Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der har bindende retsvirkninger

(Art. 230 EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999, art. 10, stk. 2)

2. Erstatningssøgsmål – selvstændigt søgsmål i forhold til annullations- og passivitetssøgsmål

(Art. 230, stk. 4, EF, 235 EF og 288, stk. 2, EF)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten

(Art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. Der foreligger retsakter eller beslutninger, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling.

Dette er ikke tilfældet med en foranstaltning, hvorved Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) i medfør af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1073/1999 om undersøgelser, der foretages af OLAF, fremsender oplysninger til de retslige myndigheder i en medlemsstat vedrørende en mistanke om tilsidesættelse af tavshedspligten og om bestikkelse.

Artikel 10, stk. 2, i denne forordning bestemmer alene, at oplysningerne skal fremsendes til de nationale retslige myndigheder, som det derefter tilkommer selv at vurdere oplysningernes indhold og betydning inden for rammerne af deres selvstændige beføjelser og dermed at vurdere, om det er nødvendigt at træffe nogen foranstaltninger. De nationale myndigheder har således alene ansvaret for, om de efter modtagelsen af oplysningerne fra OLAF skal iværksætte en retslig procedure, og hvilke retlige foranstaltninger der i givet fald efterfølgende skal træffes.

Den enekompetence, der tilkommer de nationale retslige myndigheder til at foretage denne vurdering, anfægtes ikke af princippet om loyalt samarbejde, som indebærer, at de nationale retslige myndigheder, når de får tilsendt oplysninger af OLAF i medfør af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1073/1999, omhyggeligt skal undersøge oplysningerne og vurdere følgerne heraf for at sikre, at fællesskabsretten overholdes. En sådan forpligtelse til at foretage en omhyggelig undersøgelse indebærer imidlertid ikke, at den nævnte bestemmelse skal fortolkes på den måde, at fremsendelsen af oplysningerne er tvingende i den forstand, at de nationale myndigheder er forpligtet til at træffe bestemte foranstaltninger, da en sådan fortolkning ville ændre den fordeling af opgaverne og ansvaret, som er fastsat med henblik på gennemførelsen af forordning nr. 1073/1999.

(jf. præmis 67, 68, 70 og 72)

2. Erstatningssøgsmålet er et selvstændigt retsmiddel, der har sin særlige funktion blandt de forskellige søgsmålstyper og er underkastet betingelser, der er afpasset efter dets særlige formål. Mens formålet med et annullations- og passivitetssøgsmål er at få kendt en bindende retsakt ugyldig, henholdsvis at få fastslået, at det er retsstridigt, at en sådan retsakt ikke er vedtaget, er erstatningssøgsmålets genstand den erstatning for en skade, der er en følge af en retsakt eller en ulovlig adfærd, som kan tilregnes en institution eller et fællesskabsorgan.

Borgere, som på grund af betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF for at antage et søgsmål til realitetsbehandling ikke direkte kan anfægte visse retsakter eller foranstaltninger, truffet af fællesskabsinstitutioner, har således mulighed for at anfægte en adfærd, som ikke har karakter af en beslutning, og som derfor ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, ved at anlægge et søgsmål om erstatning uden for kontraktforhold i henhold til artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF, såfremt den pågældende adfærd er af en sådan beskaffenhed, at Fællesskabet kan drages til ansvar.

(jf. præmis 97 og 98)

3. Det en forudsætning for, at Fællesskabet ifølge artikel 288, stk. 2, EF kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold for en retsstridig adfærd, der er begået af dets institutioner, at flere betingelser er opfyldt, nemlig at den handlemåde, som bebrejdes institutionerne, er retsstridig, at der faktisk er lidt et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem den påståede handlemåde og det påberåbte tab. Hvad angår den første af disse betingelser skal der være godtgjort at være sket en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder.

I så henseende gælder, at princippet om god forvaltning ikke i sig selv tillægger private rettigheder, medmindre det er et udtryk for særlige rettigheder, såsom retten til at få sin sag behandlet uvildigt, retfærdigt og inden for en rimelig frist, retten til at blive hørt, retten til aktindsigt, samt pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger, i den forstand, hvori disse rettigheder er anvendt i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Den omstændighed, at Den Europæiske Ombudsmand har betegnet en fællesskabsinstitutions handlemåde som et »tilfælde af forsømmelig forvaltning«, er ikke i sig selv ensbetydende med, at den pågældende handlemåde udgør en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel. I kraft af den ved traktaten indførte ombudsmandsinstitution er der givet Unionens borgere, herunder tjenestemænd og øvrige ansatte ved Fællesskabet, en klageadgang, der i forhold til sagsanlæg ved Fællesskabets retsinstanser udgør en alternativ mulighed for dem for at forsvare deres rettigheder. Dette udenretlige alternativ opfylder særlige kriterier og har ikke nødvendigvis samme formål som en retssag.

(jf. præmis 116, 117, 127 og 128)