FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

fremsat den 13. november 1986 ( *1 )

Høje Domstol.

Ved skriftlig kontrakt af 23. december 1971, hvori det hed, at den var omfattet af belgisk ret, påtog Jan Zoubek sig at udarbejde en rapport til Kommissionen med titlen »Catalogue, analyse et exploitation des positions des pays de l'Est pour une coopération économique en Europe«. Vederlaget, der var aftalt til 100000 BFR, skulle betales af Kommissionen med en tredjedel ved kontraktens underskrift, en tredjedel ved modtagelsen af en foreløbig rapport, der skulle foreligge den 31. marts 1972, og en tredjedel ved modtagelsen af den endelige rapport, der skulle foreligge den 30. juni 1972.

Kommissionen var ifølge kontraktens artikel 7, stk. 1 berettiget til at opsige kontrakten i tilfælde af, at den ikke blev opfyldt eller blev mangelfuldt opfyldt og dette kunne tilregnes Zoubek. Det blev bestemt, at dersom Kommissionen efter at have givet Zoubek meddelelse ved anbefalet brev, og kontrakten ikke derpå blev opfyldt inden for tredive dage, erklærede, at den gjorde sin ret gældende til at opsige kontrakten, blev kontrakten automatisk hævet, uden at spørgsmålet om erstatning for manglende opfyldelse af kontrakten herved var afgjort.

Artikel 8 bestemte, at De europæiske Fællesskabers Domstol var enekompetent til at afgøre en hvilken som helst uoverensstemmelse vedrørende kontraktens opfyldelse.

Kommissionen udbetalte den 7. januar 1972 efter kontraktens underskrift Zoubek 33 O00 BFR. Imidlertid blev hverken den foreløbige rapport eller selve rapporten afleveret til de fastsatte tidspunkter. Ved anbefalet skrivelse af 27. oktober 1972 gav Kommissionen i medfør af kontraktens artikel 7 Zoubek tredive dages frist til at aflevere rapporten; Kommissionen anførte, at den i modsat fald ville opsige kontrakten. Zoubek svarede, at han ønskede at redegøre for de tungtvejende grunde for forsinkelsen, men da han ikke efterkom en invitation til at aftale et møde herom med Kommissionen hævede den ved skrivelse af 21. december 1972 i medfør af kontraktens artikel 7 kontrakten og bad Zoubek tilbagebetale de 33000 BFR, der var blevet udbetalt ham. Han betalte ikke dette beløb.

I medfør af kontraktens artikel 8 og EØFtraktatens artikel 181 har Kommissionen for Domstolen nedlagt påstand om, at Zoubek tilpligtes at tilbagebetale beløbet på 33000 BFR med den lovbestemte rente, der var gældende i Belgien fra den 7. januar 1972, på det grundlag, at kontrakten var blevet hævet af årsager, der alene kunne henregnes til fejl begået af Zoubek.

Det står fast, at Zoubek ikke udfærdigede rapporten og heller ikke har søgt at begrunde den manglende opfyldelse. Hvad han imidlertid anfører, er, at der forelå en senere aftale om, at han skulle levere en bulletin to gange om måneden og et månedligt tillæg med titlen »East-West« som tilbagebetaling for de 33000 BFR. Tilsyneladende skulle dette forstås som opfyldelse af hans forpligtelser i henhold til kontrakten. Zoubek har anført, at denne publikation blev leveret mellem 1974 og 1978 uden beregning. Værdien af de leverede skrifter beløb sig til 65000 BFR, således at han ikke blot har betalt sin gæld men er berettiget til at få udbetalt 32000 BFR som betaling for de leverede bulletiner.

Kommissionen har gjort to anbringender gældende. Den har for det første anført, at udgiveren af bulletinen, »East-West« sprl, er et selvstændigt retssubjekt, selv om Zoubek var kapitalejer. Følgelig kan leveringen fra selskabet, har Kommissionen anført, ikke retligt udgøre erstatning fra sagsøgtes side. Jeg kan ikke anerkende dette anbringende. Jeg ser retligt ingen grund til, at Zoubek ikke på selskabets vegne skulle kunne indgå en aftale om at levere eller foranstalte leveringen af bulletinen som opfyldelse af sin pligt i henhold til kontrakten med Kommissionen.

Kommissionen har for det andet anført, at modkravet ikke kan gøres gældende, fordi det ikke omfattes af kontraktens artikel 8. Dette medfører, at Domstolen ikke er kompetent i henhold til traktatens artikel 181. Jeg kan heller ikke anerkende dette anbringende. Efter min opfattelse foreligger der en »uoverensstemmelse vedrørende opfyldelsen af kontrakten«, når Kommissionen bestrider anbringendet om, at forpligtelsen i henhold til kontrakten er blevet opfyldt efterfølgende på anden måde.

Det er et åbent spørgsmål, hvorvidt der foreligger noget sådant senere arrangement. Zoubek er af den opfattelse, at der forelå en mundtlig aftale med Lecomte fra DG I af november 1973 herom. Han har påberåbt sig et brev, som han skrev til Lecomte den 20. december 1973, hvori han anfører: »I henhold til vor aftale af november i år fremsender jeg til Dem to nyere numre af ’East-West’ (14 dages bulletin) og det månedlige tillæg til disse.« Lecomte besvarede den 21. december omgående dette brev. Han anerkendte modtagelsen af publikationen, men fortsatte: »Jeg må imidlertid insistere på, at der aldrig er blevet indgået nogen ’aftale’ mellem os.« Han tilføjede følgende mærkelige sætning: »Jeg skal dog hurtigst muligt give Dem omlysning, dersom der foreligger noget nyt vedrørende Dem.«

I svarskriftet anføres det, at aftalen efterfølgende blev bekræftet under et senere møde, og at bladene blev fremsendt. Der er ikke oplyst enkeltheder om, hvornår dette møde skulle have fundet sted. Kommissionen har anerkendt, den modtog bulletinen med tillæg i det omhandlede tidsrum. Imidlertid kom disse indtil 1977 fra et firma, der er kendt som Office international de librairie, Bruxelles, og fra 1978 direkte fra »East-West«. Det er Kommissionens synspunkt, at bladene blev sendt til Kommissionens bibliotek, fordi den abonnerede på det, og at der blev betalt for dem. I replikken er anført enkeltheder vedrørende de årlige betalinger fra bibliotekets side til de to leverandører. Sagsøgte har ikke afgivet duplik i sagen, hvorfor disse tal ikke er blevet bestridt.

Det er naturligvis muligt, at et ekstra eksemplar blev leveret af eller foranlediget leveret af Jan Zoubek i tillæg til dem, der blev købt af biblioteket. Jeg er dog ikke et øjeblik i tvivl om, at hans argumenter savner grundlag. Beløbet på de 33000 BFR er ikke ubetydeligt, og dersom der forelå en aftale om at levere disse eksemplarer som betaling for hans gæld, ville han have anført det i sit brev af 20. december 1973, eller i det mindste i sit svar på Lecomte's brev af 21. december 1973. Imidlertid svarede han overhovedet ikke. Jan Zoubek har heller ikke anført noget til støtte for, at de leverede blade af ham blev sendt i tillæg til de blade, som Kommissionens bibliotek betalte for. Hans modkrav på 32000 BFR kan i hvert fald ikke støttes på det sagsgrundlag, som han selv har tilvejebragt, eftersom han bestrider, at disse numre af publikationen alle blev fremsendt som betaling for gælden. Han har ikke godtgjort noget krav om betaling senere eller bevis for nogen aftale om at fremsende publikationen.

Efter min opfattelse er denne påstand ikke blevet imødegået, hvorfor modkravet bør forkastes.

Det skal fremhæves, at den pågældende kontrakt blev indgået i december 1972. Den blev gjort gældende i december 1985, altså 13 år senere. Forældelse indtræder efter belgisk ret efter 30 år. Selv om sagen således er anlagt i rette tid, opstår det spørgsmål, hvorvidt det er rigtigt at give renter efter påstanden for hele tidsrummet fra datoen for betalingen, den 7. januar 1972, indtil betaling sker.

Efter belgisk ret kan der tilsyneladende gives rente i forbindelse med en fordring af denne art fra det tidspunkt, hvor påkrav (»mise en demeure«) forskriftsmæssigt er givet, jfr. artikel 1142 og 1146 i den belgiske Code Civil. Jeg skal fremhæve, at denne regel blev anvendt af Domstolen i dommen af 13. november 1986 i sag 225/85 (Fadex NV mod Kommissionen, Sml. s. 3387), der også angik en tvist i henhold til belgisk ret.

I nærværende tilfælde er det i kontraktens artikel 7, stk. 1 udtrykkeligt anført, hvilken form »mise en demeure« skal have, og disse bestemmelser blev overholdt af Kommissionen, da den ved anbefalet brev af 27. oktober 1972 gav Jan Zoubek tredive dage til at opfylde kontrakten. Dette synes at udgøre en forskriftsmæssig »mise en demeure« efter belgisk ret og i overensstemmelse med kontraktens ordlyd. Der kan derfor tilkendes renter efter udløbet af den 30-dages frist efter brevets dato, der er fastsat i kontraktens artikel 7, altså fra den 27. november 1972, men ikke fra det tidligere tidspunkt, som Kommissionen mener skal lægges til grund.

Imidlertid er spørgsmålet om renter et skønsspørgsmål. Der er i nærværende tilfælde hengået lange tidsrum fra Kommissionens side, som den ikke har gjort rede for. Sagen synes eksempelvis at være sovet ind fra 1973 til 1979. Sagen kunne have været anlagt for længe siden. Jeg synes derfor at det er velbegrundet og rimeligt at tilkende renter, ikke for hele den omhandlede periode, men for den periode, der med rimelighed kunne siges at være brug for til at gennemføre kravet på anden måde end gennem sagsanlæg og til at forberede sagen, samt med hensyn til tiden mellem datoen for stævningen, den 13. december 1985 og den dag, hvor dommen afsiges. På grundlag af disse faktorer vil det efter min opfattelse være rimeligt at give renter for to år med den sats, som jeg forstår er den gældende lovbestemte sats, nemlig 10%.

Så vidt jeg ved, er det almindelig praksis ved de belgiske domstole at tilkende et enkelt beløb, der samlet skal dække tab og rente, i stedet for særskilt at tilkende rente, »dommages et intérêts«, som det hedder i artikel 1142 i Code Civil. På grundlag af denne praksis må det rigtige være at tilkende et samlet beløb, der omfatter det beløb, der er nedlagt påstand om, og et beløb som rente, som jeg vil foreslå afrundet til i alt 40000 BFR. Denne tildeling af »dommages et intérêts«, skal der efter min opfattelse betales rente af med den lovbestemte belgiske sats fra dommens dato og indtil betaling sker.

Jeg er derfor af den opfattelse, at Jan Zoubek bør betale Kommissionen et beløb på 40000 BFR med rente, der fastsættes til den gældende belgiske lovbestemte rentesats, fra dommens dato, indtil betaling sker, ligesom han bør betale Kommissionens sagsomkostninger.

( *1 ) – Oversat fra engelsk.