ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hans Röser, der er tysk statsborger, ejer en række vinkældre i Kitzingen, der ligger i vinavlszone A, jfr. forordning nr. 337/79, artikel 32. I september 1982 foretog han dér tilsætning af druemost til 1.659 liter ikke færdiggæret most, der var fremstillet af druer høstet i Italien (i vinavlszone C II) og som han agtede at bringe i omsætning som »Federweißer« (druemost i gæring). Drikkevaren »Federweißer« sælges i uforseglede beholdere i ugerne straks efter vinhøsten og skal drikkes hurtigt, idet den fortsat er i gæring og således bliver til vin, hvilket — når der er tale om varer fra bestemte vinavlsområder — vil sige vin, der egner sig til produktion af bordvin.

Röser blev tiltalt for at have overtrådt de nævnte bestemmelser, men gjorde under straffesagen ved Amtsgericht Würzburg gældende, at artikel 36 skulle fortolkes efter ordlyden, og således kun kunne finde anvendelse, såfremt de anvendte råvarer og/eller tilsætningsvarer forarbejdes til bordvin, og ikke som det er tilfældet med Federweißer, når forarbejdningen standser på et tidligere trin i overensstemmelse med den tilsigtede kommercielle udnyttelse af varen. Amtsgericht Würzburg frifandt Röser (den 27. oktober 1983) med den begrundelse, at det ikke af bestemmelsens ordlyd klart fremgår, om bestemmelsen kun gælder for fremstilling af vin, eller om den også omfatter fremstilling af et overgangsprodukt, der fra begyndelsen af er bestemt til salg til den endelige forbruger.

Anklagemyndigheden har anket denne dom til Bayerisches Oberstes Landesgericht, der ikke har bestridt, at den af tiltalte foreslåede fortolkning har sandsynligheden for sig, men at man må foretrække det modsatte synspunkt, hvorefter der ved anvendelsen af artikel 36 skal bortses fra, om forarbejdningen af druerne giver et overgangsprodukt eller et endeligt produkt. I forelæggelseskendelsen siges det således, at »Federweißer« også som druemost i gæring efterfølgende kan forarbejdes til en vin, som er egnet til fremstilling af bordvin, således at det er vanskeligt at foretage en klar afgrænsning af, hvorvidt det har været meningen med den tilsætning, der har fundet sted uden for produktionsområdet, at fremstille »Federweißer« eller et overgangsprodukt i fremstillingen. Imod en indskrænkende fortolkning af bestemmelsen taler også bestemmelsens formål, der jo er bedre overvågningsmuligheder i produktionsområdet og fremme af en produktion, der så vidt muligt sker på oprindelsesstedet.

Oberstes Landesgericht har ikke kunnet afgøre dette fortolkningsspørgsmål og har derfor udsat sagen og anmodet Domstolen om en afgørelse af følgende spørgsmål: »Skal artikel 36, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 337/79 fortolkes således at forhøjelsen af det naturlige alkoholindhold gennem forarbejdning af druemost i gæring kun må foretages i den vinavlszone, hvor de anvendte friske druer er høstet, såfremt nævnte druemost hverken er bestemt til vin, der er egnet til fremstilling af bordvin, eller til bordvin, men derimod bestemt til sælg til den endelige forbruger som ’Federweißer’«?
CMDA har anfægtet afgørelsen om kun delvis godkendelse af leasingudgifterne, og først og fremmest gjort gældende, at parterne oprindeligt var enige om at henføre omkostningerne til de pågældende apparater under posten »Sachkosten« eller materielomkostninger, og at de følgelig måtte følge hovedreglen i kontraktens artikel 1, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 2, hvorefter tilskudet udgør 75% af de aftalte omkostninger i forbindelse med forskningen. Påstanden går ud på, at det statueres, at sagsøgeren har krav på betaling af 35147,69 DM, dvs. 75% af de samlede leasingudgifter med fradrag af det godkendte beløb på 11982,63 DM.

Efter sagsøgerens opfattelse har Kommissionen ændret standpunkt på grund af udtrykket »leasing«. Sagsøgte har som følge heraf fraveget hovedreglen og anvendt undtagelsesreglen i artikel 5, stk. 3. Spørgsmålets afgørelse forudsætter imidlertid, at man bestemmer til hvilken slags udstyr de pågældende apparater må henregnes, og hvad der var formålet med leasingkontrakternes indgåelse.

For det første har apparaterne gjort det muligt at erstatte manuelle operationer i laboratoriet, hvilket er forklaringen på, at omkostningerne er medtaget under en post »laboratorieomkostninger« i professor Schwands forslag, der i kontrakten blev til »materielomkostninger«.

For det andet er indgåelsen af leasingkontrakter ikke tilstrækkelig til, at de pågældende apparater må betragtes som varige goder. Da de efter sagsøgerens opfattelse efter to års brug har mistet deres præcision, og kun er brugelige i undervisningsøjemed, har apparaterne ikke længere nogen værdi for forskningsinstituttet, som følgelig har leveret dem tilbage til leverandøren. Der er således tale om mindre apparater, der henhører under materielomkostningerne, for hvilke tilskudet efter den førnævnte hovedregel er 75%.
Sagsøgerne gør gældende, at tjenestemænd i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, efter forudgående klage har adgang til at anfægte individuelle foranstaltninger, der er truffet i henhold til en generel beslutning, eller til at anfægte selve den generelle beslutning, når denne indeholder et klagepunkt over for dem.

De gør gældende, at den anfægtede beslutning udgør en akt, der indeholder et klagepunkt mod dem af følgende grunde:

a) den begrænser deres muligheder for mobilitet, idet den øger antallet af tjenestemænd, der kan indgive ansøgning i den første ansættelsesfase;

b) den begrænser deres forfremmelsesmuligheder for så vidt, som tjenestemænd i tjenestegruppe LA kan forflyttes til stillinger i lønklasse A6, A5 og A4, og der således bliver færre stillinger, der kan besættes ved forfremmelse.

Denne situation forværres ved den omstændighed, at stillinger på budgettet til tjenestemænd i sprogtjenesten, ikke efter forflyttelse kan overføres til kategori A (dette argument er fremført i replikken).

Beslutningens generelle karakter medfører ikke, at der ikke foreligger en forvaltningsakt, der indeholder et klagepunkt i det omfang, beslutningen efter sit indhold henvender sig til et særdeles begrænset antal tjenestemænd i kategori A, der allerede eller inden længe opfylder betingelserne for at kunne bestride ledige administrative stillinger, og som ved beslutningen kommer til at konkurrere med tjenestemænd i sprogtjenesten LA.

Klagepunktet er derfor umiddelbart og kan for så vidt angår karriereforløbet afgrænses klart for hver tjenestemand i kategori A.

I øvrigt kan iværksættelsen af den anfægtede beslutning medføre, at der indgives et meget stort antal administrative klager og senere anlægges retssager. Efter en procesøkonomisk betragtning må der derfor være grundlag for at antage sagen til behandling i realiteten.
Inden jeg går over til at behandle den afvisningspåstand, Kommissionen har nedlagt, må jeg foretage en afgrænsning af nærværende sags genstand. Jeg må herved tage mit udgangspunkt i replikken, hvori sagsøgerne har udbygget påstandene i stævningen med en tilføjelse om, at de ønsker dom for, »at de har ret til at afslå at udføre funktioner, der ikke er i overensstemmelse med deres lønklasse uden at risikere disciplinære foranstaltninger i anledning heraf«.

Sagsøgerne bestrider altså med andre ord nu ikke indplaceringen i kategori D, men ønsker sig tilkendt ret til at afslå at udføre opgaver, der efter deres opfattelse skal udføres af ansatte i kategori C.

Jeg skal ikke indlade mig i en drøftelse af, om dette krav, som Kommissionen har påstået afvist, er relevant, men nøjes med at nævne, at det udgør en ændring eller i al fald en tilføjelse til proceskravet ifølge stævningen, der ikke er begrundet i nogen ny retlig eller faktisk omstændighed. Kravet er derfor i strid med bestemmelserne i artikel 38, stk. 1, litra c), i procesreglementet og med artikel 91, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd.

Som fastslået af Domstolen i en nyere dom har vedtægtens artikel 91 til formål at lette løsningen af konflikter mellem de ansatte og administrationen, hvorfor det er vigtigt, at ansættelsesmyndigheden »har kendskab til den pågældendes klagepunkter eller ønsker«. I nævnte dom drog Domstolen derfor den konklusion, at nævnte artikel »... ikke [er] strengt og endeligt at fastlægge indholdet af en eventuel senere retssag, såfremt krav, der fremsættes herunder, hverken andrer årsagen til eller genstanden for den administrative kkge« (173/84, Rasmussen, dom af 23. januar 1986, Sml. 1986, s. 197, præmis 12).

Den nye eller ændrede påstand i replikken skal derfor efter min mening afvises, idet tvistens genstand oprindeligt, som det fremgår af ordvalget i »ansøgningen« og i »klagen«, har været indplacering i en højere kategori af de stillinger, sagsøgerne er ansat
136.

Selv om subventioneringen af lagersmør på den ene side fortrænger forbruget af margarine, mens på den anden side frisk smør også fortrænges fra markedet på grund af lagerrotationen, der medførte, at det friske smør blev opkøbt af interventionsorganerne, ses julesmørkampagnen ikke at bibringe margarineproducenterne nogen umiddelbar fordel. Middelbart indeholder kampagnen en ganske betragtelig fordel for smørproducenterne. Når henses til en markedsordning for mælk og mejeriprodukter, der fungerer således, at der via en ubegrænset aftagergaranti og priser, der er stærkt forhøjet i forhold til verdensmarkedet, nødvendigvis må opstå et vedvarende, strukturelt betinget overskud af mælk, er lagertømningskampagner som julesmørkampagnen 1984/1985 ligefrem en nødvendighed for overhovedet at kunne opretholde det bestående system med de høje mælkepriser og den ubegrænsede aftagergaranti i det mindste for endnu et vist tidsrum. Skønt intervention begrebsnødvendigt ikke kan betyde, at landbrugsprodukter i en vis mængde varigt tages af markedet, men tværtimod må betyde, at disse på et egnet tidspunkt på ny bringes på markedet, har praksis omkring interventionen på mælkemarkedet udviklet sig til et system, hvorefter man er henvist til at søge efter usædvanlige afsætningsmuligheder. Således har julesmørkampagnen 1984/1985 — om end også kun i begrænset omfang — tjent til at opretholde den høje mælkepris og aftagergarantien i det mindste i endnu et tidsrum; derved er denne kampagne indirekte kommet mælkeproducenterne til gode.
Det antal søgsmål, som Kommissionen har rejst i forbindelse med gennemførelsen i national ret af det pågældende direktiv, og det forhold, at ingen af medlemsstaterne har været i stand til at overholde den fastsatte frist, understreger vanskelighederne ved at opfylde en retsakt vedrørende et meget teknisk spørgsmål, som omfatter et særlig vigtigt område inden for erhvervslivet, hvor navnlig handelsselskaberne spiller en afgørende rolle.

Det kan imidlertid fastslås, at Den italienske Republik — som i øvrigt erkender det — end ikke har taget skridt til at opfylde den forpligtelse, som påhviler den i medfør af EØF-traktatens artikel 189. Det fremgår af Domstolens faste praksis, som Kommissionen har henvist til, og som for nylig blev stadfæstet i en ny dom (6. november 1985, 131/84, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml. 1985, s. 3531), at

»en medlemsstat ikke kan påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister i henhold til direktiver ikke overholdes« (præmis 6).
Den første vedrører spørgsmålet, om afklaringen af det rejste fællesskabsretlige problem i det hele taget er relevant for sagen for den nationale ret.

Det fremgår af forslag til afgørelse fremsat af generaladvokaten ved Hoge Raad, at W. og sagsøgte har forladt Nederlandene for længe siden uden hensigt til at vende tilbage. Følgelig har sagsøgte — når bortses fra sagens omkostninger — ikke længere interesse i at gennemføre sagen. Yderligere opstår det spørgsmål, om foreløbige forholdsregler fortsat kan få betydning, da sagsøgtes begæring blev afslået, uden at udlændingekommissionen var hørt, og da sagens indbringelse for Nederlandenes Raad van Staate har opsættende virkning; der var derfor ifølge nederlandsk ret ikke hjemmel til at udvise sagsøgte.

Generaladvokaten ved Hoge Raad mener derfor også, at allerede ankesagen var uden materiel betydning for sagsøgte, og at heller ikke den nederlandske stat har interesse i, at den for denne ugunstige afgørelse ophæves; der er dermed i virkeligheden tale om en fiktiv sag.

Alligevel mener jeg ikke, at Domstolen kan afvise, at de forelagte spørgsmål af de anførte grunde er af betydning for sagens afgørelse, og at den kan undlade at besvare spørgsmålene.

Principielt kan det uden videre fastslås, at Domstolen holder en yderst lav profil på dette område. Det må heller ikke glemmes, at den nederlandske generaladvokat i sit forslag til afgørelse også har erkendt, at staten i det mindste har interesse i sagen, for så vidt angår sagens omkostninger, som der endnu ikke er truffet afgørelse om, og at sagen nu er af principiel interesse for staten som prøvesag med henblik på afklaringen af væsentlige fællesskabsretlige spørgsmål, som ligeledes har betydning for andre sager. Det er yderligere bemærkelsesværdigt, at der er indgivet anmodning om præjudiciel afgørelse efter det nævnte forslag til afgørelse. Hoge Raad deler altså åbenbart ikke generaladvokatens opfattelse, hvorefter der er tale om en fiktiv sag, men finder absolut, at der alligevel er behov for en afklaring, hvilket det naturligvis tilkommer retten at afgøre. Domstolen er forpligtet til at tage stilling til spørgsmålene i henhold til EØF-traktatens artikel 177, stk. 2.

Når henses til dette sagsforhold, kan det næppe hævdes, at spørgsmålet klart er uden betydning, eller at anmodningen om præjudiciel afgørelse — fordi der kun er tale om en konstrueret sag — er udtryk for misbrug. Der skulle således ikke kunne rejses væsentlige indsigelser mod, at sagen antages til realitetsbehandling.
3.

Under sagen ved Domstolen er der afgivet indlæg af den franske og tyske regering samt af Kommissionen. Mirepoix har kun afgivet mundtligt indlæg. De to regeringer har begge gjort gældende, at den franske ordning ikke er i strid med de af Fællesskabet vedtagne bestemmelser. For det første er harmoniseringen vedrørende anvendelsen af pesticider ikke kommet ud over det første, spæde stadium, og for det andet har den franske ordning hjemmel i en af undtagelserne i EØF-traktatens artikel 36, første punktum. Dette resultat kan endvidere udledes af dommen af 19. september 1964 i sag 94/83, Heijn (Sml. 1984, s. 3263). Nævnte sag vedrørte også er pesticid, nemlig vinchlozolin, hvoraf man havde fundet rester i et parti æbler. Importøren var i sagen tiltalt for at have tilsidesat de nederlandske forskrifter vedrørende maksimalindholdet af pesticider i levnedsmidler og gjorde ved den nationale ret gældende, at de æbler, der var forefundet på hans lager, og som indeholdt rester af vinchlozolin (for hvilket maksimalindholdet var fastsat til nul), hidrørte fra Italien, hvor de var lovligt bragt i omsætning og at forbudet mod salg følgelig måtte anses for at være i strid med traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser. Domstolen udtalte i sagen, at under hensyn til, at der ikke var udstedt fællesskabsbestemmelser om vinchlozolin, var »medlemsstaterne principielt bemyndiget til at træffe foranstaltninger vedrørende de tilladte maksimalgrænseværdier for rester af dette pesticid, idet denne bemyndigelse dog er begrænset af traktaten, navnlig af artikel 36, sidste pkt.« Domstolen fastslog videre, at pesticider ganske vist er nødvendige for landbruget, men på den anden side har skadelige virkninger, og at det er umuligt at forudse og kontrollere de mængder, der indtages af forbrugeren, bl.a. i form af rester i fødevarer, hvilket gjorde det berettiget at træffe strenge forholdsregler. Som det hedder i dommen: »i det omfang, fællesskabsbestemmelserne på området ikke omfatter visse pesticider, kan medlemsstaterne fastsætte bestemmelser om forekomst af rester af disse pesticider på levnedsmidler på en måde, som kan variere fra land til land afhængigt af klimaforhold, sammensætningen af befolkningens sædvanlige ernæring ... I denne sammenhæng kan de differentiere det tilladte indhold af samme pesticid for forskellige levnedsmidler... Myndighederne i indførselsmedlemsstaten er imidlertid forpligtede til at revidere den fastsatte maksimalgrænseværdi, hvis det viser sig, at grundlaget for dens fastsættelse har ændret sig, f.eks. som følge af opdagelse af en ny anvendelse for et pesticid« (jfr dommens præmisser 14-16 og 18). Af denne dom har den tyske regering endvidere udledt, at medlemsstaterne, dels under hensyn til EF-harmoniseringens nuværende stadium, dels under hensyn til resultaterne af den videnskabelige forskning, kan udstede forskellige regler for anvendelsen af maleinhydrazid. Den omstændighed, at man inden for den videnskabelige forskning er uenige om, hvad der bør anses for den maksimale daglige dosis af dette stof, eller at nogle stater har godkendt anvendelsen af maleinhydrazid, har endvidere ikke nogen indflydelse på medlemsstaternes beføjelse.
Hovedsagens paner, Kommissionen og to medlemsstater, nemlig Italien og Det forenede Kongerige, har gjort rede for deres standpunkt, der herefter kort skal sammenfattes.

Rudolf Anterist, som er af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål skal besvares benægtende, mener, at bopælen ikke kan anses for et kriterium, der indebærer en fordel, som er omfattet af undtagelsen i artikel 17, stk. 3, idet dette ville medføre, at reglen i artikel 17, stk. 1, tømmes for indhold.

Stykke 1 gør det muligt for parterne på forhånd at udpege den ret, der er enekompetent. Den undersøgelse, som nødvendigvis skal foretages af dommeren for at afgøre, om bopæl udgør en fordel alene for den part, der påstår stk. 3 anvendt, er næppe forenelig med den tilstræbte processuelle klarhed og forenkling, der forfølges ved konventionen.
1.

Ved medicinske specialiteter forstås ethvert lægemiddel, som bringes i handelen i færdigfremstillet form under en særlig betegnelse og i en særlig pakning (artikel 1, nr. 1). Medicinske specialiteter til menneskebrug må ikke bringes i handelen i en medlemsstat, uden at dennes kompetente myndigheder har givet tilladelse hertil (artiklerne 2 og 3). Dette gælder, uanset om den pågældende medicinske specialitet afsættes til apoteker eller alene til specialiserede klinikker. I henhold til dette påbud er medlemsstaterne forpligtet til at udstede forskrifter, der sikrer, at medicinske specialiteter ikke bringes i handelen uden tilladelse. Det er åbenbart, at et sådant påbud ikke er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter det er behæftet med et strafansvar at bringe medicinske specialiteter i handelen uden tilladelse.
Dette og kun dette er rammerne for tvisten. Der er ingen grund til at undersøge, om det som anført af den nederlandske regering er rigtigt, at den omhandlede ændring af reglerne kun kan ske ved lov. Det er nok at henvise til dommen fra 1981, hvori Domstolen fastslog, at det med henblik på opfyldelsen af de forpligtelser, der fremgår af artikel 11, stk. 2, »påhviler ... [medlemsstaterne] at vælge og iværksætte de konkrete foranstaltninger, der gør det muligt at udøve den mulighed, der er indrømmet tjenestemændene for at overføre de rettigheder, der er erhvervet på nationalt plan, til Fællesskabernes pensionsordning«. Såfremt der ikke er nogen »overførselsordning ville [dette] medføre, at Fællesskabernes tjenestemænd blev berøvet selve muligheden for at udøve det valg, som vedtægten indrømmer dem« (mine udhævninger).

Det afgørende problem er derfor følgende: Står der »konkrete foranstaltninger« som omhandlet i den nævnte dom til rådighed for nederlandske tjenestemænd ved Fællesskabet? Den nederlandske regering mener, at der efter de ovennævnte kriterier må svares bekræftende herpå. Efter min opfattelse er den opfordring, som regeringen har rettet til ABP, imidlertid langt fra udtryk for en ordning, der kan sikre, at det i praksis bliver muligt at overføre pensionsrettigheder til Fællesskabernes pensionsordning. Jeg mener tværtimod, at den nederlandske regering hermed blot henholder sig til de funktioner, offentlige myndigheder sædvanligvis udfylder, og en myndighed må naturligvis være forpligtet til at tage stilling til anmodninger, som borgerne fremsætter på grundlag af de rettigheder, der tilkommer dem.

De nævnte retningslinjer indebærer med andre ord ikke nogen forpligtelse for den pensionskasse, de er blevet meddelt, til faktisk at overføre pensionsrettigheder og til at anvende bestemte ufravigelige kriterier ved behandlingen af ansøgninger herom. I virkeligheden har den nederlandske regering da også under den mundtlige forhandling erkendt, at den ikke kunne meddele retningslinjer, der i den grad binder ABP's direktion, hvilket utvivlsomt også må være forklaringen på, at der endnu ikke er sket en eneste overførsel som omhandlet i artikel 11, stk. 2.

Det afgørende er, at Nederlandene er blevet anmodet om at indføre en ordning, der gør det muligt i praksis at benytte sig af den ret til at overføre pensionsrettigheder, som tjenestemænd i henhold til den her omhandlede bestemmelse i vedtægten har. Den nederlandske regering har undladt dette, hvilket er tilstrækkeligt til at fastslå, at Nederlandene har tilsidesat sine fællesskabsretlige forpligtelser.
Sagsøgeren i hovedsagen har indledningsvis anført, at selskabet ikke tilsigter at forhindre parallelimport af de ure, det fremstiller; blot består der efter selskabets opfattelse ingen garantiforpligtelse i forhold til således forhandlede produkter. Sagsøgeren har herved anført, at garantiforpligtelsen som en integrerende del af forhandleroverenskomsten for så vidt beror på aftale, hvorfor den alene kan omfatte ure, der sælges gennem sagsøgerens forhandlerorganisation.

Som et yderligere argument for, at garantien ikke kan ydes uden for forhandlerorganisationen, har sagsøgeren anført, at forhandlerne — for at sikre at urene er i god stand, når de sælges til forbrugerne — ikke må have urene liggende ud over en vis periode (6 måneder). Det parallelle forhandlernet sikrer ikke den samme kvalitet; eftersom det ikke kan kontrolleres, hvor længe urene ligger hos disse forhandlere, vil det nemlig kunne forekomme, at urene sælges med et »overgemt« batteri og derfor ikke går rigtigt, hvilket er til skade for ETA's omdømme.

Under henvisning til disse to betragtninger anser ETA sig for berettiget til at afvise at yde garanti i alle tilfælde, hvor det ikke bevises, at varen er købt hos en forhandler, der af ETA kendes som autoriseret forhandler.

To af de selskaber, der er sagsøgt i hovedsagen, har i retsmødet i det væsentlige anført, at de solgte produkter efter deres beskaffenhed — der er tale om en massefremstillet vare, der sælges til lav pris; der findes ingen særlig serviceorganisation; varen sælges i specialforretninger, men også i stormagasiner — savner enhver af de egenskaber, der tilsiger, at en vare sælges gennem et selektivt forhandlersystem, og hermed bortfalder ETA's begrundelse for at afvise at lade garantien gælde for ure, der sælges ad parallelle kanaler.

Kommissionen har redegjort for de forhold ved den omhandlede garantiordning, der efter dens opfattelse er i strid med EØFtraktatens artikel 85, stk. 1. Kommissionen har herved anført, at forbrugeren altid skal have praktisk mulighed for at gøre garantien gældende. Det spiller således utvivlsomt en positiv rolle for forbrugerens beslutning om at købe, at han kan gøre garantien gældende enten direkte over for fabrikanten eller via en af dennes forhandlere.

Kommissionen har i denne forbindelse anført, at en forhandleraftale, hvorefter garantien alene omfatter varer, der købes hos de af fabrikanten udpegede forhandlere, og alene gælder inden for disses forhandlerområde, rammes af forbudet i artikel 85, stk. 1. Hvis ikke ville enhver eneforhandler via garantiklausulen opnå en kunstig beskyttelse mod parallelimport. Garantimuligheden ville motivere køberen for at købe varen hos en sælger inden for eneforhandlersystemet i den medlemsstat, hvor køberen bor. En klausul, hvorefter garantien ikke omfatter varer, der fremkommer via parallelimport, vil i sidste ende gøre disse mindre interessante, og følgelig vil et sådant forhold efter Kommissionens opfattelse utvivlsomt påvirke handelen mellem medlemsstaterne.