ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61.

Derfor skal jeg foreslå Domstolen at kende for ret: »1) Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at en national domstol fortolker artikel 26 i den internationale konvention af 19. december 1966 om borgerlige og politiske rettigheder således, at bestemmelsen fra den 23. december 1984 foreskriver ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til ydelser til efterladte, da dette område ikke er omfattet af anvendelsesområdet for Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978. Den anvendte fortolkning må herved ikke stride mod traktaten eller den afledte ret. 2) Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for, at uarbejdsdygtige enker efter en national bestemmelse fratages den for uarbejdsdygtigheden tilkendte ydelse, efter at de er tilkendt en enkepension, såfremt fratagelsen sker automatisk, ikke gælder for enkemænd, der har fået tilkendt en ydelse ved uarbejdsdygtighed, og har eller kan medføre en indtægtsnedgang. Der foreligger dog ikke forskelsbehandling på grundlag af køn som omhandlet i denne bestemmelse, når overgangen fra den ene til den anden ordning sker på den ydelsesberettigedes foranledning, og vedkommende af forsikringsinstitutionen tydeligt og detaljeret er blevet oplyst om de umiddelbare og fremtidige følger af denne overgang, navnlig i tilfælde af forværret uarbejdsdygtighed. 3) Den nationale domstol, der skal anvende bestemmelserne i direktiv 79/7, skal inden for direktivets anvendelsesområde påse, at princippet om ligebehandling gradvis får fuld virkning. I den forbindelse skal domstolen om nødvendigt undlade anvendelsen af en national bestemmelse, der er i strid med dette. Ingen bestemmelser i fællesskabsretten er til hinder for, at en national bestemmelse forbyder sammenlægning af to ydelser, der begge har til formål at sikre den pågældende en social minimumsindtægt som erstatning for ydelsen.«
23.

E. Scyszczak har formuleret det således: »In Emmott, by allowing the suspension of national procedural rules until a directive has been correctly transposed, the Court of Justice has added another sanction to compel Member States into speedy compliance with the obligations contained in directives and in any subsequent infringement proceedings or preliminary rulings delivered by the Court ... A Member State in default of its obligations may not rely on national law to deny individual rights in the national Courts« ( 21 ).
Med hensyn til afsætning af fisk, der indeholder døde larver, har Italien således for det første på ingen måde, hverken i sine skriftlige indlæg eller under den mundtlige forhandling, formået at godtgøre, at et sådant forbud var berettiget af behovet for at beskytte den offentlige sundhed, og det italienske forsøg på at vende bevisbyrden og kritisere Kommissionen for ikke at have påvist, at sådanne larver er uskadelige, er ikke acceptabelt. Som jeg allerede har påpeget, er det Domstolens faste praksis, at den medlemsstat, der gør brug af en undtagelse i henhold til artikel 36, har pligt til at godtgøre, at der er tale om en risiko. Såfremt Den Italienske Republik ikke kan bevise dette, vil den ikke kunne forbyde afsætning og import af fisk, der indeholder døde larver, og at der har været tale om et forbud er ubestridt og fremgår af svaret af 13. marts 1989 på Kommissionens skrivelse, der er således affattet:

»... forekomsten af døde parasitter er ikke et kriterium, der giver grundlag for at tillade afsætningen af en vare, der om end kun delvis har mistet sin biologiske værdi« ( 33 ).
Dette er efter min mening det væsentlige i Domstolens ovennævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig, hvori det hedder:

»... Når de to former for etablering i indkomstskattemæssig henseende behandles ens, er det i fransk lovgivning dermed anerkendt, at der med hensyn til de nærmere regler og vilkår for den nævnte beskatning ikke består nogen objektivt forskellig situation mellem de to etableringsformer, som kan begrunde en forskellig behandling« ( 23 ).

Der er således tale om forskelsbehandling, når

»... de to grupper af selskaber ... inden for samme beskatningsordning behandles forskelligt med hensyn til en skattemæssig fordel som for eksempel en skattegodtgørelse« ( 24 ).
Der fandtes imidlertid i de generelle kommissionsbeslutninger en billighedsklausul, som gjorde det muligt efter forholdene at lempe virkningerne af de generelle beslutningers øvrige bestemmelser. Anvendelsen af bestemmelsen i den her relevante periode — artikel 14 i beslutning nr. 234/84 — var betinget af, at kvotesystemet som følge af størrelsen af den for et kvartal fastsatte reduktionssats for en bestemt produktgruppe skabte usædvanlige vanskeligheder for en virksomhed, der i de 12 måneder forud for det pågældende kvartal ikke havde modtaget støtte, som var godkendt af Kommissionen med henblik på at dække driftstab.

Kommissionen gjorde brug af denne bestemmelse i forhold til Peine-Salzgitter i de tre sidste kvartaler af 1984. Kommissionen konstaterede, at Peine-Salzgitter's I:P-forhold for produkter inden for produktgruppe III var faldet fra 52 til 44%, og at denne procentsats var 20% lavere end Fællesskabets gennemsnit, og fandt, at dette havde skabt usædvanlige vanskeligheder for virksomheden, hvorfor den tildelte virksomheden de nævnte tillægskvoter for produktgruppe III.

Kommissionen afslog derimod tilsvarende ansøgninger i 1985 med den begrundelse, at virksomheden i strid med betingelserne i artikel 14 havde modtaget støtte fra tyske myndigheder, og at virksomhedens driftsresultat i sin helhed havde været positivt siden fjerde kvartal 1984, hvorfor der ikke længere forelå »usædvanlige vanskeligheder« i artikel 14's betydning. Domstolen annullerede i sin dom af 14. juli 1988 i sag 103/85 (herefter benævnt »Domstolens første dom af 14.7.1988«) ( 4 ) Kommissionens individuelle beslutning om ikke at tilpasse Peine-Salzgitter's kvoter for produkter i gruppe III for første kvartal 1985. Den fastslog, at den af Peine-Salzgitter modtagne støtte ikke var en støtte i artikel 14's betydning, og at der ved vurderingen af, om der foreligger »usædvanlige vanskeligheder«, alene skulle tages hensyn til situationen for den relevante produktgruppe.
41.

Den nederlandske regering har ganske vist under proceduren anført, at der blev givet meddelelse hyppigere, når der var fare for, at en kvote var ved at være opbrugt. På et skriftligt spørgsmål fra Domstolen og en ny forespørgsel under den mundtlige forhandling kunne den nederlandske regering ikke fremlægge noget bevis for, at der eksisterer en lovbestemt forpligtelse til at give disse meddelelser hyppigere. Det af den nederlandske regering anførte om, at dette er forvaltningspraksis, kan ikke fjerne tvivlen om, hvorvidt forpligtelserne opfyldes behørigt. For det første — såfremt det antages at denne forvaltningspraksis eksisterer — har den ikke givet de nødvendige resultater. For det andet kan en forvaltningspraksis når som helst ændres, hvilket er i strid med princippet om, at der skal være tilstrækkelig klarhed ved gennemførelsen af de forpligtelser, der i henhold til fællesskabsretten påhviler en medlemsstat.
10.

Det må endvidere i denne sammenhæng tillægges vægt, at der i den omtvistede lovbestemmelse er pligt til at høre Statsmonopolets styrelse. Det er efter min mening med rette, at Kommissionen finder, at hørings-pligten bekræfter, at lovens artikel 2 ikke er forenelig med direktivets artikel 5. Det er for det første således, at en generel høringspligt som påpeget af Kommissionen ikke kan anses for begrundet i ønsket om at få teknisk bistand til en korrekt indplacering af tobaksvarerne i pristabellerne, idet styrelsen også skal høres, selv om der blot er tale om en ændring af priser, der allerede figurerer i tabellerne. Der er for det andet ingen støtte i bestemmelsens ordlyd for, at styrelsen skulle være afskåret fra at ytre sig om de af importørerne ansøgte priser. Den italienske regering har således ikke på tilfredsstillende vis redegjort for formålet med denne høringsprocedure, og Kommissionen må tillige have ret i at anføre, at proceduren indebærer en förhåndsinformation af den indenlandske producent og dermed importørernes konkurrent om den prispolitik, som importørerne vil føre. Det ændrer ikke herved, at samtlige importører ifølge den italienske regering fremsender deres anmodninger til finansministeren igennem styrelsen. Det forhold, at importørerne benytter sig af styrelsen i denne sammenhæng, kan skyldes, at de er bekendt med, at styrelsen under alle omstændigheder vil få kendskab til deres anmodninger. Høringspligten kan således hævdes at udgøre en indirekte beskæring af den frihed i prispolitikken, som direktivet tilstræber at sikre.
De nederlandske afgiftsmyndigheder er af den opfattelse, at selv om de renter, der skulle betales af de forfaldne rater, som vedrører prisen for opførelsen, er afgiftsfri i henhold til de nederlandske bestemmelser, hvorved artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, gennemføres, er renterne vedrørende købsprisen for grunden ikke fritaget for afgift. Ifølge den nederlandske regerings befuldmægtigedes forklaring under retsforhandlingerne synes denne sondring at bero på den kendsgerning, at opførelsen forudsætter, at der udføres tjenesteydelser under hele aftalens varighed, hvorimod leveringen af grunden er en særskilt transaktion, som finder sted, når bygningen er færdigopført. Afgiftsmyndighedens holdning blev bekræftet i første instans med den begrundelse, at de beløb, der blev faktureret som renter for perioden mellem indgåelsen af aftalen og overdragelsen af ejendomsretten til grunden, i det pågældende tilfælde udgjorde en del af det krævede vederlag for grunden. Afgørelsen blev indanket for Hoge Raad til kassation, og denne ret har forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»Såfremt det i en købs-/entreprise aftale, som indgås af en byggevirksomhed med en køber/bygherre, med hensyn til vederlaget for den grund, der skal leveres i henhold til aftalen, bestemmes, at dette vederlag skal betales ved aftalens indgåelse eller kort tid derefter, men det ligeledes bestemmes, at køberen/bygherren mod betaling af rente har ret til udsættelse med betalingen indtil leveringstidspunktet, skal denne rente da efter sin art anses for at være et vederlag for ydelse af lån, som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, eller udgør det som rente fakturerede beløb en del af vederlaget for levering af grunden?«
51.

Til forskel fra det netop behandlede spørgsmål drejer problemet sig her ikke om, hvorvidt medlemsstaterne har fået tillagt et spillerum ved nogen beføjelse ifølge direktivet, men om rækkevidden af harmoniseringen. Det fremgår nemlig ikke på nogen måde af ordlyden af artikel 4, stk. 5, at medlemsstaterne kan fastsætte forskellige reguleringer inden for en eller anden ramme. Heraf følger: Enten falder kravet til fladen ind under den ved artikel 4, stk. 5, tilvejebragte harmonisering, således at det strider mod denne forskrift. I så tilfælde er det ikke tilladt, hverken med hensyn til indenlandske eller importerede varer. Eller også falder det atter for begge former for varer uden for det harmoniserede område. Herefter kan det ikke længere bedømmes på grundlag af direktivet, men alene på grundlag af artikel 30 og 36, der alene vedrører indførte varer.
Inden jeg slutter, vil jeg i øvrigt gerne bortvejre den frygt, som Det Forenede Kongerige har givet udtryk for med hensyn til risikoen for, at de europæiske virksomheder skal blive tilskyndet til at forhøje deres priser på de lægemidler, de forhandler i de udviklingslande, over for hvilke Fællesskabet har forpligtet sig til ensidigt at fjerne importhindringer.

Bortset fra hvad der ellers kunne anføres, er det nemlig tilstrækkeligt at bemærke, at ovennævnte fortolkningskriterier, der er antaget af Domstolen med hensyn til bestemmelser i internationale aftaler, og som særlig bygger på aftalens beskaffenhed og formål, ikke i almindelighed giver hjemmel for, at en fortolkning, der er anlagt inden for rammerne af en frihandelsoverenskomst, automatisk kan overføres til en overenskomst med et udviklingsland.
Jeg er indforstået med, at de grundsætninger, der gælder for de nationale myndigheders tilbagesøgning af beløb, der med urette er udbetalt som støtte i henhold til fællesskabsretten, også kan anvendes på en national myndigheds opkrævning af fællesskabsafgifter. Men jeg tror ikke, at begrundelsen i Domstolens dom i Deutsche Milchkontor-sagen skal fortolkes så snævert, som Kommissionen åbenbart foreslår. Det skal påpeges, at de overvejelser, Domstolen opstiller i dommens præmis 30, specielt angår principperne om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerheden (jf. præmis 27-33 i dommen). Dommens præmis 15-25 omhandler derimod mere i almindelighed spørgsmålet om, hvilke — processuelle og materielle — regler, der skal anvendes på tilbagesøgning af fællesskabsstøtte, der er udbetalt med urette. I præmis 19-22 opstillede Domstolen følgende grundsætninger:

»Domstolen [har] gentagne gange fastslået ... at tvister vedrørende tilbagesøgning af beløb, der er udbetalt med urette i henhold til fællesskabsretten, i mangel af fællesskabsretlige forskrifter skal afgøres af de nationale retter under anvendelse af disses nationale ret, om end under hensyntagen til de i fællesskabsretten fastsatte grænser, hvilket vil sige, at de bestemmelser, der gælder i henhold til national ret, ikke i praksis må umuliggøre gennemførelsen af fællesskabsbestemmelserne, og at anvendelse af den nationale lovgivning ikke må medføre forskelsbehandling i forhold til de regler, der gælder for rent nationale tvister af samme art.

...

Denne henvisning til national ret kan ganske vist medføre, at betingelserne for tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalt støtte i et vist omfang afviger fra medlemsstat til medlemsstat. Sådanne afvigelser, der i øvrigt er uundgåelige på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin, kan imidlertid kun forekomme i mindre omfang som følge af de grænser, Domstolen ... har fastsat for anvendelsen af national ret.

For det første må anvendelsen af national ret ikke begrænse fællesskabsrettens rækkevidde og virkning. Dette vil navnlig være tilfældet, såfremt anvendelsen af national ret i praksis ville umuliggøre tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløb. Desuden ville det være uforeneligt med den pligt, som de nationale myndigheder i henhold til [den relevante forordning] har til at tilbagesøge beløb, der er udbetalt med urette eller på grund af uregelmæssigheder, at disse myndigheder kunne udøve et skøn med hensyn til, om det er hensigtsmæssigt at kræve tilbagebetaling af fællesskabsmidler, der er udbetalt med urette eller på grund af uregelmæssigheder.«
Den tyske regering har for det første bestridt, at det, således som Kommissionen har anført i den sammenfattende rapport, skulle være nødvendigt at foretage en korrektion vedrørende udførsel af interventionskorn, hvortil der i en forudfastsættelsesattest vedrørende en produktionsrestitution fejlagtigt er tillagt en tolerancemængde. Regeringen har anført, at den ikke har haft kendskab til et sådant tilfælde, og at beslutningen på dette punkt ikke er tilstrækkeligt begrundet.

Efter at Kommissionen i svarskriftet har forklaret dette nærmere, har den tyske regering erkendt, at der i den pågældende eksportlicens med urette var tillagt en tolerancemængde. Den tyske regering har imidlertid tilføjet, at fejlen, således som det fremgår af flere dokumenter, der er fremlagt under sagens behandling, senere er berigtiget.
I denne forbindelse skal det bemærkes, at Kommissionen udelukkende kritiserer den i toldlovens artikel 414 omhandlede bestemmelse om beslaglæggelse, som ikke har noget modstykke i forskrifterne om overtrædelser i forbindelse med transaktioner inden for landets grænser. Denne forståelse af klagepunktet følger af de overensstemmende bemærkninger i åbningsskrivelsen ( 17 ), den begrundede udtalelse ( 18 ) og stævningen ( 19 ). Men det er rigtigt, at argumentationen i replikken kan give anledning til tvivl på dette punkt. Mange af betragtningerne i replikken kan nemlig give indtryk af, at Kommissionen anfægter den i toldlovens artikel 414 omhandlede ordning i dens helhed, fordi den hjemler strengere sanktioner end den ordning, der gælder for overtrædelser i forbindelse med transaktioner inden for landets grænser ( 20 ). Selv om Kommissionen i denne sammenhæng har begrænset sig til at påberåbe sig et misforhold i al almindelighed uden nærmere at redegøre herfor, har den dog klargjort sin stilling i besvarelsen af et spørgsmål fra Domstolen:

»I denne sag bestrider Kommissionen, at den sagsøgte medlemsstat har mulighed for at beslaglægge de indførte varer i forbindelse med kontrollen af opkrævningen af merværdiafgiften ved indførsel fra andre medlemsstater, mens disse former for straf ikke findes inden for den sanktionsordning, der er fastsat for overtrædelser af bestemmelserne om merværdiafgift inden for landets grænser« ( 21 ).
Hvorom alting er, drejer det sig i denne sag ikke om at få afklaret, om de græske bestemmelser har påvirket handelen mellem medlemsstaterne i ugunstig retning eller ej. Ifølge Domstolens faste praksis er Den Hellenske Republik efter udløbet af den i traktatens artikel 173, stk. 3, fastsatte frist ikke længere berettiget til at gøre indsigelse over for en beslutning, der er rettet til den på grundlag af traktatens artikel 93, stk. 2. At give den mulighed for at gøre en sådan indsigelse gældende »ville... være uforeneligt med principperne for traktatens søgsmålsordning og skade denne ordnings fasthed og det retssikkerhedsprincip, som den hviler på« ( 6 ). Den eneste indsigelse, som den græske regering på dette stadium af retsforhandlingerne endnu kan gøre gældende, er, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen korrekt ( 7 ).

Domstolen har allerede afvist det synspunkt, som den græske regering i dag har fremført. Den græske regering har hævdet, at muligheden for at anfægte beslutningens gyldighed via den præjudicielle procedure indebærer, at argumentet om retsaktens uanfægtelighed bliver uden reelt indhold:

»Selv om en fællesskabsretsakts gyldighed — uanset at den i artikel 173, stk. 3, fastsatte frist er udløbet — kan anfægtes via den præjudicielle procedure i traktatens artikel 177, forholder det sig ikke desto mindre således, at der for denne procedure \... gælder andre mål og regler... hvorfor denne procedure kan begrunde en undtagelse fra princippet om, at søgsmålsretten er ophørt... uden at artikel 173 herved mister sin retlige betydning« ( 8 ).
4.

Under den mundtlige forhandling i sagen har Kommissionen oplyst, at den efter at have modtaget supplerende oplysninger fra den belgiske regering yderligere kan frafalde visse af de elementer, som indgik i dens sidste anbringende ( 5 ). Kommissionen har herefter alene opretholdt et anbringende om, at det belgiske dekret af 30. april 1990 ikke gennemfører direktivet korrekt, for så vidt som dekretet ikke omtaler de i direktivets liste II nævnte stoffer, uanset det af direktivets artikel 5 følger, at medlemsstaterne skal gribe aktivt ind over for udledninger af disse stoffer ( 6 ). Kommissionen har endvidere fastholdt sin påstand om tilkendelse af sagens omkostninger.
Det kan for en umiddelbar betragtning give anledning til en vis undren, at det kan hævdes, at der på en for hovedsagens afgørelse relevant måde er modstrid mellem forordningens artikel 11 og vinlovens § 2a. Der synes nemlig under alle omstændigheder at være overensstemmelse mellem de to regler på det punkt, som K. Kuhn har angrebet under hovedsagen, idet begge regler fører til, at overskydende vin ikke kan markedsføres som kvalitetsvin.

Forvaltningsdomstolen nævner imidlertid udtrykkeligt i sin forelæggelseskendelse, at en konstatering af modstrid mellem vinlovens § 2a og forordningens artikel 11 efter dens opfattelse må føre til, at afslaget på at udstede kontrolnummer er ulovligt, og at der i så fald må gives K. Kuhn medhold i, at der skal tildeles ham kontrolnummer også for den overskydende vin. Forvaltningsdomstolen henviser til

— at kontrolnummeret blev afslået, fordi der var tale om overskydende vin, som ikke måtte sælges som følge af bestemmelsen i vinlovens § 2a og
7.

Det bemærkes, at den omstændighed, at Domstolen i den præjudicielle sag C-200/90 allerede har undersøgt, om sjette direktivs artikel 33 er til hinder for indførelsen af det danske bidrag, som opkræves af merværdien, ikke har nogen indflydelse på den foreliggende sags antagelse til realitetsbehandling. Blandt de retsmidler, der er indført ved traktaten, antager forelæggelsen med henblik på en præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 177 helt igennem en selvstændig form, og den er, for så vidt angår formål og virkninger, forskellig fra traktatbrudsproceduren i henhold til artikel 169; muligheden for at anvende retsmidler i henhold til national ret, og i forbindelse hermed for en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 177, kan derfor ikke på nogen måde foregribe Kommissionens anlæg af traktatbrudssag i henhold til artikel 169 ( 4 ). Selv om det derfor står fast, at Kommissionen på et hvilket som helst tidspunkt kan frafalde en traktatbrudsprocedurc, må det antages, at den blotte omstændighed, at nationale bestemmelser allerede er blevet undersøgt af Domstolen under en sag i medfør af artikel 177, ikke i sig selv kan bevirke, at en sag indledt af Kommissionen i medfør af artikel 169 med hensyn til de samme bestemmelser bliver genstandsløs og derfor må afvises.
60.

Da der ikke er fastsat nogen undergrænse i vedtægten, tilkommer det Fællesskabets institutioner at fastsætte satserne for godtgørelse af udgifter i forbindelse med sygdom inden for grænserne af de midler, der er til rådighed, men dog således, at man bevarer den indre sammenhæng i det indførte system. Det ville således være paradoksalt at behandle et tilfælde af tuberkulose — for hvilket godtgørelsessatsen kan nå op på 100% — med 5% af de afholdte udgifter og en godartet sygdom med 80%.
På den anden side anlagde Audi — næsten samtidig med Renault's anmodning til Patentamt om udslettelse af tegnet »quattro« — sag mod Renault, hvorunder Audi dels påstod Renault tilpligtet at ophøre med at anvende betegnelsen »Quadra« ved markedsføring af bilmodellen »Espace« i Tyskland, og dels påstod Renault tilpligtet at betale erstatning. Audi fik i første og anden instans medhold i sit søgsmål, der var støttet på den enerettighed, der følger af registrering eller brug af tegnet »quattro« som kendetegn (i henhold til WZG's §25 beskyttes et varemærke, der er opstået ved brug af et tegn).

Bundesgerichtshof (herefter benævnt »BGH«) anlagde imidlertid en anden retlig vurdering end første og anden instans og fastslog, at tegnet »quattro« har en særlig betydning i automobilbranchen og følgelig frit skal kunne anvendes til almindeligt brug. Dette tegn kan ifølge BGH derfor kun anerkendes som varemærke, såfremt det konstateres, at tegnet har opnået en høj grad af indarbejdelse som kendetegn for en bestemt virksomheds varer. BGH kom altså til det resultat, at den grad af bekendthed, appelinstansen havde fastslået, ikke var tilstrækkelig til at give varemærkebeskyttelse for det pågældende tegn. BGH betonede dog, at tegnet »quattro« kan opnå varemærkeretlig beskyttelse i henhold til tysk ret, såfremt en fornyet undersøgelse fra appelinstansens side af sagens faktiske omstændigheder viser, at tegnet har opnået den fornødne høje bekendthedsgrad i omsætningen.

For det tilfælde, at den påkrævede yderligere opklaring af de faktiske omstændigheder måtte vise, at Audi i henhold til national ret kan opnå den beskyttelse, firmaet har påstået, er det ifølge BGH nødvendigt at anmode Domstolen om at afgøre, om indrømmelse af denne beskyttelse strider mod fællesskabsretten og nærmere bestemt mod traktatens artikel 30 og 36.