ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden i strid med, hvad der er fastsat i artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten, ikke har foretaget høring af tjenestemanden, inden den traf sin afgørelse, medfører ikke annullation af afgørelsen om at pålægge ham en disciplinær sanktion, såfremt den manglende høring må tilskrives tjenestemandens forhold. Ansættelsesmyndigheden er således ikke forpligtet til at udskyde tidspunktet for den pågældende høring i det uendelige, indtil tjenestemanden kan deltage i den. Tværtimod er det i såvel tjenestemandens som administrationens interesse, at den afgørelse, hvorved den disciplinære forfølgning afsluttes, ikke kan forsinkes uden begrundelse. Dette er formålet med den frist på en måned, der er fastsat i artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten, der udgør en »regel om god forvaltningsskik«.

Begrundelsen for en beslutning, der indeholder et klagepunkt, har til formål at give adressaten de oplysninger, der er nødvendige for at kunne fastslå, om beslutningen er korrekt, og skal gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve deres kontrol med hensyn til beslutningens lovlighed.

Spørgsmålet, om begrundelsen for ansættelsesmyndighedens afgørelse om at pålægge en disciplinær sanktion opfylder disse krav, skal afgøres ikke blot på grundlag af dens ordlyd, men også den sammenhæng, den indgår i, og samtlige de retsregler, der gælder for det pågældende område. Skønt Discplinærrådet og ansættelsesmyndigheden i denne forbindelse er forpligtet til at nævne de faktiske og retlige omstændigheder, som er afgørende for, om deres afgørelser er lovligt begrundet, og de betragtninger, som har ført dem til at træffe dem, kræves det ikke, at de drøfter alle de faktiske og retlige punkter, som den pågældende har fremført under sagens behandling. Såfremt ansættelsesmyndigheden vælger den samme sanktion som den, Disciplinærrådet har foreslået, er det ufornødent at give en supplerende begrundelse for, at sanktionen er passende.

(jf. præmis 70 og 71)

Henvisning til: Domstolen, 20. november 1997, sag C-188/96 P, Kommissionen mod V., Sml. I, s. 6561, præmis 26-29: Retten, 16. juli 1998, sag T-144/96, Y. mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 405, og II, s. 1153; Retten, 19. maj 1999, forenede sager T-34/96 og T-163/96, Connolly mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 87, og II, s. 463, præmis 93.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - tegn, der kan udgøre et varemærke - tegn, der tillige bruges som reklameslogans - betingelse - adskillelsesevne

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - ordkombination »REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Registrering af et varemærke i medfør af forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er ikke udelukket, blot fordi varemærket består af tegn eller angivelser, der tillige bruges som reklameslogans, kvalitetsangivelser eller udtryk, der tilskynder til at købe de varer eller tjenesteydelser, som dette varemærke vedrører. Et tegn, der har andre funktioner end som varemærke, har imidlertid kun fornødent særpræg i den i forordningens artikel 7, stk. 1, litra b), anvendte betydning, hvis det uden videre kan opfattes som en oplysning om den handelsmæssige oprindelse af de pågældende varer eller tjenesteydelser, således at den relevante kundekreds uden risiko for forveksling kan adskille varemærkeindehaverens varer eller tjenesteydelser fra dem, der har en anden handelsmæssig oprindelse.

( jf. præmis 19 og 20 )

2. I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er »varemærker, som mangler fornødent særpræg«, udelukket fra registrering. Ordkombinationen »REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS« mangler fornødent særpræg, når den søges registreret for tjenesteydelser vedrørende telemarketing (klasse 35 i Nice-arrangementet), vedligeholdelse af computerhardware (klasse 37), såvel som for teknisk support til computerindustrien, computervirksomhed, rådgivning vedrørende funktionsmæssig test af computere for producenter og brugere af computersoftware, kundesupport, konvertering af databaser, kundespecifikke skriveopgaver, tekstredigering og oversættelse af produktinformation for andre og navigeringsvirksomhed (klasse 42).

Denne ordkombination består således af en sammenstilling af ord og forstås dermed let således, at de angivne tjenesteydelser består i at levere pragmatiske løsninger, der er udviklet af og for virkelige mennesker. Den vil derfor umiddelbart af den relevante kundekreds blev opfattet som et reklameslogan, snarere end som et varemærke.

( jf. præmis 17, 26 og 30 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - undersøgelsen i en sag om et sammensat varemærke - nødvendigheden af at undersøge hvert enkelt af elementerne uafhængigt af deres relative betydning

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - figurativ forkortelse »BioID«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Mangel på fornødent særpræg i den forstand, hvori begrebet anvendes i artikel 7, stk. 1, litra b) i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker ved et sammensat varemærke, dvs. et mærke sammensat af flere elementer, kan ikke fastslås på grundlag af den relative betydning af visse af mærkets elementer i forhold til andre elementer, hvis manglende særpræg er fastslået. Et sammensat varemærke omfattes nemlig ikke af denne bestemmelse, hvis blot et enkelt af de elementer, som varemærket består af, har fornødent særpræg i forhold til de berørte varer og tjenesteydelser. Dette kan være tilfældet, selv om det eneste element i det sammensatte varemærke, der har fornødent særpræg, ikke er dominerende i forhold til dette mærkes andre bestanddele.

Et sammensat varemærkes fornødne særpræg skal følgelig undersøges ud fra alle dets elementer.

( jf. præmis 36 )

2. Det bestemmes i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, at »varemærker, som mangler fornødent særpræg«, er udelukket fra registrering. Figurmærket bestående af forkortelsen »BioID«, der er ansøgt registreret for varer og tjenesteydelser henhørende under klasse 9, 38 og 42 i Nice-arrangementet, særligt for produkter, som anvendes til biometrisk identifikation af levende væsener, og for tjenesteydelser, som præsteres i forbindelse med biometrisk identifikation, er uden adskillelsesevne, idet det ansøgte varemærke er sammensat af en række elementer, som alle er egnede til at blive almindeligt anvendt i handelen ved præsentationen af varer og tjenesteydelser inden for de nævnte kategorier, og mangler derfor fornødent særpræg i forhold til disse varer og tjenesteydelser.

( jf. præmis 22, 30, 31 og 41 )
RETTENS DOM (Anden Afdeling) 26. november 2002

Sag T-103/01

Michael Cwik

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — omorganisering af Kommissionens administrative strukturer — omplacering — begrundelse — tjenestens interesse — magtfordrejning — høringspligt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1137

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens beslutning om forflyttelse af sagsøgeren fra enheden »Information, publikationer og økonomisk dokumentation«, der først blev ændret til enheden »Information: EURO og ØMU« og siden til enhed 4 »Politikken vedrørende kommunikation om den monetære union«, til enheden »Almindelig koordinering. Personale og administration«, der er blevet til enhed 1 »Koordinering, personale, information og administration« i Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender, og dels om erstatning.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Ifølge vedtægtens artikel 7, stk. 1, skal ansættelsesmyndigheden ansætte den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse. I tilfælde af ændring af tjenestemandens arbejdsområder indebærer reglen om overensstemmelse mellem lønklasse og stilling en sammenligning ikke mellem den pågældendes nuværende og tidligere arbejdsområder, men mellem hans nuværende arbejdsområder og den lønklasse, han hierarkisk er indplaceret i. Følgelig er vedtægtens artikel 7, stk. 1, ikke til hinder for en afgørelse om forflyttelse af en tjenestemand, der medfører tildeling af nye arbejdsområder, som, selv om de adskiller sig fra dem, der tidligere er varetaget, ikke desto mindre er i overensstemmelse med den stilling, der svarer til tjenestemandens lønklasse. (jf. præmis 41 og 42) Henvisning til: Retten, 10. juli 1992, forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061, præmis 49 og 51.

Selv om EF-administrationens omsorgspligt over for sine ansatte afspejler den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem EF-administrationen og de EF-ansatte, kan denne pligt ikke forhindre ansættelsesmyndigheden i hvad angår placering af tjenestemændene at træffe de foranstaltninger, den skønner nødvendige ud fra tjenestens interesse, eftersom besættelsen af ledige stillinger i første række skal ske i tjenestens interesse. (jf. præmis 52) Henvisning til: Retten, 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W. mod Kommissionen, Sml. IA, s. 29, og II, s. 745, præmis 116.

En afgørelse, der indeholder et klagepunkt, er tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er tjenestemanden bekendt, og som gør det muligt for ham at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for ham. (jf. præmis 63) Henvisning til: W. mod Kommissionen, præmis 141.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige indkøbsaftaler - den foreholdte adfærds ulovlighed - tab - årsagssammenhæng - foreligger ikke

(Art. 288, stk. 2, EF; Rådets direktiv 93/36)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne - fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige indkøbsaftaler - direktiv 93/36 - udbud efter forhandling - udbudsgiverens forhandlingsbeføjelse - begrænsninger

[Rådets direktiv 93/36, art. 1, litra f)]

3. Retsforhandlinger - fremsættelse af nye anbringender under retsforhandlingerne - betingelser - uddybning af et allerede fremført anbringende - tilladt

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2)

Sammendrag

1. Efter fast retspraksis forudsætter et ansvar for Fællesskabet uden for kontrakt, at sagsøgeren beviser, at den adfærd, der lægges den berørte institution til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab. Når en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser for at ifalde ansvar er opfyldt.

Med hensyn til den første betingelse om, at der skal foreligge en retsstridig adfærd, må Kommissionen anses for at have begået en alvorlig fejl, hvis den under en udbudsprocedure i henhold til direktiv 93/36 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb gentagne gange har benægtet eksistensen af dokumenter, som reelt eksisterede, og afslået at fremsende dokumenter og uddrag af tilbudsgiverens tilbud, og dernæst efter tilbudsgiverens anlæg af søgsmål ved Retten har fremsendt disse på eget initiativ uden noget forbehold. Selv om Kommissionen under nævnte udbudsprocedure har begået en række alvorlige fejl, som hver især eller i hvert fald tilsammen må anses for at opfylde den første af de tre betingelser, der er nødvendige for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontrakt, har den tilbudsgiver, hvis tilbud ikke blev antaget, ikke godtgjort, at Kommissionen burde have tildelt selskabet ordren.

( jf. præmis 18, 26, 27, 107 og 121 )

2. Selv om den ordregivende myndighed inden for rammerne af direktiv 93/36 om samordning af fremgangsmåder for offentlige indkøb råder over en vis forhandlingsbeføjelse under et udbud efter forhandling, skal den dog sikre, at de udbudsbetingelser, som den selv har fastsat som ufravigelige, respekteres.

( jf. præmis 76 )

3. I henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Følgelig må klagepunkter, som ikke kan anses for en uddybning af et anbringende, der tidligere udtrykkeligt eller forudsætningsvis er fremført i stævningen, og som ikke står i snæver sammenhæng hermed, afvises.

( jf. præmis 96 )
Med hensyn til formuleringen af vedtægtens artikel 43 fremgår det af retspraksis, at Kommissionen har en rimelig frist til at udfærdige bedømmelsesrapporten for sine tjenestemænd. Denne retspraksis finder ikke anvendelse, når bestemmelser, der er bindende for Kommissionen, fastsætter præcise frister for bedømmelsesprocedurens forløb.

(jf. præmis 54)
En retsakt er behæftet med magtfordrejning, såfremt det bevises, at ansættelsesmyndigheden har forfulgt et andet formål end det, der tilsigtes med de omtvistede regler, eller såfremt det på grundlag af objektive, relevante og sammenhængende indicier kan fastslås, at de er truffet ud fra andre hensyn end de angivne.

De feriedage, som tjenestemanden har ret til, og de feriedage, som er fastsat af institutionerne på den ene side, uden at inddrage en fra tjenestemandens egne forhold opstået rettighed på den anden side, er af forskellig oprindelse, og kan derfor ikke udskiftes indbyrdes. Derfor skal der i princippet ikke tages hensyn til det antal feriedage, som tjenestemanden har ret til, ved fastsættelsen af feriedagene.

Som følge heraf begår Kommissionen magtfordrejning ved at benytte sig af muligheden for, i henhold til artikel 1, stk. 3, i listen over feriedage for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, at ændre denne liste for at udligne en påstået uligvægt i forbindelse med de årlige feriedage mellem de berørte tjenestemænd inden for Fællesskabets område, der har 24-30 feriedage årligt, i henhold til vedtægtens artikel 57, og de, der er ansat i tredjelande hvor der i medfør af artikel 6 i bilag X til vedtægten indrømmes en årlig ferie på fem kalenderdage for hver måneds tjeneste.

I henhold til artikel 6 i bilag X til vedtægten tillægges de berørte en ufravigelig rettighed som de ikke kan fratages, hverken direkte eller indirekte, så længe denne bestemmelse ikke er blevet ændret i medfør af den særligt til dette formål fastsatte procedure.

(jf. præmis 41, 43. 47 og 49)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - bedømmelse af et tegns særpræg - hensyntagen til omstændigheder, der ikke er genstand for registreringen - ikke omfattet

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - tredimensionalt varemærke - formen på en brun cigar og formen på en guldbarre

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

$$1. Ved vurderingen af, om et varemærke har fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, kan der ikke tages hensyn til omstændigheder, der ikke er omfattet af registreringen, såsom prisen på den pågældende vare eller en bestemt rumlig placering af varen, hvis form udgør varemærket, medmindre denne vare sædvanligvis præsenteres med en sådan placering.

Ved vurderingen af, om et mærke kan registreres for en afgrænset gruppe af varer eller tjenesteydelser, har det således ingen betydning, om den pågældende varemærkeansøger planlægger eller indfører et vist markedsføringskoncept, for det første fordi det forhold, at der foreligger et markedsføringskoncept, er en ydre faktor, der ikke påvirker de rettigheder, der gives ved varemærket, og for det andet fordi et markedsføringskoncept, som det alene er op til den pågældende virksomhed at vælge, kan ændres, efter at et tegn er registreret som varemærke, og det kan således ikke have nogen som helst indflydelse på vurderingen af, om tegnet kan registreres.

( jf. præmis 36 og 40 )

2. Der foreligger ikke fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker i forbindelse med de mærker, der er søgt registreret i tredimentionale former, der dels gengiver en brun cigar, dels en guldbarre, for henholdsvis »chokolade, chokoladevarer; konditori- og konfekturevarer« (klasse 30 i Nice-arrangementet) og »chokolade, chokoladevarer« (klasse 30); »emballage til chokolade og chokoladevarer af pap i form af en guldbarre« (klasse 16), for så vidt som disse varemærker ikke væsentligt adskiller sig fra visse grundlæggende former på de pågældende varer, som er almindeligt anvendt i handelen, men snarere fremstår som en variant af disse former, hvorved denne omstændighed udgør et konkret forhold, der gør det muligt at konkludere, at de kan anvendes almindeligt i handelen til at præsentere de nævnte varer, og for så vidt som disse varemærker, således som de opfattes af en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, derfor ikke kan individualisere de pågældende varer og adskille dem fra varer af en anden handelsmæssig oprindelse.

( jf. præmis 44 og 45 )
En administrativ klage og et efterfølgende søgsmål skal begge vedrøre en akt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, samt artikel 46 i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte, dvs. at den skal vedrøre en foranstaltning, som er truffet af den kompetente myndighed, og som har bindende retsvirkninger, der direkte og umiddelbart berører sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling. En skrivelse om ophævelse af en kontrakt med en midlertidigt ansat kan ikke antages at indeholde et klagepunkt, hvis den pågældende allerede ved en tidligere handling har ophævet kontrakten, hvilket må anses for at være tilfældet, når han ensidigt ophører med at arbejde, forlader tjenestestedet og stiller sig til rådighed for en ny arbejdsgiver, idet han meddeler institutionen, at han hverken vil eller kan opfylde kontrakten.

Of. præmis 27, 28, 32 og 35)

Henvisning til: Domstolen, 21. januar 1987, sag 204/85, Stroghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389, præmis 6; Retten, 12. maj 1998, sag T-184/94, O'Casey mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 183, og II, s. 565, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret - principper - ret til kontradiktion - Kommissionens overholdelse heraf på tidspunktet for vedtagelsen af en beslutning om at bringe en finansiel fællesskabsstøtte til ophør

2. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - henvisning til et vedlagt dokument - tilladt

(Art. 253 EF)

3. Fællesskabsret - principper - beskyttelse af den berettigede forventning - ingen beskyttelse for ophavsmanden til en åbenbar overtrædelse af gældende regler

Sammendrag

$$1. Retten til kontradiktion er under enhver procedure, der iværksættes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende, et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedrørende den pågældende procedure. Kontradiktionsprincippet indebærer, at de adressater for en beslutning, hvis interesser i væsentlig grad berøres deraf, skal have mulighed for at gøre deres synspunkter gældende.

Kommissionens beslutning om at bringe en finansiel fællesskabsstøtte inden for rammerne af en aftale om støtte indgået med sagsøgeren til ophør, er truffet i overensstemmelse med dette princip, når sagsøgeren har haft rigelig mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til de omstændigheder, Kommissionen har lagt til grund for sin anfægtede beslutning, på trods af, at revisionsrapporten, som er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene i forbindelse med en revision af sagsøgerens regnskaber, og som beslutningen henviser til, ikke er blevet fremsendt til sagsøgeren før tidspunktet for meddelelsen af den anfægtede beslutning.

( jf. præmis 56, 61 og 63 )

2. Den begrundelse for en retsakt, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den fællesskabsmyndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, dels således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning og kan forsvare deres rettigheder, dels således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret. Omfanget af begrundelsespligten afhænger af arten af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget, samt alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Begrundelsespligten kan i tilfælde, hvor henvisningen sker til et dokument, som er bilag til en beslutning og derfor del af dennes indhold, desuden være opfyldt ved fremsendelsen af sådant dokument.

( jf. præmis 68 og 69 )

3. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan påberåbes af enhver person, som en institution har givet visse begrundede forhåbninger. Imidlertid kan princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke påberåbes af en person, der har gjort sig skyldig i en åbenbar overtrædelse af gældende regler.

( jf. præmis 76 )
Begrebet undskyldelig vildfarelse, for så vidt angår søgsmålsfristerne, kan kun angå ekstraordinære omstændigheder, f.eks. hvor den pågældende institution har udvist en adfærd, der i sig selv eller i afgørende omfang har været egnet til at fremkalde en undskyldelig vildfarelse hos en borger, der har handlet i god tro og med den omhu, som kræves af en normalt påpasselig person. Dette er ikke tilfældet, når institutionen har rettet henvendelse til den person, som har indgivet en klage, og beklaget, at behandlingen heraf er blevet forsinket, og institutionen samtidig har forsikret, at den omhandlede klage ville blive behandlet snarest muligt, og ikke har forsøgt at afholde den pågældende fra at anlægge søgsmål til prøvelse af den stiltiende afvisning af klagen.

I henhold til reglen om, at der skal være overensstemmelse mellem den forudgående administrative klage og stævningen, er det, for at sagen ikke afvises, en betingelse, at et anbringende, der gøres gældende for Fællesskabets retsinstanser, i forvejen er blevet gjort gældende under den administrative procedure, således at ansættelsesmyndigheden har mulighed for at vurdere sagsøgerens klagepunkter mod den omtvistede beslutning.

(jf. præmis 64)

Henvisning til: Retten. 8. juni 1995. sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 127, og II, s. 405. præmis 26.