ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-414/07

Magoora sp. zo. o.

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Krakowie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

»Sjette momsdirektiv — artikel 17, stk. 2 og 6 — nationale bestemmelser — fradrag af moms vedrørende køb af brændstof til visse køretøjer uafhængig af formålet med anvendelsen heraf — effektiv begrænsning af fradragsretten — undtagelser i henhold til national lovgivning på tidspunktet for direktivets ikrafttræden«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 22. december 2008 I ‐ 10923

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – undtagelser fra retten til fradrag

(Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 6, andet afsnit)

Artikel 17, stk. 6, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter er til hinder for, at en medlemsstat i forbindelse med direktivets gennemførelse i national ret ophæver samtlige nationale bestemmelser om begrænsninger af fradraget for indgående moms, der pålægges ved køb af brændstof til køretøjer, som anvendes til afgiftspligtig virksomhed, idet disse bestemmelser på datoen for direktivets ikrafttræden på dens område erstattes af bestemmelser, hvorved der fastsættes nye kriterier på området, hvis disse bestemmelser medfører en udvidelse af disse begrænsningers anvendelsesområde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge. Begrebet »national lovgivning« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, henviser herved til den merværdiafgiftsfradragsordning, der eksisterede og faktisk blev anvendt på tidspunktet for direktivets ikrafttræden. Den »standstill«-klausul, der er fastsat i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, har ikke til formål at gøre det muligt for en ny medlemsstat at ændre sin nationale lovgivning i forbindelse med sin tiltrædelse af Den Europæiske Union på en måde, der fjerner denne lovgivning fra direktivets formål. Denne artikel er under alle omstændigheder til hinder for, at en medlemsstat efterfølgende ændrer sin lovgivning, der er trådt i kraft på nævnte dato, på en måde, der udvider anvendelsesområdet for disse begrænsninger i forhold til situationen før denne dato.

(jf. præmis 38, 39 og 45 samt domskonkl.)
Ifølge de retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, har en person, der har lidt et tab, der forbedrer en anden persons aktiver, uden at der er et juridisk grundlag for denne berigelse, normalt ret til tilbagebetaling for dette tab fra den berigede person. Søgsmål, der er støttet på ugrundet berigelse — i den form, de er indrettet i de fleste nationale retssystemer — indeholder ikke nødvendigvis betingelser om, at sagsøgtes adfærd er ulovlig eller culpøs. Derimod er det væsentligt, at berigelsen ikke har noget gyldigt juridisk grundlag.

Eftersom den ugrundede berigelse er en kilde til forpligtelser uden for kontrakt, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, finder disse principper også anvendelse på Fællesskabet, når en fysisk eller juridisk person foreholder dette at have opnået ugrundet berigelse på vedkommendes bekostning.

(jf. præmis 44-47)
Kommissionen opfylder sine forpligtelser til at sikre virksomhedernes ret til at blive hørt, når den i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt angiver at ville undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og angiver de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed, og hvorvidt denne er begået forsætligt eller uagtsomt. Herved giver Kommissionen virksomhederne de fornødne oplysninger til, at de kan forsvare sig ikke blot over for konstateringen af overtrædelsen, men også over for den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde.

På tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen ville det imidlertid på utilladelig vis foregribe Kommissionens beslutning, hvis Kommissionen afgav oplysninger om størrelsen af de påtænkte bøder, inden virksomhederne havde haft mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, der var fremført mod dem.

(jf. præmis 47 og 49)
En sådan frist gør det i princippet ikke praktisk talt umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve den ret til kontradiktion, der tillægges ved Fællesskabets retsorden. De virksomheder, som kan være berørt af proceduren, er erhvervsdrivende, som jævnligt foretager indførsler. Den relevante fællesskabslovgivning foreskriver endvidere, at disse virksomheder med henblik på kontrollen skal have mulighed for at begrunde lovligheden af samtlige de transaktioner, de har foretaget. Det Europæiske Fællesskabs almindelige interesser og navnlig hensynet til opkrævning af egne indtægter inden for kortest mulig frist kræver, at kontroller kan gennemføres hurtigt og effektivt.

Hvad angår opkrævning af toldskyld med henblik på efteropkrævning af importtold er en frist på otte til femten dage, der gives en importør, som mistænkes for at have begået en overtrædelse af toldbestemmelserne, til at fremsætte sine bemærkninger, i princippet forenelig med de fællesskabsretlige krav.

Det tilkommer den nationale ret under hensyn til de særlige omstændigheder i sagen at afgøre, om den frist, importøren faktisk fik, i forbindelse med en efteropkrævning af importtold gjorde det muligt for importøren at blive hørt af toldmyndighederne.

Der kan herved fremhæves forskellige kriterier. Hvad angår indførsler, der foretages fra lande i Asien, kan forhold såsom de pågældende transaktioners kompleksitet, afstanden eller endog kvaliteten af de forbindelser, der normalt opretholdes med de kompetente lokale myndigheder, være væsentlige. Der skal ligeledes tages hensyn til virksomhedens størrelse, og om den jævnligt har forretningsforbindelser med det pågældende land. Desuden skal der også tages hensyn til sådanne omstændigheder, der kan gøre det muligt at fastslå, at den pågældende virksomhed under kontrollen er blevet hørt under fuldt kendskab til omstændighederne. En kontrolprocedure, der løber over flere måneder, og som indebærer kontroller på stedet og høring af den pågældende virksomhed, hvis udtalelser tilføres sagen, kan lade formode, at virksomheden kender begrundelserne for, at kontrolproceduren blev fremskyndet, og arten af de faktiske omstændigheder, som virksomheden bebrejdes.

Den nationale ret skal desuden undersøge, om det i betragtning af det tidsrum, der er forløbet mellem det tidspunkt, hvor den pågældende myndighed modtog bemærkningerne fra importøren, og den dato, hvor den traf sin beslutning, er muligt at anse den for at have taget behørigt hensyn til de bemærkninger, der er fremført for den.

(jf. præmis 44-46, 53 og 54 samt domskonkl. 2 og 3)
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, idet den har vedtaget og opretholdt følgende bestemmelser: — artikel 1, stk. 25-27, og artikel 1, stk. 29, litra a), i lov nr. 308 af 15. december 2004, som giver regeringen bemyndigelse til at ændre, samordne og supplere miljølovgivningen og umiddelbart anvendelige foranstaltninger, samt — artikel 1, stk. 29, litra b), i lov nr. 308 af 15. december 2004 samt artikel 183, stk. 1, litra s), og artikel 229, stk. 2, i lovdekret nr. 152 af 3. april 2006, som indfører miljøretlige regler, hvorved henholdsvis visse former for skrot beregnet til anvendelse i jern- og metalvirksomheder samt brændsel fra affald af høj kvalitet (CDR-Q) umiddelbart unddrages fra anvendelsesområdet for den italienske lovgivning om affald til gennemførelse af direktivet.
Såfremt Domstolen som led i en appel har kompetence til at bedømme den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet drøftet for Retten, må den, for ikke at fratage appellen en væsentlig del af dens betydning, ligeledes have kompetence til at vurdere de retlige følger, Retten har draget af en sådan afgørelse, som ligeledes udgør et retligt spørgsmål, og som endvidere ikke nødvendigvis kan foregribes af parterne under retsforhandlingerne for Retten. Det følger heraf, at et anbringende, der er fremsat under en appel til prøvelse af en retlig følge, Retten har draget af den retlige afgørelse vedrørende et anbringende drøftet under sagen, ikke kan anses for nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for Retten i henhold til artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement.

Dette er tilfældet med et anbringende påberåbt af Kommissionen om, at Retten ved tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet annullerede en beslutning om tilbagesøgning af statsstøtte i sin helhed på grundlag af en konklusion, der udelukkende vedrørte renteberegningen. Et sådant anbringende udgør heller ikke en ny påstand, der skal afvises i henhold til artikel 113, stk. 1, andet led, i nævnte procesreglement, eftersom Kommissionens påstand for Retten til prøvelse af beslutningen også omfatter det mere snævre krav om en eventuel delvis frifindelse.

(jf. præmis 96-101)
Artikel 4, stk. 1, første led, i direktiv 90/435 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter det udbytte, som et moderselskab modtager, indgår i moderselskabets beskatningsgrundlag for derefter at fratrækkes i dette beskatningsgrundlag med 95%, for så vidt som der for den omhandlede skatteperiode efter fradrag for andre fritagne udbytter består et overskud.

Den pligt, som den medlemsstat, som har valgt at anvende ordningen fastsat i artikel 4, stk. 1, første led, i direktiv 90/435, har til at afstå fra beskatning af det udbytte, som moderselskabet modtager i dets egenskab af selskabsdeltager fra datterselskabet, er ubetinget og alene underlagt artikel 4, stk. 2 og 3, samt direktivets artikel 1, stk. 2. Navnlig indeholder det nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, første led, ingen krav om, at der skal foreligge andre skattepligtige overskud, for at udbytte modtaget af moderselskabet ikke beskattes. Medlemsstaterne kan således ikke ensidigt indføre begrænsninger, såsom et krav om, at moderselskabet skal have et skattepligtigt overskud, og således opstille betingelser for muligheden for at kunne anvende fordelene fastsat i direktiv 90/435.

Når moderselskabet desuden ikke realiserer andre skattepligtige overskud for den omhandlede beskatningsperiode, bevirker en sådan lovgivning, at moderselskabets tab reduceres svarende til det modtagne udbytte. Eftersom denne skattelovgivning i princippet tillader, at tab fremføres til efterfølgende skatteår, har formindskelsen af moderselskabets tab, som således kan fremføres hvad angår modtaget udbytte, betydning for dette selskabs beskatningsgrundlag for det skatteår, som følger efter det skatteår, i løbet af hvilket udbyttet modtages, for så vidt som disse overskud overstiger de tab, som kan fremføres. Det følger heraf, at selv om udbytte, som et moderselskab modtager, ikke pålægges selskabsskat for det skatteår, i løbet af hvilket udbyttet udloddes, kan den nævnte formindskelse af moderselskabets tab bevirke, at det nævnte moderselskab indirekte beskattes af dette udbytte i efterfølgende skatteår, når moderselskabet har et overskud, og en sådan begrænsning af fradraget for udbyttet er ikke forenelig med direktiv 90/435.

Selv om en medlemsstat ved at anvende den nævnte ordning på såvel udbytte udloddet af hjemmehørende selskaber som udbytte udloddet af datterselskaber med hjemsted i andre medlemsstater har søgt at fjerne enhver form for forskelsbehandling af samarbejde mellem selskaber fra forskellige medlemsstater i forhold til samarbejde mellem selskaber fra den samme medlemsstat, begrunder dette ikke anvendelsen af en ordning, som ikke er forenelig med systemet til undgåelse af økonomisk dobbeltbeskatning fastsat i samme direktivs artikel 4, stk. 1, første led.

(jf. præmis 33, 34, 36, 37, 39-41 og 46 samt domskonkl.)
For så vidt angår fordele, som uberettiget er opnået fra Fællesskabets budget som følge af uregelmæssigheder, der er begået før forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser trådte i kraft, har fællesskabslovgiver med vedtagelsen af artikel 3, stk. 1, i denne forordning og med forbehold af denne artikels stk. 3 på denne måde fastsat en generel forældelsesregel, hvorved den bevidst har afkortet den periode, i hvilken myndighederne i medlemsstaterne, der handler i fællesskabsbudgetets navn og for dettes regning, skal tilbagesøge eller burde have tilbagesøgt sådanne uberettiget opnåede fordele, til fire år.

For så vidt angår gæld, der er opstået mens en national forældelsesbestemmelse var gældende, og som endnu ikke er forældet, havde forordning nr. 2988/95’s ikrafttræden den følge, at en sådan gæld i henhold til denne forordnings artikel 3, stk. 1, første afsnit, i princippet forældes inden for en frist på fire år fra det tidspunkt, hvor uregelmæssighederne blev begået. Under sådanne omstændigheder skal ethvert beløb, der uberettiget er oppebåret af en erhvervsdrivende som følge af en uregelmæssighed, der ligger forud for forordning nr. 2988/95’s ikrafttræden, i medfør af denne bestemmelse i princippet betragtes som forældet i mangel af enhver afbrydelseshandling, der vedtages inden for fire år fra det tidspunkt, hvor uregelmæssighederne blev begået, dog med forbehold for medlemsstaternes mulighed for i henhold til nævnte forordnings artikel 3, stk. 3, at anvende længere frister.

Den i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 fastsatte forældelsesfrist finder således anvendelse på uregelmæssigheder, der er begået inden denne forordnings ikrafttræden, og begynder at løbe fra den dato, på hvilken den omhandlede uregelmæssighed blev begået.

(jf. præmis 29 og 31-34 samt domskonkl. 2)
Den beskyttelsestid, der er fastsat i direktiv 2006/116 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder, finder i henhold til direktivets artikel 10, stk. 2, anvendelse, selv om det pågældende emne ikke på noget tidspunkt har været beskyttet i den medlemsstat, hvor beskyttelsen kræves.

Det fremgår således af denne bestemmelses ordlyd, at den første af de deri i fastsatte alternative betingelser sigter til en forudgående beskyttelse af et givent emne i mindst én medlemsstat. Bestemmelsen forudsætter ikke, at denne medlemsstat er den, hvor beskyttelsen i henhold til direktivet kræves.

Desuden angiver tredje betragtning til direktiv 2006/116, at direktivet for at sikre et velfungerende indre marked har til formål at harmonisere medlemsstaternes lovgivninger således, at beskyttelsestiden bliver ens inden for hele Fællesskabet.

Under disse omstændigheder er det hverken i overensstemmelse med selve ordlyden af den pågældende bestemmelse eller med direktivets formål at anlægge en fortolkning af artikel 10, stk. 2, i direktiv 2006/116, hvorefter anvendelsen af den deri fastsatte første alternative betingelse skulle forudsætte, at der i medfør af den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor beskyttelsen i henhold til direktivet kræves, allerede gælder en beskyttelse, selv om en sådan forudgående beskyttelse måtte være indrømmet i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 22-25 og domskonkl. 1)
Begrebet »fjerkræ« i punkt 6.6, litra a), i bilag I til direktiv 96/61/EF om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at det omfatter vagtler, agerhøns og duer.

Da formålet med direktiv 96/61 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, er forebyggelse og bekæmpelse af forurening hidrørende fra visse aktiviteter, herunder intensiv fjerkræavl, bør brugen af en dyreækvivalentmetode kun tillades, hvis den i fuldt omfang sikrer dette formål. Anvendelsen af denne metode kan derimod ikke føre til, at anlæg, der, henset til deres samlede antal pladser, henhører under direktivet, unddrages den ved dette direktiv indførte ordning.

Punkt 6.6, litra a), i bilag I til direktiv 96/61 er følgelig til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der indebærer, at tærsklerne for godkendelse af anlæg til intensiv fjerkræavl beregnes på grundlag af en ordning med dyreækvivalenter, som tager udgangspunkt i en vægtning af dyr pr. plads ud fra arterne, med henblik på en hensyntagen til det kvælstof, som de forskellige fugle reelt udskiller i afføringen.

(jf. præmis 40 og 45 samt domskonkl. 2)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. januar 2009 — Kommissionen mod Portugal

(Sag C-150/07)

»Traktatbrud — for sen betaling af egne indtægter — forfaldne morarenter — bogføringsregler — ATA-proceduren«

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter — fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne (Rådets forordning nr. 1552/89, art. 2, art. 6, stk. 2, og art. 10) (jf. præmis 61-64)

2. Traktatbrudssøgsmål — bevis for traktatbruddet — Kommissionens bevisbyrde (art. 226 EF) (jf. præmis 65, 66 og 68)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 2, artikel 6, stk. 2, artikel 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1) — nægtelse af at betale morarenter i tilfælde af for sen betaling af egne indtægter i forbindelse med ATA-proceduren — bogføringsregler.

Konklusion

1) Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, artikel 6, stk. 2, og artikel 9-11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, idet den har nægtet at betale morarenter til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber som følge af for sen indbetaling af egne indtægter i forbindelse med ATA-proceduren.

2) I øvrigt frifindes Den Portugisiske Republik.

3) Den Portugisiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler tre fjerdele af Kommissionens omkostninger.

4) I øvrigt bærer Kommissionen sine egne omkostninger.

Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. januar 2009 — Kommissionen mod Portugal

(Sag C-150/07)

»Traktatbrud — for sen betaling af egne indtægter — forfaldne morarenter — bogføringsregler — ATA-proceduren«

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter — fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne (Rådets forordning nr. 1552/89, art. 2, art. 6, stk. 2, og art. 10) (jf. præmis 61-64)

2. Traktatbrudssøgsmål — bevis for traktatbruddet — Kommissionens bevisbyrde (art. 226 EF) (jf. præmis 65, 66 og 68)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 2, artikel 6, stk. 2, artikel 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1) — nægtelse af at betale morarenter i tilfælde af for sen betaling af egne indtægter i forbindelse med ATA-proceduren — bogføringsregler.

Konklusion

1) Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, artikel 6, stk. 2, og artikel 9-11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, idet den har nægtet at betale morarenter til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber som følge af for sen indbetaling af egne indtægter i forbindelse med ATA-proceduren.

2) I øvrigt frifindes Den Portugisiske Republik.

3) Den Portugisiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler tre fjerdele af Kommissionens omkostninger.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. januar 2009 — Kommissionen mod Polen

(Sag C-492/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/21/EF — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — begrebet »abonnent««

1. Traktatbrudssøgsmål — bevis for traktatbruddet — Kommissionens bevisbyrde — fremlæggelse af forhold, der godtgør traktatbruddet — gendrivelse heraf påhviler den pågældende medlemsstat (art. 226 EF) (jf. præmis 17 og 20)

2. Medlemsstater — forpligtelser — Kommissionens overvågningspligt — medlemsstaternes pligt — medvirken til undersøgelser vedrørende traktatbrud — underretnings- og oplysningspligt (art. 10 EF, 211 EF og 226 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21, art. 28, stk. 3) (jf. præmis 17-19)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, litra k), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33) — definition af abonnent.

Konklusion

1) Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), og særligt artikel 2, litra k), heri vedrørende definitionen af begrebet »abonnent«, idet den ikke korrekt har gennemført dette direktiv.

2) Republikken Polen betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. januar 2009 — Kommissionen mod Polen

(Sag C-492/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/21/EF — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — begrebet »abonnent««

1. Traktatbrudssøgsmål — bevis for traktatbruddet — Kommissionens bevisbyrde — fremlæggelse af forhold, der godtgør traktatbruddet — gendrivelse heraf påhviler den pågældende medlemsstat (art. 226 EF) (jf. præmis 17 og 20)

2. Medlemsstater — forpligtelser — Kommissionens overvågningspligt — medlemsstaternes pligt — medvirken til undersøgelser vedrørende traktatbrud — underretnings- og oplysningspligt (art. 10 EF, 211 EF og 226 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21, art. 28, stk. 3) (jf. præmis 17-19)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, litra k), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33) — definition af abonnent.

Konklusion

1) Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), og særligt artikel 2, litra k), heri vedrørende definitionen af begrebet »abonnent«, idet den ikke korrekt har gennemført dette direktiv.
Sag C-140/07

Hecht-Pharma GmbH

mod

Staatliches Gewerbeaufsichtsamt Lüneburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Direktiv 2001/83/EF — artikel 1, nr. 2, og artikel 2, stk. 2 — begrebet »lægemiddel efter funktion« — produkt, hvis egenskab af lægemiddel efter funktion ikke er fastslået — hensyntagen til doseringen af aktive stoffer«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 19. juni 2008 I ‐ 44

Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. januar 2009 I ‐ 72

Sammendrag af dom

Artikel 2, stk. 2, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at det nævnte direktiv, som ændret, ikke finder anvendelse på et produkt, hvis egenskab af lægemiddel efter funktion ikke er videnskabeligt fastslået, uden at det kan udelukkes, at det rent faktisk udgør et lægemiddel. (jf. præmis 29 og domskonkl. 1)

Artikel 1, nr. 2, litra b), i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at kriterierne for et produkts anvendelsesmåde, dets udbredelse, forbrugernes kendskab til det samt de risici, som dets brug kan medføre på trods af ændringerne til definitionen af et lægemiddel som følge af direktiv 2004/27, fortsat er relevante med henblik på at afgøre, om produktet er omfattet af definitionen af et lægemiddel efter funktion. (jf. præmis 35 og 37 samt domskonkl. 2)