ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selv om en kontrakt som midlertidigt ansat i henhold til artikel 8 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte kan fornyes, er der ikke tale om en ret, men blot om en mulighed, som den kompetente myndighed kan udnytte efter en konkret vurdering. Unionens institutioner har nemlig et vidt skøn ved organisationen af deres tjenestegrene, afhængigt af de opgaver, som er overdraget dem, og – under hensyntagen til disse opgaver – ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker i tjenestens interesse.

I betragtning af dette vide skøn, som institutionerne har for så vidt angår fornyelsen af kontrakter, skal Personaleretten i forbindelse med et søgsmål om annullation af en retsakt, der er vedtaget under udøvelsen af dette skøn, begrænse sin kontrol til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen – henset til den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen – kan antages at have holdt sig inden for de grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt.

En fejl er imidlertid kun åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved administrationens udøvelse af sit skøn. For at godtgøre, at administrationen har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en afgørelse, der er truffet på grundlag af denne vurdering, annulleres, forudsættes det derfor, at de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, er tilstrækkelige til at bevirke, at de vurderinger, som administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om en åbenbar fejl forkastes, såfremt den anfægtede vurdering – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – fortsat kan anses for at være korrekt og sammenhængende.

(jf. præmis 62-64)

Den Europæiske Unions Ret: dom af 10. oktober 2014, EMA mod BU, T-444/13 P, EU:T:2014:865, præmis 28

Retten for EU-Personalesager: dom af 27. november 2008, Klug mod EMEA, F-35/07, EU:F:2008:150, præmis 65 og 66, af10. september 2014,Tzikas mod ERA, F-120/13, EU:F:2014:197, præmis 91, og af 8. oktober 2015, FT mod ESMA, F-39/14, EU:F:2015:117, præmis 73 og 74 og den deri nævnte retspraksis
Hvad angår supplerende lønstigninger, der er tildelt ansatte ved Den Europæiske Centralbank, hvis arbejdsindsats er blevet anset for fremragende i to ud af tre år forud for afgørelsen om tildeling af en sådan lønstigning, er artikel 2, stk. 3, i administrativt cirkulære nr. 1/2011 vedrørende de nævnte lønstigninger, for så vidt som denne bestemmelse sætter en personalerepræsentant i en diskriminerende position, da det er absolut umuligt for ham at påvise en fremragende arbejdsindsats yderligere et år på grund af hans fuldtidsarbejde som personalerepræsentant i løbet af de tre pågældende år, ulovlig. Det kan i denne forbindelse ikke med rette gøres gældende, at den pågældendes udøvelse af sin ret til fritagelse fra arbejdstiden med henblik på at varetage hvervet i personaleudvalget følger af et personligt valg. Denne mulighed for at gøre krav på fritagelse fra arbejdstiden for at udøve hvervet som personalerepræsentant er nemlig en grundlæggende ret, således som det fremgår af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheders artikel 27 og 28.

Udøvelsen af den grundlæggende ret til ligebehandling, der er fastslået i chartrets artikel 20 og 21, kan desuden ikke indskrænkes ved en lovgivning, der sætter personalerepræsentanterne i en ugunstig og diskriminerende position i forhold til de øvrige ansatte, selv om disse begrænsninger hverken er nødvendige eller svarer til mål af almen interesse eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og frihedsrettigheder.

Da situationen for en personalerepræsentant og situationen for en ansat er faktuelt forskellige, kan de imidlertid ikke behandles ensartet, og de kan derfor kun være omfattet af de kriterier for tildeling af supplerende lønstigning, der tager hensyn til forskellen i status mellem ansatte og personalerepræsentanter, ved at gøre det muligt for sidstnævnte, som det er tilfældet med de øvrige ansatte, at påvise en fremragende arbejdsindsats yderligere et år i en periode på tre år, selv om de vælger at varetage hvervet i personaleudvalget på fuld tid og i mere end et år.

(jf. præmis 59-62 og 68)

Domstolen: dom af 14. september 2010, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen, C-550/07 P, EU:C:2010:512, præmis 54 og 55 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: dom af 2. december 2014, Migliore mod Kommissionen, F-110/13, EU:F:2014:257, præmis 40
22

Sagsøgeren indgav en ansøgning til den stilling, der var nævnt i meddelelsen om den ledige stilling. Ved en e-mail af 17. juli 2013 meddelte EIOPA sagsøgeren, at hun var blevet valgt til stillingen, og EIOPA anmodede hende om at bekræfte, at hun fortsat var interesseret i stillingen. Det fremgik endvidere af e-mailen, at hvis sagsøgeren »accepter[ede stillingstilbuddet] vil[le hun] blive placeret midlertidigt i den nye lønklasse for en periode på seks måneder[, og at] hendes ansættelse i denne nye lønklasse vil[le] blive bekræftet[, såfremt hendes indsats i perioden med midlertidig placering måtte blive] anset for tilfredsstillende« (»In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level«). Sagsøgeren bekræftede den følgende dag, at hun accepterede den således tilbudte stilling.
59

For det andet kan den omstændighed, at bestemmelserne i artikel 6, stk. 2, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser er identiske med bestemmelserne i artikel 6 i Kommissionens afgørelse K(2004) 1313 af 7. april 2004 om fastsættelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende procedurerne for ansættelse og beskæftigelse af kontraktansatte i Kommissionen (Commission decision of 7.4.2004 General implementing provisions on the procedures governing the engagement and the use of contract staff at the Commission) heller ikke begrunde, at ansættelsesmyndigheden automatisk fralægger sig sin skønsbeføjelse i forbindelse med forlængelsen af en kontraktansats kontrakt. Desuden bemærkes, at artikel 6 i Kommissionens afgørelse K(2011) 1264 af 2. marts 2011 om almindelige gennemførelsesbestemmelser til ansættelsesvilkårenes artikel 79, stk. 2, vedrørende betingelserne for ansættelse af de kontraktansatte, som ansættes af Kommissionen i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 3a og 3b (Commission decision of 2.3.2011 on the general provisions for implementing Article 79(2) of the Conditions of Employment of Other Servants of the European Union, governing the conditions of employment of contract staff employed by the Commission under the terms of Articles 3a and 3b of the said Conditions), og som blev vedtaget før de almindelige gennemførelsesbestemmelser, ikke længere fastsætter en betingelse om den minimale varighed af den oprindelige kontrakt og den første forlængelse heraf for at opnå en anden forlængelse.
32

Eftersom den berørte efter vedtægtens opbygning skal indgive klage over den afgørelse, som anfægtes, og anlægge søgsmål rettet mod den afgørelse, hvorved klagen afslås, har Unionens retsinstanser fastslået, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, uanset om det alene vedrører den afgørelse, der er genstand for klagen, om det vedrører afvisningen af klagen, eller om det vedrører begge disse afgørelser i forening, under forudsætning af, at klagen indgives, eller søgsmålet anlægges inden for fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91. I overensstemmelse med princippet om procesøkonomi kan Unionens retsinstanser imidlertid fastslå, at der ikke er grundlag for at tage særskilt stilling til de påstande, der er rettet mod afgørelsen om at afslå klagen, når det kan konstateres, at disse påstande ikke har et selvstændigt indhold, og de reelt er sammenfaldende med de påstande, der er rettet mod den afgørelse, der har været genstand for klagen (jf. i denne retning dom Vainker mod Parlamentet, 293/87, EU:C:1989:8, præmis 7 og 8). Dette kan bl.a. være tilfældet i de situationer, hvor Unionens retsinstanser fastslår, at afgørelsen om at afslå klagen, eventuelt fordi den har stiltiende karakter, blot bekræfter den afgørelse, der er genstand for klagen, hvilket indebærer, at annullation af den ene afgørelse i princippet ikke vil medføre andre virkninger for den berørte persons retlige situation end de virkninger, der følger af annullationen af den anden afgørelse (dom Adjemian m.fl. mod Kommissionen, EU:T:2011:506, præmis 33).
50

Sagsøgeren har for det tredje foreholdt ansættelsesmyndigheden, at denne ikke tog hensyn til, at en imødekommelse af hans ansøgning om at fortsætte i tjenesten ikke ville have forhindret Kommissionen i at nå sit mål om en personalenedskæring på 5% i 2017, eftersom han, selv om hans ansøgning var blevet imødekommet, under alle omstændigheder ville have forladt tjenesten inden 2017. Et sådant argument kan imidlertid på ingen måde godtgøre, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn vedrørende tjenestens interesse. Som Kommissionen har anført i svarskriftet, er det nemlig lige så foreneligt, endog mere foreneligt, med tjenestens interesse at reducere antallet af ansatte i en institution løbende frem for at afvente udløbet af fristen for at gennemføre en sådan reduktion.
102

Hvad endvidere angår den undtagelse til reservelisten, der er tale om (jf. denne doms præmis 159), skal det bemærkes, at denne afgørelse nødvendigvis blev truffet efter, at udvælgelseskomitéen traf afgørelse om at opføre sagsøgeren på den nævnte liste, men før ansættelsesmyndigheden foretog den uomgængeligt nødvendige undersøgelse af, om sagsøgeren måtte anses for egnet til at blive udnævnt til tjenestemand. Denne afgørelse om at indrømme en undtagelse, selv om den blev truffet på et uhensigtsmæssigt tidspunkt, nemlig længe før ansættelsesmyndigheden havde mulighed for at undersøge, om sagsøgeren måtte anses for egnet til at blive udnævnt til den pågældende stilling, indebærer imidlertid ikke retligt set, at ansættelsesmyndigheden ikke længere inden for rammerne af sine beføjelser kunne undersøge, om de nævnte betingelser for udnævnelse, der ifølge vedtægten er bindende, var opfyldt. En afgørelse om at indrømme en undtagelse, såsom den i denne sag omhandlede, kan med andre ord ikke automatisk sidestilles med en afgørelse om at anse den pågældende for egnet til at blive udnævnt til tjenestemand. De i vedtægten fastsatte betingelser for udnævnelse omfatter bl.a. betingelsen i vedtægtens artikel 28, hvorefter den berørte skal have bestået en udvælgelsesprøve baseret på kvalifikationsbeviser og prøver, som i det foreliggende tilfælde kun kan være den i denne sag omhandlede udvælgelsesprøve.
103

Sagsøgeren har anført, at Parlamentet bør tilpligtes at betale hende 144000 EUR i erstatning for den økonomiske skade, der følger af, at hun mistede en mulighed for at få tilbudt en ny ansættelseskontrakt som akkrediteret parlamentarisk assistent for valgperioden 2014-2019. Det er nemlig sagsøgerens opfattelse, at eftersom hun ikke hurtigt fik adgang til arbejdsredskaberne, havde hun ikke mulighed for på nogen måde at tage kontakt til de nyvalgte parlamentsmedlemmer, og heller ikke mulighed for at få kendskab til de ledige stillinger, som Parlamentet måtte give intern meddelelse om. Følgelig mistede sagsøgeren muligheden for at blive tilbudt ansættelse i en periode på fem år. Eftersom sagsøgeren fortsat på det tidspunkt, hvor hun indleverede replikken, var jobsøgende, har hun anført, at den mistede fordel skal opgøres til ca. 240000 EUR på grundlag af det vederlag, som hun tidligere oppebar som akkrediteret parlamentarisk assistent. Sagsøgeren ville have haft en reel mulighed for at blive tilbudt ansættelse hos et parlamentsmedlem, der netop var blevet valgt for valgperioden 2014-2019, hvis hun havde kunnet fortsætte sit arbejde i Parlamentets lokaler i hele den foregående valgperiode, og dette navnlig som følge af den erfaring, som hun havde erhvervet. Sagsøgeren har anført, at de akkrediterede parlamentariske assistenter i gennemsnit i 60% af tilfældene forbliver ansat, idet de indtræder i en ny stilling hos et nyt parlamentsmedlem efter offentliggørelse af valgresultaterne, hvilket bekræftes af den omstændighed, at hun blev ansat af P., efter at det parlamentsmedlem, som P. havde efterfulgt, havde forladt Parlamentet. Ved at anvende denne procentsats på opgørelsen af muligheden for at blive tilbudt ansættelse, dvs. 60% af 240000 EUR, der udgør den samlede løn, som en akkrediteret parlamentarisk assistent oppebærer i løbet af en hel valgperiode, er sagsøgeren kommet til den konklusion, at Parlamentet bør tilpligtes at betale hende 144000 EUR i erstatning for den lidte økonomiske skade.
8

I den engelske version af artikel 6 i EØSU’s almindelige gennemførelsesbestemmelser bestemmes: »In order to identify which applications best serve the interests of the service and to ensure complete transparency in the drawing-up of the list of officials who can benefit from the facility, a following points system shall be established based on the following criteria: […] b) Length of employement […] […]«
Det fremgår klart af ordlyden af vedtægtens artikel 52, stk. 2, at ansættelsesmyndigheden kan give tilladelse til at fortsætte med at arbejde efter alderen for pensionering uden ansøgning til tjenestemænd, som ansøger herom, hvis den finder, at dette er i tjenestens interesse.

Endog uden at det er nødvendigt at henvise til formålet med denne bestemmelse, modsiger ordlydsfortolkningen af vedtægtens artikel 52, stk. 2, følgelig den argumentation, hvorefter tilladelse til at fortsætte med at arbejde indtil det fyldte 67. år skal gives enhver tjenestemand, som har ansøgt herom, så længe tjenestens interesse ikke er til hinder herfor.

I øvrigt er det korrekt, at en fortsættelse i tjenesten mellem 67 år og 70 år ifølge vedtægtens artikel 52, stk. 2, kan besluttes »undtagelsesvist«, mens denne angivelse ikke fremgår ved en fortsættelse i tjenesten indtil den fyldte 67. år. En tilføjelse af denne kvalifikation med henblik på en tilladelse til at fortsætte i tjenesten efter det fyldte 67. år berettiger imidlertid ikke en fortolkning, hvorefter administrationen ikke med henblik på en fortsættelse i tjenesten indtil det fyldte 67. år skal fastslå, at der aktuelt foreligger en interesse for tjenesten. Dette udtryk indikerer nemlig blot, at det antal tjenestemænd, der gives tilladelse til at fortsætte med at arbejde efter det fyldte 67. år skal være begrænset med henblik på at overholde denne fravigelses ekstraordinære karakter, uden imidlertid at berøre indholdet af den undersøgelse af tjenestens interesse, som under alle omstændigheder skal foretages af ansættelsesmyndigheden.

(jf. præmis 33-35)

Personaleretten: dom af 7. oktober 2009, Pappas mod Kommissionen,F-101/08, EU:F:2009:137, præmis 62-64
Kun retsakter eller foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre en sagsøgers interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, er bebyrdende. Når det således drejer sig om retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det kun foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, der kan anfægtes, i modsætning til foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning. Akter, der er forberedende i forhold til en afgørelse, er ikke bebyrdende, og det er først i forbindelse med en sag anlagt til prøvelse af den afgørelse, der træffes som afslutning på proceduren, at en sagsøger kan gøre gældende, at de forudgående akter, der er snævert forbundne med afgørelsen, er retsstridige.

Et annullationssøgsmål anlagt af en tjenestemand eller en anden ansat til prøvelse af en bekræftende afgørelse skal kun afvises, hvis den bekræftede afgørelse er blevet endelig i forhold til sagsøgeren, fordi den ikke er blevet anfægtet ved et søgsmål anlagt inden for de krævede frister. I modsat fald kan den pågældende anfægte enten den bekræftede afgørelse, den bekræftende afgørelse eller begge afgørelser.

Administrationen råder over et vidt skøn ved bedømmelsen af en tjenestemands eller en anden ansats egnethed og præstationer under dennes prøvetid, og det tilkommer ikke Personaleretten at erstatte institutionernes skøn med sit eget for så vidt angår resultatet af en prøvetid og egnetheden af en ansøger, som søger om endelig ansættelse i eller bekræftelse af hans kontrakt med Unionens offentlige tjeneste, idet Personalerettens kontrol er begrænset til en prøvelse af, at der ikke er anlagt et åbenbart urigtigt skøn eller foreligger magtfordrejning.

Et urigtigt skøn fra administrationens side kan udelukkende anses for åbenbart, når det umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved administrationens vedtagelse af dens afgørelse.

For at godtgøre, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved bedømmelsen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en afgørelse annulleres, skal de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, følgelig være tilstrækkeligt stærke til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn forkastes, såfremt den anfægtede bedømmelse, uanset de beviser sagsøgeren har fremført, kan anses for at være korrekt eller gyldig.

(jf. præmis 84-86)

Henvisning til:

Personaleretten: dom af 24. marts 2011, Canga Fano mod Rådet, F-104/09, EU:F:2011:29, præmis 35, stadfæstet efter appel ved dom af 16. maj 2013, Canga Fano mod Rådet, T-281/11 P, EU:T:2013:252, præmis 127, af 29. september 2011, AJ mod Kommissionen, F-80/10, EU:F:2011:172, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis, og af 12. juni 2013, Bogusz mod Frontex, F-5/12, EU:F:2013:75, præmis 72
En ansat, som er bundet af en midlertidig kontrakt med en opsigelsesklausul, der betinger fortsættelsen af ansættelsesforholdet af, at den ansatte opføres på en reserveliste efter en almindelig udvælgelsesprøve, kan ikke være forpligtet til at anfægte en sådan klausul allerede ved kontraktens indgåelse. Indføjelsen af en sådan klausul, som er genstand for en kompleks proces, bør gøre det muligt for den ansatte ved indsigelse at anfægte lovligheden af den nævnte klausul, som er indeholdt i hans aftale om genansættelse, selv om dennes rækkevidde er individuel, såfremt administrationen vedtager den afgørelse, der iværksætter den som sidste led i processen.

Rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, vedrører ikke betingelserne for opsigelse af tidsbegrænsede eller tidsubegrænsede kontrakter, men betingelserne for anvendelse af de nævnte kontrakter, jf. direktivets § 1, litra b). Rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), hvorefter medlemsstaterne for at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold på en måde, hvorved der tages hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere, skal fastsætte en eller flere foranstaltninger, hvis objektive omstændigheder kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold, kan navnlig ikke påberåbes direkte til prøvelse af en afgørelse om opsigelse af en tidsbegrænset kontrakt, som hverken har til formål eller bevirker, at den pågældendes ansættelse forlænges og derfor ikke i sig selv kan være i strid med rammeaftalens bestemmelser.

(jf. præmis 45)
I henhold til artikel 5 og 10 i bilag VII til vedtægten har en fastansat tjenestemand, der godtgør at have været nødt til at skifte bopæl for at opfylde forpligtelserne i vedtægtens artikel 20, krav på bosættelsespenge og dagpenge.

I dette tilfælde er den varige bopæl det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det vedvarende eller sædvanlige midtpunkt for sine interesser. Begrebet bopæl, der ikke er baseret på en rent kvantitativ udmåling af den tid, som personen har tilbragt på et område, forudsætter imidlertid ud over et fysisk ophold på et bestemt sted også en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse af normale sociale relationer.

Hvis en tjenestemand har godtgjort, at han har været nødt til at skifte bopæl for at opfylde forpligtelserne i vedtægtens artikel 20, berører den omstændighed, at han allerede på tidspunktet for sin ansættelse befandt sig på sit fremtidige tjenestested følgelig ikke tildelingen af dagpenge og bosættelsespenge.

(jf. præmis 31, 32 og 58)

Domstolen: dom af 5. februar 1987, Mouzourakis mod Parlamentet, 280/85, EU:C:1987:66

Retten i Første Instans: dom af 10. juli 1992, Benzler mod Kommissionen, T-63/91, EU:T:1992:88

Personaleretten: dom af 16. januar 2007, Borbély mod Kommissionen, F-126/05, EU:F:2007:12, præmis 33 og 49, og af 19. marts 2013, Infante Garcia-Consuegra mod KommissionenF-10/12, EU:F:2013:38, præmis 29
Artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtægtens bilag VII skal fortolkes således, at bestemmelsen med hensyn til tildeling af udlandstillæg lægger den pågældende tjenestemand eller ansattes varige bopæl forud for tiltrædelsen af tjenesten til grund som afgørende kriterium. I denne henseende er den varige bopæl det sted, hvor den pågældende tjenestemand eller ansatte har fastlagt det varige eller sædvanlige centrum for sine interesser i den hensigt, at dette centrum skal have en stabil karakter. Ved fastsættelsen af den varige bopæl skal der tages hensyn til samtlige faktiske forhold, der kendetegner en sådan, navnlig den pågældendes faktiske bopæl. Den pågældende tjenestemand eller ansatte mister kun udlandstillægget, hvis han i hele referenceperioden har haft varig bopæl eller udøvet sit hovederhverv i det land, hvor hans tjenestested er beliggende. Sporadiske og kortvarige fravær vil ikke kunne anses for tilstrækkelige til, at sagsøgerens bopæl i tjenestelandet ikke er af varig karakter.

Den omstændighed alene, at man har bopæl i et land med henblik på at færdiggøre universitetsstudier, der pr. definition er midlertidige, kan ikke medføre en antagelse om, at der foreligger en hensigt om at flytte det varige centrum for ens interesser til dette land. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at et ophold som studerende kan antage karakter af varig bopæl i dette land, på den betingelse, at det på baggrund af andre relevante faktiske omstændigheder kan godtgøres, at den berørte person har en varig social og erhvervsmæssig tilknytning til det pågældende land.

I tilfælde af en studieperiode, der efterfølges af en praktik- og/eller beskæftigelsesperiode i samme stat, kan den pågældendes fortsatte tilstedeværelse således fremkalde en formodning, der ganske vist kan afkræftes, for en vilje til at flytte det varige eller sædvanlige centrum for sine interesser, og dermed sin varige bopæl, til denne stat.

Imidlertid kan den berørte parts vilje til at flytte det varige centrum for hans interesser til dette land under studieperioden ikke vurderes efterfølgende i lyset af forhold og omstændigheder, der er indtruffet efter afslutningen af denne studieperiode. En sådan tilgang ville nemlig svare til at se bort fra de faktiske omstændigheder, der var kendetegnende for den berørte parts situation under selve studiet. Følgelig gør den omstændighed, at den berørte part har haft sin varige bopæl i den stat, hvor hans tjenestested er beliggende, under praktik- eller beskæftigelsesperioden, det på ingen måde muligt med tilbagevirkende kraft at konkludere, at han fra begyndelsen af sin studieperiode havde flyttet det varige centrum for sine interesser.

(jf. præmis 49, 50 og 61)

Personaleretten: dom af 4. december 2008, Blais mod ECB,F-6/08, EU:F:2008:160, præmis 90, af 9. marts 2010, Tzvetanova mod Kommissionen,F-33/09, EU:F:2010:18, præmis 45, af 15. marts 2011, Mioni mod Kommissionen,F-28/10, EU:F:2011:23, præmis 31 og 32, og af 18. juni 2015, Pondichie mod Kommissionen,F-50/14, EU:F:2015:62, præmis 39