Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – viljeoverensstemmelse hvad angår den adfærd, der skal føres på markedet

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb – kontakt uforenelig med hver virksomheds pligt til selvstændigt at fastlægge sin adfærd på markedet – udveksling af oplysninger – formodning – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevisform – anvendelse af en række indicier

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevisform – dokumentbeviser

(Art. 81, stk. 1, EF)

5. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – konkurrencesag – anvendelse heraf

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – anvendelse som bevismidler af erklæringer afgivet i henhold til samarbejdsmeddelelsen af andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen – lovlig – betingelser

(Art. 81 EF og 82 EF)

7. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse påhviler Kommissionen – grænser

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF)

9. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – bevisværdi af frivillige erklæringer, som er belastende for en virksomhed, afgivet af hoveddeltagerne i et kartel med henblik på at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen

(Art. 81, stk. 1, EF; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

10. Konkurrence – aftaler – kompleks overtrædelse, der frembyder elementer af aftaler og elementer af samordnet praksis – kvalifikation som »aftale og/eller samordnet praksis« – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF)

11. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der over for en virksomhed fastslår en overtrædelse, og som er vedtaget efter en anden kommissionsbeslutning, der udelukkende nævner nævnte virksomhed i forbindelse med gengivelsen af de faktiske omstændigheder, men som ikke har virksomheden som adressat, og som ikke pålægger virksomheden en bøde – tilsidesættelse af princippet ne bis in idem – foreligger ikke

(Art. 81, stk. 1, EF)

12. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – omfanget af bevisbyrden

(Art. 81, stk. 1, EF)

13. Konkurrence – aftaler – bevis – en virksomheds svar på Kommissionens anmodning om oplysninger – bevisværdi – vurdering

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, og nr. 1/2003, art. 18)

14. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – pligt for Kommissionen til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag

15. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionen giver på et for tidligt tidspunkt udtryk for sin tro på, at overtrædelsen foreligger

16. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – afslag på udlevering af et dokument – følger – nødvendigheden af at sondre mellem belastende dokumenter og ikke-belastende dokumenter i forbindelse med den bevisbyrde, der påhviler den berørte virksomhed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

17. Konkurrence – administrativ procedure – aktindsigt – dokumenter, som ikke er blandt de forberedende sagsakter, og som Kommissionen ikke har anvendt som belastende dokumenter – dokumenter, som kan anvendes til parternes forsvar

(Art.81, stk. 1, EF og 82 EF; EØS-aftalen, art. 53, 54 og 57; Rådets forordning nr. 139/2004; Kommissionens meddelelse 2005/C 325/07, punkt 27)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – skønsbeføjelse forbeholdt Kommissionen – grænser – overholdelse af de af Kommissionen vedtagne retningslinjer – domstolsprøvelse

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

19. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – hensyntagen til den konkrete indvirkning på markedet – rækkevidde

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

20. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – Kommissionens skøn

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – opdeling af de omhandlede virksomheder i forskellige kategorier – betingelser

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, sjette og syvende afsnit)

22. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – opdeling af de omhandlede virksomheder i forskellige kategorier – omsætning, der tages i betragtning

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, sjette og syvende afsnit)

23. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – bedømmelseskriterier – krænkelse heraf – følger

(Rådets forordning nr. 1/2003)

24. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – mulighed for at forhøje bødeniveauet for at forstærke bødernes afskrækkende virkning

(Art. 81 EF)

25. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – krænkelse heraf – følger – nedsættelse af bødens størrelse af billighedsgrunde

(Art. 81 EF)

Sammendrag

1. Det er tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde. En aftale som omhandlet i nævnte artikel kan anses for indgået, når der består en samstemmende vilje med hensyn til selve princippet om at begrænse konkurrencen, selv om specifikke elementer af den planlagte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger. Det forhold, at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81 EF, ændres ikke af den omstændighed, at den samstemmende vilje mellem virksomhederne ikke udstrækker sig til de konkrete fremgangsmåder for gennemførelsen af prisforhøjelsen, eller af det forhold, at denne aldrig er indtruffet på markedet.

(jf. præmis 34, 35 og 175)

2. Begrebet samordnet praksis omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at indgå en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med et indbyrdes praktisk samarbejde. Artikel 81, stk. 1, EF er herved til hinder for enhver direkte eller indirekte kontakt mellem økonomiske aktører, som kan påvirke en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet eller over for en sådan konkurrent afslører den adfærd, den pågældende økonomiske aktør har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge, at begrænse konkurrencen.

Det må antages – med forbehold af det modbevis, som det må påhvile de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet. Dette gælder så meget desto mere, når samordningen finder sted regelmæssigt og over en lang periode.

(jf. præmis 36, 37 og 178)

3. Vedrørende bevisførelsen for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF skal Kommissionen føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at de omstændigheder, som udgør overtrædelsen, faktisk foreligger. Kommissionen skal således tage hensyn til præcise og samstemmende beviser for at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse.

Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav.

Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, kan det ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykkeagtige og spredte dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, burde i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 38-41)

4. Når Kommissionen har påberåbt sig dokumentbeviser til støtte for sin konstatering af, at der foreligger en konkurrencestridig aftale eller praksis, påhviler det de parter, som anfægter denne konstatering for Retten, ikke alene at fremlægge et sandsynligt alternativ til Kommissionens opfattelse, men tillige at påvise, at de i den anfægtede beslutning anvendte beviser er utilstrækkelige til at bevise overtrædelsen.

(jf. præmis 42)

5. Hvad angår omfanget af domstolsprøvelsen skal Retten under et annullationssøgsmål vedrørende en beslutning om anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF generelt udøve fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt.

Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås, i overensstemmelse med princippet om uskyldsformodning, der som et almindeligt princip i EU-retten navnlig finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 43 og 44)

6. Ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige EU-retlige principper er til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave bestående i tilsyn med den rette anvendelse af disse bestemmelser, der er pålagt den ved EF-traktaten.

En erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre anklagede virksomheder, kan givetvis ikke uden støtte i andre beviser betragtes som et tilstrækkeligt bevis for, at en overtrædelse er begået af disse sidste virksomheder. En sådan erklæring er således ikke tilstrækkelig i sig selv til at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse, men bør understøttes af andre beviser. Det må imidlertid antages, at den krævede grad af bestyrkelse er mindre såvel med hensyn til præcision som med hensyn til styrke i tilfælde af en troværdig erklæring, end den ville være, hvis der var tale om en ikke særligt troværdig erklæring.

Dersom det måtte blive fastslået, at en række samstemmende indicier bestyrkede eksistensen og visse bestemte dele af de former for praksis, som omtales i nævnte erklæring, ville nævnte erklæring således i sig selv kunne være tilstrækkelig til i dette tilfælde at bevise andre punkter i Kommissionens beslutning.

For så vidt som et dokument ikke er i åbenbar modstrid med erklæringen om eksistensen eller hovedindholdet af de påtalte former for praksis, er det desuden tilstrækkeligt, at det dokumenterer de væsentlige bestanddele af de former for praksis, som den har beskrevet, for at kunne tillægges en vis værdi som et bestyrkende element inden for rækken af de anvendte belastende beviser.

(jf. præmis 60 og 79-81)

7. Kommissionen er ofte nødt til at bevise, at der foreligger en overtrædelse, under omstændigheder, hvor denne opgave ikke er let, idet der kan være forløbet flere år, siden de faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelsen, fandt sted, og idet flere af de virksomheder, som undersøgelsen var rettet mod, ikke har samarbejdet aktivt med Kommissionen.

Selv om Kommissionen nødvendigvis må bevise, at en ulovlig aftale om opdeling af markederne er blevet indgået, ville det være urimeligt derudover at kræve, at den fører bevis for den særlige fremgangsmåde, hvorved dette mål skulle nås. Det ville således være alt for let for en virksomhed, der er skyldig i en overtrædelse, at slippe fri for enhver sanktion, hvis den til sin fordel kunne påberåbe sig den upræcise karakter af de fremlagte oplysninger vedrørende en ulovlig aftales anvendelsesmåde i en situation, hvor der stadig foreligger tilstrækkeligt bevis for, a t aftalen fandtes og for dens konkurrencestridige formål. Virksomhederne kan forsvare sig hensigtsmæssigt i en sådan situation, forudsat at de har mulighed for at udtale sig om alle de beviser, Kommissionen gør gældende over for dem.

(jf. præmis 69)

8. Det følger af selve ordlyden af bestemmelsen i artikel 81 EF, at aftaler og former for samordnet praksis mellem virksomheder er forbudt uanset virkningen på markedet, når de har et konkurrencebegrænsende formål. Når Kommissionen har konstateret, at der foreligger aftaler og former for samordnet praksis, som har et konkurrencebegrænsende formål, kan denne konstatering således ikke modsiges af angivelserne om en manglende anvendelse af de hemmelige aftaler eller en manglende indvirkning på markedet.

(jf. præmis 70 og 71)

9. Selv om en vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel generelt bør udvises, henset til muligheden for, at disse deltagere har en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges, medfører den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af anvendelsesområdet for meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager med henblik på at opnå en bødenedsættelse, ikke nødvendigvis en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare.

(jf. præmis 78)

10. Når der er tale om en kompleks faktuel situation, må Kommissionens dobbelte kvalifikation af den konkurrencebegrænsende adfærd som »en række aftaler og/eller former for samordnet praksis«, i det omfang denne adfærd på en gang omfatter elementer, som skal kvalificeres som »aftaler«, og elementer, som skal kvalificeres som »former for samordnet praksis«, ikke forstås som en kvalifikation, som forudsætter, at der samtidigt og kumulativt føres bevis for, at de faktiske omstændigheder hver for sig indeholder de elementer, der er forudsætningen for, at der foreligger en aftale og en samordnet praksis, men som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftaler og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81 EF, hvoraf det ikke fremgår, at der skal ske en specifik kvalifikation for en sådan kompleks overtrædelse.

(jf. præmis 183)

11. Princippet ne bis in idem, som udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse domstolene sikrer, forbyder, at den samme person straffes mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode. Anvendelsen af dette princip afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.

Når Kommissionen pålægger en virksomhed en bøde for en konkurrencebegrænsende adfærd, er der på ingen måde tale om en tilsidesættelse af nævnte princip, fordi den omhandlede adfærd har været genstand for en tidligere kommissionsbeslutning, når den omhandlede virksomhed ikke blev pålagt en bøde ved denne tidligere beslutning og ikke var blandt adressaterne for denne eller blandt adressaterne for den klagepunktsmeddelelse, som blev vedtaget inden for rammerne af den procedure, som resulterede i nævnte beslutning, og virksomhedens deltagelse i den ulovlige adfærd udelukkende var nævnt i forbindelse med gengivelsen af de faktiske omstændigheder uden at være genstand for nogen retlig vurdering fra Kommissionens side.

(jf. præmis 186-188)

12. Overtrædelsens varighed udgør en integreret del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for. I denne henseende er det et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer.

(jf. præmis 198)

13. En erklæring afgivet på en virksomheds vegne som svar på en anmodning om oplysninger, som Kommissionen har fremsendt i medfør af artikel 11 i forordning nr. 17 og artikel 18 i forordning nr. 1/2003, har som sådan en troværdighed, der er større end den, som et svar afgivet af et medlem af virksomhedens personale kunne have, uanset dennes personlige erfaringer eller meninger.

(jf. præmis 217)

14. De garantier, som EU-retten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling, omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den enkelte sag.

(jf. præmis 222)

15. Bedømmelsen af, om der foreligger en overtrædelse, skal således alene foretages ud fra de beviser, som Kommissionen har indsamlet. Når en overtrædelse faktisk er bevist ved den administrative procedurens afslutning, kan selv det forhold, at det bevises, at Kommissionen på et for tidligt tidspunkt under denne procedure var overbevist om, at den nævnte overtrædelse forelå, ikke betyde, at selve det bevis, der er ført for en sådan overtrædelse, ikke længere foreligger.

(jf. præmis 226)

16. Retten til aktindsigt er en logisk følge af princippet om overholdelse af retten til forsvar og indebærer, at Kommissionen skal give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar. Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Hvad angår belastende dokumenter udgør den omstændighed, at et dokument ikke er blevet udleveret, kun en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, hvis den berørte virksomhed for det første påviser, at Kommissionen har anvendt dette dokument til støtte for sit klagepunkt om, at der foreligger en overtrædelse, og for det andet, at dette klagepunkt kun ville kunne bevises ved henvisning til det nævnte dokument. Det påhviler således den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument måtte udelukkes som bevis.

Hvad derimod angår den situation, hvor et diskulperende dokument ikke er blevet fremlagt, skal den berørte virksomhed blot godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for den. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar ved navnlig at påvise, at den kunne have gjort omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de vurderinger, som Kommissionen var nået frem til på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, og således på den ene eller den anden måde havde kunnet øve indflydelse på vurderingerne i beslutningen.

(jf. præmis 236-239)

17. Klagepunktsmeddelelsen medfører en begrænsning af genstanden for den procedure, der er indledt over for en virksomhed, og sikrer en effektiv udøvelse af retten til forsvar. Det er i dette perspektiv, at klagepunktsmeddelelsen er omgivet af processuelle garantier, som anvender princippet om overholdelse af retten til forsvar, heriblandt retten til adgang til Kommissionens sagsakter.

Svarene på klagepunktsmeddelelsen indgår ikke i de egentlige forberedende sagsakter. Hvad angår de dokumenter, som ikke indgår i de sagsakter, som findes på tidspunktet for klagepunktmeddelelsen, har Kommissionen kun pligt til at afsløre de nævnte svar for andre berørte parter, hvis det viser sig, at de indeholder nye belastende eller diskulperende beviser. Det fremgår ligeledes af punkt 27 i Kommissionens meddelelse om regler for indsigt i Kommissionens sagsakter i forbindelse med sager efter artikel 81 EF og 82 EF, EØS-aftalens artikel 53, 54 og 57 og forordning nr. 139/2004, at der normalt ikke gives adgang til andre parters svar på Kommissionens klagepunkter. En part har kun adgang til disse dokumenter, hvis disse dokumenter kan indeholde nye beviser – af belastende eller diskulperende art – vedrørende de påstande, der er fremført mod den pågældende part i Kommissionens klagepunktsmeddelelse.

Hvad i den henseende angår dels nye belastende beviser bemærkes, at hvis Kommissionen agter at anvende et uddrag af et svar på en klagepunktsmeddelelse med henblik på at føre bevis for en overtrædelse, skal de øvrige involverede virksomheder have mulighed for at udtale sig om et sådant bevis.

Hvad dernæst angår nye diskulperende beviser er Kommissionen ikke forpligtet til at gøre disse tilgængelige på eget initiativ. For det tilfælde, at Kommissionen under den administrative procedure har afslået en anmodning fra en sagsøger om aktindsigt i dokumenter, som ikke fandtes i de forberedende sagsakter, foreligger der kun en tilsidesættelse af retten til forsvar, hvis det er godtgjort, at den administrative procedure kunne have fået et andet udfald, såfremt sagsøgeren havde haft adgang til de pågældende dokumenter under proceduren

(jf. præmis 241-246 og 249)

18. Kommissionen har en vid skønsmargen hvad angår bødernes beregningsmetode. Denne metode, der er fastsat i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, indebærer forskellige elementer af fleksibilitet, som gør det muligt for Kommissionen at udøve sine skønsbeføjelser i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1/2003.

På områder såsom fastsættelsen af størrelsen af en bøde i medfør af forordning nr. 1/2003, hvor Kommissionen råder over denne skønsmargin, er efterprøvelsen af lovligheden af disse vurderinger endvidere begrænset til en efterprøvelse af, om der er begået åbenbare fejl. Kommissionens skønsmargen og de grænser, den har fastsat herfor, er i øvrigt i princippet ikke til hinder for, at Unionens retsinstanser udøver deres fulde prøvelsesret, og de kan ophæve, nedsætte eller forhøje den af Kommissionen pålagte bøde.

(jf. præmis 265-267)

19. Grovheden af overtrædelsen skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, med hensyn til hvilke Kommissionen råder over en skønsmargin.

Det følger navnlig af punkt 1 A, første afsnit, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at der ved vurderingen af overtrædelsens grovhed skal tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles – og det berørte markeds udstrækning. Inden for rammerne af dens fulde prøvelsesret påhviler det Retten at efterprøve, om størrelsen af den pålagte bøde står i rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, og at foretage en afvejning af overtrædelsens grovhed og de af virksomheden påberåbte omstændigheder.

I henhold til punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, i de nævnte retningslinjer er meget alvorlige overtrædelser især »horisontale begrænsninger såsom »priskarteller« og markedsopdelende karteller«. Karteller af denne art hører til de alvorligste former for indgreb i konkurrencen, idet de tager sigte på slet og ret at udelukke konkurrence mellem de virksomheder, som gennemfører dem, og derfor er i strid med Unionens grundlæggende mål. Horisontale priskarteller eller markedsopdelende karteller kan kvalificeres som meget alvorlige overtrædelser alene på grund af deres art, uden at Kommissionen skal godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet.

Selv om fastlæggelsen af, om overtrædelsen har en konkret indvirkning på markedet, er et element, der skal tages hensyn til med henblik på at bedømme overtrædelsens grovhed, drejer det sig om et kriterium blandt andre, såsom overtrædelsens art og det geografiske markeds udstrækning. Det fremgår endvidere af de nævnte retningslinjers punkt 1 A, første afsnit, at der kun skal tages hensyn til denne indvirkning, når den kan måles.

(jf. præmis 270-272, 275, 276, 280 og 281)

20. Kommissionen råder i medfør af forordning nr. 17 og forordning nr. 1/2003 over en skønsmargin i forbindelse med udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne, og den kan til enhver tid tilpasse bødernes størrelse ud fra denne politiks behov.

Kommissionens tidligere beslutningspraksis kan ikke selv bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet.

Beslutninger vedrørende andre sager er kun af vejledende karakter for så vidt angår en eventuel forskelsbehandling, idet det ikke er sandsynligt, at de særlige faktiske omstændigheder i sagerne, såsom markedet, varerne, virksomhederne og de omhandlede perioder, er identiske.

Kommissionen vurderer overtrædelsernes grovhed på grundlag af en lang række forhold, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som skal tages i betragtning, og den er endvidere ikke forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel, hverken når der er tale om bødens samlede beløb eller opsplitningen heraf i forskellige dele. Under disse omstændigheder risikerer en direkte sammenligning af de bøder, som adressaterne for to beslutninger, som vedrører forskellige overtrædelser, er blevet pålagt, at fordreje de specifikke funktioner, som de forskellige etaper i beregningen af en bøde opfylder. De endelige bødebeløb afspejler således specifikke omstændigheder, som er særlige for hvert kartel.

(jf. præmis 288, 290, 293 og 294)

21. Ifølge retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten kan Kommissionen i forbindelse med overtrædelser begået af flere virksomheder variere bødebeløbene for at tage hensyn til hver enkelt virksomheds specifikke vægt og inddele kartellets medlemmer i grupper, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art. Desuden angives det deri, at princippet om lige straf for en og samme adfærd i påkommende tilfælde kan føre til en differentiering af bødebeløbet for de berørte virksomheder, uden at denne differentiering er resultatet af en aritmetisk beregning.

Kommissionen er ved vurderingen af overtrædelsens grovhed i tilfælde, hvor flere virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, pålægges bøder, ikke forpligtet til at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning. Kommissionen kan til gengæld inddele virksomhederne i grupper.

Opdelingen af de pågældende virksomheder i kategorier skal ikke desto mindre overholde ligebehandlingsprincippet, som forbyder, at ensartede situationer behandles forskelligt, og at forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet. Endvidere skal bøden i det mindste stå i rimeligt forhold til de faktorer, som indgår i vurderingen af overtrædelsens grovhed.

(jf. præmis 298-300)

22. Omsætningen anses på trods af sin omtrentlige karakter for et passende kriterium inden for rammerne af konkurrenceretten med henblik på at bedømme de berørte virksomheders størrelse og økonomiske vægt.

Hvad angår anvendelsen af en omsætning, som omfatter punktafgifter, for beregningen af de individualiserede grundbeløb skal det understreges, at i det omfang denne beregning indebærer en sammenligning med den relative styrke for de andre deltagere i kartellet på dette marked, vil den omstændighed, at skatter eller punktafgifter ikke bliver medregnet, ikke ændre Kommissionens endelige konklusion. Det er kun hvis Kommissionen har beregnet de individualiserede grundbeløb for de andre omhandlede parter på grundlag af en omsætning, som ikke omfatter punktafgifterne, at der kan være tale om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

(jf. præmis 304 og 306)

23. Overholdelsen af en rimelig frist ved gennemførelsen af administrative procedurer på området for konkurrencepolitikken udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse Unionens retsinstanser sikrer.

I forbindelse med anvendelsen af dette princip må der foretages en sondring mellem to faser af den administrative procedure, nemlig undersøgelsesfasen inden meddelelsen af klagepunkter og resten af den administrative procedure. Den første fase, som strækker sig indtil klagepunktsmeddelelsen, har som starttidspunkt den dato, hvor Kommissionen, som udøver sin af lovgiver tildelte kompetence, træffer foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse, og som skal gøre det muligt for Kommissionen at tage stilling til procedurens retning. Den anden fase strækker sig fra klagepunktsmeddelelsen til vedtagelsen af den endelige beslutning. Den skal gøre det muligt for Kommissionen endeligt at tage stilling til den kritiserede overtrædelse.

I mangel af oplysninger eller yderligere begrundelser fra Kommissionens side med hensyn til de undersøgelser, der er gennemført i løbet af denne periode, må det erkendes, at en varighed på 65 måneder af den første fase af proceduren er for lang. En konstatering af en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist kan imidlertid kun bevirke en annullation af en beslutning, som fastslår en overtrædelse, hvis procedurens varighed har haft indflydelse på udfaldet af proceduren.

(jf. præmis 316-318, 320, 322 og 325)

24. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke fratage den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre konkurrencepolitikken. En effektiv gennemførelse af konkurrencereglerne kræver tværtimod, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

(jf. præmis 335)

25. En processuel uregelmæssighed, selv om den ikke kan resultere i en annullation af en beslutning vedtaget af Kommissionen over for et selskab på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, kan begrunde en nedsættelse af bøden. En overskridelse af den rimelige frist kan begrunde Kommissionens beslutning om af billighedsgrunde at nedsætte bødens størrelse, idet muligheden for at indrømme en sådan nedsættelse henhører under Kommissionens enekompetence.

(jf. præmis 337 og 338)