a)

Vedrørende spørgsmålet, om nogle sagsøgere har anlagt sag for sent, har sagsøgerne indledningsvis fremsat to bemærkninger. — For det første har sagsøgerne anført, at det fremgår af Domstolens praksis, at overskridelse af fristen i sig selv ikke altid fører til afvisning af søgsmålet. Sagsøgerne har herved anført, at Domstolen i en række tilfælde har fundet, at der var gyldige grunde til, at en sag var anlagt efter fristens udløb. Således er det i nogle sager statueret, at visse retsakter, såsom afgørelser truffet af udvælgelseskomiteer samt bedømmelsesrapporter, umiddelbart kan gøres til genstand for et søgsmål for Domstolen, eftersom det ikke tjener noget formål aţ stille krav om en forudgående klage i forbindelse med sådanne afgørelser. Sagsøgerne har anført, at Domstolen i sådanne tilfælde, hvor sagsøgeren fejlagtigt har indgivet klage over afgørelser af denne art med den følge, at søgsmålsfristerne ved Domstolen er overskredet, har statueret, at »så længe spørgsmålet om sådanne afgørelsers endelige karakter og nødvendigheden af en klage over dem i medfør af vedtægtens artikel 90 ikke er helt klart fastlagt i en retsakt eller en udtrykkelig meddelelse i selve afgørelsen, vil det være ubilligt at nægte en retsundergiven søgsmålsret, når klagen er indbragt inden udløbet af søgsmålsfristen, der løber fra datoen for en endelig beslutning« (sag 34/80, X. Authié, Sml. 1981, s. 665. Jfr. tillige sag 44/71, Marcato, Sml. 1972, s. 105; sag 37/72, Marcato, Sml. 1973, s. 361; sag 31/75, Costacurta, Sml. 1975, s. 1563; de forenede sager 6/79 og 97/79, Grassi, Sml. 1980, s. 2141; de forenede sager 122 og 123/79, Schiavo, Smi. 1981, s. 473). Sagsøgerne har anført, at det ligeledes kan forekomme, at Domstolen forkaster en afvisningspåstand, der grunder sig på overskridelse af søgsmålsfristen, med henvisning til, at sagsøgeren har haft visse vanskeligheder med f. eks. at fastslå, hvilken myndighed der er kompetent til at modtage hans klage, eller vanskeligheder som følge af, at modparten ikke har indtaget et klart standpunkt; Domstolen har i sådanne sager admitteret søgsmålet (jfr. bl. a. sag 25/68, Schertzer, Sml. 1977, s. 1729, navnlig s. 1740, og i samme retning forslag til afgørelse fra generaladvokat H. Mayras). — Sagsøgerne har for det andet anført, at det fremgår af Domstolens praksis, at såvel klagefrister som søgsmålsfrister (begge er frister af samme art, jfr. de forenede sager 122 og 123/79, Schiavo, Sml. 1981, s. 473) »tilsigter at værne om den retssikkerhed, som er uundværlig for (fælesskabsinstitutionernes) gnidningsløse funktion« (sag 24/69, Nebe, Sml. 1970, s. 33). Sagsøgerne har anført, at en administrativ ankeinstans ved en international organisation således har statueret, at den ikke som følge af en overskridelse af en søgsmålsfrist er afskåret fra i første række at tage stilling til sagens realitet (dom nr. 545, Beelen, afsagt den 30. marts 1983 af den administrative ankeinstans ved Den internationale Arbejdsorganisation), og at Domstolen selv i sag 189/73, Van Reenen (Sml. 1975, s. 455) fandt, at sagens realitet kunne pådømmes, fremfor blot at statuere afvisning under henvisning til overskridelsen af søgsmålsfristen; også generaladvokaten fandt det »mere i overensstemmelse med god retsudøvelse at gennemgå sagens realitet« (a. st., s. 457). Sagsøgerne er herefter af den opfattelse, at der ved enhver fristoverskridelse bør henses til fristbestemmelsens formål, og at en overskridelse, der findes gyldigt begrundet, ikke bør føre til afvisning, i det omfang formålet ikke herved undergraves. I lyset af de to anførte synspunkter har sagsøgerne dernæst redegjort nærmere for baggrunden for, at nogle sagsøgere ikke ses at have iagttaget den tremånedersfrist, der gælder i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 3. Sagsøgerne har indledningsvis anført, at søgsmålet er anlagt mod én institution — Kommissionen — hvis medarbejdere gør tjeneste ved forskellige afdelinger (Bruxelles, Luxembourg, Petten, Karlsruhe, Geel, Ispra, Fontenay-aux-Roses). Når under disse omstændigheder flere hundrede tjenestemænd og øvrige ansatte, der er tilknyttet samme institution, men placeret på forskellige tjenestesteder, ved én enkelt stævning anfægter én og samme retsakt, vil det naturligvis kunne forekomme, at svarene fra den sagsøgte institution modtages på forskellige tidspunkter på de respektive tjenestesteder. Sagsøgerne har anført, at dette er tilfældet i den foreliggende sag, hvor de sagsøgere, der er tilknyttet afdelingerne i Bruxelles, Luxembourg, Geel og Petten, modtog svaret på deres klager i perioden 6.-8. juli 1983, mens svaret først blev modtaget i Ispra i tiden mellem den 28. august og den 9. september 1983; henset til at der i en vis forstand er tale om et fælles søgsmål, der bør afgøres under ét, er forholdet efter sagsøgernes opfattelse det, at sagsøgerne i Ispra forlods fik kendskab til klageafvisningen, der — som meddelt før den endelige afgørelse — ikke kunne bevirke, at søgsmålsfristen begyndte at løbe. Som begrundelse for, at de sagsøgere, der ikke er tilnyttet afdelingen i Ispra, foretrak at indgive en stævning i fællesskab med de ansatte i Ispra, har sagsøgerne anført følgende: — alle sagsøgerne modtog — om end over en en vis periode — samme skrivelse fra Kommissionen, hvori den med samme begrundelse afviste deres klager; skrivelsen var dateret den 29. juni 1983, men blev først omdelt i Ispra fra den 25. august 1983 (stævningens bilag 4); — sagsøgerne, der iværksatte klagemålet ved formulering af enslydende klager, der støttedes på de samme grunde, ønskede selv at sagen også under den retslige fase måtte blive behandlet under ét, og de anlagde følgelig sag ved indgivelse af én og samme stævning, hvorved de tilgodeså procesbesparende proceshensyn, idet man herved kunne forenkle sagen og samtidig sammenfatte alle sagsøgernes anbringender i én og samme stævning, hvilket stemmer overens med hensynet til en forsvarlig retspleje. Sagsøgerne har anført, at Kommissionen i øvrigt synes at være enig med sagsøgerne i, at sagen bør gennemføres under én samlet procedure, idet den besvarede alle de klager, der blev indgivet mellem december 1982 og medio marts 1983, ved samme enslydende skrivelse, nemlig svarskrivelse af 29. juni 1983, dvs. efter den fastsatte svarfrist på fire måneder, for så vidt angår de i december 1982 indgivne klager, men inden udløbet af denne frist, for så vidt angår besvarelsen af de klager, der blev indgivet omkring medio marts 1983; — den omstændighed, at kun 29 af de i alt 302 sagsøgere ikke er tilknyttet Ispra, var en medvirkende faktor, da det blev besluttet at vente, indtil kollegerne fra Ispra var klar til at anlægge sag, således at der kunne indgives én og samme stævning; — det fremgår af praksis, at Domstolen traditionelt er indstillet på at fortolke formalitetsbetingelserne udvidende, når der er tale om fælles søgsmål, for så vidt påstandene omfatter retsakter af samme indhold eller retsakter, der berører sagsøgerne i lige grad (de forenede sager 18 og 19/64, Alvino, Smi. 1965-1968, s. 119). Sagsøgerne er følgelig af den opfattelse, at fristen for indgivelse af søgsmål for Domstolen løber fra det tidspunkt, da den sidst fremkomne klageafvisning blev modtaget; under hensyn til at der er tale om et fælles søgsmål, kan de klageafvisninger, der på et tidligere tidspunkt blev modtaget af de sagsøgere, der havde andet tjenestested end Ispra, ikke betragtes som en endelig stillingtagen fra administrationens side, som bevirker, at søgsmålsfristen begynder at løbe. Såfremt Domstolen måtte finde, at fristen faktisk er overskredet, dvs. at fristens begyndelsestidspunkt må »individualiseres« for de respektive under Kommissionen hørende tjenestesteder, har sagsøgerne gjort gældende, at der foreligger gyldige grunde til overskridelsen, samt at forsinkelsen ikke indebærer en konflikt med det formål, som' fristerne skal tjene inden for søgsmålssystemet, nemlig at sikre en rimelig procesordning.