3.

Det første spørgsmål, som den nationale ret har forelagt Domstolen, vedrører overgangsregler. Den nationale ret har, som vi har set, forelagt det spørgsmål, om artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1162/76 (der svarer til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 348/79, som har afløst den) også gælder for ansøgninger om tilladelse til nyplantning af vinstokke, som allerede blev indgivet til de nationale myndigheder, før forordningen trådte i kraft. Det skal herved anføres, at den gældende fælles markedsordning for vin ikke foreskriver nogen fælleskabsretlig tilladelse til nyplantning af vinstokke, og heller ikke forpligter medlemsstaterne til at indføre en sådan tilladelse i deres retssystem. I visse stater, især Forbundsrepublikken, kræves dog en administrativ tilladelse til nyplantning, der udstedes efter ansøgning, og det er åbenbart med henblik på denne situation, at det ovennævnte spørgsmål er blevet formuleret. Det fremgår nemlig af sagsakterne, at sagsøgeren i hovedsagen, Hauer, ansøgte de tyske myndigheder om tilladelse den 6. juni 1975, dvs. på et tidspunkt, hvor de to fællesskabsretlige forbud endnu ikke eksisterede. De trådte i kraft næsten et år senere, nærmere bestemt den 27. maj 1976 (jf. artikel 6 i forordning nr. 1162/76), da den administrative sag, som Hauer havde indledt i Forbundsrepublikken med henblik på meddelelse af tilladelsen, endnu verserede. Jeg mener, at de forbud; der er opstillet i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1162/76, også finder anvendelse på de tilfælde, hvor den berørte har indgivet ansøgning om tilladelse til nyplantning, inden den nævnte forordning trådte i kraft. For denne fortolkning taler flere synspunkter. Den pågældende bestemmelse er under begge sine aspekter (forbud mod nyplantning og mod nye tilladelser til nyplantninger) så klar og entydig, at den ikke tillader nogen tvivl. Jeg kan ikke se ud fra hvilke elementer, de tilfælde, hvor der er indgivet ansøgning til de nationale myndigheder inden forordningens ikrafttræden, kan undtages fra anvendelsesområdet for disse bestemmelser. Jeg mener, at forordningens artikel 4 bekræfter rigtigheden af den nævnte fortolkning. Denne artikel bestemmer, at »gyldighedsperioden for rettigheder med hensyn til beplantning eller genbeplantning, som er erhvervet på grundlag af national lovgivning, forlænges på datoen for nærværende forordningens ikrafttræden« med et tidsrum, der svarer til »forbudsperioden«, og at »i denne periode suspenderes udøvelsen af disse rettigheder«. Ifølge indholdet af denne bestemmelse har fællesskabslovgiver anset det for hensigtsmæssigt at beskytte retsstillingen for personer, der havde fået tilladelse til at foretage nyplantning inden den nye ordnings ikrafttræden, og som endnu ikke havde gjort brug heraf, men også kun disse. Selv om det forekommer berettiget at beskytte personer, der har en etableret retsstilling, ville det ikke have forekommet lige så berettiget at træffe samme afgørelse til fordel for de personer, der havde begrænset sig til at indgive en ansøgning om tilladelse til de nationale myndigheder. Desuden består den i artikel 4 foreskrevne beskyttelse i, at virkningen af de opnåede tilladelser udsættes. Dette betyder, at forbudet mod nyplantning også gælder for den, der allerede har erhvervet ret til at foretage sådanne nyplantninger, og at den eneste fordel, som sikres personer, der befinder sig i denne situation, består i, at de fritages for at indgive ny ansøgning om tilladelse, når forbudet ophører. Hvis man dernæst undersøger formålene med den nye ordning, finder man en yderligere bekræftelse for den anførte opfattelse. Fællesskabslovgiver har med forordning nr. 1162/76 sat sig for at tilpasse vinproduktionskapaciteten til markedets behov. De foranstaltninger, der straks blev truffet for at nå dette resultat, udgjordes af forbudet mod nyplantning (bortset fra undtagelsesbestemmelsen i artikel 2, stk. 2) og det til medlemsstaterne rettede forbud mod at udstede nye tilladelser. Det drejede sig selvfølgelig om midlertidige foranstaltninger, der på mellemlang sigt skulle afløses af endelige reguleringer. Jeg har allerede fremhævet, at der ifølge artikel 5 i denne forordning inden 1. oktober 1978 (denne frist blev derefter forlænget til 1. 10. 1979) skulle vedtages foranstaltninger, der ikke var midlertidige, og at der herved skulle tages hensyn til, om de forskellige områder i Fællesskabet er egnet til vinavl, og om der i de forskellige områder foreligger passende alternative muligheder på landbrugsområdet. Da det forfulgte formål således bestod i straks at bremse produktionen indtil vedtagelsen af egnede strukturmæssige foranstaltninger, var det logisk, at forbudet mod nyplantning omfattede de tilfælde, i hvilke der verserede en ansøgning om tilladelse, og dette gælder også for de tilfælde, i hvilke der allerede er blevet udstedt en tilladelse, som imidlertid endnu ikke er blevet udnyttet (dette fremgår af den ovennævnte artikel 4). Mekanismen til forhindring af forøgelse af bordvinsproduktionen ville ikke blot være mangelfuld, men også selvmodsigende, hvis man på den ene side havde forbudt nyplantninger og blokeret virkningen af allerede meddelte tilladelser, men på den anden side havde tilladt udstedelsen af tilladelser til personer, der havde indgivet ansøgning inden de nye bestemmelsers ikrafttræden. Netop derfor forbyder artikel 2, stk. 1, andet punktum, medlemsstaterne at udstede tilladelser til nyplantninger fra tidspunktet for forordningens ikrafttræden. Dette forbud forhindrer absolut, at en anmodning om tilladelse, der er indgivet før dette tidspunkt, herefter fører til, at ansøgningen efterkommens. Det skal tilføjes, når henses til den klare undladelsespligt, som er pålagt medlemsstaterne, at det ikke kan antages, at systemet med fastfrysning af de allerede meddelte tilladelser efter forordningens artikel 4 lovliggør fortsættelsen af behandlingen af løbende anmodninger om tilladelse indtil meddelelsen af tilladelsen, alene med den begrænsning, at tilladelsernes virkning udsættes. I øvrigt er det tilstrækkeligt at anføre, at artikel 4 har forlænget gyldighedsperioden for rettigheder med hensyn til beplantning, som er erhvervet på datoen for. forordningens ikrafttræden. Dette betyder, at man i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, andet punktum, har udelukket enhver mulighed for erhvervelse af sådanne rettigheder efter dette tidspunkt.