ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

16. januar 2003

Sag T-75/00

Augusto Fichtner

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — disciplinære foranstaltninger — fjernelse fra tjenesten — udøvelse af bibeskæftigelse uden for Fællesskaberne uden forudgående samtykke«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-51

Angående:

En påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse om over for sagsøgeren at anvende den disciplinære sanktion fjernelse fra tjenesten, med bevarelse af retten til alderspension, som følge af udøvelse af bibeskæftigelse uden forudgående samtykke, dels om erstatning.

Udfald:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Hver part bærer sine omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.

Sammendrag

I henhold til vedtægtens artikel 12, stk. 3, består forpligtelsen til at indhente ansættelsesmyndighedens samtykke fra det tidspunkt, hvor tjenestemanden påtænker mod eller uden vederlag at udøve en bibeskæftigelse eller overtage et hverv uden for Fællesskaberne. Denne forpligtelse er generel, og der skal ikke sondres med hensyn til den pågældende bibeskæftigelse eller det pågældende hvervs art eller omfang, og i medfør af artikel 12, stk. 3, andet punktum, tilkommer det udelukkende ansættelsesmyndigheden at vurdere omstændighederne i forbindelse med bibeskæftigelsen eller hvervet på det tidspunkt, hvor den behandler ansøgningen om samtykke. I mangel af et gyldigt samtykke er tjenestemanden forpligtet til ikke at udøve den påtænkte beskæftigelse uden for Fællesskaberne. (jf. præmis 31 og 32) Henvisning til: Retten, 19. marts 1998, sag T-74/96, Tzonanos mod Kommissionen. Sml.Pers. IA, s. 129. og II. s. 343, præmis 66.

Det er ikke udelukket, at ansættelsesmyndigheden ved fastlæggelsen af grovheden af de tjenstlige fejl, en tjenestemand lastes for, kan være foranlediget til at vurdere deres betydning for tjenestemandens arbejdsindsats, navnlig i det tilfælde, hvor den adfærd, tjenestemanden kritiseres for, består i udøvelse af bibeskæftigelse uden for Fællesskaberne, som han ikke har indhentet samtykke til. Når tjenestemanden ved flere lejligheder under den høring, der er fastsat i vedtægtens artikel 87, imidlertid er blevet underrettet om, at disciplinærsagen udelukkende vedrørte den bibeskæftigelse uden for Fællesskaberne, han hævdes at have udøvet, og som han ikke havde indhentet samtykke til, og ikke vedrørte hans adfærd i tjenesten eller hans arbejdsindsats, falder enhver vurdering af hans arbejdsindsats, herunder vurderingen af betydningen af hans bibeskæftigelse uden for Fællesskaberne for hans udøvelse af tjenesten i institutionen, nødvendigvis uden for den pågældende disciplinærsag. (jf. præmis 72-74) Henvisning til: 5. februar 1987, F. mod Kommissionen; Williams mod Revisionsretten; Onidi mod Kommissionen.
Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet, men derimod til at begrunde sin afgørelse om afvisningen af en klage, indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, som ikke er blevet forfremmet. Denne begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod.

Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 foretages på grundlag af »en udvælgelse«, er ansættelsesmyndigheden ikke over for den ansøger, der ikke er kommet i betragtning, forpligtet til at meddele den sammenlignende vurdering, den har foretaget mellem ham og den ansøger, der er blevet udvalgt til forfremmelse, og heller ikke til i detaljer at beskrive den måde, hvorpå myndigheden har vurderet, at den udnævnte ansøger opfyldte betingelserne i stillingsopslaget. Det er tilstrækkeligt, at begrundelsen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt de betingelser, der i vedtægten er opstillet med hensyn til procedurens forskriftsmæssighed, er opfyldt. I forbindelse med en forfremmelsesprocedure skal begrundelsen ikke vedrøre spørgsmålet om ansøgernes respektive kvalifikationer, men kun forfremmelsens lovlighed.

En fuldstændig mangel på begrundelse for afvisningen af ansøgningen fra en tjenestemand, der er ansøger til en stilling, der skal besættes ved forfremmelse, kan ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelse af en sag. Derimod giver den kortfattede karakter af en begrundelse, der gives under den administrative procedure, ikke tilstrækkeligt grundlag for at begrunde en annullation af den trufne afgørelse, såfremt administrationen er fremkommet med supplerende oplysninger under sagen.

(jf. præmis 30, 33 og 36)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 14; Domstolen, 19. november 1998, sag C-316/97P, Parlamentet mod Gaspari, Sml. I, s. 7597, præmis 29; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40, stadfæstet ved appel af Domstolen, 9. december 1993, sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 22-24; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 335, præmis 36; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 283, og II, s. 835, præmis 82; Retten, 16. oktober 1996, sag T-37/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 461, og II, s. 1301, præmis 39-46; Retten, 18. marts 1997, forenede sager 178/95 og 179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. IA, s. 51, og II, s. 155, præmis 34; Retten, 6. november 1997, sag T-71/96, Sml. Pers. IA, s. 339, og II, s. 921, præmis 79-84; Retten, 26. januar 2000, sag T-86/98, Gouloussis mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 5, og II, s. 23, præmis 73-77; Retten, 14. juni 2001, sag T-230/99, McAuley mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 127, og II, s. 583, præmis 52.
Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet, men derimod til at begrunde sin afgørelse om afvisningen af en klage, indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, som ikke er blevet forfremmet. Denne begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod.

Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 foretages på grundlag af »en udvælgelse«, er ansættelsesmyndigheden ikke over for den ansøger, der ikke er kommet i betragtning, forpligtet til at meddele den sammenlignende vurdering, den har foretaget mellem ham og den ansøger, der er blevet udvalgt til forfremmelse, og heller ikke til i detaljer at beskrive den måde, hvorpå myndigheden har vurderet, at den udnævnte ansøger opfyldte betingelserne i stillingsopslaget. Det er tilstrækkeligt, at begrundelsen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt de betingelser, der i vedtægten er opstillet med hensyn til procedurens forskriftsmæssighed, er opfyldt. I forbindelse med en forfremmelsesprocedure skal begrundelsen ikke vedrøre spørgsmålet om ansøgernes respektive kvalifikationer, men kun forfremmelsens lovlighed.

(jf. præmis 36 og 37)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 14; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 283, og II, s. 835, præmis 82; Retten, 18. marts 1997, forenedesager 178/95 og 179/95, Piccioloog Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. IA, s. 51, og II, s. 155, præmis 34; Retten, 14. juni 2001, sag T-230/99, McAuley mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 127, og II, s. 583, præmis 52.
Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet, men derimod til at begrunde sin afgørelse om afvisningen af en klage, indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, som ikke er blevet forfremmet. Denne begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod.

Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 foretages på grundlag af »en udvælgelse«, er ansættelsesmyndigheden ikke over for den ansøger, der ikke er kommet i betragtning, forpligtet til at meddele den sammenlignende vurdering, den har foretaget mellem ham og den ansøger, der er blevet udvalgt til forfremmelse, og heller ikke til i detaljer at beskrive den måde, hvorpå myndigheden har vurderet, at den udnævnte ansøger opfyldte betingelserne i stillingsopslaget. Det er tilstrækkeligt, at begrundelsen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt de betingelser, der i vedtægten er opstillet med hensyn til procedurens forskriftsmæssighed, er opfyldt. I forbindelse med en forfremmelsesprocedure skal begrundelsen ikke vedrøre spørgsmålet om ansøgernes respektive kvalifikationer, men kun forfremmelsens lovlighed.

En fuldstændig mangel på begrundelse for afvisningen af ansøgningen fra en tjenestemand, der er ansøger til en stilling, der skal besættes ved forfremmelse, kan ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelse af en sag. Derimod giver den kortfattede karakter af en begrundelse, der gives under den administrative procedure, ikke tilstrækkeligt grundlag for at begrunde en annullation af den trufne afgørelse, såfremt administrationen er fremkommet med supplerende oplysninger under sagen.

(jf. præmis 30, 33 og 36)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 14; Domstolen, 19. november 1998, sag C-316/97 P, Parlamentet mod Gaspari, Sml. I, s. 7597, præmis 29; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40, stadfæstet ved appel af Domstolen, 9. december 1993, sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 22, 23 og 24; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 335, præmis 36; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 283, og II, s. 835, præmis 82; Retten, 16. oktober 1996, sag T-37/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 461, og II, s. 1301, præmis 39-46; Retten, 18. marts 1997, forenede sager T-178/95 og T-179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. IA, s. 51, og II, s. 155, præmis 34; Retten, 6. november 1997, sag T-71/96, Berlinguieri Vinzek mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 339, og II, s. 921, præmis 79-84; Retten, 26. januar 2000, sag T-86/98, Gouloussis mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 5, og II, s. 23, præmis 73-77; Retten, 14. juni 2001, sag T-230/99, McAuley mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 127, og II, s. 583, præmis 52.
Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet, men derimod til at begrunde sin afgørelse om afvisningen af en klage, indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, som ikke er blevet forfremmet. Denne begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod.

Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 foretages på grundlag af »en udvælgelse«, er ansættelsesmyndigheden ikke over for den ansøger, der ikke er kommet i betragtning, forpligtet til at meddele den sammenlignende vurdering, den har foretaget mellem ham og den ansøger, der er blevet udvalgt til forfremmelse, og heller ikke til i detaljer at beskrive den måde, hvorpå myndigheden har vurderet, at den udnævnte ansøger opfyldte betingelserne i stillingsopslaget. Det er tilstrækkeligt, at begrundelsen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt de betingelser, der i vedtægten er opstillet med hensyn til procedurens forskriftsmæssighed, er opfyldt. I forbindelse med en forfremmelsesprocedure skal begrundelsen ikke vedrøre spørgsmålet om ansøgernes respektive kvalifikationer, men kun forfremmelsens lovlighed.

En fuldstændig mangel på begrundelse for afvisningen af ansøgningen fra en tjenestemand, der er ansøger til en stilling, der skal besættes ved forfremmelse, kan ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelse af en sag. Derimod giver den kortfattede karakter af en begrundelse, der gives under den administrative procedure, ikke tilstrækkeligt grundlag for at begrunde en annullation af den trufne afgørelse, såfremt administrationen er fremkommet med supplerende oplysninger under sagen.

(jf. præmis 31, 34 og 37)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 14; Domstolen, 19. november 1998, sag C-316/97 P, Parlamentet mod Gaspari, Sml. I, s. 7597, præmis 29; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40, stadfæstet ved appel af Domstolen, 9. december 1993, sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 22-24; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 335, præmis 36; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 283, og II, s. 835, præmis 82; Retten, 16. oktober 1996, sag T-37/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 461, og II, s. 1301, præmis 39-46; Retten, 18. marts 1997, forenede sager 178/95 og 179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. IA, s. 51, og II, s. 155, præmis 34; Retten, 6. november 1997, sag T-71/96, Sml. Pers. IA, s. 339, og II, s. 921, præmis 79-84; Retten, 26. januar 2000, sag T-86/98, Gouloussis mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 5, og II, s. 23, præmis 73-77; Retten, 14. juni 2001, sag T-230/99, McAuley mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 127, og II, s. 583, præmis 52.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - beslutninger - afhjælpning af begrundelsesmangel under retssagen - ikke tilladt

(Art. 253 EF)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne - ensartede lovgivninger - fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af lægemidler - forordning nr. 2309/93 - central markedsføringstilladelse - ansøgning om ændring af betingelserne i tilladelsen - tilføjelse af navn og udformning af emballagen - tilladt - betingelser

(Rådets forordning nr. 2309/93; Kommissionens forordning nr. 542/95)

Sammendrag

1. Da en beslutning i sig selv skal være fyldestgørende, kan dens begrundelse ikke fremgå af Kommissionens skriftlige eller mundtlige forklaringer under en sag til prøvelse af den pågældende beslutning.

( jf. præmis 81 )

2. Selv om ordlyden af og formålet med forordning nr. 2309/93 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk agentur for lægemiddelvurdering gør det muligt at antage, at en EF-markedsføringstilladelse i princippet kun indeholder et navn, kan der ikke drages den slutning, at dette navn i mangel af udtrykkelige bestemmelser i forordningen eller i forordning nr. 542/95 om behandling af ændringer af betingelserne i markedsføringstilladelser i henhold til forordning nr. 2309/93 ikke kan ændres ved tilføjelse af andre navne, når indehaveren af EF-markedsføringstilladelsen godtgør, at særlige omstændigheder, der kan skade den offentlige sundhed, kræver det, og når den ansøgte ændring i øvrigt opfylder kriterierne om lægemidlets kvalitet, sikkerhed og effekt.

Følgelig hviler en beslutning, hvori der gives afslag på en ansøgning om ændring af en EF-markedsføringstilladelse, der består i en tilføjelse af to navne, blot med den begrundelse, at et lægemiddel aldrig kan have mere end et navn, på en urigtig fortolkning af forordning nr. 2309/93 og nr. 542/95.

En beslutning, hvori der meddeles afslag på en ændringsansøgning om tilføjelse af en særlig udformning af emballagen uden at undersøge, om der foreligger særlige omstændigheder, er ligeledes støttet på en fejlagtig fortolkning af den lovgivning, der finder anvendelse.

( jf. præmis 74, 79 og 104 )
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

5. december 2002

Sag T-249/00

Paul Edwin Hoyer

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Midlertidigt ansatte — opsigelse af kontrakt — beregning af opsigelsesfristen — ikke afholdte feriedage«

Fuldstændig gengivelse på nederlandsk II-1249

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelser af 14. juni 2000 om beregning af den endelige dato for opsigelsesfristens udløb i forbindelse med opsigelse af sagsøgerens ansættelseskontrakt som midlertidigt ansat (afgørelse nr. R/78/2000) og om fastsættelse af det ved sagsøgerens fratræden antal ikke afholdte feriedage (afgørelse nr. R/26/2000).

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – sygeorlov – godtgørelse af sygdommen – fremlæggelse af en lægeattest, der gør det muligt for administrationen at vurdere, om det er nødvendigt at lade foretage et lægeligt kontrolbesøg – fremlæggelse hurtigst muligt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 59 og 60)

Det fremgår af vedtægtens artikel 59, at en tjenestemand, der rammes af sygdom eller en ulykke, som hindrer ham i at gøre tjeneste, snarest muligt skal give sin institution meddelelse om sin uarbejdsdygtighed og efter tre dages tjenestefravær fremlægge en lægeattest til dokumentation af fraværet. Administrationen kan ikke benægte gyldigheden af en sådan lægeattest og lægge til grund, at den pågældende tjenestemand ubeføjet er udeblevet fra tjenesten uden først at have ladet den pågældende gennemgå en lægeundersøgelse. Denne forpligtelse til at lade foretage en sådan kontrol, før det afslås at anerkende en lægeattest, har et nødvendigt modstykke i tjenestemandens forpligtelse til så hurtigt som muligt at fremlægge en attest, hvoraf det med tilstrækkelig nøjagtighed og bestemthed fremgår, hvilken form for uarbejdsdygtighed den pågældende påberåber sig, idet bestemmelserne i vedtægtens artikel 59 og 60 ellers kunne blive virkningsløse.

Heraf følger, at en tjenestemand, som dokumenterer, at han er forhindret i at gøre tjeneste som følge af sygdom, ikke har et retligt krav på sygeorlov, uanset om han fremlægger en lægeattest, idet den berørte institution i så fald ikke kunne udføre sin kontrol, hvis nødvendighed skal vurderes på grundlag af oplysningerne i lægeattesten.

(jf. præmis 42 og 43)

Henvisning til: Retten, 20. november 1996, sag T-135/95, Z mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 519, og II, s. 1413, præmis 32 og 34; Retten, 11. juli 1997, sag T-29/96, Schoch mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 219, og II, s. 635, præmis 38.
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

5. december 2002

Sag T-70/00

Paul Edwin Hoyer

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Midlertidigt ansatte — opfyldelse af en af Retten afsagt dom — afskedigelse«

Fuldstændig gengivelse på nederlandsk II-1231

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 24. januar 2000 om at opsige sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – opsigelse af en kontrakt på ubestemt tid for en midlertidigt ansat – administrationens skøn – domstolskontrol – grænser – afgørelse om at afskedige en midlertidigt ansat på grund af, at den pågældende ikke består en udvælgelsesprøve

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 47, stk. 2)

Det følger af artikel 47, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, at en opsigelse af kontrakter som midlertidigt ansat på ubestemt tid, som ikke skal begrundes, medmindre kontrakten indeholder bestemmelser om det modsatte, henhører under den kompetente myndigheds skøn, og det tilkommer således kun Retten at annullere en afgørelse om afskedigelse og begrundelsen for den, såfremt grænserne for den pågældende skønsbeføjelse ikke er blevet overholdt.

Selv om spørgsmålet om, hvorvidt ansøgerne i en intern udvælgelsesprøve er egnede til at udføre de funktioner, de udøver, i sig selv er uden betydning for, hvorledes udvælgelsesprøven skal tilrettelægges, er den omstændighed, at en ansøger udfører tilsvarende funktioner som midlertidigt ansat og ikke består udvælgelsesprøven, ikke til hinder for, at den kompetente myndighed kan tage hensyn til, at ansøgeren ikke bestod prøven, og derefter bringe den pågældendes kontrakt som midlertidigt ansat til ophør. Såfremt dette er begrundelsen for at opsige kontrakten, kan Retten kun prøve, om en sådan afgørelse er begrundet, såfremt det kan bevises, at der er tale om en åbenbar fejl i relation til, at den pågældende person ikke er opført på listen over ansøgere, der har bestået prøven, eller i relation til lovligheden af udvælgelseskomitéens afgørelse, eller såfremt det viser sig, at der har foreligget magtfordrejning.

(jf. præmis 44, 47 og 55)

Henvisning til: Domstolen, 6. juli 1988, sag 181/87, Agazzi Leonard mod Kommissionen, Sml. s. 3823, præmis 27; Retten, 22. november 1990, sag T-54/89, V. mod Parlamentet, Sml. II, s. 659, præmis 48; Retten, 28. januar 1992, sag T-45/90, Speybrouck mod Parlamentet, Sml. II, s. 33, præmis 90 og 93-95; Retten, 17. marts 1994, sag T-51/91, Hoyer mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 341, præmis 27, 36 og 37.
Retten til kontradiktion under enhver procedure, der iværksættes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende, er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat retsregler for den pågældende procedure. Princippet indebærer, at enhver adressat for en beslutning, som i væsentlig grad påvirker dennes interesser, skal have mulighed for at gøre sine synspunkter gældende i relation til de faktorer, som en afgørelse til skade for den pågældende er baseret på.

I den forbindelse må en beslutning truffet af Kommissionen, hvorved det finansielle tilskud fra Den Europæiske Socialfond nedsættes eller ophæves, antages at berøre tilskudsmodtagerne umiddelbart og individuelt og at indeholde et klagepunkt mod dem, selv om den berørte medlemsstat i den administrative procedure er Den Europæiske Socialfonds eneste kontaktled. Det er således tilskudsmodtagerne, der bærer de økonomiske følger af beslutningen om nedsættelse eller ophævelse af tilskud, for så vidt som de er hovedansvarlige for tilbagebetalingen af de med urette udbetalte beløb.

Det følger heraf, at Kommissionen, som i forhold til modtagerne af tilskud fra Den Europæiske Socialfond bærer det retlige eneansvar for beslutningen om nedsættelse af tilskuddet, ikke kan vedtage en sådan beslutning uden først at have givet tilskudsmodtagerne mulighed for at gøre deres synspunkter gældende vedrørende den påtænkte nedsættelse af tilskuddet.

(jf. præmis 59-61)
I medfør af artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, som finder anvendelse i sager for Retten i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement, skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Uafhængigt af, hvilket ordvalg der benyttes, skal denne angivelse være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten til at udøve sin domstolskontrol. Såfremt et søgsmål efter de nævnte bestemmelser skal kunne admitteres, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til god retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt, fremgår af selve stævningen. Med henblik herpå kræver Rettens procesreglement ikke, at sagsøgeren udtrykkeligt angiver de traktatbestemmelser, i henhold til hvilke han er beføjet til at anlægge sag.

(jf. præmis 40 og 41)

Henvisning til: Domstolen, 16. december 1963, forenede sager 2/63-10/63, San Michele m.fl. mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 451, org.ref.: Rec. s. 661, 691 og 692; Retten, 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20; Retten, 15. juni 1999, sag T-277/97, Ismeri Europa mod Revisionsretten, Smi. II. s. 1825, præmis 29; Retten, 26. februar 2003. sag T-164/01, Lucaccioni mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 63.