FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. SHARPSTON

fremsat den 14. september 2010 ( )

Sag C-291/09

Francesco Guarnieri & Cie

mod

Vandevelde Eddy VOF

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van Koophandel te Brussel (Belgium))

»Frie varebevægelser – sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger »Cautio judicatum solvi««

1. Domstolen har afsagt en række domme vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en national bestemmelse, hvorefter udenlandske sagsøgere i retssager skal stille sikkerhed for sagsomkostningerne (cautio judicatum solvi), er forenelig med traktaten. Den foreliggende sag er usædvanlig, fordi den vedrører en tredjelandsstatsborgers stilling og rejser spørgsmålet, om cautio judicatum solvi i den sammenhæng udgør en hindring for de frie varebevægelser.

Retsforskrifter

EF-traktaten ( )

2. Artikel 12, stk. 1, EF bestemmer følgende: »Inden for denne traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt.«

3. Artikel 28 EF fastsætter følgende: »Kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne.«

4. Artikel 29 EF bestemmer: »Kvantitative udførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne.«

5. Artikel 30 EF fastsætter: »Bestemmelserne i artikel 28 [EF] og 29 [EF] er ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til den offentlige sædelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Disse forbud eller restriktioner må dog hverken udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.«

6. Monaco er ikke opført i artikel 299 EF som et af de områder, hvori traktaten gælder. Hertil kommer, at der til forskel fra (f.eks.) Republikken San Marino ( ) ikke er indgået en særlig international aftale med Monaco om Monacos handelsrelationer med EU.

EF-toldkodeksen

7. Artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 ( ) bestemmer: »De nedenfor anførte områder, der er beliggende uden for medlemsstaternes områder, anses i overensstemmelse med de konventioner og traktater, der gælder for dem, som hørende til Fællesskabets toldområde: […] b) Frankrig[:] Fyrstendømmet Monacos område, således som det er fastlagt i den toldkonvention, der blev undertegnet i Paris den 18. maj 1963«.

Relevant national lovgivning

8. I henhold til artikel 851 i Gerechtelijk Wetboek (den belgiske retsplejelov) skal en udenlandsk statsborger, der anlægger eller intervenerer i retssager, hvis en belgisk sagsøgt fremsætter begæring herom, stille sikkerhed for de sagsomkostninger og den erstatning, som vedkommende eventuelt pålægges at betale, medmindre der er tale om statsborgere fra stater, med hvilke der er indgået en bilateral aftale om, at deres statsborgere er fritaget for denne forpligtelse.

Faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål

9. Sagsøgeren i hovedsagen, Francesco Guarnieri & Cie (herefter »Guarnieri«) er et simpelt kommanditselskab efter monegaskisk ret, hvis hjemsted er Monaco. Sagsøgte Vandevelde Eddy VOF (herefter »Vandevelde«) har hjemsted i Belgien.

10. En tredjepart, Fourcroy NV, bestilte 21 000 glas og 100 000 fyrfadslys med tilbehør hos Vandevelde i forbindelse med et reklamefremstød til fremme af salget af flasker med spiritusen »Mandarine Napoléon«. Vandevelde bestilte fyrfadslysene og glassene hos Guarnieri.

11. Vandevelde afviste ved modtagelsen at betale Guarnieri, idet Vandevelde hævede, at varerne var leveret for sent, at plastikholderne for 3 000 stk. var beskadigede, og 65% af glassene var gået itu, at de intakte varer var meget snavsede, og at reklameklistermærkerne, der skulle påklistres glassene, var påsat på den forkerte side.

12. Guarnieri anlagde herefter sag ved Rechtbank van Koophandel te Brussel (retten for handelssager i Bruxelles) med påstand om betaling af beløb på 51 034,98 USD og 16 345,27 EUR for forfaldne regninger for de leverede varer med tillæg af morarenter. Vandevelde fremsatte et modkrav med påstand om en erstatning på 31 530,38 EUR med tillæg af renter i henhold til loven med hensyn til varerne og en erstatning for tabt fortjeneste på 60 000 EUR med tillæg af renter i henhold til loven.

13. Vandevelde fremsatte herefter en begæring om, at Guarnieri i medfør af artikel 851 i den belgiske retsplejelov blev pålagt at stille en sikkerhed for sagsomkostningerne på 2 500 EUR.

14. Guarnieri anførte, at et pålæg om sikkerhedsstillelse ville indebære en tilsidesættelse af det fællesskabsretlige princip om forbud mod forskelsbehandling og artikel 28 EF, 29 EF og 30 EF. Guarnieri henviste til, at selskabet, til trods for at det er et monegaskisk selskab, drager fordel af traktatens bestemmelser om frie varebevægelser.

15. Den forelæggende ret har bemærket, at traktatens bestemmelser om frie varebevægelser finder direkte anvendelse, og forelægger Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er artikel 28 [EF], 29 [EF] og 30 EF til hinder for, at en sagsøger, der er monegaskisk statsborger, som har anlagt en sag i Belgien om betaling af fakturaer for levering af »twisterglas« og fyrfadslys med tilhør, på en sagsøgt belgisk statsborgers begæring pålægges at stille sikkerhed for de sagsomkostninger og den erstatning, som den pågældende sagsøger eventuelt tilpligtes at betale som følge af sagen?«

16. Den belgiske regering og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der blev hverken anmodet om eller afholdt retsmøde.

Bedømmelse

Indledende bemærkninger

Varernes oprindelse

17. For det første er det ubestridt, at Guarnieri er et monegaskisk selskab og derfor fra en tredjestat. Forelæggelsesafgørelsen eller den nationale rets sagsakter indeholder imidlertid ikke oplysninger om varernes oprindelse. Varernes herkomst er afgørende for bedømmelsen af det centrale spørgsmål i sagen for den nationale ret.

18. Man kan forestille sig forskellige scenarier vedrørende oprindelsen. Varerne kan være fremstillet i Monaco eller (måske mere sandsynligt) være importeret til Monaco fra en tredjestat som Taiwan og derefter forsendt fra Monaco til Belgien. Alternativt kan varerne være kommet til Belgien fra en anden medlemsstat: F.eks. kan varerne være fremstillet i Nederlandene eller importeret til Nederlandene fra en tredjestat og derefter eksporteret fra Nederlandene til Belgien ( ). Endelig kan varerne være fremstillet i Belgien eller importeret direkte til Belgien fra en tredjestat.

19. Spørgsmålet om varernes oprindelse vedrører sagens faktiske omstændigheder, som det tilkommer den nationale ret at tage stilling til. Den retlige analyse af det problem, som den forelæggende ret har rejst, vil imidlertid være forskellig, afhængig af hvordan dette grundlæggende spørgsmål besvares.

Varer med oprindelse i Monaco

20. Såfremt varerne har oprindelse i Monaco, som ikke er et område, hvori traktaten gælder i henhold til artikel 299 EF, opstår det indledende spørgsmål, om artikel 28 EF og 30 EF finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede faktiske omstændigheder.

21. Der findes ingen dom fra Domstolen vedrørende spørgsmålet, om varer med oprindelse i Monaco drager fordel af traktatens bestemmelser om fri bevægelighed. Generaladvokat Fennelly kom ind på emnet i sit forslag til afgørelse i Estée Lauder-sagen ( ). Det produkt (et kosmetikprodukt), der var genstand for den sag, var fremstillet i Monaco og distribueret derfra til hele Europa. Spørgsmålet, som Domstolen skulle tage stilling til, var, om EF-traktatens artikel 30 og 36 og/eller kosmetikdirektivets ( ) artikel 6, stk. 3, var til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser om illoyal konkurrence, i henhold til hvilke det var tilladt at forbyde indførsel og forhandling af kosmetiske produkter, der lovligt er fremstillet eller lovligt er forhandlet i en EU-medlemsstat, med den begrundelse, at forbrugerne af varens navn kunne vildledes til at antage, at det havde en varig virkning.

22. Generaladvokat Fennelly anerkendte, at Monaco er en tredjestat, men fandt, at »[…] eftersom ingen told eller afgifter med tilsvarende virkning finder anvendelse i samhandelen mellem Monaco og Fællesskabet, ser det ved første øjekast ud til, at varer med oprindelse i Monaco, som eksporteres direkte til en medlemsstat, skal behandles på samme måde som varer med oprindelse i Fællesskabet« ( ). Efter at have undersøgt, om den omstændighed, at der ikke er en komplet ordning, der regulerer handelsforbindelserne mellem Monaco og Fællesskabet, kunne ændre på dette synspunkt, konkluderede Generaladvokat Fennelly: »jeg [mener], at det forhold, at Monaco er en del af Fællesskabets toldområde, i sig selv kan begrunde, at reglerne om fri bevægelighed skal finde anvendelse på varer med oprindelse i Monaco« ( ).

23. Domstolen afgjorde Estée Lauder-sagen på andet grundlag og tog derfor ikke stilling til spørgsmålet i dommen. Jeg tilslutter mig imidlertid generaladvokat Fennellys betragtninger og er enig i hans synspunkt om, at varer, der har oprindelse i Monaco, samt varer, der er importeret til Monaco fra en tredjestat og bragt i fri omsætning i Monaco ( ), skal drage fordel af traktatens bestemmelser om fri bevægelighed.

Varer med oprindelse i en anden medlemsstat

24. Såfremt den nationale ret finder, at varerne har oprindelse i en anden medlemsstat, finder bestemmelserne i artikel 28 EF – 30 EF naturligvis anvendelse. Varer, som er importeret til en anden medlemsstat fra en tredjestat og bragt i fri omsætning i denne anden medlemsstat, vil ligeledes drage fordel af disse bestemmelser.

Varer med oprindelse i Belgien

25. Hvis varerne i modsætning til de to hypoteser, der er beskrevet ovenfor, har oprindelse i Belgien (eller hvis de er importeret direkte til Belgien fra en tredjestat og først er bragt i fri omsætning i EU i Belgien), er traktatens bestemmelser om frie varebevægelser efter min opfattelse irrelevante.

26. Det er ganske vist korrekt, at Domstolen i Pistre-dommen ( ) og Guimont-dommen ( ) fastslog, at forelæggelser, der udspringer af sager, hvor varerne og parterne findes inden for en enkelt medlemsstat, kunne antages til realitetsbehandling, og dernæst vendte sig mod fortolkningen af den daværende artikel 30 i EF-traktaten. Imidlertid var de nationale regler i begge sager, i det mindste potentielt, egnede til åbenbart at påvirke varernes frie bevægelighed.

27. I Pistre-sagen forbød den franske lovgivning, at betegnelsen »montagne« eller »Monts de Lacaune« blev angivet på mærkater, der var påsat charcuterivarer, uden forudgående tilladelse fra de kompetente myndigheder (tilladelse vedrørende brugen af angivelser, der var forbeholdt bjergområder). De anklagede i sagen var franske statsborgere, der var meddelt et forbud mod at fremstille og markedsføre deres egne charcuterivarer i Frankrig. Domstolen fastslog, at der imidlertid ikke kan ses bort fra den daværende artikel 30 i EF-traktaten, »[…] alene fordi samtlige relevante elementer i den konkrete sag, der foreligger for den nationale domstol, findes inden for en enkelt medlemsstat. I en sådan situation vil anvendelsen af den nationale foranstaltning også kunne have betydning for de frie varebevægelser mellem medlemsstater, bl.a. når den omhandlede foranstaltning indebærer en fordel for markedsføringen af varer fra den pågældende stat i forhold til importerede varer« ( ). Domstolen bemærkede dernæst, at den anfægtede nationale foranstaltning var direkte diskriminerende i forhold til importerede varer (eftersom betegnelsen principielt alene kunne anvendes for varer, der var fremstillet i Frankrig), og fastslog, at der ikke var nogen begrundelse herfor ( ).

28. I Guimont-sagen var betegnelsen af en national produceret ost som »Emmenthaler« strafbar i henhold til de nationale bestemmelser om mærkning, idet osten ikke havde en skorpe, uagtet at osten var i overensstemmelse med den i den nationale lovgivning fastsatte specifikation på andre områder ( ). Den anfægtede nationale regel fandt anvendelse uden forskel på såvel franske som på importerede varer. Domstolen tiltrådte, at forelæggelsen kunne antages til realitetsbehandling, idet »besvarelse[n] kan være anvendelig [for den nationale ret] i tilfælde af, at den nationale lovgivning, i en sag som hovedsagen, kræver, at en indenlandsk producent skal have de samme rettigheder som dem, en producent fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på fællesskabsretten i en tilsvarende situation« ( ). Domstolen var imidlertid derefter meget omhyggelig med alene at besvare det forelagte spørgsmål i forhold til den anfægtede regels virkning på importerede varer, hvorved den fandt, at den daværende artikel 30 var til hinder for den nationale lovgivning ( ).

29. I modsætning hertil skal Domstolen i den foreliggende sag tage stilling til en regel (cautio judicatum solvi), der er en del af en medlemsstats civilprocessuelle bestemmelser. Den anfægtede foranstaltning omhandler ikke umiddelbart markedsføring af varer ( ). Reglens diskriminerende virkning afhænger af sagsøgerens nationalitet, ikke varernes oprindelse. Reglen finder anvendelse uden forskel på såvel nationale som importerede produkter. I betragtning af den uvished, der består med hensyn til varernes faktiske oprindelse, er det indlysende, at Domstolen skal give den nationale ret et svar, men det er ligeså evident, at traktatens bestemmelser om frie varebevægelser ikke finder anvendelse, hvis de varer, som den for den nationale ret verserende tvist drejer sig om, har belgisk oprindelse.

30. Jeg vil i den resterende del af dette forslag til afgørelse tage udgangspunkt i, at varerne i hovedsagen er lovligt udbudt på markedet i EU, men den nationale ret skal fastlægge deres oprindelse, før den kan træffe afgørelse i sagen.

Om artikel 29 EF finder anvendelse

31. Det andet indledende emne er spørgsmålet, om artikel 29 EF (der forbyder kvantitative udførselsrestriktioner) er relevant i den foreliggende sag. Både Kommissionen og den belgiske regering finder, at Domstolen skal begrænse sin analyse til artikel 28 EF og 30 EF.

32. Hvis de varer, der er genstand for tvisten, er i fri omsætning i en medlemsstat og efterfølgende har krydset, eller skal krydse, grænsen til en anden medlemsstat, kan jeg ikke se, hvorfor – afhængig af indholdet i de aftalevilkår, der har givet anledning til sagen – artikel 29 EF principielt ikke skulle finde anvendelse. Når alt kommer til alt, er eksport fra medlemsstat A til medlemsstat B blot modstykket til importen til medlemsstat B fra medlemsstat A.

33. Når det er sagt, fremgår det tydeligt af de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, at den nationale ret er forelagt en tvist, der omhandler varer, som befinder sig i samme medlemsstat (Belgien) som den ret, hvor sagen verserer. I det omfang de nævnte varer har krydset en grænse, vedrørte den relevante bevægelse import til Belgien, ikke eksport fra Belgien. Jeg vil derfor i det følgende tage udgangspunkt i, at alene artikel 28 EF og 30 EF er relevante for afgørelsen af den nationale sag.

Realiteten

34. Domstolens faste praksis bekræfter, at national lovgivning, hvorefter der kræves cautio judicatum solvi, er omfattet af traktatens anvendelsesområde ( ). Domstolens praksis har imidlertid hidtil omhandlet sagsøgere i hovedsager, der er statsborgere i en medlemsstat, snarere end sagsøgere, der er statsborgere i en tredjestat.

35. F.eks. drejede Data Delecta-dommen sig om et engelsk registreret selskab, der blev pålagt at stille sikkerhed for omkostninger i en sag med påstand om betaling af varer, som selskabet havde anlagt i Sverige mod et svensk selskab. Domstolen fastslog, at »forbuddet mod »al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet« [i artikel 12] indebærer et krav om fuld ligebehandling i medlemsstaterne af personer, der befinder sig i en situation, som er reguleret af fællesskabsretten, og statsborgerne i den pågældende medlemsstat«. Den svenske regel om, at udenlandske statsborgere kunne pålægges at stille sikkerhed for sagsomkostninger, blev derfor anset for at indebære en direkte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet ( ).

36. Efter min opfattelse afføder Data Delecta-dommen og lignende sager to faktorer. For det første er cautio judicatum solvi uforenelig med artikel 12 EF, når der ved nationale retter sondres efter nationalitet mellem personer, der befinder sig i »en fællesskabsretligt reguleret situation«, til ulempe for udenlandske statsborgere. For det andet griber en sådan regel ind i en sagsøgers ret til at påberåbe sig grundlæggende rettigheder, der er sikret i traktaten, da muligheden for (om nødvendigt) at kunne gøre sine krav gældende for de kompetente domstole, nødvendigvis er nært forbundet med udøvelsen af disse rettigheder ( ).

37. Det bemærkes, at den nationale ret ikke udtrykkeligt har rejst spørgsmålet om fortolkningen af artikel 12 EF. Det er imidlertid relevant for afgørelsen af den foreliggende sag.

38. Er det med henblik på at kunne påberåbe sig Domstolens praksis vedrørende cautio judicatum solvi tilstrækkeligt, at de varer, der er genstand for hovedsagen, er undergivet traktatens bestemmelser om fri bevægelighed? Eller skal sagsøgeren i disse sager tillige være statsborger i Den Europæiske Union eller være et selskab, der har hjemsted inden for EU’s område?

39. Domstolen har for nylig i Vatsouras-dommen fastslået, at to betingelser skal være opfyldt for, at artikel 12 EF kan finde anvendelse: »Denne bestemmelse [artikel 12 EF] vedrører situationer, der henhører under fællesskabsrettens anvendelsesområde, hvori en statsborger i en medlemsstat udsættes for forskelsbehandling i forhold til statsborgerne i en anden medlemsstat alene på grundlag af sin nationalitet, og kan ikke finde anvendelse i tilfælde af en eventuel forskellig behandling af statsborgere i medlemsstater og statsborgere i tredjelande« ( ).

40. Efter min opfattelse skal formuleringen i Domstolens retspraksis vedrørende cautio judicatum solvi, der henviser til personer, der befinder sig i »en fællesskabsretligt reguleret situation«, fortolkes i overensstemmelse med Domstolens dom i Vatsouras-sagen. Sagsøgeren i hovedsagen vil derfor skulle opfylde to betingelser: For det første skal sagen være omfattet af EU-retten, og for det andet skal sagsøgeren være statsborger i en medlemsstat og have været udsat for forskelsbehandling.

41. Da Guarnieri er et monegaskisk selskab, kan det ikke påberåbe sig artikel 12 EF.

42. Dette burde strengt taget være tilstrækkeligt til at afslutte sagen. For det tilfælde, at Domstolen måtte finde, at sagsøgerens nationalitet er irrelevant for spørgsmålet, om artikel 12 EF kan finde anvendelse, og/eller ønsker at undersøge sagen nærmere på baggrund af artikel 28 EF – 30 EF, skal jeg foretage en kort bedømmelse af, hvordan bestemmelserne om de frie varebevægelser kan finde anvendelse.

43. Er cautio judicatum solvi en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i medfør af artikel 28 EF?

44. Det har været fast praksis siden Domstolens dom i Dassonville-sagen, at »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion« ( ).

45. Artikel 851 i den belgiske retsplejelov sondrer mellem belgiske statsborgere og ikke-belgiske statsborgere på grundlag af nationalitet. Bestemmelsen kræver, at ikke-belgiske statsborgere skal stille sikkerhed for omkostninger, når der ikke findes en gensidig aftale mellem det land, hvori de er statsborgere, og Belgien. Imidlertid er det efter min opfattelse ikke en foranstaltning med tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 28 EF.

46. Cautio judicatum solvi er ikke en bestemmelse for handelen. Den vedrører procespartens nationalitet og ikke varernes oprindelse, og den har ikke til formål at regulere handelen. Endvidere er det ikke en betingelse, der er direkte forbundet med leveringen af varer, og som på samme måde som regler om indpakning og mærkning kan anvendes til at udøve forskelsbehandling af udenlandsk import og dermed hindre fri bevægelighed. Det er snarere en civilprocessuel regel. Den finder anvendelse, hvis to betingelser er opfyldt. For det første skal tvisten opstå efter indgåelsen af en kontrakt (i det foreliggende tilfælde om levering af varer), der fører til et søgsmål ved de belgiske retsinstanser. Dernæst skal et sådant søgsmål vedrøre en belgisk statsborger som sagsøgt, der vælger at gøre brug af den belgiske retsplejelovs artikel 851.

47. Jeg mener derfor, at artikel 851 i den belgiske retsplejelov er for usikker og indirekte til at kunne udgøre en hindring af de frie varebevægelser i medfør af artikel 28 EF ( ).

48. Hvis Domstolen er uenig heri og finder, at cautio judicatum solvi er en foranstaltning med tilsvarende virkning i medfør af artikel 28 EF, vil der være behov for en vurdering af, om foranstaltningen kan være begrundet i et af de almene hensyn, som er opregnet i artikel 30 EF. Da der med den anfægtede nationale regel ikke udøves forskelsbehandling for så vidt angår de varer, der er genstand for tvisten, mellem importerede og nationale produkter, kan den også være begrundet i et af de tvingende hensyn, som er indført ved Domstolens retspraksis ( ) (såfremt Domstolen finder, at en sagsøger, der er statsborger i en tredjestat, ligeledes kan påberåbe sig artikel 12 EF ( ), ville den anfægtede bestemmelse – der er direkte diskriminerende på grundlag af nationalitet – alene kunne begrundes i medfør af artikel 30 EF og ikke i henhold til retspraksis vedrørende tvingende hensyn).

49. Belgien har anført, at formålet med retsplejelovens artikel 851 er at skabe retssikkerhed – at sikre korrekt gennemførelse af domme i de belgiske retsinstanser. Bestemmelsen skal sikre, at udenlandske statsborgere, der ikke er omfattet af en gensidig aftale, ikke undlader at betale erstatning og renter, når sådanne betalinger er pålagt af de belgiske retter. Målet er således at bringe udenlandske statsborgere i en situation, der svarer til situationen for belgiske statsborgere, som naturligvis er fuldt ud undergivet deres nationale retters udøvende kompetence.

Mens jeg er parat til at anerkende, at en regel i national procesret, der regulerer sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger, i princippet kan anses for at forfølge et mål af almen interesse – om det så er i henhold til undtagelsen vedrørende den offentlige orden i artikel 30 EF, eller som et »tvingende hensyn« i henhold til Cassis de Dijon-dommen – indeholder hverken forelæggelsesafgørelsen eller Belgiens skriftlige bemærkninger tilstrækkeligt materiale, der sætter Domstolen i stand til at gå videre med analysen. Jeg finder derfor, at det tilkommer den nationale ret at tage stilling til spørgsmålet, om cautio judicatum solvi kan begrundes. Ved bedømmelsen af dette spørgsmål bør den nationale ret vurdere, om reglen er det mindst indgribende middel til at opnå det ønskede mål, og om den er forholdsmæssig ( ).





Forslag til afgørelse

50. Henset til de ovenstående betragtninger, mener jeg, at Domstolen bør besvare de af Rechtbank van Koophandel te Brussel forelagte spørgsmål således:

»Artikel 28 EF er ikke til hinder for, at en sagsøger, der er monegaskisk statsborger, som har anlagt en sag i Belgien om betaling for levering af varer, på en sagsøgt belgisk statsborgers begæring pålægges at stille sikkerhed for de sagsomkostninger og den erstatning, som den pågældende sagsøger eventuelt tilpligtes at betale som følge af sagen.«