Beslutning 2006/105 om visse midlertidige beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med mistanke om eller bekræftede tilfælde af højpatogen aviær influenza hos vilde fugle i Ungarn og beslutning 2006/115 om visse beskyttelsesforanstaltninger over for højpatogen aviær influenza hos vilde fugle i Fællesskabet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for dels nationale foranstaltninger om oprettelse af en beskyttelseszone på kommunerne Csátalja og Nagybaracskas område (Ungarn) og om forbud mod transit af fjerkræ gennem denne zone, dels en administrativ udtalelse med afslag på at meddele en virksomhed tilladelse til at overflytte kalkuner til dennes opdrætsstald på dette område.

Beslutning 2006/105 om visse midlertidige beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med mistanke om eller bekræftede tilfælde af højpatogen aviær influenza hos vilde fugle i Ungarn og beslutning 2006/115 om visse beskyttelsesforanstaltninger over for højpatogen aviær influenza hos vilde fugle i Fællesskabet skal for det første fortolkes således, at disse retsakter hverken indeholder eller henviser til bestemmelser om indførelse af en erstatningsordning for skade, som er forårsaget af de foranstaltninger, som de foreskriver, og bedømmelsen af lovligheden, henset til adgangen til effektive retsmidler, ejendomsretten og friheden til at oprette og drive egen virksomhed, af en national lovgivning, hvorefter der ikke ydes erstatning for al skade, heri indbefattet tabt fortjeneste, der er lidt på grund af vedtagelsen, i overensstemmelse med EU-retten, af nationale beskyttelsesforanstaltninger mod aviær influenza, henhører for det andet ikke under Domstolens kompetence.

Dels indeholder beslutning 2006/105 og 2006/115 nemlig ikke nogen bestemmelse om indførelse af en erstatningsordning for skade, som er forvoldt borgere ved iværksættelse af de foranstaltninger til bekæmpelse af aviær influenza, som er foreskrevet i disse beslutninger. Endvidere følger der hverken af ordlyden af eller formålet med direktiv 89/662 om veterinærkontrol i samhandelen i Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked og direktiv 90/425 om veterinærkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse levende dyr og produkter inden for Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked, der har tjent som grundlag for vedtagelsen af beslutning 2006/105 og 2006/115, nogen kompetence, hvorefter Kommissionen er beføjet til at etablere en erstatningsordning. Selv om EU-lovgiver inden for rammerne af de vide skønsmæssige beføjelser, som denne har inden for landbrugspolitikken, kan anse det for hensigtsmæssigt at yde delvis eller fuldstændig erstatning til ejere af bedrifter, hvis dyr er blevet destrueret eller slået ned, kan der endelig ikke af denne kendsgerning udledes, at der i EU-retten findes et almindeligt princip om, at der under alle omstændigheder skal betales erstatning.

Eftersom en erstatningspligt ikke har hjemmel i EU-retten, henhører en national foranstaltning, hvorefter den berørte stat skal udbetale en erstatning, der svarer til den faktiske skade og de faktiske udgifter og ikke omfatter tabt fortjeneste, for det andet ikke under EU-rettens anvendelsesområde, men beror udelukkende på den nationale lovgivers valg. Inden for rammerne af den præjudicielle procedure tilkommer det imidlertid ikke Domstolen at tage stilling til fortolkningen af national ret eller at afgøre, hvorvidt den fortolkning, den nationale ret lægger til grund, er korrekt. I henhold til artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fastsætter chartrets anvendelsesområde, er dettes bestemmelser endvidere kun rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Denne bestemmelse bekræfter Domstolens faste praksis, hvorefter de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved EU’s retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke kan anvendes uden for sådanne situationer. Når en retlig situation ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, har Domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de bestemmelser i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence.

(jf. præmis 46-48, 52-54 og 57 samt domskonkl. 2)