FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 4. oktober 2018 ( 1 )

Sag C-680/16 P

Dr. August Wolff GmbH & Co. KG Arzneimittel,

Remedia d.o.o.

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – direktiv 2001/83/EF – humanmedicinske lægemidler – Kommissionens afgørelse, hvorved medlemsstaterne blev pålagt at tilbagekalde og ændre nationale markedsføringstilladelser for lægemidler til lokal anvendelse, der indeholder 0,01% estradiol – betingelser for forelæggelse af spørgsmål for Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler – objektiv uvildighed – retten til at blive hørt – proportionalitetsprincippet – ligebehandlingsprincippet«

Indhold

I. Retsforskrifter II. Sagens baggrund III. Sagen for Retten og den appellerede dom IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande V. Retlig bedømmelse A. Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 31 og 32 i direktiv 2001/83 1. Det første led om en fejlagtig fortolkning af artikel 31 i direktiv 2001/83 a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 2. Det andet led om tilsidesættelse af kravet om neutralitet, som er indeholdt i artikel 32, stk. 2, i direktiv 2001/83, og princippet om en omhyggelig og uvildig undersøgelse som fastsat i chartrets artikel 41, stk. 1 a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 3. Det tredje led om tilsidesættelse af artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 og retten til at blive hørt a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 4. Konklusion vedrørende det første appelanbringende B. Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 116, stk. 1, og artikel 126, stk. 1, i direktiv 2001/83 1. Det første led om tilsidesættelse af principperne om fordeling af byrden med hensyn til redegørelsen for de faktiske omstændigheder og bevisbyrden, der følger af den omstændighed, at eksistensen af en risiko baseres på manglende undersøgelser efter tilladelsen til markedsføring a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 2. Det andet led vedrørende manglen på en forståelig sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 3. Det tredje led om den fejlagtige vurdering af risikoen som følge af den manglende hensyntagen til lægemiddelovervågningsdata a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 4. Det fjerde led om fejlagtig fremstilling af de foreliggende lægemiddelovervågningsdata og unøjagtigt indhold af videnskabelige retningslinjer i udvalgets endelige udtalelse a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 5. Konklusion vedrørende det andet appelanbringende C. Det tredje anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet 1. Det første led om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 2. Det andet led om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet a) Sammendrag af parternes argumenter b) Bedømmelse 3. Konklusion vedrørende det tredje anbringende VI. Søgsmålet for Retten VII. Sagsomkostninger VIII. Forslag til afgørelse

1. Ved deres appel har Dr. August Wolff GmbH & Co. KG Arzneimittel (herefter »August Wolff« eller »den første appellant«) og Remedia d.o.o. (herefter »Remedia«) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 20. oktober, August Wolff og Remedia mod Kommissionen (T-672/14, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«, EU:T:2016:623).

2. Ved den appellerede dom forkastede Retten disse selskabers påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2014) 6030 final af 19. august 2014 om markedsføringstilladelser for humanmedicinske lægemidler til lokal anvendelse med høje estradiol-koncentrationer i henhold til artikel 31 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF (herefter »gennemførelsesafgørelsen«). Ved denne gennemførelsesafgørelse blev det på grundlag af den endelige udtalelse fra Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler (herefter »udvalget«) bestemt, at fornyelsen af markedsføringstilladelsen for det pågældende lægemiddel, Linoladiol N, underlægges en betingelse vedrørende begrænsning af anvendelsesperioden til fire uger med udelukkelse af gentagen brug.

3. Den foreliggende appel giver Domstolen lejlighed til for første gang at tage stilling til artikel 31, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler ( 2 ) (herefter »direktiv 2001/83«), navnlig om betingelserne for de nationale kompetente myndigheders forelæggelse af spørgsmål for udvalget inden for rammerne af denne procedure. Desuden anmodes Domstolen om for første gang at udtale sig om artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83, som specificerer rækkevidden af den ret til at blive hørt, som ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen tildeles i henhold til denne bestemmelse, samt spørgsmålet om, hvorvidt udpegelsen af et medlem af den nationale myndighed, der har forelagt spørgsmålet for udvalget, til udvalgets hovedrapportør i henhold til den procedure, der er fastsat ved artikel 31 i direktiv 2001/83, er forenelig med princippet om uvildighed som fastsat i artikel 41 Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

I. Retsforskrifter

4. Artikel 31 i direktiv 2001/83 bestemmer: »1. Medlemsstaterne, Kommissionen, ansøgeren eller indehaveren af en markedsføringstilladelse skal i særlige tilfælde, hvor Unionens interesser er berørt, indbringe spørgsmålet for udvalget for at få det behandlet efter proceduren i artikel 32, 33 og 34, inden der træffes afgørelse om en ansøgning, en suspension eller en tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse eller om en hvilken som helst anden ændring i en markedsføringstilladelse, der forekommer påkrævet. Hvis indbringelsen af spørgsmålet for udvalget er en følge af evalueringen af oplysninger fra lægemiddelovervågning af et godkendt lægemiddel, henvises spørgsmålet til Udvalget for Risikovurdering inden for Lægemiddelovervågning, og artikel 107j, stk. 2, kan finde anvendelse. Udvalget for Risikovurdering inden for Lægemiddelovervågning fremsætter en anbefaling efter proceduren i artikel 32. Den endelige anbefaling fremsendes til Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler eller til koordinationsgruppen, og proceduren i artikel 107k finder anvendelse […]«

5. Artikel 32 i direktiv 2001/83 bestemmer: »1. Når der henvises til proceduren i denne artikel, behandler udvalget den forelagte sag og afgiver begrundet udtalelse senest 60 dage efter, at det har fået sagen forelagt. I de tilfælde, der forelægges udvalget i henhold til artikel 30 og 31, kan udvalget dog forlænge denne frist med indtil 90 dage under hensyntagen til de synspunkter, som de berørte ansøgere eller indehavere af markedsføringstilladelsen måtte fremsætte. I hastetilfælde kan udvalget på forslag af formanden fastsætte en kortere frist. 2. Til behandling af sagen udpeger udvalget et af sine medlemmer til rapportør. Udvalget kan ligeledes udpege uafhængige eksperter til at rådgive det om bestemte spørgsmål. Når udvalget udpeger eksperter, definerer det samtidig deres opgaver og fastsætter en tidsfrist for udførelsen heraf. 3. Inden udvalget afgiver udtalelse, giver det ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen mulighed for at fremsætte skriftlige eller mundtlige bemærkninger inden for en frist, som denne fastsætter. Udvalgets udtalelse ledsages af udkastet til produktresumé samt til etikettering og indlægsseddel. Hvis udvalget finder det hensigtsmæssigt, kan det opfordre en hvilken som helst anden person til at fremlægge oplysninger om den sag, det har til behandling. Udvalget kan suspendere fristen omhandlet i stk. 1 for at give ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen mulighed for at forberede sine bemærkninger. 4. [Det Europæiske Lægemiddelagentur] underretter straks ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen, hvis udvalget i sin udtalelse fastslår: a) at ansøgningen ikke opfylder godkendelseskriterierne, eller b) at produktresuméet som foreslået af ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen i henhold til artikel 11 bør ændres, eller c) at tilladelsen bør gøres afhængig af visse betingelser, dvs. betingelser, der anses for at være af afgørende betydning for en sikker og virkningsfuld brug af lægemidlet, herunder lægemiddelovervågning, eller d) at en markedsføringstilladelse bør suspenderes, ændres eller tilbagekaldes. Senest 15 dage efter modtagelsen af udtalelsen kan ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen skriftligt meddele agenturet, at han ønsker afgørelsen taget op til fornyet overvejelse. I så fald sender han agenturet en detaljeret begrundelse for sin anmodning senest 60 dage efter modtagelsen af udtalelsen. Senest 60 dage efter modtagelsen af begrundelsen for anmodningen tager udvalget sin udtalelse op til fornyet overvejelse i overensstemmelse med artikel 62, stk. 1, afsnit 4, i forordning (EF) nr. 726/2004 [ ( 3 )]. Udvalgets konklusioner vedrørende anmodningen vedlægges den evalueringsrapport, der er omhandlet i stk. 5 i nærværende artikel. 5. Senest 15 dage efter at udvalget har vedtaget sin endelige udtalelse, sender agenturet denne til medlemsstaterne, Kommissionen og ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen sammen med en rapport om evalueringen af lægemidlet og begrundelsen for dets konklusioner. Hvis en udtalelse støtter udstedelse eller forlængelse af en markedsføringstilladelse, vedlægges udtalelsen følgende dokumenter: a) et udkast til produktresumé, jf. artikel 11 b) betingelserne for udstedelse af tilladelsen som omhandlet i stk. 4, litra c) c) nærmere angivelser af eventuelle anbefalede betingelser eller begrænsninger med henblik på en sikker og virkningsfuld anvendelse af lægemidlet d) forslag til etikettering og indlægsseddel.«

6. Artikel 33 i direktiv 2001/83 bestemmer: »Senest 15 dage efter modtagelsen af udtalelsen udarbejder Kommissionen et udkast til den afgørelse, der skal træffes vedrørende ansøgningen, under hensyn til fællesskabsretten. Hvis der i henhold til udkastet til afgørelse skal udstedes en markedsføringstilladelse, vedføjes de i artikel 32, stk. 5, andet afsnit, omhandlede dokumenter som bilag. Hvis udkastet til afgørelse undtagelsesvis ikke er i overensstemmelse med agenturets udtalelse, vedføjer Kommissionen som bilag en nøje redegørelse for årsagerne til forskellene. Udkastet til afgørelse sendes til medlemsstaterne og ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen.«

7. Artikel 34 i direktiv 2001/83 har følgende ordlyd: »1. Kommissionen træffer endelig afgørelse i overensstemmelse med og senest 15 dage efter afslutningen af proceduren i artikel 121, stk. 3. […]«

8. Artikel 116, stk. 1, i direktiv 2001/83 bestemmer: »De kompetente myndigheder suspenderer, tilbagekalder eller ændrer markedsføringstilladelsen, hvis det vurderes, enten at lægemidlet er skadeligt, eller at det er uden terapeutisk virkning, eller at forholdet mellem fordele og risici ikke er gunstigt, eller at det ikke har den angivne kvantitative og kvalitative sammensætning. Terapeutisk virkning anses for at mangle, hvis det vurderes, at der ikke kan opnås terapeutiske resultater med lægemidlet.«

9. Artikel 126 i direktiv 2001/83 har følgende ordlyd: »Markedsføringstilladelse kan kun nægtes, suspenderes eller tilbagekaldes af de grunde, som er nævnt i dette direktiv. Enhver afgørelse om suspension af fremstilling eller indførsel af lægemidler fra tredjelande, udleveringsforbud for og tilbagekaldelse af et lægemiddel fra markedet kan kun træffes med de i artikel 117 og 118 nævnte begrundelser.«

II. Sagens baggrund

10. Det fremgår af den appellerede doms præmis 1-12, at August Wolff er indehaver af markedsføringstilladelser i flere medlemsstater, herunder Forbundsrepublikken Tyskland, for lægemidlet Linoladiol N eller Gel Linoladiol N 0,1 mg/g eller Linoladiol N 0,1 mg/g vaginal cream (herefter »Linoladiol N«). Remedia er indehaver af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N i Kroatien.

11. Linoladiol N er en creme til behandling af atrofi i vagina og vulva hos kvinder i overgangsalderen. Det indeholder som aktivstof hormonet estradiol i en mængde på 100 mikrogram pr. gram.

12. Lægemidlet blev tilladt for første gang i Tyskland i 1978. Den 26. september 2005 nægtede de kompetente tyske myndigheder, Bundesinstitut für Arzneimittel und Medizinprodukte (forbundsinstituttet for lægemidler og medicinske anordninger i Tyskland, herefter »BfArM«), at forny tilladelsen. Den første appellant anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved Verwaltungsgericht Köln (forvaltningsdomstolen i Köln, Tyskland), som afviste søgsmålet ved dom af 27. oktober 2009. Den første appellant appellerede herefter denne dom til Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (appeldomstol i forvaltningsretlige sager i delstaten Nordrhein-Westfalen, Tyskland). Ved dom af 13. marts 2013 annullerede denne ret afgørelsen af 26. september 2005 og pålagde BfArM at træffe en ny afgørelse om ansøgningen om fornyelse af godkendelsen af Linoladiol N under hensyntagen til sin juridiske udtalelse. Disse myndigheder fornyede herefter ved afgørelse af 11. juli 2013 godkendelsen af Linoladiol N til visse præparater.

13. Mens den ovenfor beskrevne retslige procedure endnu verserede, forelagde de tyske myndigheder den 24. maj 2012 spørgsmålet om Linoladiol N for udvalget under Det Europæiske Lægemiddelagentur i henhold til artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83.

14. I henhold til proceduren i artikel 32, stk. 2, i direktiv 2001/83 udpegede udvalget Martina Weise, sit tyske medlem, som var ansat ved BfArM, til rapportør.

15. Den 19. december 2013 afgav udvalget en foreløbig udtalelse, som den første appellant har anmodet om at få behandlet på ny. Den 25. april 2014 afgav udvalget sin endelige udtalelse. Den 19. august 2014 vedtog Europa-Kommissionen gennemførelsesafgørelsen.

16. I overensstemmelse med de foreslåede foranstaltninger i den endelige udtalelse fra udvalget bestemmes det i gennemførelsesafgørelsens bilag IV, at produktresuméer og indlægssedler for lægemidler såsom Linoladiol N skal tage højde for en maksimal behandlingsvarighed på fire uger uden gentagelse.

III. Sagen for Retten og den appellerede dom

17. Den 19. september 2014 anlagde appellanterne sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse.

18. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 30. september 2014 fremsatte appellanterne en begæring om foreløbige forholdsregler, hvori de nedlagde påstand om, at Rettens præsident skulle udsætte gennemførelsen af den omtvistede afgørelse. Ved kendelse af 15. december 2014 forkastede Rettens præsident denne begæring og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.

19. Retten forkastede de af appellanterne fremsatte anbringender og følgelig søgsmålet i sin helhed og pålagde appellanterne at betale sagsomkostningerne.

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

20. Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. december 2016 har appellanterne iværksat den foreliggende appelsag.

21. Appellanterne har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom og annullerer den omtvistede afgørelse. Subsidiært har de tillige nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til Retten. Endelig har de nedlagt påstand om, at Kommissionen dømmes til at betale sagens omkostninger.

22. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen forkaster appellen, og at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

V. Retlig bedømmelse

23. Til støtte for deres appel har appellanterne påberåbt sig tre anbringender vedrørende henholdsvis en tilsidesættelse af artikel 31 og 32 i direktiv 2001/83, en tilsidesættelse af direktivets artikel 116, sammenholdt med dets artikel 126, samt tilsidesættelse af almindelige EU-retlige principper, såsom proportionalitetsprincippet og princippet om ligebehandling.

A. Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 31 og 32 i direktiv 2001/83

24. Dette anbringende består af tre led. For det første har appellanterne gjort gældende, at Retten fejlfortolkede artikel 31 i direktiv 2001/83, idet den ikke i den appellerede dom har taget højde for, at denne bestemmelse undergiver indførelsen af den heri omhandlede procedure særlige betingelser. For det andet har appellanterne anført, at Retten tilsidesatte artikel 32, stk. 2, i direktiv 2001/83 ved ikke at tage hensyn til kravet om neutralitet, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, og princippet om en omhyggelig og uvildig behandling som fastsat i chartrets artikel 41, stk. 1. For det tredje har de gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 og retten til at blive hørt.

1. Det første led om en fejlagtig fortolkning af artikel 31 i direktiv 2001/83

a) Sammendrag af parternes argumenter

25. Det første anbringendes første led vedrører den appellerede doms præmis 29, 37, 38, 44-49 og præmis 59, 61, 63, 65 og 67, idet det hævdes, at Retten har overset, at artikel 31 i direktiv 2001/83 kræver, at den deri foreskrevne ad hoc-procedure indledes, når der foreligger en tidsmæssig betingelse, og når »Unionens interesser« er berørt.

26. Appellanterne har gjort gældende, at ifølge Rettens fortolkning af artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 skulle den eneste betingelse for at indlede en sådan procedure være, at lægemidlet er godkendt i flere medlemsstater. Følgelig vil en national kompetent myndighed til enhver tid kunne kræve, at udvalget vurderer et lægemiddel i henhold til proceduren i artikel 31 i direktiv 2001/83, uden at vedtagelsen af en afgørelse om godkendelse af det pågældende lægemiddel på nationalt niveau er til hinder for, at denne procedure indledes.

27. Ifølge appellanterne strider dette argument for det første imod ordlyden af artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83. Ordet »inden« i denne bestemmelse angiver klart, at medlemsstaterne ikke kan forelægge spørgsmål for udvalget på et hvilket som helst tidspunkt. Tværtimod kan de kun forelægge spørgsmål for udvalget forud for vedtagelsen af en national afgørelse.

28. I den foreliggende sag har appellanterne gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland indledte proceduren i henhold til artikel 31 i direktiv 2001/83 den 31. maj 2012, dvs. længe efter det tidspunkt, hvor de tyske myndigheder havde truffet afgørelse om godkendelse af Linoladiol N (den 26.9.2005). For så vidt som Retten fastslog, at den relevante nationale afgørelse var de tyske myndigheders fornyelse af tilladelsen til Linoladiol N dateret den 11. juli 2013, sondrer den ikke korrekt mellem myndighedernes beslutningsbeføjelse og de retslige procedurer.

29. Appellanterne har endvidere gjort gældende, at Retten ikke burde have anvendt en vejledning udarbejdet af sagsøgte til at fastlægge formålet med artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 og til at vurdere lovligheden af retsakter vedtaget af sagsøgte selv, idet dette udgør en omgåelse af princippet om magtens deling.

30. Ifølge appellanterne har Forbundsrepublikken Tyskland desuden misbrugt sine rettigheder ved at indlede proceduren i henhold til artikel 31 i direktiv 2001/83 udelukkende for at undgå ikke at få medhold i den appelsag, som appellanterne havde iværksat ved de tyske domstole til prøvelse af afgørelsen af 26. september 2005, på hvilken dato de tyske myndigheder traf afgørelse om markedsføringstilladelsen for Linoladiol N ved at nægte at forny den.

31. Endelig har appellanterne for det første gjort gældende, at indledningen af den pågældende procedure som følge af en national myndigheds vedtagelse af en anden afgørelse, efter at der var foretaget forskellige vurderinger i de forskellige medlemsstater, er i modstrid med formålet med direktiv 2001/83, som er at forebygge hindringer for handelen med lægemidler på markedet.

32. Appellanterne har for det andet gjort gældende, at Retten ligeledes har foretaget en fejlagtig vurdering af betingelsen for, at proceduren i artikel 31 i direktiv 2001/83 kan indledes »i særlige tilfælde, hvor Unionens interesser er berørt«. Da der således er tale om et allerede godkendt lægemiddel, foreligger der en sådan interesse, når den nuværende viden om lægemidlets virkning og sikkerhed kan begrunde, at spørgsmålet forelægges for udvalget. I denne henseende indebærer den omstændighed, at de undersøgelser, som udvalget har gennemgået inden for denne ramme, stammede fra 2004, at der ikke forelå nye oplysninger, som kunne begrunde indledningen af proceduren i artikel 31 i direktiv 2001/83.

33. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten fortolkede artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 korrekt. Efter at have vurderet, at det i henhold til ordlyden af denne bestemmelse ikke var sikkert, at vedtagelse på nationalt plan af en akt vedrørende markedsføringstilladelsen, herunder en akt, som var blevet anfægtet ved de nationale domstole, fratager de nationale organer mulighed for at forelægge spørgsmålet for udvalget, baserede Retten sin fortolkning på den sammenhæng, hvori denne artikel indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. Ifølge Kommissionen nåede Retten således frem til den korrekte konklusion, at disse formål taler for en bred fortolkning af betingelserne for at indlede proceduren i henhold til artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, og at enhver medlemsstat har en interesse i at indlede proceduren, så længe den fortsat kan træffe foranstaltninger i forbindelse med en markedsføringstilladelse.

34. Endvidere er det Kommissionens opfattelse, at det ikke kan bebrejdes Retten, at den blandt andre elementer har taget udgangspunkt i en vejledning udarbejdet af Kommissionen som et ikke-bindende retligt dokument med henblik på at fastlægge formålet med denne bestemmelse.

35. Med hensyn til betingelsen om, at der er tale om »Unionens interesser«, har Kommissionen anført, at denne betingelse henviser til behovet for at vurdere et lægemiddel eller dets aktivstof på EU-plan, og at dette klart kommer til udtryk ved godkendelsen af det samme aktivstof i flere medlemsstater, hvilket er tilfældet her. I denne forbindelse er spørgsmålet om, hvorvidt de relevante oplysninger er nye eller ej, ikke relevant for vurderingen af denne betingelse.

b) Bedømmelse

36. Jeg skal erindre om, at det i artikel 31 i direktiv 2001/83 anføres, at den deri omhandlede procedure dels skal indledes, når der er tale om Unionens interesser, dels inden medlemsstaten træffer afgørelse om ansøgningen om markedsføringstilladelse.

37. Appellanterne har gjort gældende, at de to betingelser er vurderet forkert i den appellerede dom.

38. Jeg skal først undersøge appellanternes klagepunkt vedrørende betingelsen om »Unionens interesser«.

39. I den appellerede doms præmis 59-66 fandt Retten efter at have bemærket, at dette begreb ikke er defineret i direktiv 2001/83, at det skal fortolkes på en sådan måde, at balancen mellem direktivets overordnede mål sikres, nemlig beskyttelse af folkesundheden i Den Europæiske Union og sikring af fri bevægelighed for lægemidler på EU-markedet. Derfor fokuserer den på aftalt koordinering mellem medlemsstater, der har udstedt markedsføringstilladelser for lægemidler, der indeholder det samme aktivstof, med henblik på at beskytte folkesundheden i Unionen. Dette begreb spiller ifølge Retten sin rolle fuldt ud fra det tidspunkt, hvor der er udstedt markedsføringstilladelser for det samme lægemiddel i flere medlemsstater, og hvor der er blevet rejst usikkerhed om aktivstoffet som i den foreliggende sag.

40. I denne forbindelse kunne den omstændighed, at BfArM ikke havde godtgjort, at sådanne usikkerheder ved forelæggelsen for udvalget var baseret på mistanke om en »alvorlig og ny« risiko, efter Rettens opfattelse ikke være relevant, idet sidstnævnte begreb ikke finder anvendelse under en procedure i henhold til artikel 31 i direktiv 2001/83.

41. Denne fortolkning forekommer mig ikke at være behæftet med nogen retlig fejl.

42. Begrebet »Unionens interesser« defineres faktisk ingen steder i direktiv 2001/83. Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 59, nævnes det bortset fra artikel 31 kun i 57. betragtning til direktiv 2001/83 om sikring af sammenhæng mellem lægemiddelovervågningssystemerne, som lægemidler, der har været genstand for godkendelsesprocedurer, er omfattet af. Imidlertid forekommer det mig ikke, at dette element kan bidrage til at fastlægge betydningen heraf.

43. Indholdet af begrebet »Unionens interesser« må derfor fremkomme efter en afvejning af de indbyrdes konkurrerende målsætninger for direktiv 2001/83, nemlig beskyttelse af den offentlige sundhed i EU og den frie bevægelighed for lægemidler. Det skal også give hver medlemsstat muligheden for at rejse alle tvivlsspørgsmål vedrørende aktivstoffet i et lægemiddel, som allerede har en markedsføringstilladelse i andre medlemsstater, idet det samtidig sikres, at den endelige afgørelse om suspension eller tilbagekaldelse af disse markedsføringstilladelser træffes på EU-niveau.

44. Fortolkningen af kapitel III i de retningslinjer, som Kommissionen har offentliggjort i »Regler vedrørende lægemidler i Det Europæiske Fællesskab«, bind II: »Vejledning for ansøgere om [markedsføringstilladelse] til lægemidler til human brug i Det Europæiske Fællesskab« (herefter »vejledning for ansøgere« eller »vejledningen«), kan efter min opfattelse ikke begrunde en anden fortolkning. I henhold til vejledningen for ansøgere henviser begrebet »Unionens interesser«»navnlig til de folkesundhedsmæssige interesser i forbindelse med lægemidler i Unionen i lyset af oplysninger om kvalitet, sikkerhed og effektivitet[,] og produkternes frie bevægelighed i Unionen«.

45. Det forekommer mig derfor, at mens den endelige afgørelse vedrørende suspension eller tilbagekaldelse af markedsføringstilladelserne skal vedtages på EU-niveau, henhører sundhedsbeskyttelsesniveauet, der kan begrunde en forelæggelse for udvalget, under den enkelte medlemsstats kompetence.

46. Jeg er derfor af den opfattelse, at appellanternes første klagepunkt om, at Retten fortolkede begrebet »Unionens interesser« fejlagtigt, fordi den ikke fandt, at forelæggelsen for udvalget kun kan begrundes med fremkomsten af »nye oplysninger«, der skaber tvivl om virkningen af eller sikkerheden ved det pågældende lægemiddel, ikke kan tages til følge, da det ville begrænse medlemsstaternes skønsmargen ved valget af det rette sundhedsbeskyttelsesniveau.

47. I modsætning til, hvad appellanterne har anført, fremgår det klart af artikel 31, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/83 (»hvis indbringelsen af spørgsmålet for udvalget er en følge af evalueringen af oplysninger fra lægemiddelovervågning af et godkendt lægemiddel […]«), at eksistensen af nye lægemiddelovervågningsdata kun er én af de grunde, der kan berettige forelæggelse af spørgsmålet for udvalget ( 4 ).

48. Det er derfor min opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen ved at acceptere en anmodning fra BfArM om forelæggelse af spørgsmålet for udvalget, som ikke var begrundet med nye oplysninger, ikke tilsidesatte artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83.

49. Jeg skal nu undersøge klagepunktet vedrørende Rettens hævdede fejlagtige fortolkning af betingelsen om, at den kompetente nationale myndighed kun kan forelægge spørgsmål for udvalget, inden der træffes en afgørelse vedrørende ansøgningen om markedsføringstilladelse.

50. Inden jeg indleder min analyse, mener jeg, at det er nyttigt kort at sammenfatte den passage i den appellerede dom, som dette klagepunkt vedrører, og som begynder i dommens præmis 28 og slutter i præmis 49.

51. For det første fastslog Retten, at eftersom ordlyden af artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 ikke giver noget entydigt svar på spørgsmålet om, hvorvidt vedtagelsen af enhver afgørelse vedrørende en markedsføringstilladelse forhindrer, at proceduren i denne artikel indledes, er det nødvendigt at fortolke den pågældende bestemmelse i lyset af formålet med direktiv 2001/83.

52. I denne forbindelse bemærkede Retten, at direktiv 2001/83 dels skal fjerne hindringer for handelen med lægemidler mellem medlemsstaterne og samtidig undgå divergerende videnskabelige vurderinger af sammenlignelige lægemidler, dels bidrage til at beskytte sundheden ved at sikre høje kvalitets- og sikkerhedsstandarder. Derefter bemærkede den, at proceduren i direktivets artikel 31 skal koordinere de kompetente myndigheders indgriben og lede dem i samme retning. Formålet med artiklen taler ifølge Retten for en smidig fortolkning af betingelserne for forelæggelse i henhold til artiklen.

53. Samme brede tilgang ses ifølge Retten i den omstændighed, at proceduren i henhold til artikel 31 i direktiv 2001/83 afsluttes, når Kommissionen træffer en afgørelse, der medfører obligatoriske virkninger for medlemsstaterne, mens en sådan afgørelse ikke var bindende inden vedtagelsen af direktiv 2004/27/EF ( 5 ).

54. Et andet element til støtte for denne fortolkning findes ifølge Retten i kapitel I i vejledningen for ansøgere, hvoraf det fremgår, at medlemsstaterne har ret til at indlede proceduren i artikel 31 i direktiv 2001/83, mens de stadig kan gribe ind i forbindelse med en markedsføringstilladelse.

55. På grundlag af disse betragtninger konkluderede Retten, at Kommissionen ikke havde tilsidesat artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, da den vedtog gennemførelsesafgørelsen efter proceduren som følge af en national myndigheds forelæggelse af spørgsmålet for udvalget, mens denne procedure blev gennemført sideløbende med en national retslig procedure til prøvelse af den oprindelige afgørelse fra denne myndighed vedrørende en national markedsføringstilladelse.

56. For mit eget vedkommende mener jeg i lighed med appellanterne, at denne konklusion er fejlagtig.

57. Indledningsvis er jeg overbevist om, at ordlyden af artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 gør det muligt med sikkerhed at afgøre spørgsmålet, således som appellanterne i det væsentlige har gjort gældende. Ordet »inden« i denne artikel henviser nemlig utvetydigt til den tidsmæssige rækkefølge af de foranstaltninger, som de forskellige aktører træffer i proceduren ved udvalget. Heraf udspringer et grundlæggende princip, nemlig at sagen ved udvalget skal gå forud for vedtagelsen af den nationale afgørelse. Dette betyder, at den »afgørelse«, der henvises til i artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, er den afgørelse, der træffes af de kompetente administrative myndigheder, og ikke også afgørelsen fra de retslige myndigheder ( 6 ). Hvis EU-lovgiver havde ønsket at lade de kompetente nationale myndigheder frit indbringe spørgsmål for udvalget på ethvert tidspunkt, når der var tale om Unionens interesser, ville den følgelig efter min opfattelse have affattet denne bestemmelse på en anden måde.

58. Det kan derfor undre mig, at Retten så hurtigt nåede frem til den konklusion, at teksten i artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 ikke kan belyse det spørgsmål, der er genstand for dette klagepunkt.

59. Rettens teleologiske fortolkning af denne bestemmelse kan endvidere efter min opfattelse ikke rejse tvivl om konklusionen om en restriktiv fortolkning, der fremkommer ved læsningen af teksten.

60. I denne henseende bestrider jeg ikke, at Retten på korrekt vis har identificeret formålet med proceduren, der er fastsat i artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, nemlig at undgå forskellige vurderinger i de forskellige medlemsstater og de deraf følgende handelshindringer gennem forbedret koordinering og en fælles retning ved udøvelsen af de nationale beføjelser. Jeg er imidlertid ikke enig i Rettens følgeslutninger om, at dette taler for en bred fortolkning af betingelserne for forelæggelse af spørgsmål for udvalget.

61. For at forklare grundene til, at jeg er uenig, vil jeg minde om, at proceduren i henhold til artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, der er indeholdt i direktivets kapitel IV om decentraliserede gensidige anerkendelsesprocedurer, kun er én af procedurerne for indbringelse af spørgsmål for udvalget sammen med direktivets artikel 29 og 30.

62. Hvad nærmere bestemt angår artikel 30 i direktiv 2001/83 anvendes den, når de berørte medlemsstater har vedtaget indbyrdes afvigende afgørelser i forbindelse med markedsføringstilladelser for samme lægemiddel, eller suspension eller tilbagekaldelse af dette. Formålet med bestemmelsen er dermed at rette op på en hindring for udvekslingen af lægemidler, der allerede er opstået på tidspunktet for vedtagelsen af disse afgørelser.

63. Eftersom det er rimeligt at antage, at der ikke forekommer overlapning mellem anvendelsesområderne for to forskellige bestemmelser i samme direktiv, hælder jeg mod den opfattelse, at den funktion, som artikel 31 i direktiv 2001/83 har, supplerer den funktion, som direktivets artikel 30 har. Det forekommer mig derfor, at sidstnævnte artikel skal forstås således, at den tilsigter at forebygge hindringer for handelen med lægemidler.

64. I denne forbindelse kan det i lyset af de økonomiske realiteter antages, at der efter det administrative afslag på markedsføringstilladelsen, som BfArM vedtog i den foreliggende sag den 26. september 2005, allerede var indført en handelshindring. Derfor vil iværksættelsen af proceduren i artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, efter at en sådan afgørelse var truffet, og før en national domstol havde truffet afgørelse i en appelsag til prøvelse af denne afgørelse, klart stride mod formålet med denne procedure.

65. Efter min opfattelse burde Kommissionen derfor ikke under disse omstændigheder have accepteret, at BfArM indbragte spørgsmålet for udvalget i den foreliggende sag.

66. Det andet argument, som Retten støtter sin afvisning af dette led på, nemlig den bindende karakter af den afgørelse, som Kommissionen træffer i slutningen af proceduren, forekommer mig ikke at rejse tvivl om en sådan konklusion.

67. I lyset af disse overvejelser bør appellanternes klagepunkt tages til følge.

68. Eftersom en teleologisk fortolkning ikke underbygger Rettens fortolkning, ændrer vejledningen, som Kommissionen har udarbejdet, ikke den fortolkning af artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83, som jeg foreslår anlagt, idet denne vejledning helt klart ikke er bindende for Domstolen.

69. Hvad endelig angår klagepunktet om, at Forbundsrepublikken Tyskland har begået magtmisbrug ved kun at indlede proceduren i artikel 31 i direktiv 2001/83 for at undgå, at BfArM ikke skulle få medhold i appelsagen til prøvelse af sin afgørelse, som verserer ved de tyske forvaltningsdomstole, er det min opfattelse, at Retten ikke begik en fejl ved at fastslå, at appellanterne kun havde fremlagt »bebrejdelser og formodninger«, såsom den omstændighed, at BfArM havde forsøgt at få Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (appeldomstol i forvaltningsretlige sager i delstaten Nordrhein-Westfalen) til at udsætte proceduren ved denne retsinstans. I denne forbindelse er det forhold, at BfArM udtrykkeligt havde anført i sit svarskrift, at der var anmodet om udsættelse af sagen, indtil resultatet af sagen ved udvalget forelå, dog efter min opfattelse ikke tilstrækkelig til at fastslå, at BfArM’s foranstaltninger var udtryk for misbrug. Jeg mener derfor, at dette klagepunkt ligeledes bør forkastes.

70. I lyset af det ovenstående skal det første anbringendes første led efter min opfattelse tages til følge, for så vidt som Retten burde have konstateret, at Kommissionen tilsidesatte artikel 31, stk. 1, i direktiv 2001/83 ved i den foreliggende sag at have accepteret, at spørgsmålet blev forelagt for udvalget, selv om det skete efter de tyske administrative myndigheders vedtagelse af den oprindelige afgørelse.

2. Det andet led om tilsidesættelse af kravet om neutralitet, som er indeholdt i artikel 32, stk. 2, i direktiv 2001/83, og princippet om en omhyggelig og uvildig undersøgelse som fastsat i chartrets artikel 41, stk. 1

a) Sammendrag af parternes argumenter

71. Appellanterne er af den opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 94-104 fandt, at anvendelsen af princippet om uvildighed skal være underlagt uforholdsmæssigt strenge betingelser.

72. For at der foreligger en tilsidesættelse af dette princip, er det efter deres opfattelse ikke nødvendigt, at der rent faktisk er konstateret en partisk handling, men det er tilstrækkeligt, at de ydre omstændigheder giver grundlag for en rimelig »mistanke« om, at de pågældende forhold ikke er blevet undersøgt neutralt og objektivt. Derfor vil den objektive uvildighed især være truet i tilfælde af interessekonflikter, som skyldes institutionelle forbindelser, og det typiske tilfælde vil være overlapning mellem funktioner. Derfor har Martina Weises dobbelte funktion som ansat i den kompetente nationale myndighed på den ene side og hovedrapportør for udvalget på den anden side ifølge appellanterne gjort det umuligt at træffe en objektiv og upartisk afgørelse. Når der er mistanke om partiskhed rettet mod en af de ansvarlige for udvalgets afgørelse, er den objektive uvildighed ifølge appellanterne ikke garanteret ved, at udvalget har truffet denne afgørelse i plenum, eller at den blev vedtaget enstemmigt.

73. Hvad angår den subjektive uvildighed har appellanterne gjort gældende, at i modsætning til, hvad Retten fandt, er den omstændighed, at Martina Weise i sin egenskab af rapportør for udvalget anbefalede at tilbagekalde markedsføringstilladelsen for Linoladiol N i overensstemmelse med den tidligere afgørelse fra hendes arbejdsgiver BfArM, bevis på, at hun foretog en tendentiøs vurdering, der var meget ugunstig for Linoladiol N. Det tendentiøse ved denne vurdering påvises ifølge appellanterne ligeledes af den omstændighed, at udvalget i sin endelige udtalelse anlagde en mere nuanceret tilgang, eftersom det udelukkende anbefalede en simpel ændring af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N.

74. Kommissionen har afvist tesen om, at udnævnelsen af det tyske medlem af udvalget til rapportør i en procedure ved udvalget indledt af Forbundsrepublikken Tyskland i lyset af de objektive omstændigheder gav anledning til mistanke om, at de faktiske omstændigheder ikke var blevet vurderet neutralt og objektivt. I denne henseende har Retten allerede fastslået, at denne omstændighed i mangel af andre elementer er irrelevant. Appellanterne forbigår ifølge Kommissionen i tavshed, at Retten med føje har antaget, at artikel 61, stk. 6, i forordning nr. 726/2004, som udtrykkeligt forbyder medlemsstaterne »at give udvalgsmedlemmer og eksperter instrukser, som er uforenelige med deres egne opgaver og med agenturets opgaver og ansvarsområder«, allerede forventes at sikre en neutral og objektiv undersøgelse. Under alle omstændigheder har Kommissionen understreget, at Martina Weise kun var en ud af fire rapportører, der var ansvarlige for vurderingen af Linoladiol N under proceduren ved udvalget.

b) Bedømmelse

75. Det er indledningsvis nødvendigt at fjerne enhver mulig misforståelse vedrørende genstanden for dette led af det første anbringende ved omhyggeligt at afgrænse spørgsmålet.

76. For det første er dette led på ingen måde, således som Kommissionen har gjort gældende i sit svarskrift, begrundet i den omstændighed, at udvalget har udpeget et medlem med samme nationalitet som den myndighed, der indledte proceduren i henhold til artikel 31 i direktiv 2001/83, til hovedrapportør.

77. For det andet vedrører dette led trods overskriften ikke tilsidesættelsen af artikel 32, stk. 2, i direktiv 2001/83. Tværtimod har appellanterne medgivet, at denne artikel ikke medfører nogen grænser for udvalgets skønsbeføjelser i forbindelse med udpegelsen af et af medlemmerne til rapportør ( 7 ).

78. Den eneste bestemmelse, der er påberåbt krænket, er, som det fremgår af en simpel gennemlæsning af de af appellanterne fremførte argumenter, chartrets artikel 41, stk. 1, som knæsætter en »rRet til god forvaltning«, da der heri fastsættes krav om, at Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer skal behandle enhver sag på uvildig vis ( 8 ).

79. Det er hensigtsmæssigt først at definere rækkevidden af forpligtelsen til uvildighed, således som denne er blevet fortolket i relevant retspraksis.

80. Domstolen har allerede fortolket dette krav i forbindelse med vurderingen af en hævdet krænkelse af retten til en retfærdig rettergang, jf. artikel 6 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«) ( 9 ). I en sådan sammenhæng fastslog Domstolen, at kravet om domstolenes uvildighed omfatter to komponenter, på den ene side den subjektive uvildighed, i henhold til hvilken intet medlem af den pågældende ret må give udtryk for partiskhed eller en personlig partiskhed, og på den anden side den objektive uvildighed, i henhold til hvilken denne ret skal sikre tilstrækkelige garantier for at udelukke enhver legitim tvivl om en mulig partiskhed ( 10 ).

81. I sin dom af 11. juli 2013, Ziegler mod Kommissionen (C-439/11 P, EU:C:2013:513, præmis 154), anerkendte Domstolen videre, at denne fortolkning bør anvendes analogt på kravet om uvildighed i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, således som det fremgår af chartrets artikel 41.

82. Ved vurderingen af en administrativ handling fra Unionens side skal den subjektive uvildighed derfor undersøges i lyset af den personlige overbevisning og adfærden hos det pågældende medlem af den pågældende institution eller det pågældende organ. Da det formodes, at den subjektive uvildighed er gældende, indtil det modsatte er bevist ( 11 ), er den vanskelig at bestride.

83. Således føler jeg mig ikke overbevist af appellanternes argumenter om, at Martina Weise handlede partisk, da hun i overensstemmelse med sin arbejdsgivers tidligere beslutning foreslog at tilbagekalde markedsføringstilladelsen for Linoladiol N. I denne henseende har Retten efter min opfattelse ikke begået nogen fejl, da den i den appellerede doms præmis 97 vurderede, at dette synspunkt fra Martina Weises side er i overensstemmelse med udøvelsen af de funktioner, der er tildelt en rapportør for udvalget. Endvidere er det efter min opfattelse også korrekt, at Retten i den appellerede doms præmis 98 har vurderet, at appellanterne ikke har godtgjort, at Martina Weises manglende tilstedeværelse ved det andet møde i udvalget førte til den konklusion, at markedsføringstilladelsen for Linoladiol N burde opretholdes. I modsætning til, hvad appellanterne har hævdet, findes der ikke noget bevis for dette i punkt 37-42 eller noget andet sted i stævningen.

84. Under alle omstændigheder vedrører appellanternes klagepunkter i appelskriftet navnlig den objektive del af kravet om uvildighed, der følger af chartrets artikel 41.

85. I denne forbindelse erindrer jeg om, at formålet med undersøgelsen af den objektive uvildighed er at fastslå, om visse kontrollerbare forhold, uafhængigt af den personlige adfærd hos et medlem af den europæiske forvaltning, giver den berørte part grund til at betvivle vedkommendes uvildighed, idet endog det, at et vist forhold tilsyneladende foreligger, kan have betydning ( 12 ). I denne forbindelse præciseres det i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at det afgørende er at vide, om den pågældendes vurderinger kan betragtes som værende objektivt begrundede ( 13 ).

86. Hvis den objektive uvildighed forstås på denne måde, er der efter min opfattelse ingen tvivl om, at den sandsynligvis vil blive bragt i fare i tilfælde af en interessekonflikt som følge af overlappende funktioner, således som appellanterne har fremført i deres appelskrift.

87. Imidlertid vil den blotte overlapning mellem funktioner ikke i sig selv være tilstrækkelig til at give den pågældende part anledning til en objektivt begrundet bekymring om en mulig partiskhed, som dermed vil kunne berettige konstateringen af en tilsidesættelse af den objektive uvildighed.

88. Dette lader sig uden videre udlede af Rettens dom af 5. juli 2016, Kommissionen mod Hristov (T-26/15 P, EU:T:2016:390). Ved at tage appellen til følge fandt Retten således, at Personalerettens afgørelse i dom af 13. november 2014, Hristov mod Kommissionen og EMA (F-2/12, EU:F:2014:245), ifølge hvilken den omstændighed, at et medlem af bestyrelsen for Det Europæiske Lægemiddelagentur (beslutningstagende organ) også var medlem af det pågældende agenturs forhåndsudvælgelsesudvalg (rådgivende organ), kunne have begrundet en berettiget tvivl om dette udvalgs uvildighed, var behæftet med en retlig fejl, idet EU-Personaleretten ikke havde godtgjort, at de pågældende medlemmers sæde i Det Europæiske Lægemiddelagenturs bestyrelse havde en »praktisk betydning« for deres rolle i forhåndsudvælgelsesudvalget ( 14 ).

89. Efter min opfattelse er der i retspraksis fastsat kriterierne til fastlæggelse af, under hvilke omstændigheder en »dobbelt kasket« hos et medlem af et EU-organ har den omtalte »praktiske betydning« for vedkommendes rolle i det pågældende organ.

90. Jeg tænker her navnlig på dommen af 20. december 2017, Spanien mod Rådet (C-521/15, EU:C:2017:982). I denne sag kritiserede Kongeriget Spanien bl.a. Kommissionen for at have tilsidesat den objektive uvildighed ved at overdrage en undersøgelsesprocedure, der havde til formål at efterprøve rigtigheden af de underskudsdata, som den pågældende medlemsstat havde indberettet, til en gruppe, der i vid udstrækning bestod af ansatte i Eurostat, der tidligere havde deltaget i besøg i Spanien, hvilket betød, at Kommissionen konkluderede, at der var tydelige tegn på forhold, der kunne begrunde indledningen af en traktatbrudsprocedure ( 15 ).

91. Dette anbringende blev forkastet af Domstolen på grundlag af følgende konstateringer. For det første havde de pågældende besøg på den ene side og undersøgelsesproceduren på den anden side, ud over at de fandt sted i henhold til forskellige retlige rammer, forskellige formål ( 16 ). Mens de besøg, som Eurostat kan gennemføre i medlemsstaterne, har til formål at gøre det muligt for Kommissionens tjenestegrene at evaluere kvaliteten af de data, der indberettes af medlemsstaterne for så vidt angår deres offentlige gæld og offentlige underskud, er formålet med undersøgelsesproceduren at give Kommissionen mulighed for at foretage alle fornødne undersøgelser med henblik på at fastslå, hvorvidt der foreligger misvisende indberetninger af disse data, som enten skyldes forsæt eller grov uagtsomhed, når den vurderer, at der foreligger tydelige indikationer på forhold, der godtgør, at der kan være tale om sådanne erklæringer. For det andet gælder det, at i lyset af de forskellige retlige rammer og de forskellige formål, selv om de data, som disse besøg og undersøgelsesproceduren vedrørte, kunne være delvis sammenfaldende, måtte de vurderinger, som henholdsvis Eurostat og Kommissionen skulle foretage af disse data, nødvendigvis være forskellige ( 17 ). For det tredje er det Kommissionen og dermed kommissærerne, som handler i fællesskab, der i henhold til de relevante regler ( 18 ) har beføjelse til at træffe afgørelse om at indlede undersøgelsesproceduren, der er ansvarlig for undersøgelsen og har mulighed for at forelægge Rådet henstillinger og forslag, som måtte være relevante som følge af undersøgelsesproceduren, mens forordningen til gengæld ikke tillægger tjenestemænd i Eurostat noget som helst eget ansvar ( 19 ).

92. Efter min opfattelse er det på nuværende tidspunkt hensigtsmæssigt at anvende de ovennævnte kriterier på den foreliggende sag. Dette vil gøre det muligt at fastslå, hvorvidt udpegelsen af Martina Weise til hovedrapportør for udvalget i forbindelse med proceduren vedrørende ansøgningen om fornyelse af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N kunne give anledning til, at appellanterne kunne nære objektivt begrundede betænkeligheder med hensyn til en eventuel partiskhed hos Martina Weise, eftersom hun er ansat i BfArM, dvs. den nationale myndighed, der har forelagt spørgsmålet for udvalget, eftersom denne myndighed allerede havde vedtaget en negativ beslutning vedrørende fornyelsen, og eftersom den også var sagsøgt i en tvist ved de nationale forvaltningsdomstole om gyldigheden af sin afgørelse om afvisningen.

93. Det er derfor nødvendigt at fastslå, i) om proceduren vedrørende udøvelsen af BfArM’s funktion har samme formål som proceduren for udøvelse af udvalgets ( 20 ) funktion, ii) om de vurderinger, som henholdsvis BfArM og udvalget skal foretage, er af samme art, og iii) om Martina Weise havde fået overdraget et »eget ansvar« i forbindelse med proceduren ved udvalget. Hvad det sidste angår mener jeg, at det kan udledes af dommen, som jeg gennemgår ovenfor, at der kun vil være tale om et sådant eget ansvar i den foreliggende sag, hvis Martina Weises rolle kan anses for at være afgørende for afviklingen eller udfaldet af den pågældende procedure ( 21 ).

94. For det første forekommer det mig at være sikkert, at den procedure, der gælder for udøvelse af BfArM’s funktion, må anses for at have samme formål som proceduren, der regulerer udøvelsen af udvalgets funktion. I begge tilfælde er formålet med proceduren således at give det pågældende organ mulighed for at foretage alle medicinske eller videnskabelige vurderinger af kvaliteten af, sikkerheden ved og virkningen af lægemidler, som er nødvendige for at kunne vedtage en afgørelse om udstedelse af en markedsføringstilladelse.

95. For det andet, henset til fastlæggelsen af formålet med disse procedurer, må vurderingen af lægemidlers kvalitet, sikkerhed og virkning, som foretages af dels BfArM, dels udvalget, nødvendigvis være af samme karakter ( 22 ).

96. For det tredje kan det efter min opfattelse ikke afvises, at udvalget gav Martina Weise et selvstændigt ansvar i forbindelse med proceduren for fornyelse af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N. I betragtning af, at hovedrapportørens rolle i henhold til artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 726/2004, består i at »koordinere vurderingen« af det undersøgte lægemiddel, har en sådan rolle nødvendigvis givet Martina Weise mulighed for at udøve betydelig indflydelse på afviklingen af denne procedure ( 23 ).

97. Det er under disse omstændigheder indlysende, at den omstændighed, at hun blev bistået af en anden rapportør under udførelsen af sine opgaver, nemlig det nederlandske medlem af udvalget, ikke kan så tvivl om konklusionen om, at Martina Weise havde mulighed for at udøve en væsentlig indflydelse på procedurens afvikling. I modsætning til, hvad Kommissionen har anført i sin replik, gør det samme sig gældende for den omstændighed, at to andre medlemmer af udvalget, det spanske og det østrigske medlem, tilsluttede sig de to første som henholdsvis hovedrapportør og andenrapportør ved revisionen. Dette vil sandsynligvis ikke modvirke den indflydelse, som Martina Weise var i stand til at udøve, idet en fornyet undersøgelse er væsentligt mere begrænset end undersøgelsen i den første fase af proceduren, eftersom »[den kun må] vedrøre punkter i den oprindelige udtalelse, som ansøgeren i forvejen har peget på« i henhold til artikel 62, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 726/2004.

98. Eftersom de tre kriterier, der følger af retspraksis, er opfyldt, er jeg af den opfattelse, at udpegelsen af Martina Weise til hovedrapportør for udvalget i forbindelse med proceduren vedrørende ansøgningen om fornyelse af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N udgør en tilsidesættelse af den bestanddel, som vedrører objektivitet, i det krav om uvildighed, der følger af chartrets artikel 41 som fortolket i Domstolens praksis.

99. I lyset af disse betragtninger er det min opfattelse, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at udvalget havde overholdt chartrets artikel 41 i den foreliggende sag.

100. Jeg mener, at det første anbringendes andet led derfor bør tages til følge.

3. Det tredje led om tilsidesættelse af artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 og retten til at blive hørt

a) Sammendrag af parternes argumenter

101. Ifølge appellanterne fremgår det af den appellerede doms præmis 106-112, at Retten ikke tog stilling til klagepunktet vedrørende tilsidesættelsen af retten til at blive hørt, for så vidt som den ikke anerkendte, at denne rettighed nødvendigvis også omfatter muligheden for at udtale sig om alle de faktiske omstændigheder, der er relevante for afgørelsen, f.eks. den væsentlige begrænsning, der er knyttet til fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N (forbud mod gentagen brug af dette lægemiddel).

102. Tilsidesættelsen af retten til at blive hørt har ifølge appellanterne desuden haft indflydelse på Kommissionens endelige afgørelse. Hvis den første appellant havde haft lejlighed til at fremføre sine synspunkter under proceduren for udvalget, ville dette organ have været forpligtet til at tage stilling til de klagepunkter, der er fremsat i forbindelse med det tredje anbringende (tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet).

103. Kommissionen har bestridt, at den første appellant ikke er blevet hørt om den foreslåede foranstaltning vedrørende forbud mod gentagen brug af Linoladiol N under proceduren for udvalget.

104. Desuden er det Kommissionens opfattelse, at appellanterne ikke har fremlagt bevis for, at Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen i den appellerede doms præmis 110, hvorefter retten til at blive hørt som omhandlet i artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 forpligter udvalget til at give mulighed for at fremsætte bemærkninger inden for en frist, som udvalget fastsætter. Der er efter Kommissionens opfattelse ingen tvivl om, at denne rettighed blev overholdt.

b) Bedømmelse

105. Jeg minder om, at artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 har følgende ordlyd: »Inden udvalget afgiver udtalelse, giver det ansøgeren eller indehaveren af markedsføringstilladelsen mulighed for at fremsætte skriftlige eller mundtlige bemærkninger inden for en frist, som denne fastsætter.«

106. I den appellerede dom er spørgsmålet om, hvorvidt udvalget har tilsidesat denne artikel inden for rammerne af proceduren ved udvalget, blevet besvaret benægtende. I sin vurdering fandt Retten i den appellerede doms præmis 109, at den første appellant ved flere lejligheder havde haft lejlighed til at fremsætte mundtlige bemærkninger (høringer af 19.3.2013, 18.11.2013 og 16.12.2013) og skriftlige bemærkninger (spørgeskemaer modtaget den 20.11.2012, 22.2.2013, 25.3.2013, 20.9.2013 og 18.11.2013).

107. Hvad angår de hævdede uregelmæssigheder omkring høringen den 18. november 2013 og appellanternes indtryk af, at udvalget udelukkende ønskede at tilpasse oplysningerne om Linoladiol N til teksten, der dannede grundlag for tilladelsen i Kroatien, gentog Retten, at retten til at blive hørt alene forpligter udvalget til at give de berørte parter mulighed for at fremsætte bemærkninger inden for en nærmere fastsat frist, hvilket det gjorde i den foreliggende sag (den appellerede doms præmis 110). Udvalget var derfor efter Rettens opfattelse ikke forpligtet til at sikre, at det ville holde sig til en bestemt informationstekst uden at ændre den.

108. I denne forbindelse fastslog Retten i den appellerede doms præmis 111 og 112, at appellanternes klagepunkter vedrørende den adfærd, som udvalget udviste under høringen den 13. december 2013, og svarfristen på det femte spørgeskema blot udgjorde »faktuelle uregelmæssigheder« og derfor ikke som sådan indebar en tilsidesættelse af artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 ( 24 ).

109. Indledningsvis skal jeg gøre det klart, at jeg ikke har til hensigt at rejse tvivl om Rettens konstatering af, at udvalget har opfyldt sine processuelle forpligtelser i henhold til den pågældende bestemmelse. Jeg erindrer ikke desto mindre om, sådan som appellanterne har gjort gældende, at det led, som Retten skulle tage stilling til, også vedrørte det materielle anvendelsesområde for retten til at blive hørt som fastsat i artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83.

110. Dette fremgår klart af de skriftlige indlæg, som appellanterne indgav i første instans.

111. I stævningen ved første instans indeholdt dette led ud over de omtalte klagepunkter af processuel karakter ( 25 ) et tredje klagepunkt af materiel karakter med titlen »Den første appellant er ikke blevet hørt vedrørende begrænsningen af brugen af Linoladiol N til fire uger med en udelukkelse af gentagen brug«.

112. Dette klagepunkt er uafhængigt af de to første, hvilket bekræftes med replikken i første instans, og navnlig ved en samlet læsning af præmis 41, hvori det hedder, at »i modsætning til sagsøgtes opfattelse kan formålet med en høring ikke sammenfattes til at være en formel mulighed for at udtale sig mundtligt om udvalgets videnskabelige konklusioner,] men ved høringen skal der også tages stilling til spørgsmålet om, hvilke retlige konsekvenser disse konklusioner giver anledning til […]«, og præmis 42, hvor indholdet af klagepunktet er gengivet i detaljer: »[…] Kommissionen kan ikke tage hensyn til argumenter, om hvilke de berørte parter ikke har haft lejlighed til at tilkendegive deres synspunkter. I denne henseende skal det fastslås, at sagsøgte har erkendt, at udvalget ikke oplyste den første appellant om den foreslåede begrænsning af brugen af lægemidlet Linoladiol N til en enkelt anvendelse i patientens liv.«

113. Konklusionen er, at nærværende led i anbringendet langt fra er begrænset til Rettens afvisning af, at der var tale om tilsidesættelse af udvalgets proceduremæssige forpligtelser, men også omfatter klagepunktet om, at Retten undlod at træffe afgørelse om, hvorvidt udvalget tilsidesatte den første appellants ret til at blive hørt om betingelsen, der var knyttet til fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N, dvs. begrænsningen af varigheden af anvendelsen til fire uger med samtidig udelukkelse af gentagen brug.

114. Har Retten taget stilling til dette klagepunkt i den appellerede dom?

115. Det kan der med rette rejses tvivl om. Ved første øjekast virker det ikke, som om den appellerede doms præmis 109-112 udgør et udtrykkeligt svar fra Retten på spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at den første appellant ikke blev hørt om begrænsningen på fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol, udgjorde en tilsidesættelse af retten til at blive hørt.

116. Jeg vil dog påpege, at ifølge fast retspraksis kan Rettens ræsonnement også være indirekte, forudsat at det giver appellanterne mulighed for at få kendskab til begrundelsen for Rettens afgørelse, og at Domstolen råder over tilstrækkelige oplysninger til at udøve sin kontrol ( 26 ).

117. I denne forbindelse skal det undersøges, om næstsidste punktum i den appellerede doms præmis 110 læst i sammenhæng med denne præmis opfylder disse betingelser, og derfor om den opfylder Rettens begrundelsespligt.

118. I præmis 110 udtaler Retten, efter i forbindelse med undersøgelsen af de hævdede uregelmæssigheder ved høringen af 18. november 2013 ( 27 ) at have påpeget, at retten til at blive hørt i henhold til artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 alene forpligter udvalget til at give parterne mulighed for at fremsætte bemærkninger inden for en af udvalget fastsat frist, at »udvalget derfor ikke var forpligtet til at sikre, at det kun ville holde sig til en bestemt informationstekst, og at denne ikke kunne ændres« ( 28 ).

119. Denne sætning kan ved hjælp af en vis fortolkning forstås således, at udvalget ikke var forpligtet til ved vedtagelsen af sin udtalelse at holde sig til den tekst, som appellanterne havde kunnet tage stilling til, dvs. den tekst, der lå til grund for tilladelsen i Kroatien, og således var berettiget til at medtage den ændring, der førte til indførelse af begrænsningen af anvendelsens varighed til fire uger med udelukkelse af gentagen brug, uden først at have givet appellanterne mulighed for at udtale sig herom.

120. Derfor er medtagelsen af den betingelse, som er knyttet til fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N, der i den foreliggende sag blev gennemført ved hjælp af en ændring af informationsteksten for lægemidlet, ifølge Retten ikke omfattet af den første appellants ret til at blive hørt i medfør af artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83.

121. Det er denne læsning af den appellerede doms præmis 110, som den resterende del af min argumentation er baseret på.

122. Inden jeg indleder bedømmelsen, kan jeg imidlertid ikke lade være med at rette en generel kritik mod Rettens stillingtagen til det pågældende klagepunkt. Selv hvis det antages, at dette punktum i den appellerede doms præmis 110 udgør en »indirekte begrundelse« i den i retspraksis omhandlede forstand, er det beklageligt, at Retten har opfyldt sin forpligtelse gennem en så kortfattet og kryptisk begrundelse.

123. Idet jeg ikke desto mindre har konkluderet, at der ikke er tale om nogen tilsidesættelse af begrundelsespligten, vil jeg gå over til at behandle sagens realitet og navnlig spørgsmålet om, hvorvidt Retten med rette fastslog, at de bemærkninger, som appellanterne af udvalget blev opfordret til at fremsætte, også burde have vedrørt deres holdning til den betingelse, der blev knyttet til fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N.

124. Jeg skal i denne forbindelse indledningsvis bemærke, at mens artikel 32, stk. 3, i direktiv 2001/83 hidtil aldrig er blevet fortolket af Domstolen, kan det materielle anvendelsesområde for retten til at blive hørt i henhold til den pågældende bestemmelse udledes af retspraksis, som har defineret rækkevidden af retten til at blive hørt som et grundlæggende princip i EU-retten.

125. Retten til at blive hørt udgør nemlig et grundlæggende princip i EU-retten, som er knæsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a). I denne bestemmelse defineres den som »retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt«.

126. I denne henseende har Domstolen gentagne gange fastslået, at personer, der har ret til at blive hørt, skal sættes i stand til effektivt at tilkendegive deres synspunkter vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt af beviser til støtte for disse påstande ( 29 ). Dette anvendelsesområde er præciseret yderligere i en række domme, hvori Domstolen har fastslået, at retten til at blive hørt omfatter alle forhold af faktisk eller retlig art, som danner grundlag for beslutningsprocessen, men ikke det endelige standpunkt, som administrationen agter at indtage ( 30 ).

127. Det er på grundlag af denne retspraksis, at det efter min opfattelse skal vurderes, om Rettens konklusion kan tiltrædes.

128. I den foreliggende sag er det derfor nødvendigt at fastslå, om den betingelse, der er knyttet til fornyelsen af markedsføringstilladelsen for Linoladiol N, skal betegnes som en faktisk omstændighed, der kan danne grundlag for en gennemførelsesafgørelse, som vedtages af Kommissionen efter udtalelse fra udvalget, eller om der derimod er tale om et element i selve afgørelsen, eftersom den er resultatet af en vurdering af de faktiske omstændigheder.

129. Med henblik herpå er det efter min opfattelse vigtigt først at fastslå, om tilsidesættelsen af retten til at blive hørt, som appellanterne har påberåbt sig, som sådan er rettet mod denne betingelse eller mod den videnskabelige konstatering, der ligger til grund for en sådan betingelse, ifølge hvilken sikkerheden for livmoderslimhinden ved intravaginal anvendelse af østrogener på langt sigt eller ved gentagen anvendelse ikke kan garanteres ved langvarig behandling, der varer længere end fire uger ( 31 ). Betingelsen som sådan vedrører efter min opfattelse det endelige standpunkt, som Kommissionen agter at vedtage efter en vurdering af de faktiske omstændigheder ( 32 ), mens den videnskabelige konstatering, der underbygger den, er en af de faktiske omstændigheder, som dette standpunkt er baseret på.

130. Det fremgår efter min opfattelse imidlertid utvetydigt af appelskriftet, at appellanterne klager over, at udvalget ikke hørte den første appellant om betingelsen som sådan. De har nemlig gjort gældende, at den første appellants ret til at blive hørt også gjaldt »spørgsmålet om, hvilken foranstaltning myndighederne vurderer som nødvendig for at tage hensyn til resultaterne af analysen« ( 33 ).

131. Denne betingelse henhører således under Kommissionens endelige standpunkt og vedrører derfor ikke den første appellants ret til at blive hørt.

132. Under disse omstændigheder bør det første anbringendes tredje led efter min opfattelse forkastes.

4. Konklusion vedrørende det første appelanbringende

133. I lyset af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen tiltræder det første appelanbringendes første og andet led, og at appelanbringendet følgelig tages til følge.

B. Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 116, stk. 1, og artikel 126, stk. 1, i direktiv 2001/83

134. Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 121-199 ved vurderingen af det andet anbringendes forskellige led, som blev fremført i første instans, ikke fuldt ud har forstået genstanden for klagepunkterne og har tabt indholdet af appellanternes argumenter af syne.

135. Dette anbringende består af fire led. For det første har appellanterne gjort gældende, at Retten har tilsidesat princippet om fordeling af byrden med hensyn til redegørelsen for de faktiske omstændigheder og bevisbyrden, idet dens fortolkning ville pålægge indehaveren af markedsføringstilladelsen en forpligtelse til selv efter at have fået markedsføringstilladelsen at dokumentere det pågældende lægemiddels sikkerhed. For det andet har de gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at udvalget i sin udtalelse etablerede en forståelig sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og konklusionerne. De har for det tredje gjort gældende, at Retten så bort fra den omstændighed, at lægemiddelovervågningsdata spiller en afgørende rolle ved vurderingen af de risici, som markedsførte lægemidler udgør. For det fjerde har appellanterne gjort gældende, at Retten har anlagt en urigtig vurdering af deres kritikpunkter om, at udvalgets videnskabelige konklusioner var ukorrekte som følge af den fejlagtige gengivelse af de tilgængelige lægemiddelovervågningsdata vedrørende sikkerheden ved Linoladiol N, og at den undlod at tage stilling til appellanternes argumenter vedrørende urigtig gengivelse af indholdet af retningslinjerne i forbindelse med lokal brug af østrogener.

1. Det første led om tilsidesættelse af principperne om fordeling af byrden med hensyn til redegørelsen for de faktiske omstændigheder og bevisbyrden, der følger af den omstændighed, at eksistensen af en risiko baseres på manglende undersøgelser efter tilladelsen til markedsføring

a) Sammendrag af parternes argumenter

136. Appellanterne har gjort gældende, at Retten gennem sin vurdering af, at fraværet af undersøgelser, der ville kunne fjerne enhver tvivl hos udvalget om forekomsten af risici forbundet med anvendelsen af Linoladiol N, var tilstrækkeligt til at begrunde en ændring af markedsføringstilladelsen for dette lægemiddel, tilsidesatte principperne om fordeling af byrden med hensyn til redegørelse for de faktiske omstændigheder og bevisbyrden. Den har således reelt givet indehaveren af tilladelsen pligt til, selv efter opnåelsen af markedsføringstilladelsen, at dokumentere lægemidlets sikkerhed ved hjælp af undersøgelser.

137. I denne henseende bekræfter fortolkningen af de relevante bestemmelser i lægemiddelovervågningssystemet, der er omhandlet i afsnit IX i direktiv 2001/83, efter appellanternes opfattelse, at indehaveren af en markedsføringstilladelse ikke er forpligtet til at gennemføre sikkerhedsundersøgelser efter at have fået tilladelsen. Som følge heraf kan det ikke gøres gældende over for indehaveren af tilladelsen, at der ikke foreligger sådanne undersøgelser.

138. Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at Rettens konstateringer ikke ville kunne begrundes yderligere gennem den videreudvikling, som Retten foretog af forsigtighedsprincippet i den appellerede doms præmis 137-140, idet den ikke tog hensyn til, at evalueringen af risikoen ikke kan baseres på rent hypotetiske overvejelser. Udvalgets antagelser, som Retten redegjorde for i den appellerede doms præmis 143, hvorefter de kendte risici ved hormonbehandlinger også kunne manifestere sig ved brug af Linoladiol N, bør imidlertid efter appellanternes opfattelse betegnes som sådanne hypotetiske overvejelser.

139. Ifølge appellanterne vil den eneste undtagelse fra princippet om, at risikovurderingen ikke kan baseres på rent hypotetiske overvejelser, nemlig ikke kunne anvendes i den foreliggende sag. Ifølge retspraksis indtræffer denne undtagelse kun, såfremt det er umuligt med sikkerhed at fastslå forekomsten eller omfanget af den hævdede risiko på grund af utilstrækkelige, foreløbige eller upræcise resultater af undersøgelserne, som dog rejser alvorlig tvivl med hensyn til lægemidlets uskadelighed, og at det derfor er sandsynligt, at det kan udgøre en reel skade for folkesundheden. Lægemiddelovervågningssystemet fastsat for lægemidler vil imidlertid i den foreliggende sag give mulighed for med sikkerhed at fastslå eksistensen eller omfanget af risikoen ved brug af Linoladiol N. Desuden fastslog Domstolen i sin dom af 9. september 2003, Monsanto Agricoltura Italia m.fl. (C-236/01, EU:C:2003:431), at beskyttelsesforanstaltninger ikke kan begrundes med en rent hypotetisk vurdering af risiciene, med undtagelse af tilfælde med nye fødevarer. Et lægemiddel som Linoladiol N, der har været på markedet i 45 år, er imidlertid ikke et sådant nyt produkt.

140. Ifølge Kommissionen har Retten besvaret de to eneste retlige spørgsmål vedrørende fordelingen af bevisbyrden korrekt. Dels fastslog Retten i den appellerede doms præmis 135, at det påhviler Kommissionen at bevise en forværring af forholdet mellem fordele og risici ved Linoladiol N. Dels fastslog Retten i dommens præmis 137-140 og 174, at forsigtighedsprincippet begrunder indførelsen af en restriktiv foranstaltning, såfremt det viser sig umuligt med sikkerhed at bevise forekomsten eller omfanget af den hævdede risiko. Appellanterne har imidlertid ikke ifølge Kommissionen anfægtet den materielle vurdering af disse retlige spørgsmål. Appellanterne har derimod kun kritiseret Retten for de konklusioner, der blev draget i den appellerede doms præmis 142, 143 og 171-173, samt konklusionen i den appellerede doms præmis 179 om, at Kommissionen havde løftet bevisbyrden. Deres argumenter drejer sig derfor kun om den undersøgelse af beviserne, som Retten foretog. Det andet anbringendes første led må derfor afvises under appelsagen.

b) Bedømmelse

141. Som udgangspunkt er det nyttigt kort at redegøre for Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 135-144.

142. For det første anførte Retten, at for så vidt angår tilbagekaldelse, suspension eller ændring af en markedsføringstilladelse i henhold til artikel 116 i direktiv 2001/83 påhviler det den kompetente myndighed, dvs. Kommissionen, at løfte bevisbyrden for lægemidlets virkning og uskadelighed.

143. Med hensyn til omfanget af den bevisbyrde, der påhviler Kommissionen, henviste Retten til, at i en situation med usikkerhed om, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang der foreligger en risiko for menneskers sundhed, gør forsigtighedsprincippet det muligt – med henblik på at lade hensynet til den offentlige sundhed gå forud for økonomiske interesser – at indføre beskyttende foranstaltninger uden at afvente, at eksistensen af risikoen og dens alvor fastslås fuldt ud, når der foreligger nye oplysninger, der giver anledning til alvorlig tvivl om sikkerheden ved det pågældende lægemiddel eller dets virkning, som fører til en negativ bedømmelse af forholdet mellem fordele og risici ved dette lægemiddel. I denne forbindelse anførte Retten, at Kommissionen ifølge Domstolens retspraksis kan nøjes med at fremlægge »tungtvejende og afgørende indicier, der uden at lade den videnskabelige usikkerhed ude af betragtning gør det muligt med rimelighed at tvivle på lægemidlets uskadelighed eller virkning« ( 34 ). I denne henseende bemærkede Retten, at udvalget var af den opfattelse, at de konstaterede risici ved anvendelsen af systemiske produkter indeholdende østrogen til hormonbehandlinger ligeledes kunne forekomme for Linoladiol N. Retten skønnede, at der var tale om »tungtvejende og afgørende indicier«, og fastslog, at Kommissionen således havde opfyldt de beviskrav, der påhviler den.

144. For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt dette led af anbringendet kan antages til realitetsbehandling, hvilket Kommissionen har bestridt, vil jeg blot bemærke, at den hævdede tilsidesættelse af fordelingen af bevisbyrden er et retligt spørgsmål, der kan efterprøves af Domstolen i en appelsag ( 35 ). Dette led af anbringendet må derfor anses for at kunne antages til realitetsbehandling.

145. Med hensyn til realiteten er appellanternes argument dog ikke overbevisende.

146. Som Retten har anført i den appellerede doms præmis 135, er det generelle princip for fordeling af bevisbyrden i forbindelse med artikel 116 i direktiv 2001/83, at det påhviler Kommissionen at godtgøre, at betingelserne for tilbagekaldelse, suspension eller ændring af markedsføringstilladelsen er opfyldt. Derimod er indehaveren af en markedsføringstilladelse for et lægemiddel ikke forpligtet til i løbet af markedsføringstilladelsens gyldighedsperiode at fremlægge dokumentation for lægemidlets uskadelighed eller virkning.

147. I tilfælde af videnskabelig usikkerhed om, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang der foreligger risiko for menneskers sundhed, viser den retspraksis, som Retten anvendte, at Kommissionen kan indføre en beskyttelsesforanstaltning (tilbagekaldelse, suspension eller ændring af markedsføringstilladelsen) uden at afvente, at de pågældende risici manifesterer sig, ved anvendelse af forsigtighedsprincippet, men udelukkende på betingelse af, at den underbygger sin berettigede tvivl om det pågældende lægemiddels uskadelighed eller virkning med tungtvejende og afgørende indicier.

148. I den foreliggende sag vurderede Retten, at udvalgets bemærkninger om, at de kendte risici, der skyldes brugen af hormonbehandlinger, også kunne forekomme for Linoladiol N, udgjorde sådanne »tungtvejende og afgørende indicier«.

149. Jeg er ikke det mindste i tvivl om, at Rettens vurdering, som er baseret på Domstolens praksis, ikke medfører omvendt bevisbyrde, således at indehaveren af markedsføringstilladelsen er forpligtet til at dokumentere lægemidlets sikkerhed ved hjælp af undersøgelser efter udstedelsen af markedsføringstilladelsen, som appellanterne har anført. Tværtimod gælder det, at selv om det beviskrav, som Kommissionen skal opfylde, er mindre omfattende i dette tilfælde, påhviler forpligtelsen til at fastslå de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for dens synspunkt om, at der er behov for en beskyttelsesforanstaltning på grund af forværringen af forholdet mellem fordele og risici ved Linoladiol N, fortsat denne institution.

150. Endvidere har Retten allerede udtrykkeligt fastslået i en nylig dom, »at det at træffe foranstaltninger i henhold til artikel 116 i direktiv 2001/83 i tilfælde af videnskabelig usikkerhed eller berettiget tvivl vedrørende et lægemiddels virkning eller uskadelighed ikke kan sidestilles med, at bevisbyrden vendes om« ( 36 ).

151. Med hensyn til situationen med videnskabelig usikkerhed om eksistensen og omfanget af en risiko for menneskers sundhed, som kunne begrunde, at Kommissionen indfører en beskyttelsesforanstaltning i medfør af forsigtighedsprincippet, er jeg ikke enig i appellanternes argument om, at Retten begik en fejl i sin fortolkning af retspraksis, idet den overså, at denne situation ikke kan opstå ved anvendelsen af direktiv 2001/83 på grund af lægemiddelovervågningssystemet i direktivet.

152. I denne henseende konstaterer jeg, at Unionens retsinstanser allerede har anvendt forsigtighedsprincippet i forbindelse med direktiv 2001/83 efter at have konstateret en sådan situation med videnskabelig usikkerhed i dom af 11. december 2014, PP Nature-Balance Lizenz mod Kommissionen (T-189/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:1056, præmis 37 ff.). Det forekommer mig således, at Domstolen deler Rettens holdning her, henset til betydningen af forsigtighedsprincippet på det farmaceutiske område for at sikre, at hensynet til beskyttelse af folkesundheden har forrang frem for økonomiske interesser.

153. Hvad endelig angår appellanternes argument om, at der kun kan foreligge videnskabelig usikkerhed for nye produkter og dermed ikke for Linoladiol N, der har været til stede på markedet i flere årtier, mener jeg ikke, at der kan udledes en sådan konklusion af dom af 9. september 2003, Monsanto Agricoltura Italia m.fl. (C-236/01, EU:C:2003:431), af følgende to hovedårsager. For det første blev den nævnte dom afsagt på et område, der er forskelligt fra det, der er tale om i den foreliggende sag. For det andet gælder det, at selv om det er korrekt, at Domstolen i denne dom fastslog, at beskyttelsesforanstaltninger (midlertidig begrænsning eller suspension af markedsføringen) gyldigt kunne vedtages på grundlag af de potentielle risici i forbindelse med nye levnedsmidler, forekommer dommen mig på ingen måde at udelukke, at sådanne begrundelser også ville kunne betragtes som tilstrækkelige for levnedsmidler, som allerede findes på markedet. I dette tilfælde blev Domstolen således blot anmodet om at fortolke visse bestemmelser i forordningen om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser ( 37 ).

154. På baggrund af ovenstående betragtninger bør det andet anbringendes første led efter min opfattelse forkastes.

2. Det andet led vedrørende manglen på en forståelig sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner

a) Sammendrag af parternes argumenter

155. På baggrund af den appellerede doms præmis 149-164 og 188-197 har appellanterne anført, at Retten har undladt at fastslå, at udvalget endnu ikke havde forklaret, hvorfor det havde afvist konklusionerne i de rapporter og undersøgelser, som appellanterne har påberåbt sig. Rettens overvejelser var endvidere ofte selvmodsigende, ufuldstændige eller ukorrekte.

156. For det første har appellanterne gjort gældende, at selv om Retten i den appellerede doms præmis 147 henviser til deres argumentation om vanskelighederne ved at sammenligne risikoen ved en systemisk eksponering med en lokal behandling, og at frekvensen af anvendelsen af Linoladiol N er lavere end for systemiske hormonbehandlinger, fremgår det ved en gennemlæsning af konklusionerne fra udvalget, som nævnes i dommens præmis 151-158, at udvalget ikke tog hensyn til disse argumenter i sin vurdering.

157. For det andet har appellanterne gjort gældende, at den konklusion, som Retten nåede frem til i den appellerede doms præmis 160 som svar på deres argument om, at udvalgets brug af lavere grænseværdier end de i den videnskabelige litteratur anvendte, henset til de postmenopausale referenceværdier, ikke rejser tvivl om sammenhængen og konsekvensen i udvalgets videnskabelige udtalelse, var uforståelig og selvmodsigende. Stigningen til over de postmenopausale referenceværdier var ifølge udvalget et vigtigt element i risikovurderingen.

158. For det tredje har appellanterne gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 161 ikke tog stilling til deres argument om, at udvalget i sin rapport ikke tog tilstrækkeligt hensyn til, at den stigende koncentration af estradiol i blodet som følge af brugen af Linoladiol N alene er midlertidig, og at blodets indhold af estradiol ikke overstiger de postmenopausale referenceværdier i løbet af en behandlingscyklus med Linoladiol N.

159. For det fjerde har appellanterne foreholdt Retten, at den ikke i forbindelse med den vurdering, der er indeholdt i den appellerede doms præmis 162, har undersøgt deres argument om, at den omstændighed, at vedligeholdelsesdosis af Linoladiol N er forholdsvis højere end for andre estradiol-præparater til lokal vaginal behandling, ikke medfører en øget risiko.

160. For det femte har appellanterne gjort gældende, at Retten burde have undersøgt en sammenlignende oversigt, som de fremlagde for Retten i retsmødet, som indeholdt udvalgets sammenligning i dennes endelige evalueringsrapport mellem Linoladiol N og produkter med lavere doser til systemisk hormonbehandling. Denne oversigt viser ifølge appellanterne, at estradiol-indholdet ved flere anvendelser af Linoladiol N og systemiske hormonbehandlinger med »Estreva« overhovedet ikke svarer til hinanden, og at disse værdier ikke er meget højere for Linoladiol N end for et lægemiddel i lavere doser. Følgelig savner Rettens konklusion om, at eksponeringen for estradiol fra Linoladiol N er mere sammenlignelig med systemiske hormontilskud, ethvert logisk grundlag.

161. Endelig har appellanterne gjort gældende, at Retten har undladt at tage stilling til deres argument om, at et lægemiddel, der indgives intravaginalt, indebærer en lavere risiko for venøs tromboemboli end hormontilskud, der indgives oralt.

162. Kommissionen har heroverfor anført, at appellanterne med de klagepunkter, der rejses i dette led, blot gør gældende, at udvalgets endelige udtalelse ikke er fyldestgørende. Ingen af disse klagepunkter tyder på, at proceduren har været uregelmæssig eller udgjort en tilsidesættelse af EU-retten. Dette led kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.

163. Navnlig med hensyn til den sammenlignende oversigt, som appellanterne fremlagde i retsmødet for Retten, har Kommissionen gjort gældende, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at forkaste dette bevis, idet det blev fremlagt for første gang i retsmødet uden nogen begrundelse, hvilket er i strid med artikel 85, stk. 3, i Rettens procesreglement. Endvidere ville den pågældende oversigt efter Kommissionens opfattelse kun have været et bevis, som det tilkommer Retten at vurdere. Under alle omstændigheder er Kommissionen af den opfattelse, at selv hvis Domstolen ikke måtte være enig i dette punkt, kunne Retten ikke have fastslået, at oversigten ville have betydet, at udvalgets endelige udtalelse ville miste sit logiske grundlag, idet udvalget rådede over andre sammenligninger, som er blevet behørigt behandlet, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 155, 156 og 158. Under alle omstændigheder kan lægemidlet Estreva, der nævnes i den sammenlignende oversigt, ifølge Kommissionen ikke sammenlignes med Linoladiol N. Det anvendes som systemisk hormontilskud, mens Linoladiol N anvendes som lokalt hormontilskud.

b) Bedømmelse

164. Det skal indledningsvis bemærkes for så vidt angår udvalgets udtalelse, at Rettens prøvelsesret kun vedrører en vurdering af, hvorvidt udvalget har fungeret i henhold til bestemmelserne, og af den interne sammenhæng og begrundelsen for udtalelsen. For så vidt angår sidstnævnte aspekt fremgår det af Rettens praksis, at den alene er beføjet til at efterprøve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der gør det muligt at bedømme det grundlag, som den hviler på, og om det er godtgjort, at der foreligger en rationel sammenhæng mellem de lægelige og/eller videnskabelige resultater og de konklusioner, udtalelsen indeholder ( 38 ). Da der blot er tale om en anvendelse på det videnskabelige område af fast retspraksis, hvorefter domstolsprøvelsen af Kommissionens komplicerede vurderinger nødvendigvis er begrænset, idet Kommissionen råder over vide skønsbeføjelser ( 39 ), opfordrer jeg Domstolen til først og fremmest at bekræfte, at Rettens praksis er begrundet.

165. Når Rettens praksis anvendes i den foreliggende sag, indebærer det efter min opfattelse, at de beviser, som appellanterne skal fremlægge, ikke kan begrænses til den omstændighed, at Retten ikke har anført, at et af de elementer, som udvalget undersøgte ved sin medicinske eller videnskabelige vurdering, var fejlbehæftet. De er også forpligtet til at påvise, at dette element er så grundlæggende, at en fejl vedrørende dette element betyder, at den logiske sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige vurderinger og udvalgets konklusioner forsvinder.

166. Det er i lyset af disse principper, at jeg vil undersøge spørgsmålet om, hvorvidt dette led kan antages til realitetsbehandling, hvilket bestrides af Kommissionen, og i givet fald grundlaget for hvert af de af appellanterne fremførte klagepunkter.

167. For så vidt angår vanskelighederne med at overføre vurderingen af risikoen ved en systemisk eksponering til risikoen ved en lokal behandling som Linoladiol N er det min vurdering, at dette klagepunkt kan være genstand for Domstolens prøvelse inden for rammerne af appellen.

168. En fejl vedrørende muligheden for at sammenligne resultaterne af risikovurderingen af Linoladiol N og systemiske hormonbehandlinger er således, som appellanterne synes at hævde, noget, der kan ophæve den »forståelige sammenhæng« mellem udvalgets grundlæggende videnskabelige konklusion (nemlig at estradiol-koncentrationerne i blodbanen efter indgivelse af Linoladiol N svarer til den, der blev opnået ved systemiske hormonbehandlinger) og konklusionerne i udvalgets endelige udtalelse (nemlig at brugen af Linoladiol N indebærer de samme risici som produkter beregnet til systemiske hormontilskud, og der derfor er behov for restriktioner på anvendelsen). Klagepunktet kan derfor efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.

169. Med hensyn til realiteten er det imidlertid min opfattelse, at Retten ikke har gjort sig skyldig i en sådan tilsidesættelse. Det forekommer mig således, at Retten i den appellerede doms præmis 151-158, hvor den sammenfatter udvalgets konklusioner, nævner årsagerne til, at udvalget var af den opfattelse, at resultaterne af risikovurderingen af hormonbehandlinger kan overføres til en lokal behandling som Linoladiol N.

170. Det fremgår af denne sammenfatning, at i) udvalget havde foretaget en sammenligning af Linoladiol med andre lægemidler til lokal anvendelse baseret på farmakokinetiske oplysninger, hvoraf fremgik, at estradiol-koncentrationen efter anvendelse af Linoladiol N var betydeligt højere end den, der kan iagttages efter anvendelse af andre produkter med lavere estradiol-niveauer, og ii) at estradiol-koncentrationen efter anvendelse af Linoladiol N var lige så høj som ved midlertidige hormonbehandlinger.

171. På baggrund af disse omstændigheder kunne Retten konkludere i den appellerede doms præmis 158, at »samtidig med, at udvalget opretholdt sondringen mellem lokal behandling og [hormonbehandling], har udvalget etableret en forståelig sammenhæng mellem de lægelige og videnskabelige konstateringer vedrørende Linoladiol N’s egenskaber og konklusionerne i den endelige udtalelse af 25. april 2014«.

172. I lyset af disse betragtninger må det første klagepunkt efter min opfattelse forkastes.

173. Hvad for det andet angår anvendelsen af tærskler vedrørende postmenopausale referenceværdier for estradiol, der er lavere end dem, som identificeres i den videnskabelige litteratur ( 40 ), fastslog Retten i den appellerede doms præmis 160, at selv om appellanterne havde ført bevis for denne påstand, »godtgør [de] ikke i tilstrækkelig grad, at denne del af udvalgets ræsonnement bør føre til en diametralt modsat konklusion, og at den undergraver sammenhængen og konsekvensen i den videnskabelige udtalelse«.

174. Retten fastslog i det væsentlige, at det ikke var bevist, at det omhandlede element var af så grundlæggende betydning, at en fejl vedrørende dette element kunne fjerne den logiske sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og de konklusioner, som udvalget var nået frem til.

175. Jeg skal indledningsvis bemærke, at jeg ikke finder dette klagepunkt overbevisende.

176. Jeg bestrider ikke, at tærsklerne for de postmenopausale referenceværdier ved første øjekast forekommer at være et nødvendigt element for at vurdere, om de systemiske virkninger, der i sidste instans fører til eksponering for risici, der svarer til risiciene ved hormonbehandlinger, kan forekomme efter indgivelse af et produkt med estradiol-indhold. Det fremgår i øvrigt af citatet fra udvalgets videnskabelige konklusioner i den appellerede doms præmis 151, at »systemiske virkninger kan forventes, idet estradiol-koncentrationen stiger til over de postmenopausale niveauer«. Det kunne imidlertid efter min opfattelse tænkes, at denne årsagsforbindelse henviser til forholdet mellem de systemiske virkninger og den forhøjede estradiol-koncentration, der ligger ud over tærskelværdierne for de postmenopausale referenceværdier, som udvalget har benyttet. Hvis de stigende estradiol-værdier ikke overskrider disse tærskelværdier som følge af anvendelsen af de tærskelværdier, som appellanterne har identificeret, og som ligger højere end dem, udvalget har anvendt, kan det med andre ord principielt ikke udelukkes, at der ligeledes vil opstå systemiske virkninger.

177. Ovenstående antagelse underbygger efter min opfattelse Rettens konstatering af, at appellanterne i deres appelskrift ikke har ført tilstrækkeligt bevis for, hvorfor den omstændighed, at de postmenopausale referenceværdier ikke var korrekte, alene kunne rejse tvivl om udvalgets konklusioner.

178. Selv om jeg er bevidst om, at afvisningen af dette klagepunkt ideelt set ville kræve en noget grundigere argumentation fra Rettens side, mener jeg, at en gennemgang af svaret i den appellerede doms præmis 160 må føre til den konklusion, at Retten ikke har tilsidesat sin begrundelsespligt.

179. I lyset af det ovenfor anførte må dette klagepunkt efter min opfattelse forkastes.

180. For det tredje mener jeg med hensyn til Rettens manglende behandling af argumentet om, at udvalget ikke tog tilstrækkeligt hensyn til den omstændighed, at den stigende estradiol-koncentration i blodbanen som følge af brugen af Linoladiol N kun var midlertidig, har appellanterne ikke formået at godtgøre, at Retten ikke tog hensyn til dette element i sin vurdering.

181. I den appellerede doms præmis 161 bemærkede Retten, at udvalget på grundlag af to videnskabelige undersøgelser (SCO 5109 og SCO 5174) havde angivet, at estradiol-koncentrationen ved anvendelse af Linoladiol N to gange om ugen svarede til koncentrationen ved en hormonbehandling, og at disse høje værdier endnu ikke var vendt tilbage til deres oprindelige niveau efter 36 timer.

182. Dermed har Retten således tilsyneladende ikke overset, at den stigende estradiol-koncentration som følge af brugen af Linoladiol N var midlertidig, og at estradiol-koncentrationerne kunne vende tilbage til deres udgangsniveau efter mere end 36 timer.

183. Selv om det kun fremgår indirekte af den appellerede doms præmis 161, at Retten faktisk tog hensyn til dette element, udgør dette imidlertid på ingen måde en manglende begrundelse, således som appellanterne nærmere i det væsentlige har hævdet. I denne henseende er det tilstrækkeligt at henvise til den retspraksis, som jeg allerede har nævnt i punkt 116 i dette forslag til afgørelse, hvorefter Retten ikke er forpligtet til at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af sagens parter; begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at sagens parter får kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har tiltrådt deres argumenter, og at Domstolen råder over tilstrækkelige elementer til udøvelsen af sin prøvelsesret, hvilket klart forekommer mig at være tilfældet her.

184. Under alle omstændigheder kan dette klagepunkt ikke godtgøre, at det pågældende element, nemlig den midlertidige karakter af stigningen af estradiol-koncentrationen i blodet, kunne fjerne den forståelige sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner.

185. Under disse omstændigheder må dette klagepunkt efter min opfattelse forkastes.

186. Hvad for det fjerde angår den hævdede manglende gennemgang i den appellerede dom af appellanternes argument om, at den omstændighed, at vedligeholdelsesdosen af Linoladiol N var højere end for andre estradiol-præparater, ikke medførte en øget risiko, er det tilstrækkeligt at bemærke, at en sådan vurdering uden tvivl henhører under den vide skønsmargen, som Kommissionen har på et område som dette, som kræver, at den foretager komplekse medicinske eller videnskabelige vurderinger og derfor ikke er omfattet af den retlige kontrol fra Rettens side, undtagen i tilfælde af åbenbare fejl, magtfordrejning, eller hvis Kommissionen åbenbart har overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse, hvilket ikke gøres gældende i den foreliggende sag. Derfor kan appellanterne ikke foreholde Retten, at den har undladt at udtale sig vedrørende dette punkt.

187. For det femte vedrørende den manglende gennemgang af den sammenlignende oversigt skal jeg indledningsvis påpege, ligesom Kommissionen gør det i sit svarskrift, at denne oversigt blev fremlagt for første gang i retsmødet for Retten, og at protokollen for dette retsmøde ikke nævner, at appellanterne fremførte nogen begrundelse for en sådan forsinkelse, hvilket er i strid med artikel 85, stk. 3, i Rettens procesreglement. Når der ikke blev fremlagt nogen begrundelse, kan den manglende gennemgang af oversigten i den appellerede dom forklares ved, at Retten med rette stiltiende afviste den.

188. Under alle omstændigheder er jeg enig i det synspunkt, som Kommissionen har fremført i sit svarskrift, at selv hvis den var blevet antaget til realitetsbehandling, og dens indhold var blevet undersøgt, ville den sammenlignende oversigt være uden betydning, fordi den ikke ville have fået Retten til at konkludere, at den forståelige sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner dermed var brudt.

189. Indledningsvis er bevisværdien af denne oversigt helt klart begrænset, fordi den kun indeholder en sammenligning af Linoladiol N med et enkelt andet lægemiddel, nemlig Estreva.

190. Dernæst synes sammenligningen af Linoladiol N og Estreva ikke at være forenelig med logikken i udvalgets begrundelse i den endelige udtalelse, sådan som Retten sammenfatter den i den appellerede doms præmis 151-158.

191. Som Retten fastslog i dommens præmis 158, var udvalget nået frem til den konklusion, at Linoladiol N medførte midlertidige estradiol-koncentrationer, der er sammenlignelige med niveauerne ved brug af hormonbehandlinger, »idet sondringen mellem lokal behandling og [hormonbehandling] samtidig opretholdes«, dvs. ved kun at sammenligne Linoladiol N med andre lokale behandlinger. Derfor kan Estreva, der anvendes til hormonbehandling og dermed har en anden indgiftsform, ikke sammenlignes med Linoladiol N.

192. Såfremt Domstolen måtte fastslå, at klagepunktet kan antages til realitetsbehandling, mener jeg således, at det bør forkastes.

193. Jeg foreslår derfor, at det andet anbringendes andet led forkastes i sin helhed.

3. Det tredje led om den fejlagtige vurdering af risikoen som følge af den manglende hensyntagen til lægemiddelovervågningsdata

a) Sammendrag af parternes argumenter

194. Appellanterne finder, at Retten i sin argumentation i den appellerede doms præmis 170-172 og i sin konklusion i dommens præmis 176 overså, at lægemiddelovervågningsdata i overensstemmelse med filosofien bag direktiv 2001/83 spiller en afgørende rolle i forbindelse med vurderingen af de faktiske risici, som markedsførte lægemidler udgør.

195. Med hensyn til den appellerede doms præmis 171 har appellanterne anført, at det er selvmodsigende at betragte de få eller helt fraværende indberetninger vedrørende sikkerheden ved brug af Linoladiol N som bevis for, at der foreligger en risiko, således som Retten gør det. I lyset af betragtningerne i den appellerede doms præmis 172 vedrørende den manglende interesse for spontane indberetninger har appellanterne gjort gældende, at Retten ikke tog stilling til deres argument om, at der ikke foreligger noget videnskabeligt bevis for »underindberetning« for ældre lægemidler. I denne forbindelse har Retten efter appellanternes opfattelse ikke taget stilling til argumentet om, at eftersom Linoladiol N er et receptpligtigt lægemiddel, der udelukkende udskrives af gynækologer, som overvåger dets anvendelse på langt sigt, er det næppe troværdigt, at ingen gynækologer havde indberettet de risici, der er forbundet med en sådan anvendelse, hvis de rent faktisk havde manifesteret sig. Endelig har appellanterne foreholdt Retten, at den ikke behandlede deres argument om, at selv med en underindberetning på 90% ville de risici, der angiveligt følger af brugen af Linoladiol N, under alle omstændigheder manifestere sig, hvis de faktisk forelå.

196. Kommissionen har gjort gældende, at appellanternes argumenter ikke har til formål at anfægte Rettens retlige vurdering, men en vurdering foretaget af udvalget.

197. Hvad navnlig angår den manglende behandling af argumentet om, at Linoladiol N er et receptpligtigt lægemiddel, hvis langsigtede brug kontrolleres af en gynækolog, har Kommissionen anført, at dette ikke er underbygget med beviser, og at det under alle omstændigheder først blev fremlagt i retsmødet i første instans uden nogen begrundelse for denne forsinkelse, hvilket er i strid med artikel 85, stk. 3, i Rettens procesreglement.

b) Bedømmelse

198. Appellanterne har med deres første klagepunkt gjort gældende, at Retten ikke har anerkendt lægemiddelovervågningsdatas afgørende rolle ved en ny vurdering af forholdet mellem fordele og risici ved lægemidler, fordi Retten fastslog, at udvalget udledte beviset for risici ved brugen af Linoladiol N af det lave antal eller endog manglende indberetninger af sådanne risici, hvilket i sig selv er selvmodsigende. Derved har appellanterne i det væsentlige bebrejdet Retten, at den ikke har vurderet, at udvalgets fejl vedrørende dette element fjernede den forståelige sammenhæng mellem de lægelige og videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner.

199. Efter min opfattelse fastslog Retten med føje, at appellanternes kritikpunkter, der rettet mod Rettens vurderinger gentages i deres appel, var baseret på en forkert læsning af udvalgets udtalelse.

200. I sine videnskabelige konklusioner har udvalget ikke, som appellanterne har anført, ment, at den begrænsede mængde tilgængelige lægemiddelovervågningsdata (11 sager i alt, herunder en enkelt om Linoladiol N) var bevis for de risici, der er forbundet med brugen af Linoladiol N. Derimod fastslog udvalget, at eftersom der måtte påregnes en »betydelig underrapportering af bivirkninger« for et gammelt lægemiddel som Linoladiol N, var det ikke muligt at udlede nogen konklusioner af lægemiddelovervågningsdataene vedrørende lægemidlets sikkerhed.

201. Stillet over for denne situation med videnskabelig usikkerhed, således som Retten redegjorde for i den appellerede doms præmis 174-176, har udvalget fremlagt tungtvejende og afgørende indicier i overensstemmelse med retspraksis om anvendelsen af forsigtighedsprincippet, som muliggør en rimelig tvivl med hensyn til uskadeligheden og effekten af Linoladiol N.

202. Udvalget har derfor ikke udledt beviset for risiciene, der er forbundet med brugen af Linoladiol N, af det lave antal indberetninger om disse risici, men derimod af den tvivl, som udvalget berettiget har anført vedrørende Linoladiol N’s uskadelighed og virkning, således som Retten med føje har fremhævet.

203. I betragtning af den omstændighed, at Retten korrekt har påvist, at der foreligger en forståelig sammenhæng mellem de lægelige eller videnskabelige resultater og udvalgets konklusioner vedrørende forekomsten af risici, mener jeg, at det pågældende klagepunkt bør forkastes.

204. Med hensyn til den manglende behandling i den appellerede doms præmis 172 af argumentet om, at der ikke forelå videnskabelige beviser for underrapp