RETTENS DOM (Anden Afdeling)

12. december 1996

Sag T-74/95

Viriato Monteiro da Silva

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — tidligere udstationeret national ekspert — dagpenge — bosættelsespenge — indkaldelsessted«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1559

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 6. april 1994, hvorved Bruxelles blev fastsat som sagsøgerens indkaldelsessted, og han fik afslag på tildeling af bosættelsespenge og dagpenge.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der var forhenværende tjenestemand i det portugisiske Finansministerium og havde været stillet til rådighed for Kommissionen i Bruxelles som udstationeret national ekspert, blev ansat som tjenestemand på prøve i Kommissionen med tjenestested i Bruxelles.

Sagsøgeren, som i henhold til ordningen for udstationerede nationale eksperter sioille tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at han ikke hindredes i udførelsen af sit arbejde, boede under sin udstationering i Bruxelles.

Sagsøgeren havde en bopæl i Valadares, Portugal, hvor han boede sammen med sin ægtefælle og deres to børn før sin udstationering. De nævnte personer blev boende på denne bopæl under udstationeringen.

Sagsøgeren blev den 6. april 1994, da han tiltrådte tjenesten, underrettet om, at Bruxelles var blevet fastsat som hans indkaldelsessted, og at han ikke ville modtage bosættelsespenge, godtgørelse afrejseudgifter, godtgørelse af fly tteudgifter og heller ikke dagpenge.

Sagsøgeren indgav en klage med anmodning om, at Valadares blev fastsat som hans indkaldelsessted, og at der følgelig blev tildelt ham bosættelsespenge, godtgørelse afrejseudgifter ved tiltræden af tjenesten såvel som årlige rejseudgifter, godtgørelse af flytteudgifter samt dagpenge.

Kommissionen afviste sagsøgerens Mage, men godtgjorde ham alligevel derefter undtagelsesvis flytteudgifterne og fastsatte senere Valadares som sagsøgerens hjemsted.

Realiteten

Dagpenge

Med henblik på at fastslå, om en tjenestemand havde været »nødt til at skifte bopæl« i betydningen i artikel 10 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »bilag VII« og »vedtægten«), var den bopæl, der skulle tages i betragtning, den, hvor den pågældende opretholdt midtpunktet for sine interesser. For at have ret til dagpenge var det tilstrækkeligt, at han ikke fortsat kunne bebo den tidligere bopæl. Denne fortolkning skyldtes hensynet til, at formålet med dagpenge var at kompensere for de ulemper, som hidrørte fra den pågældendes usikre beskæftigelsesforhold (præmis 47).

Henvisning til: Domstolen, 11. august 1995, sag C-43/94 P, Parlamentet mod Vienne, Smi. I, s. 2441, præmis 21.

Med henblik på at fastlægge det sted, hvor den pågældende havde villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, skulle der tages hensyn til samtlige forhold, der udgjorde dette. Den bopæl, der sioille tages hensyn til, var således ikke nødvendigvis den, som tjenestemanden havde forud for udnævnelsen (præmis 48).

Henvisning til: Domstolen, 15. september 1994, sag C-452/93 P, Magdalena Fernández mod Kommissionen, Sml. I, s. 4295, præmis 22 og 23; forsalg til afgørelse fra Léger i sagen Parlamentet mod Vienne, a.st., Sml. I, s. 2443, punkt 25.

Ved ansættelsen som tjenestemand på prøve havde sagsøgeren en bopæl i Valadares, hvor han boede varigt før sin udstationering som national ekspert, og hvor hans kone og hans to børn fortsat havde boet, også varigt, efter hans udstationering. Sagsøgeren havde på dette sted en varig ansættelse hos sin arbejdsgiver såvel som stabile sociale bånd. Endelig rejste sagsøgeren hyppigt tilbage til dette sted under sin udstationering, hvilket klart viste, at han ønskede at opretholde varige familiemæssige og sociale forbindelser dér (præmis 49).

Derimod boede han kun på sin bopæl i Bruxelles i det ene øjemed at udøve sit arbejde i forbindelse med udstationeringen som national ekspert (præmis 51).

Henvisning til: Forslag til afgørelse fra Mancini, Domstolen, 9. oktober 1984, sag 188/83, Witte mod Parlamentet, Sml. s. 3465, jf. s. 3476; forslag til afgørelse fra Léger i sagen Parlamentet mod Vienne, a.st., punkt 25.

Den bopæl, der skulle tages i betragtning med henblik på anvendelsen af artikel 10, stk. 1, i bilag VII, var følgelig sagsøgerens bopæl i Valadares. Sagsøgeren havde som følge af sin udnævnelse til tjenestemand på prøve og under hensyn til de forpligtelser, der påhvilede ham efter vedtægtens artikel 20, været nødt til at skifte bopæl, som omhandlet i artikel 10 i bilag VII (præmis 52).

Denne løsning var i overensstemmelse med formålet med artikel 10 i bilag VII, som var at godtgøre de omkostninger og ulemper, der skyldtes den usikre situation, som en tjenestemand på prøve befandt sig i, navnlig når han var nødt til midlertidigt at tage bopæl på tjenestestedet, men samtidig hermed, ligeledes midlertidigt, beholdt sin tidligere bopæl (præmis 53).

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589, præmis 9; Retten, 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 20.

Denne usikre stilling for tjenestemanden vedvarede indtil hans fastansættelse ved prøvetidens udløb (præmis 53).

Henvisning til: Parlamentet mod Vienne, a.st., præmis 27.

Sagsøgeren havde endvidere ikke krav på godtgørelse af udgifterne ved flytningen fra Valadares til Bruxelles i henhold til artikel 9 i bilag VII, før han blev fastansat (præmis 54).

Henvisning til: Forslag til afgørelse fra Léger i sagen Parlamentet mod Vienne, a.st., punkt 31.

For at være berettiget til de omhandlede ydelser skulle den pågældende godtgøre, at a) hans bopæl på tjenestestedet havde en midlertidig karakter i den forstand, at den alene var blevet beboet med henblik på den pågældendes udførelse af sit arbejde i forbindelse med den udstationering, som arbejdsgiveren i hans hjemland havde besluttet for en bestemt periode, b) han havde opretholdt sin tidligere bopæl på det sted, hvor midtpunktet for hans interesser befandt sig i hans hjemland, og c) han som følge af udnævnelsen ikke længere kunne bo på denne tidligere bopæl (præmis 55).

Den omtvistede afgørelse annulleredes i det omfang, sagsøgeren herved havde fået afslag på udbetaling af dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtægten (præmis 56).

Bosættelsespenge

Artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag VII bestemmer, at en tjenestemand for at have krav på bosættelsespenge skal opfylde en af følgende to alternative betingelser, nemlig enten opfylde de betingelser, der stilles for at få udbetalt udlandstillægget, eller bevise, at han for at opfylde forpligtelserne i henhold til artikel 20 i vedtægten havde måttet skifte bopæl (præmis 57 og 58).

Sagsøgeren fik udbetalt udlandstillægget, som var blevet tildelt ham ved en afgørelse fra Kommissionen, der var blevet endelig. Han havde følgelig lorav på bosættelsespenge (præmis 60 og 61).

For at have denne ret behøvede tjenestemanden ikke derudover påvise, at han havde måttet skifte bopæl (præmis 61).

Den pågældende skulle heller ikke godtgøre, at der forelå faktiske udgifter (præmis 62).

Henvisning til: Domstolen, 9. november 1978, sag 140/77, Verhaaf mod Kommissionen, Sml. s. 2117; forslag til afgørelse fra Sir Gordon Slynn, Domstolen, 18. marts 1982, sag 90/81, Burg mod Domstolen, Sml. s. 983, jf. s. 995; Retten, 30. januar 1990, sag T-42/89, Yorck von Wartenburg mod Parlamentet, Sml. II, s. 31, præmis 21, 22 og 23.

Bosættelsespenge tildeles en fastansat tjenestemand og ikke en tjenestemand på prøve. I den mest hyppigt forekommende situation, hvor en tjenestemand på prøve efterfølgende fastansættes, er den pågældende følgelig allerede »bosat«, i det mindste foreløbigt, på tjenestestedet med henblik på at opfylde sine forpligtelser i henhold til vedtægtens artikel 20. Bosættelsespenge har til formål at kompensere for de byrder, der følger af stillingen som behørigt fastansat tjenestemand, der overgår fra en usikker status til en endelig status, og som følgelig skal skaffe sig mulighed for at tage bopæl og blive integreret på tjenestestedet fast og varigt i et ubestemt, men væsentligt tidsrum. Det fandtes rimeligt at lægge til grund, at en tjenestemand, som således må oprette en varig bopæl, vil have visse yderligere udgifter - navnlig med henblik på indretning af en bolig, der er egnet til et ophold af længere varighed -som han ikke var nødt til at afholde, så længe hans situation fortsat var usikker (præmis 63).

Henvisning til: Verhaafmod Kommissionen, a.st., præmis 18.

Retten fandt under alle omstændigheder, at sagsøgeren for at opfylde forpligtelserne i vedtægtens artikel 20 havde været nødt til at skifte bopæl som omhandlet i artikel 10, stk. 1, i bilag VII. Følgelig opfyldte sagsøgeren ligeledes den anden alternative betingelse i artikel 5, stk. 1, i bilag VII. Han havde følgelig også ret til bosættelsespenge på dette grundlag (præmis 64).

Den omtvistede afgørelse annulleredes i det omfang, sagsøgeren herved havde fået afslag på bosættelsespenge (præmis 66).

Indkaldelsesstedet

Retten fandt, at sagsøgerens indkaldelsessted måtte antages at være Valadares, hvor han havde bevaret sin sædvanlige bopæl, hvorimod bopælen i Bruxelles, som han alene havde beboet for at udføre sit arbejde som led i udstationeringen og for forholdsvis korte tidsrum, måtte sidestilles med en foreløbig bopæl (præmis 70).

Begrebet »interessemidtpunkt« ved fastlæggelsen af hjemstedet, som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i bilag VII, skulle forstås vidt og betegnede det sted, hvor tjenestemanden havde sine vigtigste familiemæssige bånd, sin økonomiske tilknytning eller sine borgerlige interesser, selv om han ikke nødvendigvis havde sin bopæl dér. Derimod var indkaldelsesstedet det sted, hvor tjenestemanden havde sin sædvanlige bopæl på ansættelsestidspunktet (præmis 71).

Henvisning til: Benzler mod Kommissionen, a.st.

Den omtvistede afgørelse annulleredes, for så vidt som den fastsatte Bruxelles som sagsøgerens indkaldelsessted (præmis 73).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse af 6. april 1994 annulleres i det omfang, det deri bestemmes, at sagsøgerens indkaldelsessted er Bruxelles, og der meddeles ham afslag på bosættelsespenge i henhold til artikel 5, stk. 1, i bilag VII til vedtægten og på dagpenge i henhold til artikel 10, stk. 1, i dette bilag.