ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 17, stk. 2 og 5, samt artikel 19, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at et selskab, hvis hovedsæde er beliggende i en medlemsstat, ved fastlæggelsen af den pro rata-sats for merværdiafgiftsfradraget, der finder anvendelse på dette, ikke kan medregne omsætningen i sine filialer, der er beliggende i andre medlemsstater.

Muligheden for en afgiftspligtig person til at beregne den pro rata-sats for fradraget, der finder anvendelse på dennes hovedsæde, der er beliggende i en bestemt medlemsstat, under hensyntagen til omsætningen fra dens faste forretningssteder, der er beliggende i andre medlemsstater, kan nemlig ikke under alle omstændigheder sikre en bedre overholdelse af princippet om merværdiafgiftens neutralitet i forhold til et system, der fastsætter, at en afgiftspligtig person i hver af de medlemsstater, hvor denne kan anses for at have et fast forretningssted som omhandlet i sjette direktiv, skal fastlægge en særskilt pro rata-sats for fradraget.

Endvidere ville en sådan måde at fastlægge den pro rata-sats for fradraget, som finder anvendelse på en afgiftspligtig persons hovedsæde, medføre en forøgelse af den merværdiafgiftsandel, som den afgiftspligtiges hovedsæde kan fradrage, for alle de erhvervelser, som den afgiftspligtige person har gennemført i den medlemsstat, hvor dens hovedsæde befinder sig, uanset at en del af disse erhvervelser ikke har nogen forbindelse med de faste forretningssteders virksomhed, som er beliggende uden for denne stat. Værdien af den pro rata-sats for fradraget, der finder anvendelse, ville således blive fordrejet.

En sådan måde at fastsætte pro rata-satsen for fradraget på kan derfor svække den effektive virkning af sjette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), og artikel 6, stk. 3, som tillægger medlemsstaterne en vis skønsmargin, idet den afbøder virkningerne af de af disse trufne skattepolitiske valg.

(jf. præmis 37-40 og domskonkl. 1)
Sag C-4/11

Bundesrepublik Deutschland

mod

Kaveh Puid

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hessischer Verwaltungsgerichtshof)

»Asyl — Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — artikel 4 — forordning (EF) nr. 343/2003 — artikel 3, stk. 1 og 2 — afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne — artikel 6-12 — kriterier til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig — artikel 13 — opsamlingsbestemmelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 14. november 2013

Grundlæggende rettigheder — forbud mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf — rækkevidde — grænsekontrol, asyl og indvandring — asylpolitik — kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning — forordning nr. 343/2003 — systemmæssige mangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene for asylansøgere i en medlemsstat — forbud for de øvrige medlemsstater mod at overføre en asylansøger til denne stat — følger — forpligtelse for den medlemsstat, hvori der er blevet indgivet en asylansøgning, til at identificere en anden ansvarlig medlemsstat — førstnævnte medlemsstats pligt til selv at behandle asylansøgningen, såfremt en overførsel er umulig — foreligger ikke

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 4; Rådets forordning nr. 343/2003, art. 3, stk. 2, og art. 13)

Når medlemsstaterne ikke kan være uvidende om, at de systemmæssige mangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene for asylansøgere i den medlemsstat, der oprindeligt er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III i forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, giver alvorlig grund til at antage, at den pågældende asylansøger vil blive udsat for en reel risiko for at blive undergivet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve – har den medlemsstat, som gennemfører proceduren til afgørelse af den ansvarlige medlemsstat, pligt til ikke at overføre asylansøgeren til den oprindeligt ansvarlige medlemsstat og til, med forbehold af udøvelsen af muligheden for selv at behandle ansøgningen, at fortsætte gennemgangen af kriterierne i nævnte kapitel med henblik på at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig i medfør af et af disse kriterier eller, hvis dette ikke er muligt, samme forordnings artikel 13.

Den omstændighed, at det er umuligt at overføre en asylansøger til den medlemsstat, der oprindeligt er ansvarlig, indebærer derimod ikke i sig selv, at den medlemsstat, som gennemfører proceduren til afgørelse af den ansvarlige medlemsstat, har pligt til selv at behandle asylansøgningen på grundlag af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 343/2003.

(jf. præmis 30, 31, 33, 36 og 37 samt domskonkl.)
Sag C-638/11 P

Rådet for Den Europæiske Union

mod

Gul Ahmed Textile Mills Ltd

»Appel — dumping — import af sengelinned fra Pakistan — forordning (EF) nr. 384/96 — artikel 3, stk. 7 — begrebet »andre faktorer««

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 14. november 2013

Fælles handelspolitik — beskyttelse mod dumping — skade — godtgørelse af årsagsforbindelse — institutionernes forpligtelser — hensyntagen til faktorer, der er dumping uvedkommende — ophævelse af den tidligere antidumpingtold og den almindelige told som led i anvendelsen af generelle toldpræferencer — ikke omfattet

(Aftale om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, »antidumpingaftalen af 1994«, art. 3, stk. 5; Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 7, og nr. 1225/2009, art. 3, stk. 7)

Det følger af affattelsen af artikel 3, stk. 7, i antidumpinggrundforordningen nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), bl.a. af ordene »kendte faktorer […], som […] skader den […] erhvervsgren i Fællesskabet«, at forordningen foreskriver en undersøgelse af de faktorer, som direkte medfører en skade, hvilket forudsætter en direkte årsagsforbindelse.

Ændringerne i lovbetingelserne for dumpingimport kan ikke anses for i sig selv at forårsage en skade. Det er importen selv, der medfører skaden. Dumpingimporten og lovbetingelserne, hvorunder den udføres, kan nemlig ikke adskilles.

Ophævelsen af den almindelige told som led i anvendelsen af generelle toldpræferencer og ophævelse af den tidligere antidumpingtold, som letter og begunstiger importen, er således udelukkende indirekte årsager og kan ikke anses for »andre faktorer« i henhold til artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 384/96.

(jf. præmis 28-31)
Når en institution anvender en af undtagelserne i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, påhviler det denne at afveje den særlige interesse, som skal beskyttes ved et afslag på aktindsigt i det pågældende dokument, over for den almene interesse i, at dokumentet gøres offentligt tilgængeligt, i betragtning af de fordele, som er forbundet med en større åbenhed, således som anført i anden betragtning til forordning nr. 1049/2001, nemlig at give borgerne en bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen og at sikre forvaltningen større legitimitet, effektivitet og ansvarlighed over for borgerne i et demokratisk system.

Selv om det med henblik på at begrunde et afslag på aktindsigt i et dokument i princippet ikke er tilstrækkeligt, at dette dokument vedrører en aktivitet eller interesse, der er nævnt i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, idet den berørte institution ligeledes skal forklare, hvorledes aktindsigt i dette dokument konkret og faktisk kunne være til skade for den interesse, der er beskyttet ved en undtagelse i denne artikel, kan en institution basere sig på de generelle formodninger, der gælder i forhold til visse kategorier af dokumenter, da lignende generelle hensyn må antages også at have gyldighed i forhold til begæringer om aktindsigt i dokumenter af samme art. I et sådant tilfælde påhviler det imidlertid den berørte institution at præcisere, på hvilke generelle hensyn den har baseret formodningen om, at udleveringen af disse dokumenter ville være til skade for en af de interesser, der er beskyttet ved undtagelserne i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, og dét uden at være forpligtet til at foretage en konkret vurdering af indholdet af hvert af disse dokumenter.

(jf. præmis 32, 72 og 73)
Artikel 10 i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvis formål og virkning er at nedsætte betalingen for elproduktionen med et beløb svarende til den forhøjelse af betalingen, der følger af, at værdien af de emissionskvoter, der er blevet tildelt gratis, er blevet integreret i de pristilbud, der afgives på engrosmarkedet for elektricitet.

Medlemsstaterne kan nemlig i princippet vedtage økonomipolitiske foranstaltninger, såsom kontrol med de opkrævede priser på markedet for visse varer eller vigtige ressourcer, der er afgørende for fastsættelsen af værdien af de emissionskvoter, producenterne får tildelt gratis, og som efterfølgende overvæltes på forbrugerne, forudsat at vedtagelsen af sådanne foranstaltninger hverken neutraliserer princippet om gratis tildeling af emissionskvoter eller bringer formålene med direktiv 2003/87 i fare.

Hvad angår princippet om gratis tildeling af emissionskvoter er begrebet gratis i artikel 10 i direktiv 2003/87 ikke alene til hinder for en direkte fastsættelse af prisen for tildeling af emissionskvoter, men ligeledes for en efterfølgende opkrævning i form af et vederlag for tildelingen af kvoter.

Den gratis tildeling af kvoter har imidlertid ikke til formål at yde støtte til de omhandlede producenter, men at afbøde de økonomiske konsekvenser af Den Europæiske Unions omgående og ensidige indførsel af et marked for emissionskvoter, samtidig med at det undgås, at visse af de produktionssektorer, der er omfattet af dette direktiv, mister deres konkurrenceevne. Ordningen for gratis tildeling af emissionskvoter kræver dermed ikke, at elproducenterne kan overvælte værdien af disse kvoter på elprisen og dermed oppebære windfall-gevinster.

Målet med direktiv 2003/87 – der er at reducere emissioner, og som hviler på en integration af de miljømæssige omkostninger i varens pris – er ikke skadet, for så vidt som der med en national ordning sker en udligning af de windfall-gevinster, der følger af den gratis tildeling af kvoterne, idet den gratis tildeling af emissionskvoter for det første var en overgangsforanstaltning, hvis formål var at undgå, at virksomhederne mistede konkurrenceevne som følge af indførslen af ordningen med handel med emissioner, og den knytter sig således ikke direkte til det miljømæssige formål med reduktion af emissioner; for det andet påvirker den omhandlede lovgivning ikke markedet for emissionskvoter, men derimod de windfall-gevinster, som samtlige elproducenter har oppebåret som følge af integrationen af disse kvoters værdi i beregningen af tilbudsprisen, som blev lagt til grund for fastsættelsen af engrosprisen for elektricitet, henset til markedets karakter af spotmarked; for det tredje underminerer den omhandlede lovgivning ikke det miljømæssige mål, der tilstræbes med direktiv 2003/87, som består i at fremme reduktionen af emissioner, selv om den kan begrænse incitamentet til at reducere emissionen af drivhusgasser.

(jf. præmis 29, 31, 39, 41, 44-46, 48, 58 og 59 samt domskonkl.)
Det relevante tidspunkt for bedømmelsen af, om der foreligger et traktatbrud i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF, er udløbet af den frist, der er fastsat i den åbningsskrivelse, som er fremsendt i henhold til denne bestemmelse. Når traktatbrudsproceduren imidlertid er blevet indledt på grundlag af artikel 228, stk. 2, EF, er det relevante tidspunkt for bedømmelsen af, om der foreligger et traktatbrud, udløbet af den frist, der er fastsat i den begrundede udtalelse, som er fremsendt før Lissabontraktatens ikrafttræden, dvs. den 1. december 2009.

Domfældelsen af en medlemsstat, som har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler det i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF, til betaling af en tvangsbøde er i princippet kun begrundet, såfremt der fortsat foreligger et traktatbrud på grund af, at en foregående dom fra Domstolen ikke er blevet opfyldt, indtil Domstolens undersøgelse af de faktiske omstændigheder. Hvis de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af dommen endnu ikke er blevet fuldt ud vedtaget på datoen for retsmødet, udgør domfældelsen af denne medlemsstat til at betale en tvangsbøde et passende økonomisk middel med henblik på at sikre en fuldstændig opfyldelse af denne dom.

I tilfælde af en fortsat udvikling hen imod en fuldstændig opfyldelse af førnævnte dom, er det derimod ikke udelukket, at denne dom er fuldstændig opfyldt på tidspunktet for afsigelsen af den dom, hvori traktatbruddet fastslås. Tvangsbøden pålægges således kun i tilfælde af, at traktatbruddet fortsat består på tidspunktet for afsigelsen af den dom, hvori nævnte traktatbrud fastslås.

(jf. præmis 64-67)
Bestemmelsen i artikel 2, nr. 3), andet afsnit, i direktiv 2002/92 om forsikringsformidling, sammenholdt med direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en ansat i et forsikringsselskab, som ikke besidder de kvalifikationer, der kræves i sidstnævnte bestemmelse, lejlighedsvis, men ikke som hovederhverv, udøver forsikringsformidling, når den ansatte ikke handler inden for rammerne af et lønmodtagerforhold til selskabet, men selskabet ikke desto mindre fører tilsyn med hans handlinger.

Når den ansatte i et forsikringsselskab udøver forsikringsformidling uden for det lønmodtagerforhold, der forbinder ham med selskabet, skal han i princippet betragtes som ikke at handle på dette selskabs ansvar og følgelig som selv at handle som forsikringsformidler i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92, med den konsekvens, at han skal opfylde kravene i direktivets artikel 4. Den omstændighed, at forsikringsselskabet udøver en vis kontrol med hans virksomhed, er ikke tilstrækkeligt til at fritage den pågældende formidler fra forpligtelsen til at opfylde de pågældende faglige kvalifikationskrav fastsat i direktivet.

(jf. præmis 24, 32 og domskonkl.)
I henhold til proceduren i artikel 9 i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61 er der en formodning for, at en national tildelingsplan, der forelægges for Kommissionen af en medlemsstat, er lovlig, for så vidt som den efter udløbet af den frist på tre måneder, der er fastsat i denne artikels stk. 3, anses for endelig i mangel af ændringer fra Kommissionens side, således at den pågældende medlemsstat kan vedtage den.

Kommissionen er bundet af en frist på tre måneder for at kunne afvise en forelagt national tildelingsplan (NAP). Nødvendigheden af denne frist følger af den tidsplan i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61, der er fastsat i direktivets artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 2. I henhold til denne tidsplan skal planerne forelægges for Kommissionen mindst 18 måneder før begyndelsen af den pågældende periode og gennemføres senest 12 måneder før begyndelsen af denne periode ved en tildeling af emissionsrettigheder. Når en ændret NAP forelægges efter Kommissionens afvisning af den oprindelige version, er overholdelsen af denne frist så meget desto mere berettiget, for så vidt som den resterende tid før gennemførelsen af planen er betydeligt kortere end i forbindelse med den første forelæggelse af NAP’en.

Når EU-lovgiver har været af den opfattelse, at en frist på tre måneder var tilstrækkelig til, at Kommissionen kunne udøve sin kontrolbeføjelse, og til at gøre det muligt for Kommissionen at afvise en forelagt NAP, i tilfælde af at denne er uforenelig med nævnte kriterier, må denne frist nemlig anses for at være så meget desto mere tilstrækkelig i forbindelse med kontrollen af den ændrede version af denne NAP, eftersom Kommissionen allerede har kunnet undersøge oplysningerne vedrørende den nationale industri, der er omfattet af NAP’en, en første gang.

Retten har herefter ikke begået en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionens adgang til at afvise den ændrede version af en NAP efter en første beslutning om afvisning af NAP’en i dens første version skal underlægges fristen på tre måneder i artikel 9, stk. 3, første punktum, i direktiv 2003/87.

(jf. præmis 52-55 og 58)
En medlemsstat, som ikke sikrer infrastrukturforvalterens uafhængighed ved fastlæggelsen af afgifterne for adgang til infrastrukturen og tildelingen af jernbaneinfrastrukturkapacitet, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, og artikel 30, stk. 3, i direktiv 2001/14 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur.

I medfør af nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, skal medlemsstaterne fastlægge overordnede principper for afgifterne og kan også fastsætte nærmere regler for afgifterne under overholdelse af kravet om infrastrukturforvalterens uafhængighed. I henhold til denne bestemmelse tilkommer det sidstnævnte dels at fastlægge afgiften for brugen af infrastruktur, dels at opkræve den.

Afgifts- og kapacitetstildelingsordninger bør herved inden for de rammer, der fastlægges af medlemsstaterne, tilskynde jernbaneinfrastrukturforvaltere til at optimere udnyttelsen af deres infrastruktur. Disse forvaltere kan imidlertid ikke opnå en sådan optimering ved hjælp af afgiftsordningen, hvis deres rolle skal være begrænset til at beregne størrelsen af afgiften i de enkelte konkrete tilfælde ved at anvende en formel, som er fastsat på forhånd ved ministeriel bekendtgørelse. De nævnte forvaltere skal således have et vist råderum ved fastsættelsen af størrelsen af afgifterne.

(jf. præmis 41, 43 og 70 samt domskonkl. 1)
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 2, 3 og 6, og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet det ikke inden for den fastsatte frist har udarbejdet alle vandområdeplaner for såvel de vandområdedistrikter, der i det hele er beliggende på dens nationale område, som for de internationale vandområdedistrikter, og idet det ikke inden for den fastsatte frist har meddelt Europa-Kommissionen en kopi af disse planer, og Kongeriget Belgien har endvidere tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 14, stk. 1, litra c), idet det ikke inden for den fastsatte frist har påbegyndt alle procedurerne for offentlig oplysning og høring vedrørende udkastene til vandområdeplaner.
1.

Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning — Lissabontraktatens ikrafttræden — ny omstændighed, der begrunder forsinket fremsættelse af et klagepunkt om tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang — ikke omfattet (art. 6, stk. 2, TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; statutten for Domstolen, art. 58; Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 113, stk. 2) (jf. præmis 42, 44 og 45)
Direktiv 96/34 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, skal fortolkes således, at det er til hinder for en bestemmelse i national ret, som er fastsat i en kollektiv overenskomst, hvorefter en gravid arbejdstager, der afbryder en ulønnet forældreorlov som omhandlet i dette direktiv for med øjeblikkelig virkning at gå på barselsorlov som omhandlet i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, og som lige har født, eller som ammer, ikke bevarer den løn, som hun ville have haft ret til, såfremt der forud for denne barselsorlov var gået en minimumsperiode, hvor arbejdet var blevet genoptaget.

Selv om artikel 11, nr. 2) og 3), i direktiv 92/85 dels ikke indebærer en forpligtelse til fuldt ud at bevare lønnen for en kvindelig arbejdstager under barselsorloven, er ingen af bestemmelserne i dette direktiv til hinder for, at medlemsstaterne eller i givet fald arbejdsmarkedets parter fastsætter, at alle lønelementer og alle tillæg, som den gravide arbejdstager havde ret til inden sin graviditet og sin barselsorlov, bevares. Gennemførelsesbestemmelserne til en ordning vedrørende den løn, der skal udbetales til en arbejdstager under en barselsorlov, skal være forenelige med bestemmelserne i EU-retten, herunder bestemmelserne vedrørende forældreorlov.

Dels bør en arbejdstagers beslutning om at udnytte sin ret til forældreorlov ikke påvirke betingelserne for udøvelse af retten til anden orlov, i det foreliggende tilfælde en barselsorlov. En betingelse om en minimumsperiode, hvor arbejdet er blevet genoptaget, begrænser den effektive virkning af direktiv 96/34, idet den har den virkning, at en arbejdstager afskrækkes fra at gøre brug af sin ret til forældreorlov på grund af den virkning, som denne beslutning kan have på en barselsorlov, der indtræder under denne forældreorlov, eksempelvis ved, at den pågældende mister en del af sin løn.

(jf. præmis 36, 37, 47, 48, 51 og 52 samt domskonkl.)