ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag T-395/11

Elti d.o.o.

mod

Den Europæiske Unions delegation i Montenegro

»Annullationssøgsmål — offentlige indkøb — udbudsprocedure — digitalisering af Montenegros offentlige radio- og tv-spredning — beslutning om tildeling af kontrakt truffet af Unionens delegation i Montenegro — ikke status som sagsøgt — afvisning«

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – status som sagsøgt – Unionens delegation – ikke status som organ, kontor eller agentur under Unionen – retsakter, som chefen for en EU-delegation har vedtaget inden for rammerne af en udbudsprocedure – ansvaret for retsakter påhviler Kommissionen – afvisning af sagen

(Art. 221 TEUF og 263 TEUF; Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 51, stk. 2, art. 59, 60a og 85; Rådets afgørelse 2010/427)

Det følger af artikel 221 TEUF, af afgørelse 2010/427/EF om, hvordan Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil skal tilrettelægges og fungere, af artikel 51, stk. 2, artikel 59, 60a og 85 i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, at EU-delegationernes retlige stilling er kendetegnet ved, at de står i et organisatorisk og funktionelt afhængighedsforhold til EU-Udenrigstjenesten og Kommissionen, hvilket indebærer, at de ikke kan anses for at udgøre et organ i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 263 TEUF.

Retsakter, der vedtages i henhold til delegeret kompetence, skal desuden normalt tilskrives den institution, der uddelegerer beføjelserne, som det påhviler at give møde vedrørende den pågældende retsakt. Det samme gælder så meget desto mere for delegationen af retten til at underskrive og ved subdelegation. De retsakter, som chefen for en EU-delegation har vedtaget i sin egenskab af Kommissionens anvisningsberettigede ved subdelegation inden for rammerne af en udbudsprocedure, indebærer således ikke, at den nævnte delegation kan anses for at have status som sagsøgt, idet ansvaret for disse retsakter i det foreliggende tilfælde påhviler Kommissionen

Det følger heraf, at en EU-delegation ikke kan anses for et af Unionens organer, kontorer eller agenturer, og at den ikke kan anses for at have status som sagsøgt, og at et søgsmål, som er anlagt mod en sådan delegation, ikke kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 46, 62-64, 73 og 74)
Rettens kendelse (Femte Afdeling) af 27. marts 2012 – European Goldfields mod Kommissionen

(Sag T-261/11)

»Annullationssøgsmål — statsstøtte — Grækenlands statsstøtte til mineselskabet Ellinikos Chrysos bestående i overdragelse af minedriften i Cassandra til en pris under den reelle markedsværdi og fritagelse for at betale afgifter af transaktionen — beslutning, der erklærer støtten ulovlig og anordner tilbagesøgning heraf med tillæg af renter — manglende retlig interesse — afvisning«

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålsinteresse — Kommissionens beslutning, hvorved den under den formelle undersøgelsesprocedure konstaterer, at en støtte er uforenelig med det fælles marked — søgsmål anlagt af hovedaktionæren i det støttemodtagende selskab — deltagelse i et selskabs eller en forenings egenkapital ikke tilstrækkelig til i sig selv at afføde en søgsmålsinteresse — udgør ikke en trussel for den nuværende eller fremtidige solvens — afvisning (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 16, 17, 21, 24 og 26-29)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse 2011/452/EU af 23. februar 2011 om Grækenlands statsstøtte C 48/08 (ex NN 61/08) til Ellinikos [Ch]rysos SA (EUT L 193, s. 27).

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) European Goldfields Ltd betaler sagens omkostninger.

3) Det er ufornødent at træffe afgørelse om Ellinikos Chrysos AE Metalleion kai Viomixanias Chrysous begæring om invervention.

Rettens kendelse (Femte Afdeling) af 27. marts 2012 – European Goldfields mod Kommissionen

(Sag T-261/11)

»Annullationssøgsmål — statsstøtte — Grækenlands statsstøtte til mineselskabet Ellinikos Chrysos bestående i overdragelse af minedriften i Cassandra til en pris under den reelle markedsværdi og fritagelse for at betale afgifter af transaktionen — beslutning, der erklærer støtten ulovlig og anordner tilbagesøgning heraf med tillæg af renter — manglende retlig interesse — afvisning«

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålsinteresse — Kommissionens beslutning, hvorved den under den formelle undersøgelsesprocedure konstaterer, at en støtte er uforenelig med det fælles marked — søgsmål anlagt af hovedaktionæren i det støttemodtagende selskab — deltagelse i et selskabs eller en forenings egenkapital ikke tilstrækkelig til i sig selv at afføde en søgsmålsinteresse — udgør ikke en trussel for den nuværende eller fremtidige solvens — afvisning (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 16, 17, 21, 24 og 26-29)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse 2011/452/EU af 23. februar 2011 om Grækenlands statsstøtte C 48/08 (ex NN 61/08) til Ellinikos [Ch]rysos SA (EUT L 193, s. 27).

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) European Goldfields Ltd betaler sagens omkostninger.
Den pligt til at begrunde domme, der påhviler Personaleretten i medfør af artikel 36 i statutten for Domstolen og af artikel 7, stk. 1, i bilag I til nævnte vedtægt, pålægger ikke denne ret at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at den gør det muligt for de berørte at få kendskab til begrundelsen for, at de pågældende foranstaltninger er truffet, og at Retten råder over de til udøvelsen af sin prøvelsesret nødvendige oplysninger.

(jf. præmis 27)

Retten: 7. december 2011, sag T-274/11 P, Mioni mod Kommissionen, EU:F:2011:23, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis
En virksomhed kan i princippet ikke anlægge søgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning, fordi den tilhører den pågældende sektor og potentielt kan blive omfattet af støtten. En sådan beslutning fremtræder nemlig over for denne virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt. Når en sagsøgende virksomhed imidlertid ikke alene er berørt af den omhandlede beslutning som en virksomhed inden for den berørte sektor, der potentielt kan drage fordel af støtteordningen, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen har krævet tilbagesøgt, er virksomheden individuelt berørt af beslutningen, og dens søgsmål kan antages til realitetsbehandling. Det kan ikke udledes af denne formulering, som sidestiller tilbagesøgningsforpligtelsen med en faktisk modtager af en individuel støtte, at kravet om en sådan forpligtelse er af sekundær betydning eller endog overflødigt.

Unionen er en retsunion, inden for hvilken dens institutioner er undergivet kontrol med, om dens retsakter er forenelige med traktaten og med de almindelige retsgrundsætninger, som de grundlæggende rettigheder er en del af. Borgerne skal derfor have adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer dem i medfør af EU-retten.

Når Retten har afvist et annullationssøgsmål anlagt af en virksomhed til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der erklærer en støtteordning uforenelig med fællesmarkedet, men ikke foreskriver tilbagesøgning, er der intet til hinder for, at denne virksomhed i forbindelse med eventuelle retssager, der verserer ved en national domstol, foreslår den nationale ret at foretage en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 267 TEUF med henblik på prøvelse af gyldigheden af Kommissionens beslutning, for så vidt som den fastslår uforeneligheden af den omtvistede ordning. I et sådant tilfælde er virksomheden langt fra at være frataget enhver effektiv domstolsbeskyttelse.

(jf. præmis 32)
Den omstændighed, at en institution skriftligt har tilkendegivet, at den inden for en given frist vil give et endeligt svar på en genfremsat begæring i henhold til artikel 8, stk. 1, og 2, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, må ikke bevirke, at der sker udsættelse af afgørelsen om det stiltiende afslag som omhandlet i forordningens artikel 8, stk. 3, og følgelig også af datoen, hvor den for sagsøgeren foreskrevne frist for at anlæggelse af et annullationssøgmål begynder at løbe og udløber.

Hvad angår et stiltiende afslag som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, som foreligger, når institutionen ikke har besvaret en genfremsat begæring inden for den fastsatte som omhandlet i forordningens artikel 8, stk. 1 og 2, begynder fristen for at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en sådan afgørelse i henhold til artikel 263 TEUF på det tidspunkt, hvor afgørelsen retligt set blev truffet.

Den omstændighed, at der i forordningens artikel 8, stk. 3, er henvist til begrebet den fastsatte frist i stedet for en henvisning til en bestemt frist, forklares med det forhold, at varigheden af den periode, hvorunder en genfremsat begæring behandles, i medfør af forordningens artikel 8, stk. 1 og 2, kan veksle mellem et minimum på 15 arbejdsdage og et maksimum på 30 arbejdsdage fra registreringen af begæringen. Den frist, som i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 er foreskrevet for, hvornår der er tale om et stiltiende afslag, beregnes dermed i hvert enkelt tilfælde med udgangspunkt i den pågældende institutions behandling af de genfremsatte begæringer, som den har modtaget, i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 8, stk. 1 og 2.

(jf. præmis 36-38)

Hvad angår en situation, hvor en sagsøgt institutions mange løfter har medført en berettiget forventning hos sagsøgerne, der – selv om den er fejlagtig, men fuldt forståelig med hensyn til de påtagne forpligtelser – bevirker, at de anser, at datoen for udløbet af den fastsatte frist var udskudt, og når den sagsøgte institution traf sin afgørelse et år efter udløbet af den frist, der var fastsat for anlæggelse af et annullationssøgsmål til prøvelse af denne institutions afslag på en begæring fra sagsøgerne, er denne frist i graverende grad overskredet, hvilket bevirker, at det er berettiget, at den sagsøgte institution pålægges at bære sine egne omkostninger og betale tre fjerdedele af de af sagsøgerne afholdte omkostninger.

(jf. præmis 49-51)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

11. oktober 2012

Francesca Cervelli

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — udlandstillæg — ansøgning om en fornyet gennemgang — nye faktiske omstændigheder — appel åbenbart ugrundet«

Angående:

Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 12. september 2011 i sag F-98/10, Cervelli mod Kommissionen, med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Appellen forkastes. Francesca Cervelli bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Europa-Kommissionen har afholdt i appelsagen.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – retstab – genåbning – betingelse – ny og væsentlig faktisk omstændighed

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Den omstændighed, at der foreligger nye væsentlige omstændigheder, kan berettige en ansøgning om en fornyet gennemgang af en tidligere afgørelse, der er blevet endelig. I denne forbindelse kan en annullationsdom afsagt af en af Unionens retsinstanser kun udgøre en ny faktisk omstændighed, som kan begrunde, at klage- og søgsmålsfristerne løber på ny, i forhold til dels sagens parter, dels andre personer, der er direkte berørt af den annullerede retsakt. Selv om det følger af princippet om administrationens enhed, som fastsat i Amsterdamtraktatens artikel 9, stk. 3, at alle tjenestemænd i alle Unionens institutioner er underlagt de samme bestemmelser, indebærer et sådant princip imidlertid ikke, at institutionerne skal udøve den skønsbeføjelse, som de er tillagt i medfør af vedtægten, på samme måde. Tværtimod råder institutionerne over en selvstændighed ved organiseringen af deres tjenestegrene. En afgørelse, som træffes frivilligt af en anden institution end den, sagsøgeren henhører under, om at udvide retsvirkningerne af en dom til samtlige institutionens tjenestemænd, kan derfor ikke anses for at være en ny faktisk omstændighed, som gør det muligt for den pågældende at fremsætte en ansøgning om fornyet gennemgang af den administrative afgørelse, som vedrører den pågældende.

(jf. præmis 18, 20 og 25)

Henvisning til:

Domstolen: 17. juni 1965, sag 43/64, Müller mod Rådet, Sml. 1965-1968, s. 65, org.ref.: Rec. s. 499, på s. 515; 16. december 1970, sag 5/70, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 1075, præmis 13; 26. september 1985, sag 231/84, Valentini mod Kommissionen, Sml. s. 3027, præmis 14; 8. marts 1988, sag 125/87, Brown mod Domstolen, Sml. s. 1619, præmis 14

Retten: 11. juli 1997, sag T-16/97, Chauvin mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 237, og II, s. 681, præmis 37, 39-45; 16. september 1997, sag T-220/95, Gimenez mod Regionsudvalget, Sml. Pers. I-A, s. 275, og II, s. 775, præmis 72; 16. september 2009, sag T-271/08 P, Boudova m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-1, s. 71, og II-B-1, s. 441, præmis 48
Det følger af artikel 11 i bilag I til statutten for Domstolen, der gengiver ordlyden af nævnte statuts artikel 58, at en appel er begrænset til retsspørgsmål og skal være begrundet i anbringender om, at Personaleretten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl for Personaleretten, som krænker appellantens interesser, eller at Personaleretten har overtrådt EU-retten.

Det er følgelig alene Personaleretten, der er kompetent til at fastlægge de faktiske omstændigheder, således at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder ikke udgør et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet appelinstansen prøvelsesret. Rettens prøvelsesret med hensyn til Personalerettens faktiske konstateringer omfatter imidlertid spørgsmålet, om det fremgår af sagens akter, at disse konstateringer er indholdsmæssigt urigtige, om beviserne er gengivet forkert, den retlige kvalifikation af beviserne, samt om reglerne om bevisbyrde og bevisførelse er overholdt.

(jf. præmis 20 og 21)

Domstolen: 25. januar 2007, forenede sager C-403/04 P og C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries og Nippon Steel mod Kommissionen, Sml. I, s. 729, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis

Retten: 2. marts 2010, sag T-248/08 P, Doktor mod Rådet, EU:T:2010:57, præmis 39-43 og den deri nævnte retspraksis
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Appel – anbringender – urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – afvisning – Rettens prøvelse af bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt

(Art. 257 TEUF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1)

2. Tjenestemandssager – anbringender – magtfordrejning – begreb – bevisbyrden påhviler tjenestemanden

3. Retslig procedure – foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse – bevisoptagelse – Unions retsinstansers skønsbeføjelse – rækkevidde

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 19)

Henvisning til:

Retten: 8. september 2008, sag T-222/07 P, Kerstens mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-I, s. 37, og II-B-I, s. 267, præmis 60-62 og den deri nævnte retspraksis

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 26)

Henvisning til:

Domstolen: 16. april 2013, forenede sager C-274/11 og C-295/11, Spanien mod Rådet, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis

3. Bedømmelsen af muligheden for at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller bevisoptagelsen med henblik på den afgørelse, som retsinstansen skal træffe, henhører under Unionens retsinstanser og ikke under parterne. Selv om det ganske vist er korrekt, at en part ikke kan kræve, at Unionens retsinstanser træffer foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller anordner bevisoptagelse, forholder det sig ikke desto mindre således, at retsinstansen ikke kan drage konsekvenser af, at visse oplysninger mangler i sagsakterne, så længe midlerne i dens procesreglement til opnåelse af en fremlæggelse af oplysninger fra den pågældende parts side ikke er udtømt.

(jf. præmis 39 og 40)

Henvisning til:

Retten: 12. maj 2010, sag T-560/08 P, Kommissionen mod Meierhofer, Sml. II, s. 1739, præmis 61 og 62
Artikel 122, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker bestemmer, at »Kommissionen fører tilsyn med lovligheden af de […] [handlinger, der foretages af præsidenten for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)], for hvilke der ikke i fællesskabsretten findes nogen legalitetskontrol foretaget af et andet organ […]«. Denne bestemmelses anvendelsesområde er således udtrykkeligt betinget af, at ingen andre organer udøver legalitetskontrol med Harmoniseringskontorets præsidents handlinger. Retten udgør imidlertid som en del af Domstolen i henhold til artikel 19, stk. 1, første punktum, TEU et sådant »andet organ«, for så vidt som den udøver en sådan legalitetskontrol i overensstemmelse med artikel 263, stk. 1, andet punktum, TEUF.

Det følger heraf, at en handling foretaget af Harmoniseringskontorets præsident ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 122 i forordning nr. 207/2009, og at navnlig denne artikels stk. 3, andet punktum, hvorefter »[s]agen skal forelægges for Kommissionen inden for en frist på en måned at regne fra den dag, da vedkommende for første gang fik kendskab til den pågældende handling«, ikke finder anvendelse. Harmoniseringskontoret kan dermed ikke gøre gældende, at enten indgivelsen af en klage over en handling foretaget af Harmoniseringskontorets præsident til Kommissionen, en administrativ procedure i denne retning eller en eventuel udtrykkelig eller stiltiende kommissionsafgørelse vedrørende klagen, uanset hvilken form denne måtte have, udgør obligatoriske forudgående betingelser eller betingelser vedrørende formaliteten for en sag anlagt ved Unionens retsinstanser til prøvelse af en sådan handling i medfør af artikel 263, stk. 1, andet punktum, og artikel 263, stk. 4, TEUF.

Denne bedømmelse bekræftes af en formålsfortolkning af artikel 122 i varemærkeforordning nr. 207/2009. Når artikel 230, stk. 1, EF, som regulerer den retlige beskyttelsesordning, indeholder en lakune vedrørende Unionens organers, kontorers og agenturers retsakter, svarer anerkendelsen af, at Kommissionen har en opgave med legalitetskontrol, således som fastsat i samme forordnings artikel 122, til det af Unionens lovgiver opfattede behov for at fremkalde en afgørelse fra Kommissionen med henblik på, at handlinger foretaget af Unionens organer eller kontorer, i det mindste indirekte, kan indbringes for Unionens retsinstanser. Formuleringen »handlinger, for hvilke der ikke i fællesskabsretten findes nogen legalitetskontrol foretaget af et andet organ«, bekræfter, at der er tale om at tildele Kommissionen en residuel og subsidiær kontrolbeføjelse med henblik på at sikre adgang til Unionens retsinstanser, i det mindste gennem en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse fra Kommissionen i den i artikel 122, stk. 3, tredje og fjerde punktum, i varemærkeforordning nr. 207/2009 omhandlede forstand. Dette formål har imidlertid siden ikrafttrædelsen af artikel 263, stk. 1, andet punktum, TEUF mistet sin eksistensberettigelse og kan ikke begrunde den påståede obligatoriske karakter af proceduren i medfør af forordningens artikel 122 som en forudsætning for et sagsanlæg ved Unionens retsinstanser.

(jf. præmis 54-56)
En retsakt, der indeholder gennemførelsesforanstaltninger, såsom en afgørelse fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, kan ikke kvalificeres som en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, TEUF omhandlede forstand.

En sådan afgørelse er i medfør af artikel 288, stk. 4, TEUF kun bindende i alle enkeltheder for dem, den er rettet til. Pligten til at afslå at drage fordel af den omtvistede ordning, at annullere de tildelte skattemæssige fordele og at tilbagesøge den støtte, der er udbetalt i medfør af denne ordning, er dermed bindende retsvirkninger af den anfægtede afgørelse for den medlemsstat, til hvem afgørelsen er rettet.

Afgørelsen har derimod ikke sådanne retsvirkninger for dem, der har draget fordel af den omtvistede ordning, fordi erklæringen om uforenelighed ikke i sig selv indebærer noget påbud eller forbud for disse modtagere. Da uforenelighedens betydning ikke nødvendigvis er den samme for hver af modtagerne i henhold til den omtvistede ordning, skal følgerne af uforeneligheden individualiseres ved en retsakt udstedt af de kompetente nationale myndigheder, såsom en skatteansættelse, der udgør en foranstaltning til gennemførelse i den i artikel 263, stk. 4, TEUF omhandlede forstand.

Det er i denne henseende uden betydning, at den medlemsstat, til hvem afgørelsen er rettet, ikke har nogen skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen af retsakten. Det manglende skøn er et kriterium, som bestemt skal undersøges med henblik på at fastslå, om betingelsen om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt, er opfyldt. Kravet om, at en retsakt ikke fastsætter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, udgør imidlertid en betingelse, der adskiller sig fra betingelsen om at være umiddelbart berørt.

(jf. præmis 45-48)
I henhold til artikel 44, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af artikel 53, stk. 1, i samme statut finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, kan en pådømt sag kun begæres genoptaget, hvis der fremkommer en eller flere faktiske omstændigheder af afgørende betydning, der inden dommens afsigelse var ukendte for den ret, der har fået sagen forelagt, og for den part, der begærer sagen genoptaget. I henhold til denne artikels stk. 2 kan retsinstansen kun realitetsbehandle sagen, såfremt den fastslår tilstedeværelsen af en ny faktisk omstændighed, anerkender, at denne har de egenskaber, der kan begrunde genoptagelse af sagen, og følgelig erklærer, at begæringen kan imødekommes.

Det følger heraf, at genoptagelse ikke er en appelmulighed, men et ekstraordinært retsmiddel, som giver mulighed for at anfægte en endelig doms retskraft på grund af de konstateringer af faktiske omstændigheder, som den dømmende myndighed har baseret sig på. Genoptagelse forudsætter, at der er fremkommet omstændigheder af faktisk art, som ligger før dommens afsigelse, og som indtil da var ukendt for den retsinstans, som har afsagt dommen, samt for den part, der begærer genoptagelse, og som, såfremt retsinstansen kunne have taget dem i betragtning, ville kunne have ført til en anden afgørelse af tvisten. Desuden fortolkes betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af en begæring om genoptagelse strengt, henset til genoptagelsesprocedurens ekstraordinære karakter.

En begæring om ekstraordinær genoptagelse, til støtte for hvilken der påberåbes en omstændighed, som var kendt for den begærende inden dommens afsigelse, skal derfor klart afvises.

(jf. præmis 11, 12 og 22)

Henvisning til:

Retten: 16. april 2012, forenede sager T-40/07 P-REV og T-62/07 P-REV, de Brito Sequeira Carvalho mod Kommissionen, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis
Det fremgår af artikel 11, stk. 2, i bilag I til statutten for Domstolen, at appel ikke kan iværksættes alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse. Det følger heraf, at såfremt alle de øvrige anbringender under en appelsag forkastes, må en påstand om, at Personalerettens afgørelse vedrørende sagsomkostningerne er ulovlig, desuden afvises.

(jf. præmis 76)

Henvisning til:

Retten: 9. september 2009, sag T-375/08, Nijs mod Revisionsretten, Sml. Pers. I-B-1, s. 65, og II-B-1, s. 413, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis