængelsen i henhold til stk. 4 af varigheden af de i stk. 5 fastsatte undtagelser påtænkes uden at tage hensyn til muligheden for, at tilladelsen til en sådan forlængelse nægtes på grund af manglende overholdelse af de nødvendige betingelser for indrømmelsen af de i stk. 5 nævnte undtagelser.

125. Selv om Republikken Polen i VVM-dokumentationen har anerkendt, at det ikke vil være muligt at opnå en god tilstand af de omhandlede vandforekomster før afslutningen af udnyttelsen af forekomsten i Turów i 2044, fremgår det ikke af VVM-afgørelsen, hvordan Republikken Polen påtænker at opnå en overensstemmelse med EU-retten, såfremt der gives afslag på de nævnte undtagelser. Denne afgørelse indeholder navnlig ikke et forbud mod at fortsætte driften i et sådant tilfælde.

126. Republikken Polen har afvist påstanden om en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 4, stk. 1, litra b), nr. ii), i direktiv 2000/60. Republikken Polen har fremhævet, at vurderingen og anvendelsen af de undtagelser, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 4, stk. 4 og 5, ikke finder sted ved hjælp af særlige investeringstilladelser, men i forbindelse med ajourføringen af de konkrete vandområdeplaner, der foretages i henhold til det nævnte direktivs artikel 13. Sådanne ajourføringer er blevet foretaget for vandområdedistrikterne for årene 2021-2027, herunder for floden Oder. Det vil være inden for rammerne af denne ajourføring af planerne, at der på grundlag af den aktuelle situation træffes afgørelser vedrørende opretholdelse, ændring eller inddragelse af de pågældende undtagelser.

127. Republikken Polen har anført, idet den ligeledes har henvist til Kommissionens begrundede udtalelse, at direktiv 2000/60 ikke kræver, at en afgørelse om projekttilladelse i VVM-direktivets forstand skal fastlægge de forpligtelser, der følger af eventuelle fremtidige afgørelser vedrørende undtagelser fra miljømålene for specifikke forekomster af vand. Den retspraksis, hvortil Den Tjekkiske Republik har henvist, og hvoraf det blot fremgår, at den dokumentation, der stilles til rådighed for offentligheden med henblik på en høring før meddelelse af en tilladelse, skal indeholde de nødvendige oplysninger med henblik på at vurdere det pågældende projekts indvirkning på vandet i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/60, rejser ikke tvivl om dette standpunkt. Der er til gengæld ingen holdepunkter i denne retspraksis for, at det i en afgørelse om projekttilladelse er nødvendigt bindende at fastlægge, hvorvidt det pågældende projekt kan gennemføres afhængigt af fremtidige afgørelser om at indrømme de ovennævnte undtagelser eller ej.

128. Republikken Polen har ligeledes afvist Den Tjekkiske Republiks argument om, at overholdelsen af forpligtelserne i henhold til denne bestemmelse ikke kan sikres på nogen anden måde. Republikken Polen har anført, at der i polsk ret findes mekanismer vedrørende tre aspekter af aktiviteter, som kan få indvirkning på grundvandsforekomster eller overfladevand, som sikrer overholdelsen af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/60 i tilfælde af afslag på at tillade de omhandlede undtagelser. Disse mekanismer vedrører for det første procedurerne i tilknytning til indhentelsen af en tilladelse til at udøve en sådan aktivitet, for det andet en screening af aktivitetens indvirkning på vandet og for det tredje sanktioner over for skadelige virkninger på vand forårsaget af personer, der udøver en aktivitet på grundlag af en tidligere indhentet afgørelse. Såfremt operatøren ikke overholder betingelserne vedrørende miljøbeskyttelsen, kan det desuden begrunde en inddragelse af tilladelsen uden kompensation.

129. I øvrigt har Republikken Polen anført, at det fjerde anbringende på den ene side vedrører indholdet af VVM-afgørelsen. Eftersom denne afgørelse er genstand for en administrativ klage, som kan efterfølges af et søgsmål ved en forvaltningsdomstol, og disse procedurer kan føre til, at tilladelsen annulleres, tilsidesatte den dom, som Domstolen afsagde vedrørende VVM-afgørelsens forenelighed med direktiv 2000/60, kompetencefordelingen mellem Domstolen og de nationale domstole.

130. På den anden side følger det af ordlyden af artikel 259 TEUF, at en stævning, der er indgivet i henhold til denne bestemmelse, skal godtgøre, at den berørte medlemsstat allerede har tilsidesat en forpligtelse, som påhviler denne i medfør af EU-retten, og ikke, at der foreligger en hypotetisk tilsidesættelse af en sådan forpligtelse, som kan indtræde en gang i fremtiden. Det fjerde anbringende skal derfor afvises.

2. Bedømmelse

131. Med sit fjerde anbringende har Den Tjekkiske Republik nærmere bestemt gjort gældende, at VVM-afgørelsen tilsidesætter artikel 4, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 4, stk. 1, litra b), nr. ii), i direktiv 2000/60 vedrørende de miljømål, der skal nås for overfladevand og grundvand, for så vidt som der i denne afgørelse ikke er fastsat foranstaltninger, som skal iværksættes i tilfælde af, at de undtagelser fra de nævnte bestemmelser, som aktuelt er gældende i henhold til direktivet artikel 4, stk. 4 og 5, ikke fornyes på et tidspunkt i projektets levetid. Dette anbringende adskiller sig fra de ovenfor behandlede anbringender, idet det ikke omhandler en lov, men snarere en bestemt forvaltningsakt.

132. I modsætning til det af Republikken Polen anførte er det ikke min opfattelse, at dette anbringende bør afvises, fordi det vedrører en hypotetisk fremtidig tilsidesættelse. Det traktatbrud, som Den Tjekkiske Republik har påberåbt sig, forekommer mig at være aktuelt og tilstrækkeligt konkret, eftersom Den Tjekkiske Republik i det væsentlige har foreholdt de polske myndigheder, at de ikke har opfyldt de forpligtelser, som de pålægges i direktiv 2000/60, nemlig at gøre alt, hvad der er nødvendigt for at opfylde miljømålene i dette direktiv rettidigt, men i stedet snarere støtter sig på undtagelser, selv om det ikke er sikkert, at de vil blive indrømmet.

133. Med hensyn til realiteten i Den Tjekkiske Republiks anbringende skal det indledningsvis erindres, at direktiv 2000/60 er et rammedirektiv, der er vedtaget på grundlag af artikel 175, stk. 1, EF (nu artikel 192, stk. 1, TEUF). Det fastlægger fælles principper og en overordnet ramme for indsatsen til beskyttelse af vandet og samordner og integrerer samt på lang sigt udvikler yderligere de overordnede principper og strukturer for beskyttelse og bæredygtig anvendelse af vand i Den Europæiske Union. De fælles principper og den overordnede ramme for indsatsen, der fastlægges i direktivet, skal senere udvikles yderligere af medlemsstaterne ved at vedtage en række særlige foranstaltninger inden for de i direktivet fastsatte frister. Direktivets formål er imidlertid ikke at gennemføre en fuld harmonisering af medlemsstaternes lovgivning på vandområdet ( ).

134. I henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 4, stk. 1, litra b), nr. ii), i direktiv 2000/60 beskytter, forbedrer og restaurerer medlemsstaterne alle overfladevand- og grundvandområder med forbehold af anvendelse af nr. iii) for kunstige og stærkt modificerede vandområder, med henblik på at opnå god tilstand for overfladevand- og grundvandområder. I overensstemmelse med VVM-direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), omfatter miljøkonsekvensvurderingen også en vurdering af et projekts indvirkning på vandet. I denne forbindelse er det nødvendigt, at VVM-procedurens konklusioner – i det foreliggende tilfælde i form af VVM-afgørelsen – ligeledes omfatter de forpligtelser, der følger af direktiv 2000/60, som udgør en særordning på vandområdet set i forhold til VVM-direktivet ( ).

135. Når dette er sagt, bør det nævnes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 4, stk. 7, i direktiv 2000/60 ikke misligholder dette direktiv, hvis betingelserne i denne bestemmelses litra a)-d) alle er opfyldt. Som Domstolen for nylig fastslog i dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, kan et projekt, når det kan medføre negative virkninger for vandressourcer, kun tillades, såfremt de nævnte betingelser er opfyldt. Det er de nationale myndigheder, som har kompetence til at give tilladelse til et projekt, der er forpligtede til at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt, før de udsteder en sådan bevilling, med forbehold af en eventuel domstolsprøvelse ( ). Undersøgelser af ethvert anbringende vedrørende en medlemsstats tilsidesættelse af bestemmelser i direktiv 2000/60, kræver således i princippet, at det efterprøves, om der er taget hensyn til ovennævnte betingelser.

136. Den Tjekkiske Republiks anbringende vedrører imidlertid et andet aspekt, som kræver afklaring. Den sagsøgende medlemsstat har nemlig ikke påberåbt sig en tilsidesættelse af forpligtelsen til at tage hensyn til betingelserne i artikel 4, stk. 7, i direktiv 2000/60. Det, som Den Tjekkiske Republik har foreholdt de polske myndigheder, er, at de har lagt til grund, at de undtagelser, som gælder for Republikken Polen i henhold til stk. 4 og 5 i artikel 4 i direktiv 2000/60, vil blive opretholdt.

137. I denne forbindelse skal det noteres, at dette argument ser bort fra den kendsgerning, at anvendelsen af de undtagelser, der er fastsat i artikel 4, stk. 4 og 5, i direktiv 2000/60, ikke finder sted ved hjælp af en afgørelse om miljøkonsekvensvurderingen, men i forbindelse med ajourføringen af de konkrete vandområdeplaner, der foretages i henhold til artikel 13-15 i direktiv 2000/60 ( ). Disse områdeplaner fastlægger målene for alle forekomster af vand. For forekomster af vand, der endnu ikke har nået miljømålet om »god tilstand« eller »potentielt god tilstand«, skal områdeplanen fastsætte en frist for opfyldelsen af målet i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 4. Når det ikke er muligt at opfylde dette mål for en forekomst af vand, kan der forfølges et mindre strengt miljømål, forudsat at kriterierne i det nævnte direktivs artikel 4, stk. 5, er opfyldt ( ).

138. Ifølge oplysningerne fra Kommissionen og Republikken Polen burde den næste vandområdeplan være vedtaget inden den 22. december 2021 i henhold til artikel 13, stk. 7, i direktiv 2000/60. Republikken Polen har oplyst, at den nævnte områdeplan var under ajourføring, og at alle de administrative foranstaltninger, der er nødvendige med henblik på at opretholde de omhandlede undtagelser, er blevet truffet. De polske myndigheder har afholdt høringer af offentligheden om de projekter, der indgår i planen, i overensstemmelse med kravene i direktiv 2000/60.

139. Det må derfor konkluderes, at de polske myndigheder, da de vedtog VVM-afgørelsen, ikke var forpligtet til at tage hensyn til muligheden for, at undtagelserne i artikel 4, stk. 4 og 5, i direktiv 2000/60 ikke ville blive opretholdt. Derimod var de forpligtet til at vurdere, om der var en risiko for forringelse af vandområders tilstand som føl