Selv om en virksomheds blotte deltagelse i den administrative procedure, der fører til vedtagelsen af en afgørelse, hvorved de tilsagn, som var foreslået af en anden virksomhed, der var omfattet af en procedure i henhold til artikel 102 TEUF og artikel 54 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), gøres bindende i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1/2003, ganske vist ikke i sig selv kan godtgøre, at en sagsøger er individuelt berørt af den afgørelse, hvorved disse tilsagn gøres bindende, forholder det sig ikke desto mindre således, at dens aktive deltagelse i den administrative procedure er et forhold, der tages hensyn til på konkurrenceområdet, herunder også på det mere specifikke område for tilsagn i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1/2003, med henblik på i forening med andre specifikke omstændigheder at godtgøre, at sagen kan antages til påkendelse. En sådan specifik omstændighed kan udgøres af påvirkningen af sagsøgerens stilling på det relevante marked. Dette er navnlig tilfældet, når sagsøgeren driver virksomhed på et marked, der er kendetegnet ved et begrænset antal konkurrenter, og hvorpå virksomheden, som har indgået de nævnte tilsagn, har en dominerende stilling. I et sådant tilfælde kan restriktive foranstaltninger fra en virksomhed, der har en dominerende stilling, som dem, der var genstand for Kommissionens foreløbige vurdering, have negative virkninger, der kan påvirke sagsøgerens aktiviteter.

Som led i det system, der er indført ved artikel 9 i forordning nr. 1/2003, har Kommissionen et vidt skøn med hensyn til at gøre tilsagn bindende eller afvise tilsagn, som en virksomhed foreslår med henblik på at imødekomme betænkelighederne vedrørende et eventuelt misbrug af dominerede stilling, som Kommissionen udtrykker i sin foreløbige vurdering. Eftersom Kommissionen skal foretage en analyse, der giver behov for at tage hensyn til talrige økonomiske faktorer, såsom en fremtidsanalyse med henblik på at vurdere, om de af den pågældende virksomhed afgivne tilsagn er passende, har den en skønsmargen, som Retten skal tage hensyn til som led i sin prøvelse. Det følger heraf, at det inden for rammerne af den begrænsede kontrol, som Unionens retsinstanser foretager af sådanne komplekse økonomiske situationer, ikke tilkommer dem at sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for Kommissionens.

Hvad angår tilsagnenes forholdsmæssighed består den test, som Kommissionen skal foretage som led i proceduren i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1/2003, i at undersøge, om tilsagnene var tilstrækkelige til hensigtsmæssigt at imødekomme dens betænkeligheder under hensyn til sagens omstændigheder, dvs. betænkelighedernes alvor, deres udstrækning og tredjemands interesser. Unionens retsinstansers prøvelse er begrænset til en efterprøvelse af, om Kommissionens vurdering er åbenbart urigtigt, henset til de nævnte principper.

Den omstændighed, at andre tilsagn ligeledes kunne have været accepteret, eller endog have været gunstigere for konkurrencen, kan ikke føre til annullation af Kommissionens afgørelse, hvorved disse tilsagn blev gjort bindende, for så vidt som Kommissionen med rimelighed kunne konkludere, at tilsagnene i denne afgørelse gjorde det muligt at fjerne de betænkeligheder, der var identificeret i den foreløbige vurdering

(jf. præmis 40, 41, 45, 46, 56, 58, 59, 78 og 84-88)