ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

22. maj 2012

Sag F-109/10

AU

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – kontraktansatte – pensioner – udtrædelsespenge«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af artikel 106a Euratom finder anvendelse på Euratom-traktaten, hvorved AU principalt har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse, hvorved AU fik afslag på at få tilkendt udtrædelsespenge.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. AU bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – kontraktansatte – udtrædelsespenge – betingelser for tildeling

(Tjenestemandsvedtægten, bilag VIII, art. 12)

Det fremgår tydeligt af ordlyden af artikel 12, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, at retten til udtrædelsespenge er underlagt den betingelse, at den kontraktansatte siden sin tiltrædelse har betalt til erhvervelse eller opretholdelse af pensionsrettigheder under en national pensionsordning, en privat forsikring eller en pensionsfond efter eget valg, som opfylder betingelserne i artikel 12, stk. 1. Når den kontraktansatte ikke har foretaget nogen betalinger af denne art, kan den blotte omstændighed, at han fortsatte med at erhverve rettigheder i en medlemsstat, således ikke give ham ret til udtrædelsespenge. Bestemmelserne i EU-retten, der giver reet til finansielle ydelser, skal således fortolkes snævert.

I henhold til artikel 12, stk. 1, litra b), i bilag VIII til vedtægten kan de kontraktansatte, der har betalt til erhvervelse eller opretholdelse af pensionsrettigheder under en privat forsikring eller en pensionsfond, desuden kun modtage udtrædelsespenge, såfremt denne private forsikring eller pensionsfond opfylder flere betingelser, bl.a. en betingelse om at sikre, at de pågældende ansatte ikke er berettiget til tilbagebetaling af kapital.

(jf. præmis 24 og 25)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 16. december 2004, sag T-11/02, Pappas mod Kommissionen, præmis 53
I forbindelse med en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige inden for EU-institutionerne skal en advarsel, der angiver, at en online-tilmelding ikke kan ændres, når den først er valideret, ikke blot opfattes som en oplysning til alle de ansøgere, der er tilmeldt denne almindelige udvælgelsesprøve, om, at de oplysninger, der indgives i forbindelse med tilmeldingen, ikke kan ændres. Denne advarsel skal ligeledes forstås således, at den er til hinder for, at en ansøger, der ikke i tilstrækkelig god tid har reserveret en dato til adgangsprøverne, kan indgive en ny ansøgning.

(jf. præmis 40)
DA
SamlingafAfgørelser
ECLI:EU:F:2011 :188 1PERSONALERETTENS DOM
(Tredje Afdeling)
29. november 2011
Sag F-119/10
Roberto Di Tullio
mod
Europa-Komm issionen
»Personalesag — midlertidigt ansatte — orlov til aftjening af national tjeneste — artikel 18 i 
ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — professionel soldat — aftjening af en pe riode me d 
territorial kommando — afslag«
Angående:Søgsmål anlagt i h enhold t il ar tikel 270 T EUF, som f inder a nvendelse p å 
Euratom-traktaten i h enhold til denne traktats artikel 106A , hvorunder Roberto Di Tullio 
principalt har n edlagt påstand om annullation a f den afgørelse, hvorved Kommissionen 
nægtede sagsøgeren orlov til aftjening af national tjeneste.
Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Roberto Di Tullio bærer sine egne omkostninger.
Samm endrag
Tjenestemænd — midlertidigt ansatte — orlov til aftjening af national tjeneste — militærtjeneste — 
begreb
(Ansættelsesvilkårene for de ø vrige ansatte, art. 18, stk. 1)
I henhold til artikel 18, stk. 1, første punktum, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte placeres en 
midlertidig ansat, d er indkaldes til aftjening af værnepligt, til civil tjeneste, til et m ilitært 
instruktionskursus eller genindkaldes, i d en tjenesteretlige stilling »orlov til aftjening af national 
tjeneste«.
Den situation, der omhandles i n ævnte ansættelsesvilkårs artikel 18, stk. 1, omfatter åbenbart kun den 
situation, hvor en m idlertidigt ansat er forpligtet til i forbindelse me d den nationale lovgivning om 
militærtjeneste i d en me dlemsstat, hvori han er statsborger, at gennemføre et begrænset militært 
instruktionskursus, f.eks. som reserveofficer. Disse bestemme lser ka n til gengæld ikke o mfatte den 
situation, hvor en national tjenestemand efter en pe riode me d m idlertidig tjeneste i a nden stilling i 
EU’s institutioner i h enhold til en kon trakt s om m idlertidig ansat skal genindsættes i s in 
administration f or at opfylde forpligtelser forbundet me d h ans karri ereforløb, selv om d enne 
tjenestemand tilhører et korps, hvis me dlemme r er underlagt militære regler og militær disciplin.
2 ECLI:EU:F:2011 :188SAMM ENDR AG–SAGF-119/10
DITULLIOMODKOMM ISSIONEN
I øvrigt kan en m idlertidigt ansat ku n anses for »genindkaldt« som o mhandlet i ar tikel 18, stk. 1, i 
ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i d et tilfælde, hvor en eller flere aldersklasser genindkaldes 
f.eks. som følge af en trussel om væbnet kon flikt.
(jf. præmis 35, 38 o g 40)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

18. september 2012

Sag F-58/10

Timo Allgeier

mod

Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder (FRA)

»Personalesag – bistandspligt – vedtægtens artikel 24 – psykisk chikane – administrativ undersøgelse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til dennes artikel 106a, hvorunder Timo Allgeier bl.a. har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder (herefter »FRA«) om afslag på sagsøgerens ansøgning om bistand, og en påstand om, at FRA pålægges at betale sagsøgeren erstatning.

Udfald: Afgørelsen annulleres. FRA betaler Timo Allgeier et beløb på 5 000 EUR. FRA bærer sine egne omkostninger og betaler Timo Allgeiers omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – iværksættelse for så vidt angår psykisk chikane – indgivelse af en ansøgning om bistand – undersøgelse i et agentur – undersøger, der er bestyrelsesformand i et institut, der har en vigtig forretningsforbindelse til det nævnte agentur – objektiv upartiskhed – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 24)

I forbindelse med en administrativ undersøgelse, der er knyttet til en ansøgning om bistand, der er indgivet på grund af en angivelig psykisk chikane, opfylder undersøgeren ikke de betingelser, som kræves, for at hans objektive upartiskhed ikke kan anfægtes, når der eksisterer en vigtig forretningsforbindelse mellem det institut, hvor han er bestyrelsesformand, og det agentur, hvorfra han udfører undersøgelsen. De personer, der er berørt af en sådan undersøgelse, kan med rette frygte, at undersøgeren, fordi han ønsker at bevare dette forretningsforhold, vil være styret af målet om at beskytte agenturets omdømme.

(jf. præmis 62 og 64)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. juni 2012

Sag F-83/10

Kostantinos Giannakouris

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – løn – familietillæg – uddannelsestillæg – betingelser for tildeling – fradrag af tillæg af samme art modtaget fra anden side«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af denne traktats artikel 106a, hvorved Konstantinos Giannakouris bl.a. har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 26. februar 2010 om at nedsætte det uddannelsestillæg, som han oppebærer, og tilbageholde det for meget udbetalte beløb på hans lønseddel, som følge af, at hans datter får udbetalt et økonomisk tilskud fra en medlemsstat i form af et stipendium.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Konstantinos Giannakouris betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – løn – familietillæg – uddannelsestillæg – betingelser for anvendelse af antikumulationsreglen i vedtægtens artikel 67, stk. 2, i tilfælde af, at tillæg af samme art oppebæres fra anden side – anvendes på et luxembourgsk økonomisk tilskud til studerende – lovlig

[Tjenestemandsvedtægten, art. 67, stk. 1, litra c), og art. 67, stk. 2]

Kun tillæg, som er sammenlignelige og har samme formål, udgør »tillæg af samme art« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i antikumulationsbestemmelsen i vedtægtens artikel 67, stk. 2, vedrørende familietillæg. Det afgørende kriterium for, om et tillæg er af samme art, er det formål, der forfølges med de pågældende tilskud.

I denne forbindelse har uddannelsestillægget som omhandlet i vedtægtens artikel 67, stk. 1, litra c), og den luxembourgske støtte, der ydes i form af stipendier og studielån, som har til formål at yde økonomisk støtte til de studerende og bidrage til dækning af udgifterne til deres studier og underhold i forbindelse hermed, lignende formål, idet de begge tilsigter at bidrage til dækning af udgifter til uddannelse af tjenestemandens barn.

Denne konklusion kan ikke ændres af den omstændighed, at modtagerne af de to tilskud ikke er den samme person. Den omstændighed, at det vedtægtsbestemte tillæg tildeles tjenestemanden, og den nationale støtte oppebæres af barnet eller formelt tildeles dette, er ikke afgørende for vurderingen af, om ydelserne er af samme art som omhandlet i vedtægtens artikel 67, stk. 2. Det er heller ikke afgørende, at vedtægtens tillæg ydes som et supplement til tjenestemandens løn og således er tilknyttet et ansættelsesforhold i modsætning til den luxembourgske økonomiske støtte, som betales til barnet.

(jf. præmis 29, 31, 32, 37 og 38)

Henvisning til:

Domstolen: 13. oktober 1977, sag 106/76, Gelders-Deboeck mod Kommissionen, præmis 16; 13. oktober 1977, sag 14/77, Emer-van den Branden mod Kommissionen, præmis 15; 18. december 2007, sag C-135/06 P, Weiβenfels mod Parlamentet, præmis 89

Retten i Første Instans: 10. maj 1990, sag T-117/89, Sens mod Kommissionen, præmis 14; 11. juni 1996, sag T-147/95, Pavan mod Parlamentet, præmis 41

Personaleretten: 13. februar 2007, sag F-62/06, Guarneri mod Kommissionen, præmis 39, 40 og 42
PERSONALERETTENS DOM

(Tredje Afdeling)

29. november 2011

Sag F-119/10

Roberto Di Tullio

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – midlertidigt ansatte – orlov til aftjening af national tjeneste – artikel 18 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte – professionel soldat – aftjening af en periode med territorial kommando – afslag«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Roberto Di Tullio principalt har nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, hvorved Kommissionen nægtede sagsøgeren orlov til aftjening af national tjeneste.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Roberto Di Tullio bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – orlov til aftjening af national tjeneste – militærtjeneste – begreb

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 18, stk. 1)

I henhold til artikel 18, stk. 1, første punktum, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte placeres en midlertidig ansat, der indkaldes til aftjening af værnepligt, til civil tjeneste, til et militært instruktionskursus eller genindkaldes, i den tjenesteretlige stilling »orlov til aftjening af national tjeneste«.

Den situation, der omhandles i nævnte ansættelsesvilkårs artikel 18, stk. 1, omfatter åbenbart kun den situation, hvor en midlertidigt ansat er forpligtet til i forbindelse med den nationale lovgivning om militærtjeneste i den medlemsstat, hvori han er statsborger, at gennemføre et begrænset militært instruktionskursus, f.eks. som reserveofficer. Disse bestemmelser kan til gengæld ikke omfatte den situation, hvor en national tjenestemand efter en periode med midlertidig tjeneste i anden stilling i EU’s institutioner i henhold til en kontrakt som midlertidig ansat skal genindsættes i sin administration for at opfylde forpligtelser forbundet med hans karriereforløb, selv om denne tjenestemand tilhører et korps, hvis medlemmer er underlagt militære regler og militær disciplin.

I øvrigt kan en midlertidigt ansat kun anses for »genindkaldt« som omhandlet i artikel 18, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i det tilfælde, hvor en eller flere aldersklasser genindkaldes f.eks. som følge af en trussel om væbnet konflikt.

(jf. præmis 35, 38 og 40)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

2. juni 2016

Moises Bermejo Garde

mod

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU)

»Personalesag — hjemvisning til Personaleretten efter ophævelse — vedtægtens artikel 12a — tjenestemand, der har været offer for chikane — vedtægtens artikel 22a — tjenestemand, som slår alarm — ansøgning om bistand — afslag — ret til beskyttelse — betingelser — afslag — konsekvenser — påstand om erstatning«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Moises Bermejo Garde i det væsentlige har nedlagt påstand om om annullation af de afgørelser, hvorved formanden for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) dels afslog hans ansøgning om bistand vedrørende den psykiske chikane, som han var udsat for, samt afslog at forelægge sagen for Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), dels bragte hans tidligere funktion til ophør og overførte ham til en anden stilling, samt påstand om, at EØSU tilpligtes at betale erstatning.

Udfald:

Afgørelserne truffet af formanden for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) den 24. marts 2010 om at bringe Moises Bermejo Gardes tidligere stilling som kontorchef i Juridisk Tjeneste til ophør og den 13. april 2010 vedrørende hans omplacering, annulleres. EØSU betaler Moises Bermejo Garde et beløb på 25000 EUR. EØSU bærer sine egne omkostninger og betaler de af Moises Bermejo Garde afholdte omkostninger i sag F-41/10, sag T-530/12 P og sag F-41/10 RENV.

Sammendrag

Tjenestemænd – psykisk chikane – anmeldelse af forhold i henhold til vedtægtens artikel 12a og 22a – betingelser – tjenestemandens gode tro – faktorer, der skal tages i betragtning – overholdelse af betingelserne i de førnævnte bestemmelser – overholdelse af de andre vedtægtsmæssige forpligtelser (Tjenestemandsvedtægten, art. 11, 12a og 22a) Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – adfærd, der har til formål at miskreditere den pågældende eller forringe dennes arbejdsvilkår – krav om, at adfærden skal have forsætlig karakter – chikanør, der har handlet efter pres fra et medlem af institutionen – ingen betydning (Tjenestemandsvedtægten, art. 12a og art. 22a) Tjenestemænd – psykisk chikane – vedtægtens artikel 12a – offer for chikane – særlig beskyttelse Tjenestemænd – tjenestemand, som slår alarm – vedtægtens artikel 22a – anmeldelse af forhold i henhold til vedtægtens artikel 22a – vurdering af de faktiske omstændigheder – faktorer, der skal tages i betragtning
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. juni 2012

Sag F-14/11

AW

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – social sikring – alvorlig sygdom – godtgørelse af udgifter til tandlægebehandling – godtgørelsesloft – ulovlighedsindsigelse – berettiget forventning«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a i henhold til hvilken AW nedlægger påstand om dels annullation af Kommissionens afgørelse om at sætte et godtgørelsesloft over udgifterne til dennes datters tandlægebehandling, dels en påstand om erstatning.

Udfald: Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – social sikring – sygeforsikring – udgifter på grund af sygdom – alvorlig sygdom – godtgørelseslofter – lovlighed – betingelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 72, stk. 1)

Satsen på 100% i henhold til vedtægtens artikel 72, stk. 1, fastlægger udelukkende den maksimale grænse for dækning navnlig i tilfælde af alvorlig sygdom og indebærer ikke en forpligtelse til at godtgøre de medforsikrede personers og de tilsluttedes udgifter i størrelsesordenen 100% i alle tilfælde. I øvrigt er den fælles sygesikring for Den Europæiske Unions organers midler begrænsede, idet ordningens indtægter alene udgøres af de tilsluttedes og Unionens institutioners bidrag, og idet dens økonomiske ligevægt forudsætter, at der er sammenhæng mellem udgifter og bidrag. Når vedtægten ikke indeholder lofter for godtgørelsen, er institutionerne i henhold til nævnte artikel 72, stk. 1, beføjede til at fastsætte sådanne lofter i gennemførelsesbestemmelserne hertil, dog uden at overskride de grænser for deres beføjelse, der følger af princippet for social sikring, som ligger til grund for denne bestemmelse i vedtægten. Dette princip indebærer ikke, at en forsikret person har ret til godtgørelse af en på forhånd fastsat procentdel af sine lægeudgifter, og dette gælder uanset den pris, som opkræves af leverandøren af den pågældende medicinske ydelse.

(jf. præmis 49 og 51)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 12. juli 1991, sag T-110/89, Pincherle mod Kommissionen, præmis 25; 25. februar 1992, sag T-41/90, Barassi mod Kommissionen, præmis 33; 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, præmis 74
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

11. december 2012

Sag F-97/11

Philippe Vienne

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag – lønningsregulativ – familietillæg – husstandstillæg – ophør af retten til husstandstillæg – ægteskabets opløsning«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorved Philippe Vienne har nedlagt påstand om annullation af Parlamentets afgørelse om at fastsætte den 1. marts 2011 som den dato, efter hvilken dennes husstandstillæg ophørte.

Udfald: Europa-Parlamentet frifindes. Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Parlamentets omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – løn – familietillæg – husstandstillæg – dato for ophør af retten til husstandstillæg – bedømmelse efter national ret – dato for ægteskabets opløsning

(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 16, stk. 3)

Det følger af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten og af lighedsprincippet, at ordlyden af en EU-retlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, i hele Den Europæiske Union skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning. Selv om der ikke foreligger nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af EU-retten i givet fald imidlertid indebære en henvisning til medlemsstaternes ret, navnlig hvis Unionens retsinstanser ikke i EU-retten eller i almindelige EU-retlige principper kan finde elementer, der gør det muligt for dem ved selvstændig fortolkning at fastlægge indholdet og rækkevidden heraf.

Ifølge EU-medlemsstaternes retsordener medfører indgåelsen af et ægteskab, at der opstår bestemte gensidige forpligtelser mellem ægtefællerne, der navnlig er af økonomisk karakter, deriblandt pligten til at hjælpe, og at ægteskabets opløsning bringer disse forpligtelser til ophør. For så vidt som husstandstillægget har til formål at bidrage til at dække de yderligere udgifter, der følger af ægteskabets indgåelse, medfører ægteskabets opløsning, at tjenestemandens ret til at oppebære husstandstillægget ophører, idet dette blev oppebåret i kraft af hans ægteskab.

Det følger således af artikel 16, stk. 3, i vedtægtens bilag VII, at når en tjenestemand modtager husstandstillæg som følge af sit ægteskab, ophører hans ret til at oppebære dette tillæg på samme dato, som hans ægteskab ophører.

(jf. præmis 29-31)

Henvisning til:

Domstolen: 18. januar 1984, sag C-327/82, Ekro, præmis 11

Retten i Første Instans: 18. december 1992, sag T-43/90, Díaz García mod Parlamentet, præmis 36; 11. juni 1996, sag T-147/95, Pavan mod Parlamentet, præmis 42; 22. februar 2006, sag T-342/04, Adam mod Kommissionen, præmis 32

Personaleretten: 1. juli 2010, sag F-45/07, Mandt mod Parlamentet, præmis 62
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

12. december 2012

Sag F-77/11

Kris Van Neyghem

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – forfremmelsesåret 2007 – afslag på forfremmelse – annullation – gennemførelsesforanstaltninger – ny sammenligning af fortjenester«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorunder Kris Van Neyghem i det væsentlige har nedlagt påstand om dels annullation af den af Rådet for Den Europæiske Union trufne afgørelse af 1. oktober 2010 om ikke at forfremme ham til lønklasse 7 i ansættelsesgruppen for assistenter (AST) i forfremmelsesåret 2007 efter en ny sammenligning af fortjenester foretaget for at efterkomme Rettens dom af 5. maj 2010, sag F-53/08, Bouillez m.fl mod Rådet (herefter »dommen af 5. maj 2010«), og dels om erstatning for den ikke-økonomiske skade og for den økonomiske skade, der påstås at være lidt.

Udfald: Rådet for Den Europæiske Union frifindes. Rådet bærer sine egne omkostninger og betaler en fjerdedel af Kris Van Neyghems omkostninger. Kris Van Neyghem bærer tre fjerdedele af sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenlignende bedømmelse af fortjenester – administrationens skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

Ved ansættelsesmyndighedens sammenligning af, hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, når der træffes en afgørelse om forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45, har den et vidt skøn.

Navnlig har administrationen et vidt skøn med hensyn til, hvilken vægt de tre kriterier i vedtægtens artikel 45, stk. 1, skal tillægges, idet denne bestemmelse ikke udelukker muligheden for at foretage en vægtet vurdering af disse.

Den skønsbeføjelse, der således tilkommer administrationen – i tjenestens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling – er begrænset af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning. I praksis skal denne sammenligning ske på lige vilkår og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder.

I denne forbindelse bør den kontrol, som Unionens retsinstanser foretager, derfor begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen, henset til den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for de grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt.

(jf. præmis 38-41)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 15. september 2005, sag T-132/03, Casini mod Kommissionen, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: 24. marts 2001, sag F-104/09, Canga Fano mod Rådet, præmis 68, som er genstand for en appel, der i øjeblikket verserer for Retten, sag T-281/11 P; 28. september 2011, sag F-9/10, AC mod Rådet, præmis 14