b)

For så vidt erstatningssagen støttes på EØF-traktatens artikel 215, må den ligeledes afvises, fordi den som ovenfor påvist er for sent anlagt under hensyn til den frist, der er fastsat i artikel 43 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen. Dette gælder kun, for så vidt det bebrejdes Kommissionen, at den ikke har reageret over for Forbundsrepublikken efter bekendtgørelsen af lov af 1968. For så vidt klagepunktet derimod vedrører en eventuel overtrædelse af traktatens artikel 177 ved Forbundsrepublikkens domsmyndigheder, er fristen tilsyneladende blevet overholdt. Men der er efter Kommissionens opfattelse mere principielle grunde til at antage, at sagen må afvises. I så henseende må den første begrundelse for at afvise sagen udledes af den omstændighed, at undersøgelsen af, om et passivitets- eller erstatningssøgsmål indgivet af en privatperson på grundlag af Kommissionens afslag på at indlede en fremgangsmåde efter artikel 169 har fornødent grundlag, ville indebære, at Domstolen bedømte en medlemsstats handlemåde uden at være foranlediget dertil af Kommissionen eller en anden medlemsstat, og uden at den indklagede medlemsstat forinden havde været opfordret til at fremsætte sine bemærkninger. En anden begrundelse for afvisning må søges i, at artikel 169 tilsigter at beskytte Fællesskabernes almindelige interesser og ikke privates interesser, således at en eventuel overtrædelse af artiklen ikke kan bevirke, at private får krav på erstatning. Artikel 169's specielle rolle forklarer også, hvorfor den regel, der udtales af Domstolen i den ovenfor nævnte sag 5/71, Schöppenstedt, ikke kan udstrækkes til den foreliggende sag. Der er en fundamental forskel mellem på den ene side Domstolens kompetence til inden for rammerne af en erstatningssag at kontrollere lovligheden af en af fællesskabsinstitutionerne truffet materiel foranstaltning, som private ikke kan anfægte med annulationssøgsmål, og på den anden side dens kompetence til præliminært at kontrollere, hvorvidt en medlemsstats handlemåde har være lovlig, uden at denne nyder de i traktatens artikel 169 hjemlede processuelle garantier. Desuden er Kommissionen af den opfattelse, at stævningen, særligt hvad angår tabet, ikke opfylder kravene i procesreglementets artikel 38. Kommissionen er herefter gået over til at tage stilling til realiteten og har i første række svaret på anbringendet om, at den skulle have været forpligtet til at indlede en fremgangsmåde mod Forbundsrepublikken på grund af overtrædelse af traktaten. Efter Kommissionens mening kan den kun pålægges ansvar, hvis det bevises, at den ulovligt har overtrådt en fællesskabsretlig regel, hvis formål bl.a. er at beskytte sagsøgerens interesser. Imidlertid er ingen af disse betingelser opfyldt. Først og fremmest mener Kommissionen, at artikel 169, på de to på hinanden følgende trin af den fremgangsmåde, som bestemmelsen fastsætter, overlader denne en vis skønsbeføjelse med hensyn til spørgsmålet, om der skal indledes sag mod en stats ikke-overholdelse. Kommissionen udelukker ikke, at helt usædvanlige tilfælde kan forekomme, hvor Fællesskabets interesser forpligter den til at udøve sin kontrolopgave, men selv da ville det dreje sig om en forpligtelse, som ikke ville kunne gøres til genstand for en retssag. Desuden tager traktatens artikel 169 ikke sigte på direkte at beskytte private. Medlemsstaterne har bestemt, at de kun vil tåle sagsanlæg fra andre medlemsstater eller fra Kommissionen. Selv inden for rammerne af fremgangsmåden med den præjudicielle forelæggelse er Kommisionens ikke-overholdelse af sin forpligtelse til at kontrollere ikke omfattet af den type regler, som private kan påberåbe sig præliminært. Hvis man dog måtte anse traktatens artikel 169 for en regel til varetagelse også af privates interesser, kunne der højst være tale om en retlig forpligtelse i tilfælde af åbenbar krænkelse af traktaten fra en medlemsstats side, således at Kommissionens skønsbeføjelse indskrænkes. Imidlertid indebærer den anfægtede tyske forbundslov vedrørende tjenestemænd ikke en åbenbar krænkelse. Vedrørende iværksættelsen af fremgangsmåden efter artikel 177 har Kommissionen anført, at bestemmelsens formål er at sikre en ensartet fortolkning og anvendelse af fællesskabsretten på grundlag af et samarbejde mellem Fællesskabernes Domstol og de nationale retsmyndigheder. Private har overhovedet ikke mulighed for at kræve en præjudiciel forelæggelse for Domstolen og endnu mindre for at tiltvinge sig en sådan under anvendelse af EØF-traktatens artikel 169. Kommissionen har reserveret sig muligheden for en indskriden i henhold til traktatens artikel 169 for at sikre domsmyndighedernes samarbejde inden for traktatens artikel 177, men der er her kun tale om en sidste udvej, når retterne i en medlemsstat i deres praksis vedholdende ingnorerer bestemmelserne om præjudiciel forelæggelse og dermed giver grund til frygt for, at selve mekanismen i artikel 177 skal visne bort. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag. For så vidt angår krænkelsen af forpligtelsen til at yde bistand i henhold til vedtægtens artikel 24 har Kommissionen anført, at bestemmelsens formål er at sikre tjenestemændene Fællesskabernes bistand, når de på grund af deres stilling eller hverv bliver ofre for en ifølge loven strafbar handling. Den tyske lov kan ikke beskrives som et »angreb på formue« tilhørende sagsøgeren eller som en uretfærdig, kriminel og strafbar lovgivningsakt. Endvidere forudsætter erstatningskravet i henhold til artikel 24, stk. 2, at den pågældende ikke har kunnet opnå erstatning fra den skadevoldende person, mens sagsøgeren i den foreliggende sag har mulighed for at sagsøge forbundsregeringen. Den eventuelle retsvildfarelse, som en national ret som Bundesverwaltungsgericht gør sig skyldig i ved ikke at anvende fremgangsmåden efter traktatens artikel 177, falder heller ikke ind under artikel 24. Som noget underordnet har Kommissionen gennemgået spørgsmålet om, i hvilket omfang reglerne i BBG kan forenes med fællesskabsretten. I så henseende er sagsøgte af den opfattelse, at § 160 b) i BBG tager sigte- på at hindre, at maksimumspensioner sammenlægges. Dommene af 16. december 1960 (sag 6/60, Humblet, Rec. 1960, s. 1127) og af 3. juli 1974 (sag 7/74, Brouerius van Nidek, Sml. 1974. s. 757) kan ikke påberåbes til støtte for klagen, da en nedsættelse af hjemlandets pension ikke kan sidestilles med opkrævningen af skat på almindelig indkomst. Der findes i fællesskabsretten ikke noget princip, hvorefter den nationale lovgivning vedrørende tjenestemands-pensioner skal være tilpasset således, at den nationale tjenestemand, der overgår til tjeneste i Fællesskabet, ikke lider nogen som helst skade og endog stilles gunstigere end de nationale tjenestemænd.