ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

For det andet støttede Domstolen i dom af 18. juli 2007, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (C-326/05 P, EU:C:2007:443), sig på den omstændighed, at det var umuligt for den berørte part at indsende et dossier inden for den fastsatte frist som følge af de kompetente myndigheders, herunder Kommissionens, selvmodsigende handlemåde. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at Sapec Agro i modsætning til, hvad der var tilfældet i den sag, der gav anledning til den pågældende dom, ikke i det foreliggende tilfælde er blevet mødt med denne form for omstændigheder, der lå uden for vedkommendes kontrol. Tværtimod var pligten til inden for den fastsatte frist at være i besiddelse af eller have adgang til et dossier, der opfyldte kravene i bilag II til direktiv 91/414, klart fastlagt helt fra procedurens indledning, eftersom den fulgte af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2010/28.
74

Endvidere har European Dynamics Luxembourg m.fl. anført, at i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007 om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter (EUT 2007, L 335, s. 31) er tildeling af erstatning en passende løsning med henblik på at udbedre den skade, som en fravalgt tilbudsgiver har lidt som følge af en fortabt mulighed. Retten var således ikke forpligtet til at påvise, at der findes en beskyttelsesmekanisme, som er fælles for medlemsstaterne. Dette gælder så meget desto mere, som Retten allerede havde anerkendt, at den fortabte mulighed, som den fravalgte tilbudsgiver havde lidt, udgjorde et faktisk og reelt tab. Under disse omstændigheder kan det heller ikke afvises, at der er en årsagsforbindelse mellem den foreholdte ulovlighed og det tab, som European Dynamics Luxembourg har lidt, under henvisning til, at den ordregivende myndighed har vide skønsbeføjelser.
En afgift som den i hovedsagen omhandlede, der pålægges store detailhandelscentre hovedsageligt i forhold til deres salgsareal, idet den fritager virksomheder med et salgsareal på under 2500 m2 fra afgift, udgør ikke statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. En sådan afgift udgør heller ikke statsstøtte som omhandlet i denne bestemmelse, for så vidt som den fritager virksomheder, som udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer, fra afgift, og idet den nedsætter afgiftsgrundlaget med 60% for detailhandelscentre, der hovedsageligt beskæftiger sig med salg af møbler, VVS-artikler, døre og vinduer, samt for byggemarkeder, idet de ikke medfører lige så store skader på miljøet og den fysiske planlægning som de øvrige, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

En sådan afgift udgør imidlertid statsstøtte i henhold til denne bestemmelse, for så vidt som den fritager store kollektive detailhandelscentre med et salgsareal på eller over tærsklen på 2500 m2 fra afgift.
14

Det er på denne baggrund, at Tribunal Supremo (øverste domstol) har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er affattet identisk i sag C-236/16 og sag C-237/16: »1) Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som angiveligt pålægges miljøskader forårsaget af anvendelsen af bygninger og anlæg, der er knyttet til aktiviteter og trafik i detailhandelscentre, der råder over et stort salgs- og parkeringsareal til deres kunder, såfremt det offentlige salgsareal er på over 500 m2, men som i praksis opkræves, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: a) [at] afgiften i praksis ikke pålægges forretningsdrivende, der ejer flere detailhandelscentre, uanset det samlede offentlige salgsareal, hvis ingen af disse detailhandelscentre har et offentligt salgsareal på over 500 m2, eller hvis nogen eller nogle af dem overskrider denne grænseværdi, men afgiftsgrundlaget [ikke overstiger] 2000 m2, men derimod påhviler forretningsdrivende med ét detailhandelscenter med et offentligt salgsareal, der overskrider disse grænseværdier, og b) at afgiften ikke pålægges detailhandelscentre, der udelukkende beskæftiger sig med salg af maskiner, køretøjer, værktøj og industrimaterialer, [salg af] byggematerialer, VVS-artikler [og] døre og vinduer, […] til fagfolk, salg af møbler i individuelle, traditionelle og specialiserede forretninger, salg af motorkøretøjer [i udstillingslokaler og værksteder, men heller ikke havecentre og tankstationer], uanset størrelsen af disse detailhandelscentres offentlige salgsareal? 2) Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at følgende udgør statsstøtte, der er forbudt i henhold til denne bestemmelse: den manglende afgiftspligt i praksis for så vidt angår [afgiften på miljøskader forårsaget af store salgsarealer] for detailhandelscentre med et offentligt salgsareal[, der ikke overstiger] 500 m2 eller et større areal, for detailhandelscentre med et afgiftsgrundlag[, der ikke overstiger] 2000 m2, og for detailhandelscentre, der udelukkende beskæftiger sig med salg af maskiner, køretøjer, værktøj og industrimaterialer, [salg af] byggematerialer, VVS-artikler [og] døre og vinduer […] til fagfolk, salg af møbler i individuelle, traditionelle og specialiserede forretninger, salg af motorkøretøjer [i udstillingslokaler og værksteder, samt havecentre og tankstationer]?«
19

Det er på denne baggrund, at Tribunal Supremo (øverste domstol) har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er affattet identisk i sag C-234/16 og sag C-235/16: »1) Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som pålægges driften af store detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på eller over 4000 m2 på grund af den påvirkning, disse detailhandelscentre har på landområdet, miljøet og handelen i byerne i denne region, men som gør sig gældende, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: a) at afgiften ikke påvirker forretningsdrivende, der ejer flere individuelle eller kollektive detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på eller under 4000 m2, uanset størrelsen af det samlede offentlige udstillings- og salgsareal for alle indehaverens detailhandelscentre, og b) at afgiften ikke pålægges store individuelle detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på under 10000 m2, når de udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer? 2) Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at følgende udgør statsstøtte, der er forbudt i henhold til denne bestemmelse: manglende afgiftspligt for så vidt angår den asturianske [afgift på store detailhandelscentre] for individuelle eller kollektive detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på under 4000 m2 og for store individuelle detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på eller under 10000 m2, når de udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer?«
55

Som det fremgår af sjette betragtning til torturkonventionen og dennes artikel 2, er hovedformålet med denne således at udøve en mere effektiv indsats i kampen mod tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf over hele verden ved at forhindre, at sådanne handlinger finder sted. Derimod er hovedformålet med direktiv 2004/83, således som det fremgår af sjette betragtning til direktivet, dels at sikre, at medlemsstaterne anvender fælles kriterier til identifikation af personer, som reelt har behov for international beskyttelse, dels at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater. Hvad nærmere bestemt angår personer med subsidiær beskyttelsesstatus har det nævnte direktiv til formål at yde en beskyttelse på medlemsstaternes område, der svarer til den, som flygtninge er indrømmet i konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)), til personer, der, uden at kunne anses for flygtninge, bl.a. løber en risiko for at blive udsat for torturhandlinger eller umenneskelig eller nedværdigende behandling, såfremt de blev sendt tilbage til deres hjemland.
13

Cour de cassation (kassationsdomstol), hvortil CMR har iværksat appel, har for det første angivet, at dommen afsagt af cour d’appel d’Orléans (appeldomstolen i Orléans, Frankrig) er baseret på fast retspraksis ved chambre commerciale, financière et économique de la Cour de cassation (kassationsdomstol, afdelingen for sager om kommercielle, finansielle og økonomiske anliggender), hvorefter der er en undtagelse til retten til godtgørelse, når handelsagenturkontrakten opsiges i prøveperioden. For det andet bemærkede Cour de cassation (kassationsdomstol), at direktiv 86/653 ikke henviser til en eventuel prøveperiode, og at en sådan prøveperiode derfor må kunne fastsættes af parterne i en handelsagenturkontrakt, uden at dette udgør en tilsidesættelse af EU-retten. For det tredje bemærkede Cour de cassation (kassationsdomstol) med henvisning til Domstolens retspraksis om, at dette direktiv tilsigter at sikre handelsagenter i dennes forhold til agenturgiveren, at direktivets artikel 17, stk. 2, skal fortolkes på en måde, der bidrager til denne beskyttelse.
40

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 12, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2201/2003 i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor forældrene til et mindreårigt barn, som har sædvanligt opholdssted sammen med sidstnævnte i en medlemsstat, på dette barns vegne har indgivet en anmodning om tilladelse til at give afkald på arv til retten i en anden medlemsstat, skal fortolkes således, at: – Den indgivelse, som barnets forældre i fællesskab har foretaget ved den af dem valgte ret, udgør deres utvetydige accept denne ret. – En anklager, som ifølge national lovgivning er part i den sag, som forældrene har anlagt, er part i sagen som omhandlet i artikel 12, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2201/2003. Den indsigelse, som denne part har gjort over for det valg af ret, som barnets forældre har foretaget efter det tidspunkt, hvor denne sag anlægges, er til hinder for anerkendelsen af, at alle parter i sagen har accepteret aftalen om værneting på dette tidspunkt. Foreligger en sådan indsigelse ikke, kan denne parts accept betragtes som stiltiende, og betingelsen om, at aftalen om værneting skal accepteres utvetydigt af alle parter i sagen på det tidspunkt, hvor sagen anlægges ved nævnte ret, kan anses for at være opfyldt. – Den omstændighed, at arveladerens sidste bopæl, arven og gælden vedrørende arven befandt sig i den medlemsstat, hvorunder den ret, ved hvilken sagen er anlagt, henhører, gør det, i mangel af oplysninger, der kan godtgøre, at aftalen om værneting risikerer at have en skadelig virkning på det pågældende barns situation, muligt at fastslå, at en sådan aftale om værneting er til barnets bedste.
Det nævnte direktivs artikel 4 er affattet således:

»1. Uanset artikel 2, stk. 1 og 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling, som er baseret på en egenskab, der har forbindelse med en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde, ikke udgør forskelsbehandling, hvis den pågældende egenskab på grund af karakteren af bestemte erhvervsaktiviteter eller den sammenhæng, hvori sådanne aktiviteter udøves, udgør et regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav, forudsat at målet er legitimt, og at kravet står i rimeligt forhold hertil.

2. I forbindelse med kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, kan medlemsstaterne, for så vidt angår disse organisationers erhvervsmæssige aktiviteter, i deres nationale lovgivning, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, opretholde eller i en kommende lovgivning, som er baseret på national praksis, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, fastsætte bestemmelser om, at ulige behandling på grund af en persons religion eller tro ikke udgør forskelsbehandling, når denne religion eller tro, under hensyn til disse aktiviteters karakter eller den sammenhæng, de indgår i, udgør et regulært, legitimt og berettiget erhvervsmæssigt krav på baggrund af organisationens etik. Denne ulige behandling udøves under overholdelse af medlemsstaternes forfatningsmæssige bestemmelser og principper samt de generelle principper i fællesskabsretten og kan ikke berettige til forskelsbehandling med anden begrundelse.

Under forudsætning af at dette direktiv i øvrigt overholdes, er det således ikke til hinder for, at kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, og som handler i overensstemmelse med den nationale forfatning og lovgivning, kan kræve af personer, der arbejder for dem, at de har en redelig indstilling til og er loyale over for organisationens etik.«
83

På baggrund af det ovenfor anførte skal det første til det tredje spørgsmål i sag C-316/16 besvares med, at artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at betingelsen om at have »haft ophold i værtsmedlemsstaten i de ti forudgående år« i denne bestemmelse i tilfældet med en unionsborger, som afsoner en frihedsstraf, og i forhold til hvem en udsendelsesafgørelse er truffet, kan være opfyldt, for så vidt som en samlet vurdering af den pågældendes situation, der tager alle relevante forhold i betragtning, fører til, at det må antages, at den pågældendes integrationsmæssige tilknytning til værtsmedlemsstaten, til trods for nævnte fængselsstraf, ikke er blevet brudt. Disse forhold indbefatter bl.a. styrken af den integrationsmæssige tilknytning, der er opnået til værtsmedlemsstaten før den pågældendes fængsling, karakteren af den overtrædelse, der danner grundlag for den idømte fængselsstraf, og de omstændigheder, hvorunder overtrædelsen blev begået, såvel som den pågældendes opførsel i fængslingsperioden.
51

Mens muligheden for en asylansøger for at indgive en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af direktiv 2003/86 således er underlagt den betingelse, at dennes ansøgning om asyl allerede har været genstand for en endelig positiv afgørelse, skal det imidlertid konstateres, at begrundelsen for denne betingelse er, at det inden vedtagelsen af en sådan afgørelse er umuligt at vide med sikkerhed, om den berørte opfylder alle betingelser for anerkendelse af flygtningestatus, hvilket igen er en betingelse for retten til at opnå familiesammenføring.
47

Selv om dette dokument, som anført af Kommissionen, er blevet offentliggjort på webstedet for denne institutions Generaldirektorat for Mobilitet og Transport, er det således ikke blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende. Ydermere og som fremhævet af generaladvokaten i punkt 82-84 i forslaget til afgørelse, bestemmer artikel 2, stk. 2, i forretningsordenen for Vejtransportudvalget, at der i den dagsorden, der udarbejdes til hvert møde, skelnes mellem på den ene side udkast til foranstaltninger, som dette udvalg skal afgive udtalelse om efter forskriftsproceduren med kontrol, og på den anden side andre spørgsmål, der forelægges dette udvalg til orientering eller med henblik på almindelig drøftelse. Det fremgår imidlertid af de for Domstolen forelagte sagsakter, at fortolkningen af begrebet »cabotagekørsel«, således som gengivet i det nævnte dokument, rent faktisk var på dagsordenen for mødet i Vejtransportudvalget den 25. oktober 2010, men at dette punkt ikke blev sat til afstemning. Følgelig kan denne fortolkning ikke anses for at følge af en aftale mellem medlemsstaternes repræsentanter. Under alle omstændigheder har Kommissionen selv i sine skriftlige indlæg og i retsmødet anerkendt, at dette dokument ikke har en retligt bindende karakter.
15

Denne retsinstans undersøgte bl.a. instrukserne til passagerne på Finnairs hjemmeside, som indeholdt forskellige vejledninger for fremgangsmåden ved indgivelse af en skadesanmeldelse, herunder at klagen skal indgives skriftligt. Denne retsinstans konstaterede, at en skadesanmeldelse kunne indgives telefonisk, mens en skriftlig klage skulle indgives ved anvendelse af en særlig formular inden for syv dage efter bagagens modtagelse. Helsingin hovioikeus (appeldomstol, Helsinki) fandt, at instrukserne på Finnairs hjemmeside »ikke var tilstrækkelig klare og entydige set ud fra flypassagerens synspunkt som forbruger«. Eftersom instrukserne ifølge denne retsinstans ikke nævnte, til hvilket formål klagen skulle indgives, kunne passageren som forbruger med rette tro, at en telefonisk skadesanmeldelse, som en af virksomhedens medarbejdere havde registreret, også ville opfylde kravene om en formel skriftlig klage. I det foreliggende tilfælde har Kristiina Mäkelä-Dermedesiotis givet Finnair præcise oplysninger om tabet, og den skriftlige attest om indgivelse af en skadesanmeldelse, som Finnair har udstedt, gør det muligt, at lægge til grund, at hendes klage var blevet rettidigt indtastet i Finnairs IT-system. Efter at have modtaget klagen oplyste Finnair i øvrigt ikke Kristiina Mäkelä-Dermedesiotis om, at selskabet anså en sådan anmeldelse for utilstrækkelig til at muliggøre et søgsmål om luftfarsselskabets erstatningsansvar, og havde ikke præciseret, at der skulle indgives en yderligere skriftlig skadesanmeldelse.
24

På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 184-186 i [momsdirektivet] fortolkes således, at den mekanisme for regulering af fradrag, der er fastsat i [dette direktiv], ikke finder anvendelse under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor det oprindelige fradrag af […][moms] slet ikke skulle [have] været foretaget, fordi den pågældende transaktion var en [moms]fritaget transaktion [i form af] levering af [grunde]? 2) Påvirker det besvarelsen af det første spørgsmål, at 1) momsen på købet af [grundene] oprindeligt blev fradraget på grund af skattemyndighedens praksis, hvorefter den pågældende levering fejlagtigt blev betragtet som levering af byggegrunde, der er momspligtig i henhold til artikel 12, stk. 1, litra b), i [momsdirektivet], og/eller at 2) overdrageren af [grundene], efter at køberen havde foretaget det oprindelige fradrag, udstedte en kreditnota på momsen til køberen for at regulere det momsbeløb, der var anført (præciseret) på den oprindelige faktura? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 184 og/eller 185 i [momsdirektivet] under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor det oprindelige fradrag slet ikke skulle [have] været foretaget, fordi den pågældende transaktion var fritaget for moms, fortolkes således, at den afgiftspligtige persons forpligtelse til at regulere dette fradrag anses for at være indtrådt straks eller anses for først at være indtrådt, da det blev kendt, at det oprindelige fradrag ikke skulle være foretaget? 4) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal [momsdirektivet] og navnlig artikel 179, 184-186 og 250 heri under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede fortolkes således, at det regulerede fradragsberettigede indgående momsbeløb skal fradrages i den afgiftsperiode, hvori den afgiftspligtige persons forpligtelse og/eller ret til at regulere det oprindelige fradrag indtrådte?«
54

Den omstændighed, at den i nærværende doms præmis 51 omhandlede samarbejdsordning eventuelt står i vejen for en anmodning om udlevering til et tredjeland ved at give forrang til en europæisk arrestordre, og dette med henblik på at handle på en måde, der er mindre indgribende i udøvelsen af retten til at færdes frit (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 49), frembyder nemlig ikke en automatisk karakter. Med henblik på at sikre målet om at bekæmpe den pågældende persons straffrihed for de handlinger, vedkommende foreholdes i anmodningen om udlevering, er det således et krav, at den europæiske arrestordre, der eventuelt er blevet udstedt af en anden medlemsstat end den anmodede medlemsstat, i det mindste vedrører de samme handlinger, og at udstedelsesmedlemsstaten, således som det fremgår af præmis 50 i dom af6. september 2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630), har kompetence i henhold til sin nationale ret til at retsforfølge personen for sådanne handlinger, selv når de er blevet begået uden for dens område.
58

I det foreliggende tilfælde har den spanske regering påberåbt sig den forskellige kontekst, hvori grundene til ophør af tidsbegrænsede kontrakter, der er omhandlet i artikel 49, stk. 1, litra c), i lov om arbejdstagere – såsom en vikarkontrakts udløb – indgår, i forhold til den kontekst, hvori betalingen af en godtgørelse i tilfælde af opsigelse af en af de grunde, der er omhandlet i den nævnte lovs artikel 52 – såsom grunde af økonomisk eller teknisk art eller vedrørende organisationen eller produktionen hos arbejdsgiveren, når antallet af nedlagte stillinger er lavere end det antal, der kræves for at kvalificere opsigelsen af ansættelseskontrakter som »kollektiv opsigelse« – er fastsat. For at forklare den i hovedsagen omhandlede forskelsbehandling har den nævnte regering i det væsentlige fremhævet, at afbrydelsen af ansættelsesforholdet i det første tilfælde sker på grund af en begivenhed, der er forudsigelig for arbejdstageren på tidspunktet for indgåelsen af den tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, hvilket svarer helt til den i hovedsagen omhandlede situation, hvor vikarkontrakten udløber ved tildelingen af den ledige stilling, som Lucía Montero Mateos besatte midlertidigt. I det andet tilfælde er betalingen af godtgørelsen, der er fastsat i artikel 53, stk. 1, litra b), i lov om arbejdstagere, derimod begrundet i viljen til at kompensere for skuffelsen af arbejdstagerens berettigede forventninger om fortsættelsen af ansættelsesforholdet, hvilken skuffelse er foranlediget af dennes afskedigelse af en af de grunde, der er omhandlet i nævnte lovs artikel 52.
55

I det foreliggende tilfælde har den spanske regering påberåbt sig den forskel, der karakteriserer den kontekst, hvori betalingen af en godtgørelse som den, der er omhandlet i artikel 49, stk. 1, litra c), i lov om arbejdstagere, indgår ved udløbet af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt som den tidsbegrænsede afløserkontrakt, i forhold til den kontekst, hvori betalingen af den højere godtgørelse indgår i tilfælde af afskedigelse af en af de grunde, der er omhandlet i den nævnte lovs artikel 52, såsom grunde af økonomisk eller teknisk art eller vedrørende organisationen eller produktionen hos arbejdsgiveren, når antallet af nedlagte stillinger er lavere end det antal, der kræves til at kvalificere opsigelsen af ansættelseskontrakter som »kollektiv opsigelse«. Den nævnte regering har i det væsentlige fremhævet, at betalingen af denne godtgørelse – selv om den spanske lovgiver har indført den første godtgørelse for at forebygge en uforholdsmæssig stor anvendelse af tidsbegrænsede ansættelser og for at styrke ansættelsesstabiliteten – sker på grund af en begivenhed, der er forudsigelig for arbejdstageren på tidspunktet for indgåelsen af den tidsbegrænsede ansættelseskontrakt. I modsætning til den anden godtgørelse har denne godtgørelse således ikke til formål at kompensere for skuffelsen af en arbejdstagers berettigede forventninger om fortsættelsen af ansættelsesforholdet, hvilken skuffelse er foranlediget af dennes afskedigelse af en af de grunde, der er omhandlet i nævnte artikel 52. Denne forskel kan forklare, at størrelsen af godtgørelsen tildelt arbejdstageren ved ophøret af dennes ansættelseskontrakt ikke er den samme i de to tilfælde.