Til denne principielle konstatering slutter sig umiddelbart det andet spørgsmål, som er vanskeligere at besvare, og som er, om der også kan være tale om en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner i den i EØF-traktatens artikel 30 forudsatte betydning, når en vare ikke lovligt fremstilles og/eller forhandles i den medlemsstat, fra hvilken den indføres. Dette spørgsmål er, som Kommissionen også har henvist til, åbenbart påvirket af Cassis de Dijondommen (sag 120/78, Rewe) ( 3 ), hvori Domstolen kendte for ret, at også bestemmelser om et bestemt mindsteindhold af alkohol i alkoholholdige drikkevarer, som gælder uden forskel for indenlandske og indførte drikkevarer, falder ind under forbudet i artikel 30, »når det drejer sig om indførsel af alkoholholdige drikkevarer, der er lovligt fremstillet og bragt i omsætning i en anden medlemsstat«. Af denne passus kunne det eventuelt ved første blik udledes, at det kun kan antages, at der er tale om en foranstaltning med tilsvarende virkning i artikel 30's forstand, når indførsel eller forhandling af en vare stammende fra en anden medlemsstat forhindres, når varen lovligt fremstilles og forhandles dér. For en sådan opfattelse kan det i hvert fald fremføres, at kun sådanne foranstaltninger, som kan hindre handelen inden for Fællesskabet, er forbudt i henhold til EØF-traktatens artikel 30. Man kan endvidere fremføre det argument, at et produkt, som ikke lovligt fremstilles og/eller forhandles i afsendelseslandet, per definition ikke kan være omfattet af de frie varebevægelser, som EØF-traktaten garanterer.

En nøjere analyse af Cassis de Dijondommen ( 4 ) og senere retspraksis i tilknytning hertil viser imidlertid, at Domstolen ikke ønsker, at spørgsmålet, om et produkts fremstilling og forhandling i oprindelseslandet er sket lovligt, skal forstås som et yderligere kriterium for, om det kan antages, at der er tale om en foranstaltning med tilsvarende virkning. Siden den nævnte dom er det blevet klart, at også nationale forhandlingsbestemmelser, der gælder uden forskel for indførte og indenlandske varer, kan være hindringer for handelen inden for Fællesskabet, for så vidt sådanne bestemmelser ikke er nødvendige for at opfylde bestemte tvingende lu-av som f.eks. en effektiv skattekontrol, sikring af god handelsskik og forbrugerbeskyttelse. Herved skulle det altså afklares, hvilket også klart kommer til udtryk i den efterfølgende praksis (jfr. sag 53/80, Eyssen; sag 272/80, Frans-Nederlands Maatschappij) ( 5 ) at når et produkt lovligt fremstilles og forhandles i oprindelsesmedlemsstaten, er yderligere betingelser i indførselsstaten kun berettiget, når de er nødvendige af hensyn til de nævnte tvingende krav. Denne konstatering, som vedrører de givne faktiske omstændigheder, berettiger imidlertid ikke i sig selv til at drage den modsatte slutning, at hindring af indførsel af et produkt, som ikke opfylder oprindelseslandets bestemmelser, ikke kan anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning i artikel 30's forstand.

At lade spørgsmålet, om et produkt er fremstillet og bragt i omsætning i oprindelseslandet i overensstemmelse med de dér gældende lovbestemmelser, være alene afgørende vil efter min mening ikke mindst i dogmatisk henseende være forfejlet. Spørgsmålet, om en handelshindring skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning i fællesskabsrettens forstand, kan kun besvares på grundlag af fællesskabsretten og ikke på grundlag af de indbyrdes forskellige nationale retsordener.

Det vil desuden også føre til praktiske vanskeligheder, hvis man tog hensyn til de nationale retsordener ved spørgsmålet, om nationale bestemmelser for handelen skal anses for foranstaltninger med tilsvarende virkning i EØF-traktatens artikel 30's forstand.

De bestemmelser, der her er tale om, er ofte meget detaljerede, komplicerede og vanskeligt forståelige. Hvis et medlemslands grænsemyndigheder skulle afgøre, om en bestemt vare var bragt lovligt i omsætning i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, ville de støde på vanskeligheder, der vanskeligt ville kunne overvindes — f.eks. også på det sproglige område. Det kan ikke forlanges af de nationale myndigheder og domstole, at de skal kende og kunne anvende de gældende bestemmelser i nu ti, i morgen måske tolv medlemsstater. Desuden måtte der også ved undersøgelsen af, om et produkt er blevet retmæssigt fremstillet og/eller retmæssigt forhandlet, også tages hensyn til, om den anden medlemsstats bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten. Dette resultat kan ikke være rigtigt. Man vil kun kunne (og skulle) forlange af de nationale myndigheder, at de anvender deres egen nationale ret og fællesskabsretten korrekt.

Af disse grunde er jeg ligesom tiltalte i hovedsagen, den tyske, franske og nederlandske regering af den opfattelse, at det for vurderingen af, om de foreliggende nederlandske bestemmelser er foranstaltninger med tilsvarende virkning i EØF-traktatens artikel 30's forstand, ikke er afgørende, om de nævnte æbler er produceret og bragt i omsætning i oprindelseslandet i overensstemmelse med de dér gældende bestemmelser. Dette forhold kan i det højeste komme i betragtning ved prøvelsen af spørgsmålet, om de pågældende nationale bestemmelser er nødvendige på grund af de i Cassis de Dijon-praksis ( 6 ) nævnte uomgængelige krav henholdsvis er berettiget af de i EØF-traktatens artikel 36 nævnte grunde.