ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 15. marts 2012 – Sibilio mod Comune di Afragola

(Sag C-157/11)

»Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70/EF – § 2 – begrebet »ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat« – rammeaftalens anvendelsesområde – § 4, stk. 1 – princippet om forbud mod forskelsbehandling – personer, der udfører »socialt arbejde« inden for den offentlige sektor – nationale forskrifter, der udelukker, at der foreligger et arbejdsforhold – nationale forskrifter, hvorved der indføres en forskel mellem den ydelse, der udbetales til arbejdstagere, som udfører socialt arbejde, og den løn, der oppebæres af midlertidigt ansatte eller fastansatte arbejdstagere, der er ansat af de samme offentlige myndigheder, og som udfører samme arbejde«

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål (art. 267 TEUF) (jf. præmis 30 og 31)

2. Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – anvendelsesområde – ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold som defineret ved nationale forskrifter eller praksis (Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 2) (jf. præmis 45 og 49-58 samt domskonkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Tribunale di Napoli – fortolkning af §§ 2, 3, 4 og 5 i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT L 175, s. 43) – princippet om forbud mod forskelsbehandling – arbejdsløse, der er opført på mobilitets- og ansættelseslisterne, og som tidsbegrænset er ansat i den offentlige sektor til udførelse af socialt arbejde/almennyttigt arbejde (såkaldte LSU- og LPU-arbejdstagere) – nationale bestemmelser, der indfører en forskellig behandling på lønområdet mellem LSU-arbejdstagere/LPU-arbejdstagere og de midlertidigt ansatte inden for samme offentlige myndigheder med de samme arbejdsopgaver.

Konklusion

§ 2 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, som findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale forskrifter, såsom de i hovedsagen omhandlede, hvori det er fastsat, at det arbejdsforhold, der er indgået mellem arbejdstagere, der udfører socialt arbejde, og de offentlige myndigheder, som de arbejder for, ikke henhører under anvendelsesområdet for rammeaftalen, når disse arbejdstagere – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre – ikke indgår i et arbejdsforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende national praksis, i en situation, hvor medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter har udøvet den beføjelse, som de har fået tillagt i bestemmelsens stk. 2.
5

Direktivets artikel 35 med overskriften »Opsigelsesperiode« har følgende ordlyd: »1. Hver medlemsstat bestemmer, at en forsikringstager, der tegner en individuel livsforsikring, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor han fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen. Forsikringstagerens meddelelse om, at aftalen opsiges, medfører, at han fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale. Betingelserne for opsigelse og de heraf affødte øvrige retsvirkninger bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, jf. artikel 32, navnlig hvad angår retningslinjerne for, hvorledes forsikringstageren underrettes om, at forsikringsaftalen er indgået. […]«
23

I denne forbindelse bemærkes, at den omstændighed, at parterne i hovedsagen ikke for den forelæggende ret har anført, at sagen rejser et EU-retligt spørgsmål, ikke er til hinder for, at retten forelægger en anmodning for Domstolen. Artikel 267, stk. 2 og 3, TEUF, hvorefter Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål, »såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne«, indebærer ikke, at Domstolen kun kan behandle de sager, i hvilke en af hovedsagens parter har rejst spørgsmålet om fællesskabsrettens fortolkning eller gyldighed; Domstolen kan også behandle de sager, hvori et sådant spørgsmål rejses ex officio af den nationale ret, når denne skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål »er nødvendig, før den afsiger sin dom« (dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, præmis 7).
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. februar 2012 – Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-119/11)

»Traktatbrud – direktiv 2006/112/EF– artikel 99 og 110 – merværdiafgift – reduceret sats – anvendelse af en nedsat sats på entreindtægterne fra første-opførelser af koncerter afholdt på spillesteder, hvor der kan serveres forfriskninger under forestillingen«

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes mulighed for midlertidigt at anvende en reduceret sats – genindførelse af en nedsat momssats på 2,10% på entreindtægter fra første-opførelser af koncerter afholdt på spillesteder, hvor der kan serveres forfriskninger under forestillingen, efter der at have anvendt en nedsat sats på over 5% – ikke tilladt (Rådets direktiv 2006/112, art. 99 og 110) (jf. præmis 30, 32 og 37 samt domskonkl.)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 99 og 110 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – anvendelse af en nedsat momssats på 2,10% på entreindtægterne fra første-opførelser af koncerter afholdt på spillesteder, hvor der kan serveres forfriskninger under forestillingen – forbud mod udvidelse af anvendelsesområdet for en oprindelig undtagelse efter at have begrænset dennes rækkevidde.

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 99 og 110 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet den siden den 1. januar 2007 har anvendt en merværdiafgiftssats på 2,10% på entreindtægter fra første-opførelser af koncerter på spillesteder, hvor der kan serveres forfriskninger under forestillingen.
54

Conseil d’État har således anført, at den under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede må annullere den anfægtede bekendtgørelse, fordi den – skønt den har været genstand for en offentlig høring, hvori sagsøgerne i hovedsagen har deltaget, og skønt disse ikke har været i stand til at bevise, at regionen Vallonien ikke har taget deres bemærkninger fremsat under denne høring i betragtning – imidlertid ikke har været genstand for en miljøvurdering som fastsat i direktiv 2001/42. Ved at gøre dette ville den imidlertid skabe et retligt tomrum for så vidt angår gennemførelsen af direktiv 91/676, skønt dette direktiv, som blev vedtaget for at forbedre miljøkvaliteten, bestemmer, at der skal være gennemførelsesforanstaltninger i national ret, og at den pågældende bekendtgørelse i øvrigt blev vedtaget for at sikre opfyldelsen af dommen i sagen Kommissionen mod Belgien.
3

I 7., 18., 21. og 22. betragtning til direktiv 90/314 er anført følgende: »[T]urismen spiller en stadig større rolle i medlemsstaternes erhvervsliv; pakkerejserne udgør en betydelig del af turismen; væksten og produktiviteten i medlemsstaternes pakkerejsebranche vil blive stimuleret, hvis der vedtages et mindstemål af fælles regler for at give denne branche en fællesskabsdimension. […] […] [D]en rejsearrangør og/eller formidler, der er part i kontrakten, skal over for forbrugeren være ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes; rejsearrangøren og/eller formidleren er desuden ansvarlig for skader, der påføres forbrugeren som følge af manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten, medmindre den konstaterede manglende eller mangelfulde opfyldelse af kontrakten hverken kan tilskrives en fejl fra deres eller en anden tjenesteyders side. […] [F]or både forbrugerne og pakkerejsebranchen vil det være en fordel, hvis rejsearrangørerne og/eller formidlerne forpligtes til at dokumentere, at de er dækket af en garanti i tilfælde af insolvens eller konkurs. [M]ed henblik på forbrugerbeskyttelse bør medlemsstaterne kunne vedtage eller opretholde strengere bestemmelser vedrørende pakkerejser.«
5

Sjette direktivs artikel 17, som regulerer fradragsrettens indtræden og omfang, bestemmer i stk. 2 og 5: »2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person b) den [moms], som skyldes eller er erlagt for indførte goder c) den [moms], som skyldes i henhold til artikel 5, stk. 7, litra a), artikel 6, stk. 3. [...] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af [momsen], der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af varerne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige varer og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den [moms], som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning. [...]«
12

Tvistens faktiske omstændigheder er gengivet på følgende måde i den appellerede doms præmis 1-9: »1 Den 2. januar 2006 indgav Aurelio Muñoz Molina til [Harmoniseringskontoret] […] en ansøgning om EF-varemærkeregistrering. 2 Det varemærke, der er søgt registreret, er ordmærket R10. 3 EF-varemærkeansøgningen blev offentliggjort i EF-varemærketidende nr. 30/2006 af 24. juli 2006. 4 Den 24. oktober 2006 rejste DL Sports & Marketing Ltda indsigelse i henhold til artikel 42 i forordning nr. 40/94 […] mod registreringen af det ansøgte varemærke. Indsigelsen blev støttet på det ikke-registrerede varemærke eller det erhvervsmæssigt anvendte tegn R10 og rettet mod alle de varer, der er omfattet af det ansøgte varemærke. […] 5 Den 28. november 2006 gav indsigelsesafdelingen DL Sports & Marketing [Ltda] en frist på fire måneder frem til den 29. marts 2007 til navnlig at fremlægge bevis for den påberåbte ældre rettigheds eksistens og gyldighed. Den 29. marts 2007 anmodede DL Sports & Marketing [Ltda] om en forlængelse af fristen, som den 8. juni 2007 blev givet indtil den 9. august 2007. Den 24. oktober 2007 fastslog indsigelsesafdelingen, at der ikke var fremlagt nogen beviser til støtte for indsigelsen. 6 Ved skrivelse af 31. oktober 2007 informerede repræsentanten for [Nike] indsigelsesafdelingen om, at DL Sports Marketing [Ltda] ved aftale – gennem Nike, Inc. – havde overført ejendomsretten til adskillige varemærker og industrielle ejendomsrettigheder (herefter »overdragelsesaftalen«) til [Nike]. [Nikes] repræsentant oplyste, at den nye indehaver af den ældre rettighed havde givet ham instrukser om at fortsætte indsigelsessagen, og anmodede derfor om at kunne handle i sagen med status som repræsentant. 7 Den 19. februar 2008 forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen med den begrundelse, at DL Sports Marketing [Ltda] ikke inden for den fastsatte frist havde fremlagt bevis for eksistensen af den ældre rettighed, der var blevet påberåbt til støtte for indsigelsen (herefter »indsigelsesafdelingens afgørelse«). 8 Den 28. marts 2008 indgav [Nike] en klage til Harmoniseringskontoret i henhold til artikel 57-62 i forordning nr. 40/94 […] over indsigelsesafdelingens afgørelse. 9 Ved [den omtvistede afgørelse] afviste Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret at realitetsbehandle klagen med den begrundelse, at [Nike] ikke havde bevist, at denne havde status som part i indsigelsessagen, og at [virksomheden] derfor ikke var beføjet til at klage over indsigelsesafdelingens afgørelse. Appelkammeret fastslog nemlig, at [Nikes] repræsentant over for denne instans ikke havde gjort gældende – og endnu mindre ført bevis for – at den ældre rettighed, der var påberåbt til støtte for indsigelsen, var omfattet af de til sagsøgeren overdragne varemærker. Appelkammeret præciserede, at under klagesagen havde [Nike] heller ikke været i stand til at bevise, at virksomheden var indehaver af den ældre rettighed. Derfor fastslog appelkammeret, at det udelukkende kunne udledes af overdragelsesaftalen, at [Nike] havde erhvervet visse EF-varemærker, men ikke specifikt den påberåbte ældre rettighed.«
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 10. november 2011 – LG Electronics mod KHIM

(Sag C-88/11 P)

»Appel – EF-varemærker – ordtegnet »KOMPRESSOR PLUS« – afslag på registrering – forordning (EF) nr. 40/94 – artikel 7, stk. 1, litra c) – beskrivende karakter – Rettens prøvelse af et nyt bevismiddel – urigtig gengivelse af faktiske omstændigheder og beviser«

1. EF-varemærker – bestemmelser om sagsbehandlingen – prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder – rækkevidde – forpligtelse til at fastslå rigtigheden af almindeligt kendte faktiske omstændigheder – foreligger ikke – bestridelse for Retten – fremlæggelse af dokumenter til støtte for nøjagtigheden af en almindeligt kendt faktisk omstændighed (Rådets forordning nr. 40/94, art. 74, stk. 1) (jf. præmis 26-30)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 36 og 37)

Angående

Appel iværksat til prøvelse af dom afsagt den 16. december 2010 af Retten (Anden Afdeling) i sag T-497/09, LG Electronics mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag, hvori appellanten havde nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 23. september 2009 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 397/2009-1) vedrørende en ansøgning om registrering af ordtegnet KOMPRESSOR PLUS som EF-varemærke – varemærkets beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1) – Rettens prøvelse af nye faktiske omstændigheder – urigtig gengivelse af beviser.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
28

Det bemærkes i denne henseende, at det fremgår af artikel 2, stk. 1, i direktiv 2000/78, sammenholdt med dettes artikel 1, at ligebehandlingsprincippet med henblik på dette direktiv stiller krav om, at ingen må udsættes for nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling bl.a. på grund af alder. Det fremgår endvidere af nævnte direktivs artikel 2, stk. 2, litra b), at der med henblik på dette direktiv foreligger indirekte forskelsbehandling på grund af alder, hvis en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis vil stille personer, som tilhører en bestemt aldersgruppe, særlig ufordelagtigt i forhold til andre personer, medmindre den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige.
10

InvFG’s afsnit II, som der henvises til i BMSVG’s § 30, stk. 2, nr. 5, litra a), har følgende ordlyd: »Afsnit II Bestemmelser vedrørende markedsføring af andele i udenlandske investeringsfonde Anvendelsesområde § 24 1) Bestemmelserne i dette afsnit […] gælder for udbud til offentligheden på det nationale område af andele i aktiver, der er underlagt udenlandsk ret, og som investeres efter princippet om risikospredning (andele i udenlandske investeringsfonde). [...] Betingelser for lovligheden af udbuddet til offentligheden § 25 Udbud til offentligheden af andele i udenlandske investeringsfonde er tilladt, såfremt 1. det udenlandske investeringsselskab over for FMA angiver et kreditinstitut, der opfylder betingelserne i § 23, stk. 1, og som selskabet har udpeget som sin repræsentant 2. fondens aktiver opbevares i en depotbank eller i et selskab, der er bemyndiget til at udøve depotvirksomhed […] 3. et eller flere kreditinstitutter, som opfylder betingelserne i § 23, stk. 1, andet afsnit, udpeges som betalingssteder, hvortil betalinger, som ydes af eller er bestemt for andelsindehaverne, kan overføres […] [...] Repræsentant § 29 1) Repræsentanten repræsenterer det udenlandske investeringsselskab inden- og udenretligt. Repræsentanten formodes at være bemyndiget til at modtage skrivelser, der er rettet til investeringsselskabet, administrationsselskabet, handelsselskabet og udbyderen til offentligheden. Disse beføjelser kan ikke indskrænkes. 2) Repræsentantens stedlige værneting har kompetence til at påkende søgsmål, der er anlagt mod et udenlandsk investeringsselskab, et administrationsselskab eller et handelsselskab i forbindelse med markedsføringen af andele i udenlandske investeringsfonde på det nationale område, samt til at påkende søgsmål, der er anlagt mod udbyderen til offentligheden. Dette værneting kan ikke fraviges ved aftale. [...] Anmeldelsespligt § 30 1) Det udenlandske investeringsselskab, som har til hensigt at markedsføre andele i udenlandske investeringsfonde på det nationale område, skal anmelde dette til FMA. 2) Anmeldelsen skal vedlægges følgende: [Her følger meget detaljerede nærmere bestemmelser vedrørende de dokumenter og oplysninger, der skal vedlægges anmeldelsen. Det præciseres ligeledes, at der for anmeldelsens behandling skal betales et gebyr på 3700 EUR til FMA, ligesom det er fastsat, at der skal betales et årligt gebyr til FMA på 1700 EUR. Betales dette gebyr ikke inden for fristen, udgør det en grund til at forbyde markedsføringen.] Karenstid – Markedsføringsforbud § 31 1) Markedsføringen af andele i udenlandske investeringsfonde kan først finde sted, når der er forløbet fire måneder fra modtagelsen af den fuldstændige anmeldelse, uden at FMA har nedlagt forbud mod at påbegynde markedsføringen. Påbegyndelse af markedsføringen forbydes, såfremt det udenlandske investeringsselskab ikke opfylder betingelsen i § 25, eller såfremt selskabet ikke på behørig vis foretager den i § 30 omhandlede anmeldelse. [...] Reklame § 32 1) Enhver reklame, som henviser til FMA’s beføjelser i henhold til denne lov, er forbudt. [...]«
17

Ifølge forelæggelsesafgørelsen er den forsinkede betaling af afgiften i det foreliggende tilfælde tæt knyttet til den forsinkelse, hvormed de kommuner, som indgav affald til deponering, godtgjorde operatøren af deponeringsanlægget den pågældende afgift. Ifølge den forelæggende ret indfører lov nr. 549/95 en afgift for affaldsdeponering og fastsætter fristerne for dens betaling gennem operatøren af deponeringsanlægget uden dog at foreskrive godtgørelse af afgiften til denne operatør gennem den myndighed, som foretager deponeringen, inden for en rimelig frist, og uden at foreskrive en effektiv procedure for at opnå denne godtgørelse. Den forelæggende ret tilføjer, at lov nr. 549/95 ikke foreskriver nogen mulighed for, at operatøren af et deponeringsanlæg kan gøre regres gældende over for den, som indgiver affald, på grund af den administrative sanktion, der pålægges ved forsinket betaling af nævnte afgift.
40

Det følger af sameksistensen af EF-varemærker og nationale varemærker samt af den omstændighed, at registreringen af sidstnævnte ikke henhører under Harmoniseringskontorets kompetence, og at den retlige prøvelse heraf ikke henhører under Rettens kompetence, at nationale varemærkers gyldighed ikke kan anfægtes under en indsigelsesprocedure om registrering af et EF-varemærke.
Sagens genstand

Afgørelse



Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for de fastsatte frister af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1) – manglende udarbejdelse af vandområdeplanerne i henhold til direktivets artikel 13, stk. 2, 3 og 6, og artikel 15, stk. 1 – procedure for offentlig oplysning og høring vedrørende udkastene til de pågældende planer – fravær.

Afgørelse

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 2, 3 og 6, og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet det ikke inden for den fastsatte frist har udarbejdet alle vandområdeplaner for såvel de vandområdedistrikter, der i det hele er beliggende på dens nationale område, som for de internationale vandområdedistrikter, og idet det ikke inden for den fastsatte frist har meddelt Europa-Kommissionen en kopi af disse planer, og Kongeriget Belgien har endvidere tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 14, stk. 1, litra c), idet det ikke inden for den fastsatte frist har påbegyndt alle procedurerne for offentlig oplysning og høring vedrørende udkastene til vandområdeplaner.

2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.
31

Hvad angår ordningen med kontrol af denne flerårige støtte til miljøvenlige landbrugsproduktionsmetoder bestemmer artikel 67 i forordning nr. 817/2004, at kontrol med såvel førstegangsansøgninger under en ordning og efterfølgende ansøgninger om betaling skal gennemføres på en sådan måde, at det effektivt sikres, at betingelserne for ydelse af støtte er overholdt. Endvidere præciseres det i forordningens artikel 69, at kontroller på stedet omfatter alle de af støttemodtagerens tilsagn og forpligtelser, som det er muligt at kontrollere på tidspunktet for kontrolbesøget.
Sagens genstand

Afgørelse



Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (EUT L 24, s. 8) – godkendelsesvilkår for bestående anlæg – forpligtelse til at sikre, at disse anlæg benyttes i overensstemmelse med direktivets krav.

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, idet den har undladt at udstede godkendelser i henhold til artikel 6 og 8 og i givet fald at ajourføre bestående godkendelser og sikre, at alle bestående anlæg benyttes i overensstemmelse med kravene i direktivets artikel 3, 7, 9, 10 og 13, artikel 14, litra a) og b), og artikel 15, stk. 2.

2) Republikken Østrig betaler sagens omkostninger.