DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 1. OKTOBER 1992. - SIBYLLE SCHAVOIR MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - FORMALITETEN - FRISTER - UDLANDSTILLAEG. - SAG T-7/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-02307



Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° soegsmaal ° bebyrdende akt ° begreb ° loenseddel, hvoraf fremgaar en beslutning om afslag paa udlandstillaeg

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemaend ° soegsmaal ° forudgaaende administrativ klage ° frist ° fristen udloebet ° fristfornyelse ° betingelser ° nyt forhold ° foreligger ikke ° bekraeftende afgoerelse efter en genbehandling af sagen ° uden betydning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

1 Sagsoegeren, der er tjenestemand i kategori C, indtraadte i Raadets tjeneste den 16. april 1982. Hun er tysk og belgisk statsborger. Sit belgiske statsborgerskab har hun opnaaet ved aegteskab med en belgisk statsborger.

2 Hun fik ved sin tiltraedelse af tjenesten ikke tildelt det i artikel 4 i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), omhandlede udlandstillaeg, hvilket fremgaar af et notat af 20. april 1982 fra Personaleafdelingen til Afdelingen for Vederlag og Tillaeg.

3 Den 9. oktober 1989 sendte sagsoegeren et notat til direktoeren for Raadets Direktorat for Personale og Administration og anmodede denne om at gennemgaa hendes sag under henvisning til, at de tjenestemaend, der behandlede sagen paa et lavere hierarkisk niveau, ikke delte hendes opfattelse, hvorefter hun opfyldte betingelserne for at faa tildelt det paagaeldende tillaeg.

4 Ved skrivelse af 5. februar 1990 meddelte direktoeren for Direktoratet for Personale og Administration sagsoegeren, at "trods en i begyndelsen velvillig indstilling til Deres ansoegning om udlandstillaeg har senere konsultationer inden for Personaledirektoratet samt med andre institutioner bibragt mig den opfattelse, at jeg paa dette stadium ikke kan udtale mig om hverken Deres ansoegning eller om andre sager, der er under behandling". Direktoeren meddelte, at han havde besluttet at forelaegge sagen for Raadets Juridiske Tjeneste til udtalelse og sluttede sin skrivelse saaledes: "Jeg haaber at modtage Den Juridiske Tjenestes udtalelse om nogle uger og beder Dem derfor venligst indtil da afvente et endeligt svar."

5 Den 6. februar 1990 sendte sagsoegeren foelgende notat til Den Juridiske Tjeneste: "Ved skrivelse af 5. februar 1990 har H. (direktoeren for Direktoratet for Personale og Administration) som svar paa min skrivelse af 9. oktober 1989 meddelt mig, at han har besluttet at forelaegge sagen for Den Juridiske Tjeneste til udtalelse. Rent faktisk er min sag forelagt jer for flere aar siden, men jeg har aldrig faaet noget svar (se ligeledes min skrivelse af 9.10.1989 til H., sidste afsnit). Til orientering vedlaegges visse dokumenter, der ligeledes vedroerer min sag ..."

6 Den 27. april 1990 afviste Raadet sagsoegerens ansoegning under henvisning til resultaterne af realitetsbehandlingen af de rejste spoergsmaal. Den 8. juni 1990 paaklagede sagsoegeren i henhold til vedtaegtens artikel 90 denne afgoerelse. Klagen blev afvist af sagsoegte ved skrivelse af 5. november 1990, hvori det hed: "Jeg har indgaaende undersoegt Deres klage. Da De paa tidspunktet for Deres tiltraedelse af tjenesten ° foruden tysk statsborgerskab ° havde belgisk statsborgerskab, er retten til udlandstillaeg i Deres tilfaelde underkastet betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra b), i vedtaegtens bilag VII. Ifoelge disse bestemmelser bestaar der ret til udlandstillaeg ... Men da De siden den 15. maj 1970 har vaeret opfoert i Ganshorens og Bruxelles' folkeregistre og siden den 1. juli 1980 har udoevet erhvervsvirksomhed i Bruxelles, maa jeg konstatere, at De den 16. april 1982, datoen for Deres tiltraedelse af tjenesten, havde boet uden for Belgien i under ti aar (jf. Domstolens dom af 17.2.1976, sag 42/75, Delvaux, Sml. s. 167). Derfor kan jeg blot bekraefte, at den afgoerelse, der blev truffet ved Deres tiltraedelse i 1982, og hvorved De modtog afslag paa udlandstillaegget, var korrekt."

Retsforhandlingernes forloeb

7 Det er paa denne baggrund, at sagsoegeren har anlagt naervaerende sag den 1. februar 1991.

8 Ved saerskilt skrivelse indgivet til Rettens Justitskontor den 25. marts 1991 har Raadet fremfoert en formalitetsindsigelse stoettet paa, at de i vedtaegtens artikel 90 fastsatte frister for gennemfoerelsen af den administrative procedure ikke er overholdt. Ved kendelse af 22. juli 1991 har Retten besluttet at behandle denne indsigelse sammen med sagens realitet.

9 Sagsoegte indgav ikke svarskrift inden for den fastsatte frist. Efter anmodning fra Raadet og efter at have opfordret sagsoegeren til at fremsaette sine bemaerkninger besluttede Retten ved kendelse af 7. oktober 1991 at genoptage den skriftlige forhandling.

10 Den skriftlige forhandling er herefter forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet den 19. marts 1992.

11 Ved skrivelse af 9. april 1992 har Retten opfordret Raadet til at fremlaegge alle dokumenter vedroerende den eventuelle tildeling af udlandstillaeg, som indgik i sagsoegerens personlige aktmappe. Som svar herpaa har Raadet fremlagt alle sagsoegerens personlige akter.

12 Ved skrivelse af 22. maj 1992 har Retten anmodet sagsoegte om at meddele, om der findes dokumenter, hvoraf det fremgaar, at der er truffet en afgoerelse om sagsoegerens ret til udlandstillaeg i 1982, og om i givet fald at fremlaegge dem. I besvarelse af denne skrivelse har Raadet fremlagt det notat, der er omhandlet i dommens praemis 2.

13 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling, som alene vedroerte en proevelse af sagens antagelse til realitetsbehandling, uden forudgaaende bevisoptagelse.

14 Parterne afgav deres mundtlige indlaeg i retsmoedet den 1. juli 1992.

Parternes paastande

15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Sagen fremmes til realitetsbehandling, og der gives dom efter sagsoegerens paastand.

° Raadets afgoerelse af 5. november 1990, der blev meddelt sagsoegeren den 6. november 1990, og hvorved hendes ansoegning om udlandstillaeg blev afslaaet, annulleres.

° Det fastslaas, at sagsoegeren opfylder betingelserne for at modtage udlandstillaeg i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend, subsidiaert i henhold til samme vedtaegts artikel 4, stk. 1, litra b).

° Spoergsmaalet om morarenter afgoeres senere.

° Raadet doemmes til at betale sagens omkostninger i medfoer af artikel 87 og 91 i udkast til procesreglement for Retten i Foerste Instans, subsidiaert i medfoer af artikel 69 og 73 i Domstolens procesreglement.

I forbindelse med sit svar paa Raadets formalitetsindsigelse har sagsoegeren nedlagt foelgende paastand:

° Sagsoegerens forbehold med hensyn til det erstatningsansvar, der paahviler sagsoegte paa grund af sagsoegtes forsoemmelige og ansvarspaadragende optraeden under sagens behandling, tages til efterretning.

16 Raadet har nedlagt foelgende paastande:

° Afvisning.

° Subsidiaert frifindelse.

° Sagsoegeren doemmes til at betale sagens omkostninger, for saa vidt disse ikke paahviler sagsoegte i medfoer af artikel 88 i Rettens procesreglement.

Formaliteten

Parternes anbringender og argumenter

17 Raadet har til stoette for sin formalitetsindsigelse gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke har overholdt de i vedtaegtens artikel 90 fastsatte frister. Ifoelge Raadet er den akt, der indeholder et klagepunkt over for sagsoegeren, den afgoerelse, ansaettelsesmyndigheden traf ved hendes tiltraedelse af tjenesten i 1982, og hvorved hun blev naegtet udlandstillaeg.

18 Raadet har herved for det foerste henvist til Domstolens praksis, bl.a. dom af 21. februar 1974 (forenede sager 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, Schots-Kortner m.fl. mod Raadet, Kommissionen og Parlamentet, Sml. s. 177), hvoraf det fremgaar, at en loenseddel skal betragtes som en afgoerelse i forhold til den tjenestemand, til hvem den meddeles. Sagsoegerens loensedler, hvor der siden april 1982 i rubrikken "udlandstillaeg" har staaet et "0", viste klart, at administrationen havde besluttet ikke at yde hende dette tillaeg, og denne angivelse har ikke kunnet undgaa hendes opmaerksomhed.

19 Endvidere har Raadet henvist til de forskellige notater, sagsoegeren siden 1988 har stilet til administrationen, og hvoraf fremgaar, at hun lige fra begyndelsen har vaeret klar over den negative afgoerelse, der var truffet for hendes vedkommende. Ifoelge Raadet beviser notatet af 9. oktober 1989, at sagsoegeren betragtede dette afslag som en afgoerelse, der i hendes tilfaelde var truffet paa grundlag af de oplysninger, hun havde givet ved ansaettelsen. Raadet finder, at disse oplysninger ° nemlig sagsoegerens dobbelte statsborgerskab og hendes successive adresser siden 1970 ° var tilstraekkelige til at traeffe en afgoerelse om det paagaeldende tillaeg, og at de ikke har aendret sig siden.

20 Det forhold, at ansaettelsesmyndigheden efter sagsoegerens notat af 8. juni 1990 har taget sagen op til fornyet overvejelse og svaret sagsoegeren ved notat af 5. november 1990, kan ifoelge sagsoegte ikke aendre denne konklusion, da naevnte notat af 5. november 1990 blot udtrykkeligt bekraeftede afgoerelsen af 1982. Under henvisning til Domstolens dom af 15. juni 1976 (sag 1/76, Wack mod Kommissionen, Sml. s. 1017) har Raadet saaledes anfoert, at de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for sagen, og som begrundede afslaget fra Raadets tjenestegrene i 1982, ikke har aendret sig siden, og at sagsoegeren ikke har paaberaabt sig nogen ny omstaendighed, der kan betragtes som relevant.

21 Heroverfor har sagsoegeren gjort gaeldende, at enhver sammenligning med ovennaevnte Kortner- og Wack-domme er irrelevant. I de to naevnte sager var udlandstillaegget allerede genstand for diskussion mellem parterne paa det tidspunkt, hvor de loensedler, der var tale om, blev meddelt de paagaeldende. Navnlig havde administrationen i Kortner-sagen efter i foerste omgang at have tildelt sagsoegerne tillaegget trukket det tilbage. Under disse omstaendigheder var loensedlen en klar tilkendegivelse af beslutningen om at traekke tillaegget tilbage. I denne sag derimod havde sagsoegeren foer 1989 ikke indgivet nogen ansoegning eller indledt nogen diskussion med sagsoegte om, hvorvidt denne havde tilstraekkeligt kendskab til hendes situation paa ansaettelsestidspunktet, jf. vedtaegtens artikel 90.

22 Ifoelge sagsoegeren kan meddelelsen af en loenseddel kun bevirke, at fristen for at indgive klage over en administrativ afgoerelse begynder at loebe, saafremt det klart fremgaar af loensedlen, at der foreligger en afgoerelse. Under henvisning til Domstolens dom af 2. juli 1981 (sag 185/80, Garganese mod Kommissionen, Sml. s. 1785) har sagsoegte anfoert, at "manglende angivelse i en maanedlig loenseddel" af det omtvistede tillaeg ikke kan sidestilles med en afgoerelse som omhandlet i vedtaegten. Den af sagsoegte indtagne holdning indebaerer noedvendigvis, at der ikke foer 1989 har kunnet traeffes nogen afgoerelse om tilkendelsen af det paagaeldende tillaeg. Raadets afgoerelse af 5. november 1990 udgoer saaledes en selvstaendig retsakt.

23 Sagsoegeren har ligeledes gjort gaeldende, at Domstolen i sin dom af 22. september 1988 (sag 159/86, Canters mod Kommissionen, Sml. s. 4859) har fastslaaet, at manglende angivelse af det omtvistede tillaeg i en loenseddel ikke kan sammenlignes med en beslutning om afslag paa ydelsen, naar administrationen foerst kunne afgoere, om den paagaeldende opfyldte betingelserne for at faa tildelt tillaegget, efter at han havde ansoegt herom. Sagsoegeren har paapeget, at hun i denne sag i 1989 sammen med sin ansoegning fremlagde dokumentation for faktiske omstaendigheder, som Raadet indtil da ikke havde haft kendskab til, bl.a. at hun havde boet i Tyskland mellem 1972 og 1980 uanset de paategninger, der uden videre var blevet paafoert de belgiske civilstandsdokumenter.

24 Ifoelge sagsoegeren viser de af Raadet i denne sag fremlagte dokumenter klart, at Raadets tjenestegrene ikke selv mente, at der var truffet nogen afgoerelse i 1982.

25 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at ingen vedtaegtsbestemmelse foreskriver, at en tjenestemand skal indgive ansoegning for at faa tilkendt udlandstillaeg, ligesom heller ingen vedtaegtsbestemmelse fastsaetter nogen foraeldelsesfrist for krav om faktisk udbetaling af tillaegget. Sagsoegeren mener, at hendes situation i denne henseende kan sammenlignes med situationen for Jeanne Airola, der blev ansat i Kommissionen i 1965 uden at faa tilkendt noget udlandstillaeg, og som foerst i 1972, dvs. efter syv aars tjeneste, med held gjorde krav herpaa (dom af 20.2.1975, sag 21/74, Airola mod Kommissionen, Sml. s. 221). Hendes situation kan endvidere sammenlignes med situationen for Michele Canters, der indtraadte i Kommissionens tjeneste i 1975, og som foerst i 1985, dvs. efter ti aars tjeneste, med held gjorde krav paa udlandstillaegget.

26 Subsidiaert har sagsoegeren haevdet, at Raadets tjenestegrene paa hendes anmodning efter den 9. oktober 1989 paabegyndte om ikke en behandling, saa dog en fornyet og grundig gennemgang af hendes situation. Efter denne procedure meddelte Raadet hende for foerste gang sin holdning og begrundede den formelt i henhold til vedtaegtens artikel 25. Den afgoerelse, der blev truffet den 5. november 1990, maa saaledes under alle omstaendigheder betragtes som en afgoerelse, der erstattede enhver anden afgoerelse, der maatte vaere truffet tidligere, og kan ikke betragtes som en ren bekraeftelse af en saadan (Domstolens dom af 11.3.1986, sag 293/84, Sorani m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 967, og af 16.12.1987, sag 206/85, Beiten mod Kommissionen, Sml. s. 5301).

27 Sagsoegeren er endvidere af den opfattelse, at Raadets holdning i denne sag udgoer en ansvarspaadragende forsoemmelse, der skader hendes interesser som tjenestemand ved Raadet. Hun finder, at sagsoegte under denne sags behandling har udvist en "utilladelig og unoedvendigt generende og dermed retsstridig adfaerd, som maa paadrage sagsoegte erstatningsansvar". Det siger sig selv, at de omkostninger, der ikke kan soeges tilbage, og som har vaeret noedvendige for at imoedegaa et saadant forsvar, er del af den af sagsoegeren lidte skade, som skal erstattes. Sagsoegeren boer tildeles erstatning for denne holdning, som "er ubegrundet, og som har tvunget hende til at udfolde store bestraebelser ganske forgaeves".

Rettens bemaerkninger

28 Retten konstaterer for det foerste, at det fremgaar af ovennaevnte notat af 20. april 1982 fra Raadets Personaleafdeling, "notat til Afdelingen for Vederlag og Tillaeg", som i skematisk form indeholder forskellige personlige oplysninger vedroerende sagsoegeren, og hvori der i rubrikken "Idepex" er anfoert et "nej", at administrationen ved sagsoegerens tiltraedelse af tjenesten havde besluttet ikke at indroemme hende udlandstillaeg. Hun har ikke bestridt dengang at have modtaget genpart af notatet.

29 Retten fastslaar for det andet, at de genparter af loensedlerne for sagsoegeren for april og maj 1982, som sagsoegte har fremlagt for Retten, har et "0" i rubrikken "IND.DEP./EXP".

30 Det staar for det tredje fast, at sagsoegeren i det notat, hun den 9. oktober 1989 tilstillede direktoeren for Direktoratet for Personale og Administration, udtrykte sig i foelgende vendinger: "Jeg har altid betragtet fru V.' s afgoerelse som uretfaerdig. Det er grunden til, at jeg flere gange saavel i mit foerste som i mit andet ansaettelsesaar har henvendt mig til fru V., hr. L. samt til Den Juridiske Tjeneste, hr. S. ..."

31 I betragtning af disse forhold finder Retten, at selv om det erkendes, at den fulde raekkevidde og foelgerne af paategningen "Idepex" i notatet af 20. april 1982 kan vaere vanskelige at forstaa for en nylig ansat tjenestemand, findes det godtgjort, at sagsoegeren i 1982 dels vidste, at hun under visse forudsaetninger havde ret til udlandstillaeg, dels, at administrationen havde besluttet ikke at tilkende hende dette tillaeg.

32 Det er paa baggrund af disse kendsgerninger, Retten skal vurdere sagsoegerens situation i forhold til den forpligtelse til at overholde fristerne, som vedtaegtens artikel 90 og 91 paalaegger hende, saaledes som de er fortolket af Domstolen og Retten.

33 Vedtaegtens artikel 90, stk. 2, bestemmer, at en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt imod en tjenestemand, skal indbringes inden for en frist paa 3 maaneder fra, i denne sag, den dag, sagsoegeren fik kendskab til den.

34 I denne forbindelse bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis (jf. praemis 23) "bevirker den meddelelse, der indeholdes i den maanedlige loenseddel, at fristen for klage over en administrativ beslutning begynder at loebe, saafremt den paagaeldende beslutning klart fremgaar af loensedlen".

35 Da denne betingelse i den foreliggende sag er opfyldt, jf. ovennaevnte faktiske omstaendigheder, maa Retten konstatere, at meddelelsen til sagsoegeren i april 1982 af hendes foerste loenseddel bevirkede, at klagefristen i henhold til vedtaegtens artikel 90 begyndte at loebe. Heraf foelger, at sagsoegerens forskellige henvendelser i 1989-1990, paa grundlag af hvilke denne sag er anlagt, maa anses for at vaere foretaget for sent.

36 Det skal tilfoejes, at sagsoegerens situation ikke kan sammenlignes med den situation, der forelaa for de tjenestemaend, der var sagsoegere i ovennaevnte Garganese- eller Canters-sag. Det fremgaar nemlig klart af disse domme, at den manglende angivelse af udlandstillaegget i den maanedlige loenseddel for de paagaeldende, eller den manglende indfoejelse af tallet 0 i den relevante rubrik alene beroede paa, at den kompetente institution endnu ikke havde truffet afgoerelse vedroerende deres tilfaelde, da de paagaeldende loensedler blev meddelt dem. Saaledes forholder det sig ikke i denne sag, hvor administrationen allerede havde besluttet ikke at udbetale udlandstillaegget, foer den foerste loenseddel blev meddelt sagsoegeren.

37 For saa vidt angaar sagsoegerens argument om, at sagsoegte efter hendes notat af 9. oktober 1989 foretog en undersoegelse eller en fornyet gennemgang af hendes situation, bemaerkes, at der ikke mellem 1982 og 1989 opstod noget nyt forhold, der kunne aendre vurderingen af sagsoegerens situation hvad angaar betingelserne for ydelse af udlandstillaeg. Desuden maa det konstateres, at de notater, som sagsoegte i 1990 tilsendte sagsoegeren, og som udtrykkeligt omhandler den i 1982 trufne afgoerelse, og som ikke indeholder noget forbehold med hensyn til afgoerelsen, der kan aendre dens raekkevidde, ikke kan betragtes som en ny afgoerelse, der erstattede den, der blev truffet ved sagsoegerens tiltraedelse af tjenesten, saaledes som sagsoegeren med urette har haevdet. Det foelger heraf, at dette argument boer afvises.

38 Under de foreliggende omstaendigheder skal det understreges, at det forhold, at en faellesskabsinstitution ikke under den administrative procedure rejser spoergsmaalet om, hvorvidt klagen kan antages til behandling, men realitetsbehandler sagen, ikke, naar der som i denne sag er tale om en rent bekraeftende afgoerelse, for den beroerte ansatte kan bevirke nogen forlaengelse af en allerede udloebet klage- eller soegsmaalsfrist.

39 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagen boer afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

40 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme reglements artikel 88 baerer institutionerne i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte dog selv deres egne omkostninger.

41 Bl.a. i betragtning af den usikkerhed, Raadet fremkaldte hos sagsoegeren paa grund af de forskellige notater, der blev tilsendt hende, og i betragtning af, at Raadet, om end det ikke var forpligtet hertil, under den administrative procedure ikke henledte sagsoegerens opmaerksomhed paa de problemer vedroerende formaliteten, som sagen indeholdt, boer Raadet under hensyntagen til Domstolens faste praksis i medfoer af artikel 87, stk. 3, i procesreglementet doemmes til at refundere sagsoegeren halvdelen af de omkostninger, hun har haft.

42 Heraf foelger, at Raadet skal baere sine egne omkostninger og betale halvdelen af sagsoegerens omkostninger, mens sagsoegeren selv baerer den anden halvdel.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Raadet baerer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af sagsoegerens omkostninger, mens sagsoegeren selv baerer den anden halvdel.