ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)

25. september 2003

»Traktatbrud – direktiv 1999/94/EF – manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

sagsøger,

mod

sagsøgt,

2

DOMSTOLEN (Første Afdeling),,

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)

11. september 2003

»Voldgiftsbestemmelse – misligholdelse af en kontrakt – ophævelse – tilbagebetaling af forskudsbeløb – renter«

sagsøger,

mod

sagsøgt,

DOMSTOLEN (Første Afdeling),,

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
Sag C-60/02

Straffesag

mod

X

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Eisenstadt (Østrig))

»Varemærkeforfalskede og piratkopierede varer – ingen strafferetlig sanktion fastsat for transit af varemærkeforfalskede varer – forenelighed med forordning (EF) nr. 3295/94«

Sammendrag af dom

1. Fælles handelspolitik – foranstaltninger med henblik på at forhindre markedsføring af varemærkeforfalskede og piratkopierede varer – forordning nr. 3295/94 – anvendelsesområde – varer under ekstern forsendelse – omfattet

(Rådets forordning nr. 3295/94, art. 2 og 11)

2. Institutionernes retsakter – forordninger – medlemsstaternes gennemførelse – forpligtelse til at fortolke national ret i overensstemmelse med fællesskabsretten – grænser – princippet om lovhjemmel for strafansvar og straf

1. Artikel 11 i forordning nr. 3295/94 om fastsættelse af visse foranstaltninger i forbindelse med indførsel i Fællesskabet og udførsel og genudførsel fra Fællesskabet af varer, der krænker visse former for intellektuel ejendomsret, som ændret ved forordning nr. 241/1999, pålægger medlemsstaterne at fastsætte sanktioner i tilfælde af overtrædelse af forbuddet i forordningens artikel 2 mod at lade varemærkeforfalskede varer overgå til fri omsætning, udføre, genudføre, eller lade dem omfatte af suspensionsproceduren. Disse bestemmelser finder anvendelse på varer, der er i transit mellem to stater, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, og som foreløbigt tages i bevaring i en medlemsstat af denne stats toldmyndigheder.

(jf. præmis 55 og 64 samt domskonkl. 1)

2. Forpligtelsen til at fortolke national ret i overensstemmelse med fællesskabsrettens ordlyd og formål for at fremkalde det resultat, der er foreskrevet ved fællesskabsretten, kan ikke i sig selv og uafhængigt af en lov vedtaget af en medlemsstat skabe eller skærpe strafansvaret for en erhvervsdrivende, der har tilsidesat forskrifterne i en fællesskabsforordning.

Denne forpligtelse finder nemlig sine grænser i de almindelige retsgrundsætninger, der er en integrerende del af fællesskabsretten, herunder retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod loves tilbagevirkende gyldighed. Navnlig princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, således som det er fastslået i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der er en almindelig fællesskabsretlig grundsætning, som er fælles for medlemsstaternes forfatningsmæssige traditioner, forbyder, at der kan pålægges en strafferetlig sanktion for en adfærd, der ikke er forbudt i henhold til en national bestemmelse, selv i det tilfælde hvor denne bestemmelse er i strid med fællesskabsretten.

(jf. præmis 61, 63 og 64 samt domskonkl. 2)
Sag C-289/02





AMOK Verlags GmbH

mod

A & R Gastronomie GmbH





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht München)

«Fri udveksling af tjenesteydelser – advokat etableret i en medlemsstat, der handler i forbindelse med en advokat etableret i en anden medlemsstat – advokatudgifter, som den part, der har tabt en retssag, skal betale til den part, der har vundet – begrænsning»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mischo fremsat den 18. september 2003

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 11. december 2003

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – advokater – direktiv 77/249 − advokatudgifter, som betales af den part, der har tabt retssagen − retspraksis, hvorefter betalingen af udgifter til advokater etableret i en andre medlemsstater ikke kan overstige de tariffer, der gælder for indenlandske advokater − lovlig − erstatning af udgifter til en lokal advokat udelukket i et tilfælde, hvor der er pligt til at handle i forbindelse med en sådan advokat − ulovlig

(Art. 49 EF og 50 EF; Rådets direktiv 77/249, art. 4)
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)

27. november 2003

»Traktatbrud – manglende gennemførelse af direktiv 1999/13/EF«

sagsøger,

mod

sagsøgt,

DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
Sag C-153/02





Valentina Neri

mod

European School of Economics (ESE Insight World Education System Ltd)





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Giudice di pace di Genova)

«Etableringsret – anerkendelse af eksamensbeviser – eksamensbevis, der udstedes af et universitet etableret i en medlemsstat – undervisning med henblik på erhvervelse af eksamensbeviset, der gives i en anden medlemsstat og af en anden uddannelsesinstitution»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat F.G. Jacobs fremsat den 10. april 2003

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 13. november 2003

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – anerkendelse af eksamens- og kvalifikationsbeviser – universitetsundervisning, som udbydes i en medlemsstat af en uddannelsesinstitution, der har indgået en aftale med et universitet etableret i en anden medlemsstat – første medlemsstats nægtelse af at anerkende eksamensbeviser, som dette universitet udsteder for nævnte undervisning – ulovlig

(Art. 43 EF)

Artikel 43 EF er til hinder for en administrativ praksis, hvorefter eksamensbeviser for videregående universitetsstudier, der er udstedt af et universitet i en medlemsstat, ikke kan anerkendes i en anden medlemsstat, såfremt den undervisning, der er givet med henblik på erhvervelsen af disse eksamensbeviser, er blevet udbudt i sidstnævnte medlemsstat af en anden uddannelsesinstitution i henhold til en aftale, der er indgået mellem de to institutioner.
Forenede sager C-78/02 – C-80/02





Elliniko Dimosio

mod

Maria Karageorgou m.fl.





(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Dioikitiko Efeteio Athinon)

«Sjette momsdirektiv – artikel 21, nr. 1, litra c) – afgiftspligtige personer – person, der anfører afgiften på en faktura – afgift, der fejlagtigt er erlagt af en ikke-afgiftspligtig person og anført på en af denne udstedt faktura»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat L.A. Geelhoed fremsat den 15. maj 2003

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 6. november 2003

Sammendrag af dom

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – personer, der leverer tjenesteydelser til staten i et arbejdstager-arbejdsgiverforhold – ikke omfattet – leverandør, der er uvidende om arbejdstager-arbejdsgiverforholdet – udstedelse af en faktura, hvorpå der er anført et beløb som merværdiafgift – beløb, der ikke skal anses for merværdiafgift

(Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 1, og art. 4, stk. 1 og 4)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – berigtigelse af urigtigt faktureret afgift – beløb, der er anført som merværdiafgift på en faktura som følge af en fejl med hensyn til afgiftspålæggelsen af den leverede ydelse – tilbagebetaling af beløbet ikke i strid med artikel 21, nr. 1, litra c), i direktiv 77/388

[Rådets direktiv 77/388, art. 21, nr. 1, litra c)]

1.

Et beløb, der er anført som merværdiafgift på en faktura, udstedt af en person, der leverer tjenesteydelser til staten, skal ikke anses for merværdiafgift i det tilfælde, hvor denne person fejlagtigt er af den opfattelse, at han leverer tjenesteydelserne som selvstændig erhvervsdrivende, skønt der i realiteten foreligger et arbejdstager-arbejdsgiverforhold.

En sådan person er ikke afgiftspligtig i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, i sjette direktiv 77/388, og de tjenester, han udfører, pålægges derfor ikke afgift i henhold til artikel 2, nr. 1.

(jf. præmis 40 og 42 samt domskonkl. 1)

2.

Artikel 21, nr. 1, litra c), i sjette direktiv 77/388, hvorefter der skal svares merværdiafgift, hvis den anføres på en faktura eller et dokument, der tjener som faktura, er ikke til hinder for tilbagebetaling af et beløb, der fejlagtigt er anført som merværdiafgift på en faktura eller et dokument, der tjener som faktura, når de pågældende tjenesteydelser ikke pålægges merværdiafgift, og det fakturerede beløb derfor ikke kan anses for merværdiafgift.
Sag C-109/02





Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland





«Traktatbrud – sjette momsdirektiv – national lovgivning, der fastsætter en reduceret sats for musikensembler og for solister, der selv arrangerer deres koncerter»

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 23. oktober 2003

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes adgang til at anvende en reduceret momssats med hensyn til visse kategorier af leveringer af goder og tjenesteydelser – anvendelse af en reduceret momssats på ydelser, som leveres af musikensembler til en koncertarrangør, mens normalsatsen gælder for ydelser, som leveres af solister, der arbejder for en arrangør – ikke tilladt.

[Rådets direktiv 77/388, art. 12, stk. 3, litra a), tredje afsnit]

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 12, stk. 3, litra a), tredje afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, såfremt den anvender en reduceret momssats på ydelser, som leveres af musikensembler direkte til publikum eller til en koncertarrangør, og på ydelser, som leveres af solister direkte til publikum, mens normalsatsen gælder for ydelser, som leveres af solister, der arbejder for en arrangør.

Ved udøvelsen af deres kompetence til at anvende en reduceret sats skal medlemsstaterne nemlig overholde princippet om afgiftsneutralitet – som er til hinder for, at sammenlignelige varer eller tjenesteydelser, der konkurrerer indbyrdes, behandles forskelligt med hensyn til momsen – og de pågældende varer eller tjenesteydelser skal således pålægges en ensartet sats.
Sag C-115/02





Administration des douanes et droits indirects

mod

Rioglass SA og Transremar SL





(anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation (Frankrig))

«Frie varebevægelser – foranstaltninger med tilsvarende virkning – procedurer for tilbageholdelse i tolden – transitvarer, der skal markedsføres i et tredjeland – reservedele til biler»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mischo fremsat den 20. marts 2003

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 23. oktober 2003

Sammendrag af dom

1. Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – artikel 28 EF-30 EF – anvendelsesområde – varer i transit i en medlemsstat, men bestemt for et tredjeland – omfattet

(Art. 28 EF-30 EF)

2. Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – national lovgivning, hvorved toldmyndighederne ved transitforsendelsen inden for Fællesskabet kan tilbageholde varer, der mistænkes for at være varemærkeforfalskede, og som er lovligt fremstillet i en medlemsstat og bestemt for et tredjeland – begrundelse – beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret – foreligger ikke – transitforsendelse ikke omfattet af varemærkerettens særlige genstand

(Art. 28 EF og 30 EF)

1.

Varer, der er lovligt fremstillet i en medlemsstat og er i transit i en anden medlemsstat, er, selv om de er bestemt for et tredjeland, omfattet af anvendelsesområdet for artikel 28 EF-30 EF. Den toldunion, der er etableret ved traktaten, indebærer nødvendigvis, at der skal sikres frie varebevægelser medlemsstaterne imellem. Friheden i så henseende kan ikke være fuldstændig, hvis medlemsstaterne på nogen måde har mulighed for at hindre eller hæmme bevægeligheden for varer i transit, således at der som følge af toldunionen og i medlemsstaternes fælles interesse må anerkendes et almindeligt princip om transitfrihed for varer i Fællesskabet.

(jf. præmis 18 og 20)

2.

Artikel 28 EF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en medlemsstats toldmyndigheder under anvendelse af medlemsstatens immaterialretslovgivning og på grund af mistanke om varemærkeforfalskning gennemfører tilbageholdelse af varer, der lovligt er fremstillet i en anden medlemsstat, og som efter transit over den første medlemsstats område skal markedsføres i et tredjeland.

En tilbageholdelse i tolden, der forsinker varebevægelserne og kan medføre en fuldstændig blokering, begrænser nemlig de frie varebevægelser og udgør derfor en hindring for denne frihed.

En sådan tilbageholdelse kan ikke begrundes i hensynet til beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i artikel 30 EF’s forstand, idet den nævnte transitforsendelse ikke indebærer markedsføring af de pågældende varer og derfor ikke kan krænke varemærkerettens særlige genstand.
Sag C-12/02





Straffesag

mod

Marco Grilli





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerisches Oberstes Landesgericht)

«Frie varebevægelser – foranstaltning med tilsvarende virkning – overførsel ad landevej til en medlemsstat af et motorkøretøj købt i en anden medlemsstat – midlertidig nummerplade – strafbart at føre et køretøj uden gyldig registrering»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Léger fremsat den 15. maj 2003

Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. oktober 2003

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser – kvantitative udførselsrestriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – national lovgivning, hvorefter det er forbudt for en anden medlemsstats statsborger til denne anden medlemsstat at eksportere et køretøj, der er købt i en første medlemsstat og dér er forsynet med nummerplader, der er udstedt af den anden medlemsstats myndigheder med henblik på eksport til denne medlemsstat – uforeneligt med artikel 29 EF – kriterier – begrundelse – den nationale rets vurdering – de i lovgivningen fastsatte bestemmelser kan i givet fald ikke anvendes

(Art. 29 EF og 30 EF)
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)

16. oktober 2003

»Traktatbrud – manglende gennemførelse af direktiv 1999/42/EF«

sagsøger,

mod

sagsøgt,

DOMSTOLEN (Anden Afdeling),,

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
Sag C-145/02

Land Nordrhein-Westfalen

mod

Denkavit Futtermittel GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Frie varebevægelser – direktiv 70/524/EØF – artikel 28 EF og 30 EF – tilsætningsstoffer – harmonisering af nationale bestemmelser for så vidt angår indholdet af D-vitamin i foderstoffer – lovgivning i en medlemsstat, der forbyder indførsel af foderstoffer, der er lovligt fremstillet i en anden medlemsstat, og hvis indhold af vitamin D3 overstiger det i førstnævnte stat tilladte indhold«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 4. marts 2004

Domstolens dom (Første Afdeling) af 13. januar 2005

Sammendrag af dom

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – tilsætningsstoffer til foderstoffer – direktiv 70/524 – vitaminindhold – national lovgivning, der forbyder markedsføring af en tilskudsfoderblanding, der er fremstillet i overensstemmelse med hovedreglen, men som har et indhold af D-vitamin, der overstiger det i den pågældende medlemsstat tilladte indhold – ulovligt

(Rådets direktiv 70/524, art. 12, stk. 1 og 2, og art. 19)

Artikel 12, stk. 1, i direktiv 70/524 om tilsætningsstoffer til foderstoffer bestemmer – som hovedregel – at tilskudsfoderblandinger i den for deres anvendelse fastsatte fortynding ikke må indeholde større andele af tilsætningsstoffer end fastlagt for fuldfoderblandinger, mens undtagelsen i direktivets artikel 12, stk. 2, giver medlemsstaterne mulighed for i visse tilfælde at tillade en overskridelse af indholdet af D-vitamin i tilskudsfoderblandinger i forhold til de for fuldfoderblandinger fastsatte størsteindhold. Ifølge direktivets artikel 19 skal medlemsstaterne drage omsorg for, at de foderstoffer, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivet, kun undergives de i direktivet fastsatte begrænsninger for omsætningen.

Herved giver hverken ordlyden af direktivets artikel 12, stk. 2, første afsnit, eller denne bestemmelses kontekst eller formål mulighed for at fastslå, at en medlemsstats anvendelse af den deri fastsatte reguleringsmulighed tillader medlemsstaten at forbyde indførsel af en tilskudsfoderblanding, der i overensstemmelse med samme artikels stk. 1 er bragt i handelen i en anden medlemsstat.

Heraf følger, at artikel 12, sammenholdt med artikel 19 i direktiv 70/524, skal fortolkes således, at de er til hinder for en foranstaltning, hvorved en medlemsstat forbyder markedsføring på sit område af en tilskudsfoderblanding, der i overensstemmelse med direktivets artikel 12, stk. 1, er lovligt fremstillet i en anden medlemsstat, som følge af tilskudsfoderblandingens indhold af D-vitamin.

(jf. præmis 33 og 38 samt domskonkl.)
Sag C-233/02

Den Franske Republik

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Retningslinjer med hensyn til forskriftssamarbejde og gennemsigtighed indgået med Amerikas Forenede Stater – ingen bindende karakter«

Sammendrag af dom

1. Institutionernes retsakter – retningslinjer med hensyn til forskriftssamarbejde og gennemsigtighed indgået med Amerikas Forenede Stater – den institution, der har kompetence til at vedtage en sådan akt – hensyntagen til kompetencefordelingen og den institutionelle ligevægt, der er fastsat i traktaten på området for den fælles handelspolitik – bindende virkning af retningslinjerne foreligger ikke – ikke relevant

(Art. 133 EF og 300 EF)

2. Internationale aftaler – fastsættelse af den bindende karakter – afgørende kriterium – parternes hensigter – retningslinjer med hensyn til forskriftssamarbejde og gennemsigtighed indgået med Amerikas Forenede Stater – bindende virkning foreligger ikke – indgreb i Kommissionens udøvelse af sin initiativret – ikke omfattet

(Art. 300 EF)

1. Den omstændighed, at en akt, såsom retningslinjerne med hensyn til forskriftssamarbejde og gennemsigtighed indgået med Amerikas Forenede Stater, ikke er bindende, er ikke tilstrækkelig til, at Kommissionen har kompetence til at vedtage den. Fastsættelsen af de betingelser, der skal være opfyldt, for at en sådan akt kan vedtages, kræver nemlig – da der i det foreliggende tilfælde er tale om en akt, der tilsigter at begrænse risikoen for spændinger knyttet til tilstedeværelsen af tekniske handelshindringer – at der tages behørigt hensyn til kompetencefordelingen og den institutionelle ligevægt, der er fastsat i traktaten på området for den fælles handelspolitik.

(jf. præmis 40)

2. Med henblik på at fastslå, om en akt, såsom retningslinjerne med hensyn til forskriftssamarbejde og gennemsigtighed indgået med Amerikas Forenede Stater, har bindende virkning, er parternes hensigt principielt det afgørende kriterium. I det foreliggende tilfælde fremgår denne hensigt klart af selve retningslinjernes ordlyd, idet disse nemlig i punkt 7 præciserer, at det pågældende dokument har til formål at fastsætte retningslinjer, som den amerikanske forbundsregering og Kommissionens tjenestegrene »har til hensigt at anvende på frivillig basis«. Af denne præcisering fremgår, at parterne med indgåelsen af disse retningslinjer ikke havde til hensigt at indgå retligt bindende forpligtelser. Heraf følger, at retningslinjerne ikke udgør en bindende aftale, og de er derfor ikke omfattet af artikel 300 EF.

Da retningslinjerne ikke har bindende virkning, medfører de ikke forpligtelser for Kommissionen, når denne udøver sin initiativret med hensyn til lovgivning inden for Fællesskabets lovgivningsprocedure. Alene den omstændighed, at en sådan akt, såsom de pågældende retningslinjer, åbner for muligheden for at indlede forudgående høringer og indsamle oplysninger, der anses for nødvendige, inden der forelægges egnede forslag, kan ikke skade Kommissionens udøvelse af sin initiativret.

(jf. præmis 42, 43, 45, 50 og 51)
Sag C-8/02

Ludwig Leichtle

mod

Bundesanstalt für Arbeit

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Sigmaringen)

»Fri udveksling af tjenesteydelser – støtteordning for tjenestemænd ved sygdom – kurophold gennemført i en anden medlemsstat – udgifter vedrørende logi, forplejning, rejse, kurafgift og udarbejdelse af en afsluttende lægeerklæring – betingelser for at få udgifter dækket – forudgående erklæring om ret til godtgørelse – kriterier – begrundelse«

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger – nationale bestemmelser om dækning af udgifter i forbindelse med et kurophold gennemført i en anden medlemsstat – krav om forudgående godkendelse af, at udgifterne er godtgørelsesberettigede – godkendelse betinget af, at behandlingen er absolut nødvendig på grund af større chancer for at opnå resultater i den anden medlemsstat – ulovlig – godkendelse udelukket i tilfælde af, at kuropholdet påbegyndes, før en retssag til prøvelse af afslaget er afsluttet– ulovlig – godkendelse undergivet en betingelse om, at kuranstalten er opført i en fortegnelse over kuranstalter – lovlig – betingelser

(Art. 49 EF og 50 EF)

Artikel 49 EF og 50 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats bestemmelser, hvorefter det er en betingelse for at få dækket udgifter vedrørende logi, forplejning, rejse, kurafgift og udarbejdelse af en afsluttende lægeerklæring i forbindelse med et kurophold, der er gennemført i en anden medlemsstat, at der indhentes en forudgående godkendelse af, at udgifterne er godtgørelsesberettigede, som kun meddeles, for så vidt som det er godtgjort ved en erklæring fra en embeds- eller rådgivende læge, at det planlagte kurophold er tvingende nødvendigt på grund af væsentligt større chancer for at opnå resultater i denne anden medlemsstat.

Artikel 49 EF og 50 EF er desuden til hinder for at anvende nationale bestemmelser, hvorefter det er udelukket at få dækket sådanne udgifter, hvis den pågældende ikke har afventet, at en retssag, som er indledt til prøvelse af et afslag på at godkende, at de nævnte udgifter er godtgørelsesberettigede, er afsluttet, før det omhandlede kurophold påbegyndes.

Artikel 49 EF og 50 EF skal derimod fortolkes således, at de principielt ikke er til hinder for en medlemsstats bestemmelser, hvorefter det er en betingelse for at få dækket sådanne udgifter, uanset om kuropholdet er gennemført i denne medlemsstat eller i en anden medlemsstat, at kuranstalten er opført i en fortegnelse over kuranstalter. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at sikre, at de eventuelle betingelser for at blive optaget i en sådan fortegnelse over kuranstalter er af objektiv karakter og ikke bevirker, at levering af tjenesteydelser mellem medlemsstater bliver vanskeligere end levering af tjenesteydelser internt i den pågældende medlemsstat.

(jf. præmis 51 og 59 samt domskonkl. 1-3)