ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For at en dominerende virksomheds nægtelse af at indrømme adgang til en tjenesteydelse kan udgøre et misbrug som omhandlet i artikel 102 TEUF, kræves det, at denne nægtelse kan medføre, at enhver konkurrence på markedet fra den virksomheds side, som efterspørger tjenesteydelsen, udelukkes, at nægtelsen ikke kan begrundes ud fra objektive forhold, og at tjenesteydelsen i sig selv er absolut nødvendig for, at den anmodende virksomhed kan udøve sin virksomhed.

Det fremgår i øvrigt af præmis 43 og 44 i dom af 26. november 1998, Bronner, C-7/97, at det ved afgørelsen af, hvorvidt et produkt eller en tjenesteydelse er nødvendig med henblik på at gøre det muligt for en virksomhed at udøve sine aktiviteter på et bestemt marked, må undersøges, om der findes produkter eller tjenesteydelser, der kan udgøre alternative løsninger, selv om disse er mindre fordelagtige, og om der foreligger tekniske, retlige eller økonomiske hindringer, der kan gøre det umuligt eller i det mindste uforholdsmæssigt vanskeligt for en virksomhed, der påtænker at operere på det nævnte marked, at skabe alternative produkter eller tjenesteydelser, eventuelt i samarbejde med andre virksomheder. Ifølge denne doms præmis 46 må det – for at kunne antages, at der foreligger hindringer af økonomisk art – i det mindste godtgøres, at det ikke er økonomisk rentabelt at opbygge en produktion, hvis størrelse svarer til produktionen hos den virksomhed, der kontrollerer det eksisterende produkt eller den eksisterende tjenesteydelse.

Da bestemmelserne inden for telesektoren fastlægger de retlige rammer for denne sektor og herved bidrager til at fastlægge konkurrencevilkårene for, hvornår en televirksomhed er aktiv på det pågældende marked, er retsforskrifterne imidlertid relevante i forbindelse med anvendelsen af artikel 102 TEUF på denne virksomheds adfærd for bl.a. at vurdere, om denne adfærd udgør misbrug.

Når de relevante rammebestemmelser klart pålægger den etablerede operatør på markedet for bredbåndsteletjenester at efterkomme enhver rimelig og begrundet anmodning om ubundtet adgang til dennes abonnentledninger, således at alternative operatører på dette grundlag kunne udbyde deres egne tjenester på det generelle detailmarked (massemarkedet) for faste bredbåndstjenester, behøver Kommissionen således ikke at påvise, at en sådan adgang er absolut nødvendig.

(jf. præmis 95-97 og 101)
4.

EU-institutionerne – offentlighedens ret til aktindsigt – forordning nr. 1049/2001 – afslag på aktindsigt i et dokument med henvisning til, at dokumentet ikke eksisterer, eller at den pågældende institution ikke er i besiddelse heraf – formodning for, at de ikke eksisterer, såfremt den berørte institution hævder dette – simpel formodning, som kan afkræftes på grundlag af relevante og samstemmende indicier (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 2, stk. 3) (jf. præmis 61-63)
Selv om medlemsstaterne ikke skal påvise, at de har nogen søgsmålsinteresse med hensyn til de bestemmelser, som de påstår annulleret, forholder det sig ikke desto mindre således, at Unionens retsinstanser skal fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen, når den påståede annullation ikke kan have retsvirkninger.

Selv om det er korrekt, at et søgsmål, der er anlagt til prøvelse af en retsakt, der tilbagekaldes af den, der har udstedt den, bliver uden genstand, bevarer et søgsmål, der er anlagt til prøvelse af en retsakt, der er behæftet med en ulovlighed, der kunne gentage sig i fremtiden uafhængigt af omstændighederne i den foreliggende sag, derimod sin genstand. Hvad i denne henseende angår et annullationssøgsmål anlagt af en medlemsstat til prøvelse af en bestemmelse i en afgørelse fra Kommissionen på statsstøtteområdet, der forbyder medlemsstaten at gennemføre en ulovlig støtteforanstaltning til fordel for modtagerne, medfører det forhold, at denne foranstaltning er blevet annulleret ved dom af den nationale ret, at den eventuelle ophævelse af den nævnte bestemmelse fratages enhver retsvirkning.

For så vidt som den omhandlede bestemmelse ikke er blevet tilbagekaldt og derfor ikke fjernet med tilbagevirkende kraft, følger det således for det første heraf, at selv om Retten måtte fastslå, at tvistens genstand er bortfaldet, og at det er ufornødent at træffe afgørelse, fordi annullationen af denne bestemmelse ville være uden retsvirkninger, vil artikel 2, stk. 4, ikke desto mindre stadig være en del af EU-retten. For det andet er det forhold, at medlemsstaterne i god tro gennemfører de af Kommissionen vedtagne afgørelser på statsstøtteområdet, en gennemførelse af princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, og forudsætter, at medlemsstaterne yder den nødvendige indsats for at overvinde eventuelle vanskeligheder, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, særligt bestemmelserne om støtte. Det følger således af princippet om loyalt samarbejde, at denne medlemsstat selv skal afholde sig fra enhver adfærd, der kan udgøre en omgåelse af det i den anfægtede bestemmelse fastsatte forbud i tilfælde af, at den omstridte bestemmelse forblev i kraft. Det følger heraf, at ophævelsen af denne bestemmelse, såfremt det viser sig, at sagsøgeren skal gives medhold, ikke er uden retsvirkninger.

Endelig, og for så vidt som Kommissionen for, at de argumenter, den har fremført vedrørende realiteten for at begrunde lovligheden af den anfægtede afgørelse, har indtaget en generel og abstrakt holdning, hvis begrundelser er uafhængige af omstændighederne i den foreliggende sag, følger det heraf, at såfremt Unionens retsinstanser måtte nå til den konklusion, at det heri fastsatte krav er ulovligt, skal der tages stilling til den foreliggende tvist for at undgå, at en lignende ulovlighed fremover gentager sig.

(jf. præmis 58, 59, 63 og 64)
17.

Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – rækkevidde – forudsigeligt, at den sanktionerede adfærd er ulovlig – forlig på patentområdet mellem et laboratorium for originalmedicin og en generikaproducerende lægemiddelvirksomhed – aftale, der er i strid med konkurrencereglerne – generikaproducerende virksomhed, der ikke kan være uvidende om, at dens adfærd er konkurrencebegrænsende (Art. 101, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1) (jf. præmis 510-537)
15.

Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – rækkevidde – forudsigeligt, at den sanktionerede adfærd er ulovlig – forlig på patentområdet mellem et laboratorium for originalmedicin og en generikaproducerende lægemiddelvirksomhed – aftale, der er i strid med konkurrencereglerne – generikaproducerende virksomhed, der ikke kan være uvidende om, at dets adfærd er konkurrencebegrænsende (Art. 101, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1) (jf. præmis 428-454)
11.

Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – rækkevidde – forudsigeligt, at den sanktionerede adfærd er ulovlig – forlig på patentområdet mellem et laboratorium for originalmedicin og en generikaproducerende lægemiddelvirksomhed – aftale i strid med konkurrenceretten – generikaproducerende lægemiddelvirksomhed kan ikke være uvidende om den konkurrencebegrænsende karakter af sin adfærd (Art. 101, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1) (jf. præmis 349-381)
7.

Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – rækkevidde – forudsigeligt, at den sanktionerede adfærd er ulovlig – forlig på patentområdet mellem et laboratorium for originalmedicin og en generikaproducerende lægemiddelvirksomhed – aftale, der strider mod konkurrenceretten – generikaproducerende virksomhed, der ikke kan være uvidende om, at dets adfærd er konkurrencebegrænsende (Art. 101, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1) (jf. præmis 272-287)
5.

Konkurrencebegrænsende aftaler – konkurrencebegrænsning – vurdering af en aftales konkurrencebegrænsende karakter med hensyn til dens markedsvirkninger – vilkår – undersøgelse af den konkurrence, der ville have været uden den omtvistede aftale – aftale gennemført før vedtagelsen af Kommissionens afgørelse – Kommissionens forpligtelse til at analysere aftalens faktiske virkninger for konkurrencen (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 315 og 345-376)
2.

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – umiddelbart berørt – kriterier – Kommissionens afgørelse, hvorved en statslig foranstaltning erklæres uforenelig med det indre marked, uden at der indledes en formel undersøgelsesprocedure – søgsmål anlagt mod en bank, der er under afvikling af dens kreditorer – støtte i form af et kapitalindskud i et overgangsinstitut oprettet som led i afviklingsproceduren – ikke umiddelbart berørt – afvisning (Art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 68-71)
8.

Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – rækkevidde – forudsigeligt, at den sanktionerede adfærd er ulovlig – forlig på patentområdet mellem et laboratorium for originalmedicin og en generikaproducerende lægemiddelvirksomhed – aftale, der strider mod konkurrenceretten – generikaproducerende virksomhed, der ikke kan være uvidende om, at dets adfærd er konkurrencebegrænsende (Art. 101, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1) (jf. præmis 243-255)
2.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – omfang – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – restriktioner for adgang til det europæiske kapitalmarked – forpligtelse til i begrundelsen at identificere de specifikke og konkrete oplysninger, der begrunder den nævnte foranstaltning – afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne – kortfattet begrundelse tilladt [Art. 296, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c); Rådets afgørelse 2014/512/FUSP; Rådets forordning nr. 833/2014] (jf. præmis 70, 71, 75, 77, 78, 80-82 og 84)
Betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt, som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, indebærer, at den anfægtede EU-foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af EU-reglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler.

En enhed, hvoraf en enhed, hvis navn er opført i bilagene til afgørelse 2014/512/FUSP og forordning nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine, ejer over 50%, berøres umiddelbart af de restriktive foranstaltninger, som indeholder et forbud for alle erhvervsdrivende i Unionen mod at gennemføre bestemte typer finansielle transaktioner med juridiske personer, enheder eller organer, der er etableret uden for Unionen, og hvoraf en enhed, hvis navn er opført i disse bilag, ejer over 50%. Disse foranstaltninger finder nemlig umiddelbar anvendelse på denne førstnævnte enhed som en direkte konsekvens af den omstændighed, at en enhed, hvis navn er opført i bilagene til disse retsakter, ejer over 50% af denne, og uden at der herved indrømmes noget skøn til de adressater, som er ansvarlige for gennemførelsen heraf.

Selv om det er korrekt, at disse bestemmelser indeholder forbud, som i første omgang finder anvendelse på kreditinstitutter og andre finansielle organer med hjemsted i Unionen, har disse forbud til formål og virkning umiddelbart at berøre enheder, hvoraf en enhed, hvis navn er indeholdt i bilagene til de nævnte retsakter, ejer over 50%, og hvis erhvervsvirksomhed bliver begrænset som følge af anvendelsen af disse foranstaltninger over for dem. Det siger sig selv, at de organer, der har hjemsted i Unionen, skal anvende de nævnte foranstaltninger, idet de af EU-institutionerne vedtagne retsakter principielt ikke finder anvendelse uden for Unionens område. Dette er ikke ensbetydende med, at de enheder, der er berørt af bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, ikke berøres umiddelbart af de restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse på dem.

(jf. præmis 50-53)
2.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – restriktioner for adgang til det europæiske kapitalmarked – forpligtelse til i begrundelsen at identificere de specifikke og konkrete oplysninger, der begrunder den nævnte foranstaltning – afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne – kortfattet begrundelse tilladt (Art. 296, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c); Rådets afgørelse 2014/512/FUSP; Rådets forordning nr. 833/2014) (jf. præmis 66, 67, 69, 71, 72, 74-76 og 78)
5.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – eksportrestriktioner og restriktioner for adgang til det europæiske kapitalmarked – forpligtelse til i begrundelsen at identificere de specifikke og konkrete oplysninger, der begrunder den nævnte foranstaltning – afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne – kortfattet begrundelse tilladt [Art. 296, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c); 2014/512/FUSP, art. 1, stk. 2, og bilag III; Rådets forordning nr. 833/2014, art. 5, stk. 2, litra a), b) og c), samt bilag VI] (jf. præmis 111, 112, 114, 116, 118, 119, 121-123 og 126)
43

I henhold til ordlyden af 34. betragtning til forordning nr. 1151/2012 er det specifikke formål med ordningen for GTS nemlig at hjælpe producenter af traditionelle produkter med at informere forbrugerne om deres produkters værdiforøgende karakteristika. I den nævnte forordnings artikel 17 bestemmes det ligeledes, at ordningen for GTS »oprettes […] for at bevare traditionelle produktionsmetoder og opskrifter ved at hjælpe producenter af traditionelle produkter med at markedsføre disse produkter og informere forbrugerne om deres traditionelle opskrifters og produkters værdiforøgende egenskaber«. Der er derimod på ingen måde tale om at tilvejebringe en ordning for handelsnormer for landbrugsprodukter, der er parallel og alternativ til den, der er blevet tilvejebragt ved forordning nr. 1234/2007, og endnu mindre tale om at fravige de regler, der er defineret ved denne sidstnævnte forordning.
12

Hvad dernæst angår undersøgelsen af klagens realitet var klagenævnet for det første af den opfattelse, at EBA’s vurdering, hvorefter de to direktører, som sagsøgeren havde anklaget i klagemålet, ikke havde bestridt nøgleposter i det omhandlede finansieringsinstitut, ikke var behæftet med fejl, og at påstandene vedrørende den tredje direktør ikke var blevet godtgjort. For det andet fastslog klagenævnet, at den konkrete sag, henset til det forhold, at sagsøgeren ikke udgjorde en del af de organer, der kunne anmode EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse af EU-retten, vedrørte denne myndigheds afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ. Klagenævnet fastslog endvidere, at det med hensyn til de bevismidler, som sagsøgeren havde fremlagt til støtte for den påståede overtrædelse af EU-retten og de interne regler, ikke var blevet godtgjort, at EBA havde begået en fejl inden for rammerne af udøvelsen af sin skønsbeføjelse. For det tredje fastslog klagenævnet, at det forhold, at EBA ikke havde hørt sagsøgeren i henhold til artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, inden den vedtog sin afgørelse, ikke udgjorde en formel mangel, der kunne medføre denne afgørelses ugyldighed. For det fjerde var det ikke blevet godtgjort, at den fastsatte procedure forud for vedtagelsen af EBA’s afgørelse ikke var blevet fulgt. Endelig påpegede klagenævnet for det femte, at det ikke var blevet godtgjort, at EBA på nogen måde havde overtrådt artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
6

Ved afgørelse af 14. november 2013 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret klagen. Appelkammeret anførte, at det ansøgte varemærke indeholdt den geografiske betegnelse Lemberg, som er beskyttet for vine fra Sydafrika i Den Europæiske Union i henhold til artikel 8, litra b), nr. ii), i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Sydafrika om handel med vin (EFT 2002 L 28, s. 4) (herefter »aftalen mellem Fællesskabet og Republikken Sydafrika«), sammenholdt med bilag II til denne aftale, uden at den vin, som var omfattet af det ansøgte varemærke, imidlertid hidrørte fra dette herkomststed. Appelkammeret fandt, at det ansøgte varemærke ikke udgjorde et enkelt nyt fantasiord i forhold til den geografiske betegnelse Lemberg, og at det for at begrunde afslaget på registrering af varemærket i henhold til artikel 7, stk. 1, litra j), i forordning nr. 207/2009 var tilstrækkeligt, at det indeholdt eller bestod af bestanddele, der gjorde det muligt med sikkerhed at identificere denne geografiske betegnelse. Appelkammeret fandt endvidere, at den omstændighed, at ordet »Lemberg« henviste til en »estate« (vindyrkningsareal) og ikke til en egn eller et område, ikke rejste tvivl om det forhold, at der var tale om en geografisk betegnelse, som var beskyttet i henhold til aftalen mellem Fællesskabet og Republikken Sydafrika. Appelkammeret anførte, at sagsøgerens henvisninger til andre geografiske betegnelser, der var beskyttet i henhold til samme aftale, var irrelevante for vurderingen af registreringsansøgningen i det foreliggende tilfælde. Endelig konstaterede appelkammeret, at artikel 6ter i Pariserkonventionen vedrørende beskyttelse af industriel ejendomsret af 20. marts 1883, som revideret og ændret (herefter »Pariserkonventionen«), ikke fandt anvendelse i det foreliggende tilfælde, for så vidt som denne artikel alene fastsatte et forbud mod registrering af statsemblemer, officielle kontrolmærker og emblemer for mellemstatslige organisationer som varemærker.
30

Det bemærkes herved, at når disse foranstaltninger hidrører fra en medlemsstat, er muligheden for at anfægte de pågældende foranstaltninger sikret i henhold til såvel traktatens bestemmelser som Domstolens praksis. Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU bestemmer således, at medlemsstaterne skal tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten. Domstolen har ligeledes tidligere fastslået, at de nationale retter i videst muligt omfang er forpligtet til at fortolke og anvende de nationale processuelle regler vedrørende søgsmålsadgang på en sådan måde, at fysiske og juridiske personer får adgang til ved domstolene at anfægte lovligheden af enhver national afgørelse eller anden foranstaltning, der vedrører anvendelse af en almengyldig EU-retsakt over for dem, ved at påberåbe sig, at den omhandlede retsakt er ugyldig (dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, C-50/00 P, Sml., EU:C:2002:462, præmis 42).
61

Dernæst er der ingen bestemmelse i forordning nr. 517/2014, der fastsætter, at Kommissionen ikke, hvis dette viser sig nødvendigt, kan anmode de berørte virksomheder om yderligere oplysninger. Kommissionen har desuden under retsmødet anført, at forordning nr. 517/2014 ikke indeholder et udtrykkeligt forbud i denne forbindelse. Selv hvis lovgiver, som Kommissionen har hævdet, har afvist efterfølgende indsamling af data vedrørende referenceperioden, medfører dette ikke et forbud mod, at Kommissionen indhenter sådanne informationer, hvis disse skulle vise sig nødvendige for fastsættelsen af de markedsførte mængder HFC. Det er desuden ikke fastslået, at dette, det begrænsede antal berørte virksomheder taget i betragtning, ville have medført betydelige administrative omkostninger, forsinket iværksættelsen af mekanismen eller have udgjort en risiko for særlig manipulation, som Kommissionen giver indtryk af. Det skal under alle omstændigheder bemærkes, som det fremgår af bilaget til en e-mail af 19. maj 2014, som Kommissionen sendte som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten, at denne institution i forbindelse med fastsættelsen af referenceværdien har opfordret de berørte virksomheder til at fremlægge visse data, og navnlig de mængder HFC, som er produceret eller importeret til de formål, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 517/2014, som ikke var blevet indberettet før og derfor ikke forelå. Kommissionens begrundelse herfor under retsmødet gør det ikke muligt at antage, at det ikke ligeledes ville have været muligt at anmode de nævnte virksomheder om at indberette dataene vedrørende de importerede mængder HFC, som toldmæssigt var overgået til fri omsætning, der ligesom de mængder HFC, som er produceret eller importeret til de formål, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 517/2014, ikke var blevet indberettet i henhold til forordning nr. 842/2006. Dette bekræfter derfor ikke alene, at det hverken var forbudt eller umuligt for Kommissionen i fornødent omfang at indhente de data, der ikke var tilgængelige, efterfølgende, men også, at dette faktisk også var sket. Det skal desuden præciseres, at de nævnte virksomheder under alle omstændigheder ikke kan kritiseres for, at de i referenceperioden ikke selv har indberettet data, som Kommissionen ikke havde anmodet om på grundlag af forordning nr. 842/2006, og hvoraf relevansen først har vist sig efterfølgende.
26

Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet i det væsentlige fremført følgende tre anbringender. For det første har sagsøgeren gjort gældende, at de anfægtede retsakter ikke er begrundede, hvilket udgør en tilsidesættelse af artikel 296 TEUF og princippet om en effektiv retsbeskyttelse. For det andet har sagsøgeren kritiseret Rådet for at have begået en skønsfejl, at have gjort sig skyldig i magtfordrejning og at have tilsidesat de gældende retsregler og ligebehandlingsprincippet ved at opføre virksomhedens navn på de omtvistede lister uden noget faktisk grundlag og uden at have ført noget bevis. For det tredje har sagsøgeren anført, at Rådet ved at have foretaget denne opførelse for anden gang har tilsidesat virksomhedens ejendomsret og proportionalitetsprincippet.