DA Den Europæiske Unions Tidende C 152/56

Sag anlagt den 6. marts 2018 — Scaloni og Figini mod Kommissionen

(Sag T-158/18)

(2018/C 152/66)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøgere: Mario Scaloni (Ancona, Italien) og Ennio Figini (Chiaravalle, Italien) (ved advokat P. Putti)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

Det fastslås, at Unionen og/eller Kommissionen, alt efter den foretagne fortolkning af det omtvistede direktiv og den omtvistede forordning, tilpligtes at betale hele aktiernes pålydende værdi som anført i sagsfremstillingen, og som kan udledes af beviserne, ligesom de tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgerne har gjort gældende, at den italienske stat efter ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EØS-relevant tekst) (1), efterfulgt af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (2), ikke fik tilladelse til at foretage indgreb til fordel for visse af sine banker, herunder Banca Marche.

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat tre anbringender.

1. Første anbringende om erstatning for Kommissionens ikke-konforme fortolkning af direktiv 59/2014/EU og forordning nr. 806/2014, ulovlig udelukkelse af Banca Marche fra reglerne om statsstøtte og den deraf følgende tilsidesættelse af lighedsprincippet og/eller princippet om forbud mod forskelsbehandling. — Det gøres i denne forbindelse gældende, at Kommissionen for forskellige medlemsstaters støtte til bankerne fandt, at betingelserne fastsat i artikel 107, stk. 3, litra b), var opfyldt, og støtten blev derfor anset for lovlig. De påtænkte indgreb i Italien skulle vurderes i henhold til den samme bestemmelse, som er den eneste, der regulerer statsstøtte, og ikke i henhold til direktivet eller forordningen. Disse to lovtekster vedrører ikke statsstøtte og kunne ikke have vedrørt statsstøtte som afledt ret. Støtten til de italienske banker skulle ligeledes tillades, eftersom den var støttet på de samme grunde, som ifølge Kommissionen begrundede den allerede udbetalte støtte. — Det præciseres endvidere, at såfremt det fastslås, at afledt ret finder anvendelse, tilsidesatte Kommissionen lighedsprincippet ved ikke at tillade støtten.

2. Andet anbringende om EU-lovgivers tilsidesættelse af princippet om EU-reglernes trinfølge. — Det gøres i denne forbindelse gældende, at såfremt Retten finder, at Kommissionens fortolkning er korrekt, følger tilsidesættelsen af de lovgivende retsakter, og ansvaret påhviler Unionen som helhed.

3. Tredje anbringende om en tilsidesættelse af grundlæggende italienske retsprincipper, og om at EU-retten ikke finder anvendelse. — Det gøres i denne forbindelse gældende, at såfremt Retten fastslår, at der hverken ved direktivet eller forordningen er sket tilsidesættelse af det EU-retlige lighedsprincip, skal den italienske forfatningsdomstol anmodes om at efterprøve foreneligheden med lighedsprincippet i italiensk ret. I tilfælde af uforenelighed kan den lovgivning, der har tilsidesat dette, ikke gennemføres i italiensk ret.

(1) EUT 2014, L 173, s. 190.

(2) EUT 2014, L 225, s. 1.