Som tidligere nævnte bestemmer vedtægten, at retten til udlandstillæg er betinget af, at den ansatte, som er statsborger i en anden medlemsstat end den, hvor tjenestestedet er beliggende, skal bevise, at han inden for hele den nævnte femårsperiode (dvs. i denne sag fra den 17. november 1976 til den 17. november 1981) har opfyldt såvel betingelsen om, a) at han ikke har haft varig bopæl på området i den stat, hvor han skal gøre tjeneste, som betingelsen om, b) at han ikke har udøvet sit hovederhverv i denne stat. Det må i denne forbindelse præciseres, at begge betingelser skal være opfyldt, og at der ikke som hævdet af sagsøgeren er tale om alternative betingelser.

Før jeg imidlertid går over til at undersøge, hvorvidt betingelserne er opfyldt i den foreliggende sag, finder jeg det hensigtsmæssigt først at omtale, hvorledes Europa-Parlamentets administration faktisk har anvendt bestemmelsen i artikel 4 i vedtægtens bilag VII.

På dette punkt er de oplysninger, Parlamentet har fremlagt til sit forsvar, ikke tilstrækkeligt klare. Det synes at fremgå af disse oplysninger, at cheferne for EF-institutionernes administrationer i 1974 besluttede at anlægge en for tjenestemændene gunstig fortolkning af nævnte vedtægtsbestemmelse. De besluttede nemlig at lade tillægget udbetale til de tjenestemænd, som kunne godtgøre, at de inden for en samlet periode på mindst seks måneder havde afbrudt deres bopæl eller deres hovederhverv i den medlemsstat, hvori de skulle gøre tjeneste, dog således at afbrydelsen hverken måtte have fundet sted i begyndelsen eller i slutningen af den pågældende femårsperiode. Denne praksis ændredes imidlertid ved en af de nævnte administrationschefer den 18. marts 1977 truffet beslutning, hvorefter fraværet på seks måneder ikke længere skulle betragtes som en »ufravigelig betingelse« for udbetaling af udenlandstillæg, men udelukkende som en oplysning, administrationen var forpligtet til at tage hensyn til ved afgørelsen af, hvor tjenestemanden måtte antages at have haft sin sædvanlige bopæl.

Det var på foranledning af Domstolens dom af 17. februar 1976 i sag 42/75, Delvaux mod Kommissionen (Sml. 1976, s. 167), at administrationscheferne besluttede at ændre nævnte praksis. Også denne sag vedrørte retten til udlands-tillæg, men denne gang i henhold til vedtægtens bilag VII, artikel 4, stk. 1, litra b). Domstolen måtte i denne sag tage stilling til, hvorvidt visse af de perioder, hvorunder den pågældende tjenestemand havde haft ophold i udlandet, kunne medregnes i referenceperioden (som i nævnte sag udgjorde 10 år). Domstolen anerkendte ikke sagsøgerens ret til tillægget, men frifandt sagsøgte med den begrundelse, at »sagsøgeren har boet uden for den stat, på hvis område tjenestestedet befinder sig, i en periode på mider 10 år, som udløber ved tidspunktet for hans ansættelse i Fællesskabet« (præmis 11). Når sagsøgeren havde godtaget kun at have boet noget mere end 8 år i udlandet, måtte det være klart — og administrationen kunne kun tage dette til efterretning — at han ikke opfyldte betingelsen i vedtægten, idet den heri fastsatte periode ikke kan fraviges eller nedsættes.

Det bør nævnes, at der senere i foråret 1981 blev foretaget yderligere en ændring af den administrative praksis vedrørende udbetaling af udlandstillæg. Det fremgår, af EF-administrationerne indtil dette tidspunkt havde sidestillet tjenestemændenes børn og deres ægtefælle med tjenestemændene selv, for så vidt angår udbetalingen af tillægget. De ansås således, under den periode, hvor de opholdt sig i den medlemdstat, hvor faderen eller ægtefællen gjorde tjeneste, i praksis for ikke at have været bosat i denne stat (for børnenes vedkommende kun indtil det fyldte 18. år). Denne fortolkning fandt Revisionsretten uberettiget (jfr Revisionsrettens særlige rapport fra marts 1981 vedrørende udlands- og ekspatriationstillægget), og administrationerne indrettede sig efter dette. Domstolen vil inden længe få lejlighed til at udtale sig om lovligheden af denne ændring i sag 246/83, De Angelis mod Kommissionen.