Dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Udvidede Afdeling) den 25. februar 1997. - Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Euratom-traktaten - Annullationssøgsmål og erstatningssøgsmål - Afslutning af kontrakt om leverance af uran - Forenklet fremgangsmåde - Agenturets beføjelser - Frist for at slutte kontrakt - Retlig hindring for kontraktafslutning - Spredningspolitik - Uranets oprindelse - Priser forbundet med markedspriserne. - Forenede sager T-149/94 og T-181/94.



Samling af Afgørelser 1997 side II-00161



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Euratom - forsyningsordning - sammenholdelse af tilbud og ordrer - forenklet fremgangsmaade - leveringskontrakt forelagt uden angivelse af materialets geografiske oprindelse - pligt for agenturet til at traeffe afgoerelse inden for den fastsatte frist - foreligger ikke

(Euratom-traktaten, art. 60; Euratom-forsyningsagenturets reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, art. 5 a)

2 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - Euratom-traktaten

(EF-traktaten, art. 190; Euratom-traktaten, art. 162)

3 Annullationssoegsmaal - anbringender - magtfordrejning - begreb

4 Euratom - forsyningsordning - sammenholdelse af tilbud og ordrer - forenklet fremgangsmaade - eneret til at indgaa leveringskontrakter - pligt til at undersoege, om juridiske eller materielle hindringer foreligger - agenturets skoen - den judicielle kontrols raekkevidde - bestemt tilfaelde

(Euratom-traktaten, art. 52-76; Euratom-forsyningsagenturets reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, art. 5 a; aftalen EOEF/Euratom-USSR af 27.2.1990, art. 14)

5 Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - ulovlighed - skade - aarsagsforbindelse

(Euratom-traktaten, art. 151 og art. 188, stk. 2)

Sammendrag

6 Ved anvendelsen af artikel 5 a i Euratom-forsyningsagenturets reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af udbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer - som bestemmer, at enhver leveringskontrakt inden for en »forenklet fremgangsmaade« skal forelaegges agenturet til underskrift med henblik paa indgaaelse, og at agenturet derpaa raader over en frist paa ti arbejdsdage til sin stillingtagen, enten saaledes at kontrakten indgaas, eller at dette afvises - indtager den geografiske oprindelse af det materiale, der skal leveres, en central plads blandt de kontraktled, som skal meddeles, idet agenturets viden herom er uomgaengeligt noedvendig for at sikre den oenskede forsyningssikkerhed.

Foelgelig bestaar der ikke en ret til at paaberaabe sig fordelen ved den ovennaevnte frist for en uranforbrugende virksomhed, der har forelagt en leveringskontrakt uden dog at oplyse den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, skoent dette i det mindste forudsaetningsvis var aftalt mellem parterne. Derimod har agenturet i et saadant tilfaelde ret til foer fristens udloeb at afkraeve parterne yderligere oplysninger om materialernes oprindelse og derpaa traeffe afgoerelse inden for en rimelig frist. En saadan fremgangsmaade er hverken en overskridelse af reglementets artikel 5 a, litra f), eller en tilsidesaettelse af principperne om proportionalitet eller retssikkerhed.

7 I forbindelse med EF-traktaten, og herunder navnlig i medfoer af dennes artikel 190, skal en retsakts begrundelse klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, og for at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret; raekkevidden af begrundelsespligten afhaenger af sammenhaengen. Da Euratom-traktatens artikel 162, der omhandler begrundelsespligten, i det vaesentlige er identisk med EF-traktatens artikel 190, boer artikel 162 fortolkes paa samme maade som bestemmelsen i EF-traktaten.

8 Begrebet magtfordrejning i faellesskabsretten har et klart afgraenset indhold, og ved magtfordrejning forstaas, at en administrativ myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der laegges til grund for befoejelserne. En beslutning kan kun anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet.

9 Det fremgaar af opbygningen af Euratom-traktaten og af det forsyningssystem, der er indfoert ved traktatens kapitel 6, at Euratom-forsyningsagenturets opgave bestaar i at sikre forsyningen af nukleart materiale ifoelge princippet om lige adgang til forsyningskilderne, og at det med henblik herpaa har eneret til at indgaa kontrakter om levering af disse produkter saavel fra Faellesskabet som fra tredjelande. Isaer fratager den forenklede fremgangsmaade efter artikel 5 a i agenturets reglement - Euratom-forsyningsagenturets reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer - ikke agenturet dets enerettigheder, saaledes at det selv inden for disse rammer har ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal.

Selv om agenturet under udoevelsen af sin eneret til at indgaa leveringskontrakter som hovedregel skal overholde princippet om sammenholdelse mellem tilbud og ordrer, skal det ogsaa i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, konkret afgoere, om ordrens gennemfoerelse hindres af juridiske eller materielle forhold. Naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, har agenturet herved under udoevelsen af sine befoejelser vide skoensbefoejelser, saaledes at Rettens proevelsesret under alle omstaendigheder er begraenset til at vedroere et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning.

Paa denne retlige baggrund er agenturet berettiget til at modsaette sig indfoersel af nukleart materiale fra Samfundet af Uafhaengige Stater, for det foerste fordi en ubegraenset indfoersel derfra ville bringe den geografiske spredning af de ydre forsyningskilder i fare, for det andet fordi indfoerslen da ikke ville ske til markedsbestemte priser, eller, for det tredje, ville tildele en bestemt bruger en privilegeret stilling i forhold til hans konkurrenter. Agenturets fastsaettelse af en tilladelig afhaengighedsgraense paa grundlag af markedsforholdene er et legitimt middel til at sikre den lige adgang til ressourcerne, som omhandles i traktatens artikel 52, stk. 1.

10 Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold forudsaetter opfyldelsen af en raekke betingelser vedroerende retsstridigheden af den adfaerd, som faellesskabsinstitutionerne haevdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedroerende aarsagsforbindelsen mellem adfaerden og den paaberaabte skade.

Parter

I de forenede sager T-149/94 og T-181/94,

Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH, Lingen, Ems (Tyskland), ved advokaterne Bernd Kunth, Gerhard Wiedemann, Manfred Ungemach og Helmut Nicolaus, Duesseldorf, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Alex Bonn, 62, avenue Guillaume,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Juergen Grunwald, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand dels om annullation af Kommissionens beslutning 94/95/Euratom af 4. februar 1994 om proceduren for anvendelse af artikel 53, andet led, i Euratom-traktaten (EFT L 48, s. 45), og dels om annullation af Kommissionens beslutning 94/285/Euratom af 21. februar 1994 om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, andet led (EFT L 122, s. 30), samt angaaende en paastand om erstatning,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Foerste Udvidede Afdeling)

sammensat af praesidenten, A. Saggio, og dommerne C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos, V. Tiili og R.M. Moura Ramos,

justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 18. september 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder, retsregler og retsforhandlinger

1 Sagsoegeren, Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH (herefter »KLE«), ejer og driver et kernekraftvaerk beliggende i Niedersachsen (Tyskland). Ifoelge sagsoegerens sagsfremstilling foerer kraftvaerket en politik til forsyning af braendstoffer paa mellemlang sigt og indgaar med regelmaessige mellemrum leveringskontrakter, som daekker vaerkets behov for braendstoffer for hoejst fem aar.

2 I juni 1993 indkaldte vaerket tilbud vedroerende leverance af naturligt uran i form af uranhexaflour (herefter »UF6«). Den 10. og 22. november 1993 indgik det leveringskontrakt med British Nuclear Fuels plc (herefter »BNFL«), der er etableret i Det Forenede Kongerige, og som havde fremsat det mest interessante tilbud. Til udfoerelse af kontrakten skulle 400 tons naturligt uran i form af UF6 senest leveres den 31. marts 1995 til et berigningsselskab etableret paa Faellesskabets omraade. Den aftalte koebspris var 22 USD (plus moms) pr. kg. Kontrakten stipulerede intet vedroerende oprindelsen af det uran, der skulle leveres, men BNFL forpligtede sig til at meddele saavel sagsoegeren som Euratoms Forsyningsagentur (herefter »agenturet«) oprindelseslandets navn senest ved hver enkelt dellevering. Ifoelge kontrakten skulle den kun have retsvirkninger efter samtykke fra agenturet.

3 Artikel 5a, litra d), i agenturets reglement af 5. maj 1960 om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer (EFT 1959-1962, s. 44, herefter »reglementet«), vedtaget i medfoer af artikel 60, stk. 6, i Euratom-traktaten (herefter »traktaten«), som aendret ved agenturets forordning af 15. juli 1975 (EFT L 193, s. 37), fastsaetter inden for rammerne af en »forenklet fremgangsmaade«, at med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne forinden forelaegges agenturet til underskrift. I medfoer af artikel 5a, litra f), har agenturet herpaa ti arbejdsdage til at udtale sig, enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.

4 Den 29. november 1993 modtog agenturet den planlagte kontrakt mellem KLE og BNFL til underskrift.

5 Ved skrivelse dateret den 10. december 1993, modtaget den 13. december s.aa. - dvs. den sidste dag inden for fristen til underskrift paa ti arbejdsdage - anmodede agenturet sagsoegeren og BNFL om oplysninger vedroerende oprindelsen af det uran, der var kontraktens genstand. Den 14. december 1993 oplyste BNFL agenturet om, at det uran, der var tale om, hidroerte fra Samfundet af Uafhaengige Stater (herefter »SNG«), formentlig Rusland.

6 Ved skrivelse af 20. december 1993 meddelte agenturet parterne, at dets politik gaar ud paa, at »brugerne i Faellesskabet [dvs. Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, herefter 'Faellesskabet' eller 'Euratom'] ikke bliver afhaengige af nogen saerlig forsyningskilde inden for rimelige graenser, og at erhvervelse af nukleare materialer fra SNG-republikker sker til markedspriser (dvs. priser, som afspejler produktionsomkostningerne og kan sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi)«. Agenturet forklarede, at dets spredningspolitik tager sigte paa at saette en graense paa 20-25% af leveringer fra SNG, der skal opfylde de saerlige behov hos brugerne i Faellesskabet. Ifoelge agenturet indebar den af sagsoegeren forelagte kontrakt risiko for en for stor afhaengighed af levering af uran fra SNG. Agenturets beregninger viste, under hensyntagen til de samlede leveringer i loebet af de tre sidste aar til KLE, at dette havde ret til at erhverve ca. 45 tons naturligt uran aarligt fra SNG. Men agenturet udtalte, at KLE allerede havde erhvervet maengder, som maerkbart oversteg graensen for en rimelig afhaengighed, og det gennem flere aar. Tillige afspejlede de foreslaaede priser ikke de saedvanlige produktionsomkostninger og kunne ikke sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi. Agenturet fandt derfor, at kontrakten ikke burde indgaas, men det anmodede parterne om at fremsaette deres bemaerkninger, foer en endelig afgoerelse blev truffet.

7 Den 29. december 1993 forelagde sagsoegeren sagen for Kommissionen paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2, hvorved vaerket protesterede mod agenturets passivitet.

8 Den 6. januar 1994 fik sagsoegeren meddelelse om agenturets afgoerelse nr. 1/94 vedroerende den leveringskontrakt, der var blevet forelagt den 29. november 1993. Ifoelge denne afgoerelse havde agenturet tiltraadt kontrakten af 10. og 22. november 1993 mellem KLE og BNFL og herved tilfoejet den betingelse, at det leverede naturlige uran ikke, hverken direkte eller indirekte, maatte hidroere fra SNG.

9 Den 10. januar 1994 meddelte Kommissionen sagsoegerens advokater, at det var dens opfattelse, at den afgoerelse, agenturet havde meddelt sagsoegeren den 6. januar, var blevet truffet inden for de foreskrevne frister, saaledes at proceduren med forelaeggelse blev uden genstand.

10 Ved skrivelse af 20. januar 1994 afsluttede sagsoegeren den procedure, der var blevet indledt den 29. december 1993, for at tage hensyn til den ovennaevnte afgoerelse nr. 1/94.

11 Ved en yderligere skrivelse af samme dato forelagde sagsoegeren i oevrigt denne afgoerelse for Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 53, andet led.

12 Hvad angaar den foerste procedure, hvis genstand var den passivitet, der angiveligt var udoevet af agenturet, traf Kommissionen den 4. februar 1994 beslutning 94/95/Euratom om proceduren for anvendelse af artikel 53, andet led, i Euratom-traktaten (EFT L 48, s. 45, herefter »beslutning 94/95«). Kommissionen afviste sagsoegerens krav, der hvilede paa den paastand, at agenturet ikke havde udtalt sig inden for den foreskrevne frist, og som navnlig gik ud paa, at Kommissionen paalaegger agenturet at indgaa kontrakten af 10./22. november 1993. Ifoelge Kommissionen havde agenturet ikke udvist passivitet, eftersom dette havde ret til at supplere sit dossier, og fristen paa ti arbejdsdage derfor foerst var begyndt at loebe paa datoen for modtagelsen af de yderligere oplysninger, der var blevet anmodet om, nemlig den 14. december 1993, og foerst udloeb den 6. januar 1994, den dag, afgoerelse nr. 1/94 faktisk var blevet truffet.

13 Vedroerende den procedure, der er genstand for afgoerelse nr. 1/94, naevnt ovenfor, traf Kommissionen den 21. februar 1994 beslutning 94/285/Euratom om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, andet led (EFT L 122, s. 30, herefter »beslutning 94/285«). Kommissionen fandt, at agenturets afgoerelse var materielt lovlig og afviste derfor sagsoegerens krav.

14 Under disse omstaendigheder fandt KLE, at den paagaeldende leveringskontrakt ikke kunne gennemfoeres. BNFL og sagsoegeren afstod herfra.

15 Den 8. og 14. marts 1994 indgik KLE og BNFL en ny leveringskontrakt vedroerende 400 tons uran i form af UF6 til en pris paa 27 USD pr. kg, hvilken kontrakt var ledsaget af det vilkaar, at materialet ikke, hverken direkte eller indirekte, hidroerte fra SNG. Denne kontrakt blev indgaaet af agenturet den 30. marts 1994.

16 Ved staevninger indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 11. og 27. april 1994 har sagsoegeren anlagt naervaerende sager, der er blevet registreret som T-149/94 og T-181/94.

17 Ved kendelse af 23. marts 1995 har Retten (Foerste Udvidede Afdeling) besluttet at forene de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.

18 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Sagsoegeren har afgivet skriftligt svar inden retsmoedet paa de spoergsmaal, som var blevet stillet selskabet af Retten inden for rammerne af sagens tilrettelaeggelse. Parterne har afgivet indlaeg og svaret paa Rettens mundtlige spoergsmaal i retsmoedet den 18. september 1996.

Parternes paastande

19 I sag T-149/94 har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:

- Beslutning 94/95 annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med forvaltningssagen.

20 I denne foerste sag har sagsoegte nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

21 I sag T-181/94 har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:

- Beslutning 94/285 annulleres.

- Euratom doemmes til at betale sagsoegeren 3 511 279,30 DM i erstatning med rente 6% aarligt at regne fra den 7. april 1994.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne ved forvaltningssagen, for saa vidt som de ikke er blevet taget med ved opgoerelsen af erstatningen.

22 I denne anden sag har sagsoegte nedlagt foelgende paastande:

- Der gives ikke medhold i sagsoegerens annullationspaastand.

- Erstatningskravet afvises fra paakendelse, subsidiaert frifindes sagsoegte for erstatningspaastanden.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Sag T-149/94

23 Sagsoegeren har paaberaabt sig fem annullationsanbringender om henholdsvis tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), samt tilsidesaettelse af bestemmelserne i traktatens kapitel VI om forsyning, tilsidesaettelse af princippet om proportionalitet og om retssikkerhed, tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser, samt tilsidesaettelse af begrundelsespligten og magtfordrejning.

24 Ved det foerste og det andet anbringende anfaegtes agenturets mulighed for dels at anmode om yderligere oplysninger, dels ikke at traeffe en endelig afgoerelse, foer sagen er fuldt oplyst, dvs. foer den indeholder det mindstemaal af oplysninger, der kraeves ved reglementets artikel 5a, litra c).

25 Disse to anbringender boer behandles under ét.

Foerste og andet anbringende om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), og om tilsidesaettelse af princippet om proportionalitet og om retssikkerhed

1. Sammenfatning af parternes argumenter

26 Sagsoegeren har i foerste raekke gjort gaeldende, at den omtvistede beslutning tilsidesaetter reglementets artikel 5a, litra f). I medfoer af denne bestemmelse skal agenturet udtale sig inden ti arbejdsdage efter modtagelse af kontrakten enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den. Ifoelge sagsoegeren burde agenturet have truffet endelig afgoerelse senest den 13. december 1993, men den blev faktisk foerst truffet den 6. januar 1994, naesten fire uger senere.

27 Ifoelge sagsoegeren er det ikke tilstraekkeligt, at agenturet har fremsat anmodning om yderligere oplysninger inden for den fastsatte frist, for at det kan antages, at det har truffet afgoerelse inden for naevnte frist.

28 Den frihed til at skoenne over, hvorvidt der skal indhentes yderligere oplysninger, som agenturet paaberaaber sig paa grundlag af reglementets artikel 5a, er i strid med selve formaalet med den forenklede fremgangsmaade, som herved indfoeres. Artikel 5a afgraenser fuldstaendigt og udtoemmende de krav, som skal opfyldes af de kontrakter, der skal indgaas. Under alle omstaendigheder boer agenturet tilstraekkelig tidligt anmode om de oplysninger, man finder noedvendige, saaledes at de kontraherende parter kan fremlaegge dem inden for fristen paa ti arbejdsdage.

29 I oevrigt forelaa der for agenturet allerede den 29. november 1993 samtlige de oplysninger, som kraeves efter reglementets artikel 5a. Sagsoegeren konstaterer, at artikel 5a, litra c), nr. 5, tillader, at der i kontrakten intet oplyses om oprindelseslandet for de materialer, der skal leveres, forudsat at leverandoeren over for forbrugeren og agenturet forpligter sig til at oplyse oprindelseslandet foer leveringen. Dette krav blev overholdt i den her omhandlede kontrakt.

30 For det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at det var uforholdsmaessigt at kraeve yderligere oplysninger, fordi agenturet under alle omstaendigheder ikke ville have indgaaet kontrakten uden udelukkelse af muligheden af, at uranet hidroerte fra SNG. Den forsinkede beslutningstagning gik ud over graenserne for den noedvendige frist for at virkeliggoere formaalet med at oplyse sagen fuldstaendigt. Sagsoegeren foreholder Kommissionen, at den har paatvunget vaerket en procedure af uforudsigelig varighed, idet den har tiltraadt agenturets krav om yderligere oplysninger. Det er uantageligt, at agenturet kan have ret til at forlaenge fristen efter forgodtbefindende og saaledes vilkaarligt forsinke de beslutninger, der skal traeffes vedroerende indgaaelse af kontrakterne. I denne sammenhaeng finder sagsoegeren, at Kommissionen har gjort sig skyldig i en tilsidesaettelse af det administrative legalitetsprincip i forbindelse med retssikkerhedsprincippet.

31 Sagsoegte har gjort gaeldende, at opfattelsen af reglementets artikel 5a, litra c) - der tager sigte paa typetilfaeldet - kun, af hensyn til interessen i en hurtig afvikling af proceduren, kraever visse mindsteoplysninger, som i saerlige tilfaelde skal uddybes. Traktatens artikel 55 tillaegger udtrykkeligt agenturet ret til at kraeve alle de oplysninger, som er noedvendige for udoevelsen af dets eneret til at slutte kontrakt om leveringer.

32 Den gaeldende frist begyndte foerst at loebe paa den dag, da agenturet havde modtaget de yderligere oplysninger. Det er naeppe foreneligt med retsstatslige principper, at agenturet for at kunne overholde den paagaeldende frist skal give afkald paa at faa de noedvendige yderligere oplysninger og afvise at indgaa kontrakten. Under alle omstaendigheder udgoer fristen paa ti dage ikke en bindende praeklusiv frist, men en administrativ frist, som agenturet har opstillet for sig selv.

33 En efterfoelgende oplysning om oprindelseslandet vil kun vaere tilladelig, saafremt leverandoeren ikke kunne give oplysningen paa tidspunktet for indgaaelsen af kontrakten. Men allerede paa det tidspunkt var BNFL bekendt med den planlagte oprindelse af produktet, eftersom selskabet havde afgivet den hertil svarende oplysning til agenturet inden for en frist paa én dag at regne fra den herpaa rettede anmodning, og eftersom et tilbud af en art, som det, BNFL afgav, indeholdende en noejagtig pris og en fast frist for leveringen kun kunne vaere afgivet af en virksomhed, der havde en praecis forestilling om oprindelsen af det materiale, der skulle leveres, og om vilkaarene for den forinden indgaaede kontrakt.

2. Rettens bemaerkninger

34 Reglementets artikel 5a, litra c), bestemmer foelgende:

»Leveringskontrakten skal mindst indeholde foelgende oplysninger: ...

5. Oprindelseslandet for de materialer, der skal leveres. Hvis leverandoeren ved kontraktens indgaaelse ikke kan angive dette, skal han over for forbrugeren og agenturet forpligte sig til senere skriftligt at meddele dem oprindelseslandet for hver delleverance.

...«

35 Den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, indtager saaledes en central plads blandt de kontraktled vedroerende leverancen, der skal meddeles agenturet i forbindelse med anvendelsen af reglementets artikel 5a. Det maa antages, at agenturets viden om den geografiske oprindelse af leverancerne er uomgaengeligt noedvendig for at sikre den forsyningssikkerhed, der soeges opnaaet ved den igangvaerende forsyningspolitik, saaledes som det vil fremgaa af behandlingen af sag T-181/94 (jf. navnlig praemis 92, 93 og 94 nedenfor).

36 Herudover fremgaar det klart af selve formuleringen af reglementets artikel 5a, litra c), at senere afgivelse af oplysning om oprindelseslandet kun kan tillades, saafremt leverandoeren ikke kunne fremlaegge oplysningen paa tidspunktet for kontraktens indgaaelse.

37 Under de foreliggende omstaendigheder ses det imidlertid klart, at sagsoegeren og sagsoegerens leverandoer i det mindste forudsaetningsvis var enige om, at materialerne skulle komme fra SNG. BNFL havde saaledes meddelt agenturet uranets oprindelse inden for en frist paa en dag at regne fra anmodningen om oplysninger. Som anfoert af Kommissionen, maa det desuden antages, at et tilbud som det af BNFL fremsatte, indeholdende en fast pris og en praecis frist for leveringen, kun kunne afgives af en virksomhed, der havde en praecis forestilling om oprindelsen af det produkt, som skulle leveres, og om vilkaarene i den forinden indgaaede kontrakt. I oevrigt var, saaledes som sagsoegeren har indroemmet i retsmoedet, den mellem parterne indgaaede pris saa lav, at det for enhver erhvervsdrivende i denne sektor maatte fremstaa som meget sandsynligt, at materialerne kom fra SNG. Endelig bestaar der en rimelig formodning for, at den forsigtige erhvervsdrivende indhenter oplysning om oprindelsen af det uran, der er genstand for en leveringskontrakt.

38 Ved ikke i leveringskontrakten at give oplysning om den geografiske oprindelse af uranet, skoent dette i det mindste forudsaetningsvis var aftalt mellem parterne, maa sagsoegeren selv tilregnes de administrative vanskeligheder, som opstod for agenturet i forbindelse med dets beslutningstagning. Under disse omstaendigheder havde sagsoegeren ikke ret til at paaberaabe sig fordelen ved reglementets artikel 5a, litra f), som indfoerer en hurtig fremgangsmaade i form af en frist for agenturet paa ti arbejdsdage til at udtale sig i sager, der ikke frembyder problemer.

39 Derimod finder Retten, at agenturet konkret havde ret til foer udloebet af fristen i reglementets artikel 5a, litra f), at afkraeve parterne yderligere oplysninger ved at give agenturet meddelelse om oprindelsen af de materialer, der skulle leveres. Hverken reglementets artikel 5a, litra f), eller traktaten var til hinder for en saadan anmodning, som tvaertimod var berettiget ved de konkrete forhold.

40 Det fremgaar af det i sagen oplyste, at agenturet traf afgoerelse den 6. januar 1994, altsaa den tiende arbejdsdag at regne fra den 14. december 1993, den dag, agenturet havde modtaget den kraevede oplysning. En saadan frist var rimelig og kunne hverken vaere en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), eller en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet, der er blevet paaberaabt af sagsoegeren.

41 Heraf foelger, at sagsoegerens foerste og andet anbringende ikke kan laegges til grund.

Tredje anbringende om tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser

42 Sagsoegeren har ikke udviklet sit tredje anbringende om en overtraedelse af reglerne om fordeling af befoejelser.

43 Retten skal derfor ikke udtale sig om dette anbringendes berettigelse.

Fjerde anbringende om tilsidesaettelse af begrundelsespligten

1. Sammenfatning af parternes argumenter

44 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den omtvistede beslutning ikke indeholder noget argument, der kan berette til at flytte begyndelsestidspunktet for den frist, agenturet raader over. Tillige er begrundelsespligten blevet tilsidesat ved, at der er modsigelser og svagheder i agenturets og Kommissionens argumentation. Kommissionen har bl.a. ikke naermere forklaret, hvorfor de oplysninger, agenturet oenskede, og som angiveligt var helt afgoerende for dets beslutningstagning, ikke kunne vaere kraevet inden for det ved reglementet fastsatte tidsforloeb. Endelig har Kommissionen ikke udtalt sig paa visse betydningsfulde punkter, som er blevet paaberaabt af sagsoegeren, foer den traf den omtvistede beslutning.

45 Sagsoegte har gjort gaeldende, at hverken agenturet eller sagsoegte selv har efterladt sagsoegeren i usikkerhed med hensyn til grundene for deres beslutninger. Korrespondancen og beslutningerne taget under et indeholder en sammenhaengende begrundelse, af hvilken sagsoegeren uden vanskelighed havde kunnet uddrage de grunde, der var afgoerende for agenturets og Kommissionens standpunkt.

2. Rettens bemaerkninger

46 Det er i forbindelse med EF-traktaten fast retspraksis, at en retsakts begrundelse i medfoer af traktatens artikel 190 klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, dels saaledes at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels saaledes at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret, og at raekkevidden af begrundelsespligten afhaenger af sammenhaengen (Rettens dom af 24.4.1996, forenede sager T-551/93, T-231/94, T-232/94, T-233/94 og T-234/94, Industrias Pesqueras Campos m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 247, praemis 140).

47 Euratom-traktatens artikel 162, der omhandler begrundelsespligten, er i det vaesentlige identisk med EF-traktatens artikel 190. Bestemmelsen i Euratom-traktaten boer fortolkes paa samme maade som bestemmelsen i EF-traktaten.

48 For saa vidt angaar naervaerende sag har Kommissionen forklaret foelgende i 10. betragtning til beslutning 94/95:

»... Agenturets kendskab til materialernes oprindelse er af saerlig stor vigtighed i den nuvaerende situation paa verdensmarkedet for naturligt uran, som er kendetegnet ved betydeligt foroegede leverancer af uran stammende fra SNG og til priser, som er uden sammenhaeng med produktionsomkostningerne i en markedsoekonomi. Denne situation har alvorlige konsekvenser paa det faelles marked, eftersom disse leverancer indebaerer en risiko for den tilstraebte spredning af forsyningskilderne og foelgelig for maalsaetningen om en regelmaessig og ligelig forsyning ... Af disse grunde soerger agenturet ... for, at Faellesskabet ikke i urimelig grad bliver afhaengig af en enkelt forsyningskilde, og at anskaffelsen af nukleare materialer hidroerende fra SNG finder sted til priser, som ligger paa linje med markedsprisen.«

49 Kommissionen bemaerkede, at KLE allerede tidligere havde indkoebt betydelige maengder naturligt uran fra SNG. Derpaa fremhaevede den, at »oplysningerne i artikel 5a, litra c), i agenturets reglement er udtryk for et minimum«, og den konkluderede heraf, at agenturet »var ... i sin gode ret til at supplere [sit] dossier« (11. betragtning til beslutning 94/95). Herpaa forklarede den, at fristen var begyndt at loebe dagen efter den dag, paa hvilken agenturet havde modtaget den oenskede yderligere oplysning, og at den udloeb den dag, hvor agenturet endelig traf sin afgoerelse (12. og 13. betragtning).

50 Begrundelsen for beslutning 94/95 har saaledes klart og utvetydigt fremlagt det raesonnement, som blev lagt til grund.

51 Heraf foelger, at det fjerde anbringende ikke kan tages til foelge.

Femte anbringende om magtfordrejning

1. Sammenfatning af parternes argumenter

52 Til stoette for sit anbringende om magtfordrejning har sagsoegeren i det vaesentlige gjort gaeldende, at agenturet og Kommissionen ikke havde nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den kontrakt, sagsoegeren havde forelagt paa grundlag af den forenklede fremgangsmaade efter reglementets artikel 5a.

2. Rettens bemaerkninger

53 Begrebet magtfordrejning i faellesskabsretten har et klart afgraenset indhold, og ved magtfordrejning forstaas, at en administrativ myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der ligger til grund for befoejelserne. Det fremgaar herved af fast retspraksis, at en beslutning kun kan anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet (ovennaevnte dom i sagen Industrias Pesqueras Campos m.fl. mod Kommissionen, praemis 168).

54 Sagsoegeren har paa ingen maade godtgjort, at agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet formaal end det, der bestaar i at gennemfoere forsyningspolitikken.

55 Foelgelig vil det femte anbringende vaere at forkaste.

56 Af samtlige ovenstaaende grunde frifindes sagsoegte i sag T-149/94.

Sag T-181/94

Annullationspaastanden

57 Sagsoegeren har paaberaabt sig fem annullationsanbringender henholdsvis om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a samt af bestemmelserne i traktatens kapitel VI om forsyning, tilsidesaettelse af faellesskabsrettens almindelige grundsaetninger, tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser samt tilsidesaettelse af begrundelsespligten og magtfordrejning.

1. Det foerste anbringende om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a og af bestemmelserne i traktatens kapitel VI om forsyning

58 Det foerste anbringende er formuleret i fire led, som der herefter vil blive taget stilling til saerskilt.

59 Det foerste led i det foerste anbringende - om tilsidesaettelse af agenturets pligt til at indgaa kontrakten i overensstemmelse med reglementets artikel 5a - og det andet led i det foerste anbringende - om et krav om, at det fastslaas, at forsyningspolitikken, saaledes som den er fastlagt og anvendt i det foreliggende tilfaelde, tilsidesaetter artikel 61, stk. 1, artikel 60 og artikel 65, stk. 1, samt artikel 52, stk. 2, og artikel 64 i traktaten - rejser begge spoergsmaalet om muligheden for at fravige mekanismen om udbud og efterspoergsel under udoevelsen af eneretten til at indgaa kontrakterne om levering af uran.

60 Foelgelig boer de paagaeldende led behandles samtidig.

Foerste og andet led af det foerste anbringende om henholdsvis tilsidesaettelse af agenturets pligt til at indgaa kontrakten i overensstemmelse med reglementets artikel 5a og tilsidesaettelse af artikel 61, stk. 1, artikel 60 og artikel 65, stk. 1, samt artikel 52, stk. 2, og artikel 64 i traktaten.

- Sammenfatning af parternes argumenter

61 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at princippet om markedsoekonomi skal overholdes af agenturet, naar det udoever sine befoejelser. Sagsoegeren bemaerker, at generaladvokat Roemer i sit forslag til afgoerelse i forbindelse med Domstolens dom af 14. december 1971 (sag 7/71, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 295, paa s. 312, org. ref.: Rec. s. 1003, paa s. 1032) forklarede, at forsyningsordningen udgoer et kompromis mellem plan- og markedsoekonomiske tendenser. Sagsoegeren fremhaever, at princippet om sammenholdelse af udbud og efterspoergsel som foelge af traktatens artikel 60 og 65 finder anvendelse, uanset uranets oprindelse.

62 Da markedet er koebers marked, er den sammenholdelsesprocedure, som omhandles i traktatens artikel 60, for kompliceret, hvilket forklarer vedtagelsen af den forenklede fremgangsmaade i reglementets artikel 5a. Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen ikke taget hensyn til, hvor sidstnaevnte bestemmelse befinder sig i det system, der fremgaar af traktatens kapitel om forsyning. Formaalet med naevnte forenklede fremgangsmaade, nemlig bevarelsen af direkte kontakt mellem brugere og producenter, ville miste sin mening, saafremt agenturet havde ret til at afslaa at indgaa de kontrakter, som blev forelagt det til underskrift i overensstemmelse med reglementet.

63 Foelgelig har agenturet under denne procedure ingen skoensmargen. Et afslag paa kontraktindgaaelse kan kun komme paa tale under hensyn til de almindelige betingelser, der opregnes i reglementet. Agenturets kompetence indskraenkes dels til overvaagningen af markedssituationen, jf. tredje betragtning til agenturets forordning af 15. juli 1975, der er naevnt ovenfor, og hvorved artikel 5a blev indfoert i reglementet af 5. maj 1960, dels til en undersoegelse af, om parterne har overholdt oplysningspligten, som kraeves i sidstnaevnte artikel. Ved at forsyne kontrakten med en restriktiv betingelse, skoent den var i overensstemmelse med reglementet, har agenturet overskredet sin kompetence, hvilket Kommissionen burde have erkendt.

64 Sagsoegeren tilfoejer, at traktatens regler ikke goer det muligt for agenturet at indfoere og gennemfoere en politik med spredning af forsyningskilderne, fastsaette kvoter og saaledes begraense friheden til at bestemme uranets oprindelse.

65 Det rigelige udbud paa markedet for naturligt uran skyldes ikke blot produktionen i staterne i den forhenvaerende Union af Socialistiske Sovjetrepublikker (herefter »URSS«), men ogsaa, at betydelige lagre af uran var blevet kastet paa markedet i Vesten. Det er ifoelge sagsoegeren aabenbart, at den faktiske produktion hidroerende fra miner, hvis driftsomkostninger er hoeje, gaar tilbage i en situation med rigeligt udbud. Imidlertid svarer den paagaeldende situation ikke til et »strukturelt underskud«, eftersom der som kriterium maa anvendes den disponible produktionskapacitet og ikke kriteriet effektiv produktion, som kun giver et oejebliksbillede. Produktionen vil globalt kunne forhoejes, saaledes at det »strukturelle underskud« reduceres til nul. Det betydelige prisfald i perioder praeget af for stort udbud karakteriserer et marked, som reagerer foelsomt.

66 I medfoer af traktatens artikel 61 har agenturet principielt pligt til at imoedekomme alle ordrer paa de vilkaar, der er resultatet af sammenholdelsen af tilbud og ordrer, som omhandlet i artikel 60 og artikel 65, stk. 1, medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor. Sidstnaevnte begraensning, der har karakter af en undtagelse, boer saaledes fortolkes strengt efter ordlyden. Kommissionen befandt sig i en retsvildfarelse, da den med henvisning til sin forsyningspolitik udtalte, at der forelaa en juridisk hindring, uden at den havde undersoegt, om der under sagens konkrete omstaendigheder faktisk forelaa en hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand.

67 Den geografiske oprindelse af det uran, der skulle leveres, var ikke en juridisk eller materiel hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand. Alene undtagelsen efter traktatens artikel 65, stk. 2, giver agenturet ret til at bestemme leverancernes geografiske oprindelse. Ifoelge denne bestemmelse kan agenturet bestemme oprindelsen, for saa vidt det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne. Agenturet har dog ikke foreslaaet sagsoegeren en lige saa fordelagtig kontrakt som den, der her er tvist om.

68 Sagsoegeren goer i oevrigt gaeldende, at agenturet ikke har ret til at gribe ind i prisdannelsen. Det er efter traktatens artikel 67 kun muligt at anfaegte den forhandlede pris under den forenklede fremgangsmaade under de i traktaten omhandlede omstaendigheder. Undtagelser kan findes i traktatens artikel 68 og 69. Det er end ikke noedvendigt at undersoege, om vejen staar aaben for at anvende artikel 68, stk. 1, om prispolitik, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling, fordi agenturet under alle omstaendigheder ikke har kompetence til at afslaa at indgaa kontrakt paa grundlag af artikel 68. Det fremgaar saaledes af ordlyden af andet og tredje stykke af denne artikel, at agenturet hoejst har mulighed for at give meddelelse om prispolitikken til Kommissionen, der alene har ret til at gribe ind. Retten til at fastsaette priser tilkommer alene Raadet i medfoer af traktatens artikel 69.

69 Ifoelge sagsoegeren kan sagsoegte ikke begrunde et indgreb i prisdannelsen ved at paaberaabe sig den handelsaftale, der blev indgaaet den 18. december 1989 og indgaaet i medfoer af Kommissionens afgoerelse 90/117/Euratom af 27. februar 1990 om indgaaelse paa Det Europaeiske Atomenergifaellesskabs vegne af aftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab og Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker om handel og handelsmaessigt og oekonomisk samarbejde (EFT L 68, s. 2, herefter »handelsaftalen«). For det foerste er handelsaftalens artikel 14 ikke umiddelbart anvendelig, for den er ikke tilstraekkelig klar og praecis, ligesom den giver faellesskabsinstitutionerne en skoensmargen. I oevrigt foreligger der ikke en undtagelse ifoelge traktaten i den forstand, der forudsaettes i dens artikel 67, som giver adgang til at gribe ind i priserne. Hertil kommer, at handelsaftalens artikel 14 end ikke i forbindelse med traktatens artikel 64 - der bestemmer, at agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland - ikke tillader en fastsaettelse af mindstepriser, eftersom man med henblik herpaa maa omgaa Raadets eneret til at fastsaette priserne, jf. traktatens artikel 69, stk. 1. Agenturet kan foelgelig ikke paaberaabe sig denne bestemmelse for at afslaa et tilbud med priser, som angiveligt ikke er knyttet til markedet, undtagen hvis det er blevet bemyndiget hertil i medfoer af traktatens kompetencesystem, hvilket ikke er tilfaeldet.

70 I sagen var den faktiske pris paa naturligt koncentreret uran (herefter »U3O8«) 20,86 USD pr. kg - eller 8,02 USD pr. pund - henset til renter og vekselomkostninger. Denne pris kunne sammenlignes med de rene produktionsomkostninger i de mest effektive vestlige uranminer. Prisen laa mellem priserne paa spotmarkederne for uran med oprindelse i SNG og priserne paa uran hidroerende andetstedsfra end SNG.

71 Sagsoegeren anfaegter Kommissionens udtalelse om, at tilladelsen til sagsoegeren til paa ny at skaffe uran fra SNG gav vaerket en privilegeret stilling, hvilket udgjorde en juridisk hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand. Det maa faktisk antages, at muligheden for at faa adgang til ressourcerne var de samme for alle brugerne, henset til den frihed, der er indroemmet dem til at forhandle leveringskontrakter med en producent efter frit valg samt henset til det rigelige udbud af uran.

72 Sagsoegte har heroverfor gjort gaeldende, at reglementet altid maa vaere undergivet traktatens bestemmelser. Sagsoegte bemaerker, at Domstolen i den ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig i praemis 43 udtalte, at »den omstaendighed, at benyttelsen af de i traktaten omhandlede forsyningsmekanismer maaske paa grund af markedsforholdene er forekommet mindre noedvendig paa et givet tidspunkt, ikke [er] nok til at fratage bestemmelserne om disse mekanismer deres bindende virkning«. Sagsoegte fremhaever, at den eneret til at indgaa kontrakter, der er tillagt agenturet i medfoer af traktatens artikel 52, stk. 2, litra b), indebaerer retten til at afslaa at indgaa kontrakt. Denne ret til at meddele afslag indebaerer som noget mindre restriktivt befoejelsen til at indgaa kontrakten paa visse naermere fastsatte vilkaar.

73 Foer det kommer til en anvendelse af traktatens artikel 65, stk. 1 - der henviser til proceduren med sammenholdelse af tilbud og ordrer, som omhandles i traktatens artikel 60 - maa det bringes paa det rene, om der foreligger juridiske hindringer for at gennemfoere ordrerne, jf. traktatens artikel 61, stk. 1. En saadan analyse findes i 21. betragtning til beslutning 94/285. Artikel 61, stk. 1, er i oevrigt ikke en undtagelsesbestemmelse, men den forpligter agenturet til at gennemgaa hver enkelt ordre og klargoere, om dens gennemfoerelse hindres af juridiske eller materielle forhold.

74 For det foerste har Kommissionen lagt vaegt paa den politik for spredning af forsyningskilder uden for Faellesskabet paa energiomraadet, der blev formuleret i Raadets resolution 86/C 241/01 af 16. september 1986 om nye energipolitiske maal for Faellesskabet frem til 1995 og konvergensen mellem medlemsstaternes politik (EFT C 241, s. 1, herefter »Raadets resolution«).

75 Kommissionen fremhaever den hurtige stigning i omfanget af leveringer fra SNG efter 1990 (1989: 0 tons, 1990: 600 tons, 1991: 2 100 tons, 1992: 3 100 tons).

76 Kommissionen anfoerer tillige, at prisen paa nukleart materiale fra SNG har vaeret ekstremt lav indtil for ganske nylig, men efter begivenhederne i hovedsagen.

77 Henset til udviklingen i udfoerslen fra SNG maatte der gennemfoeres en antagelig grad af afhaengighed i relation til leveringer fra denne kilde. Graden skulle fastsaettes paa grundlag af bl.a. den eksisterende kapacitet for langsigtet produktion inden for SNG. Da denne produktion udgoer ca. 25% af verdens samlede uranproduktion, anvendte agenturet den naevnte procentdel som den oevre graense for en afhaengighed, der kan accepteres i forhold til leveringerne fra SNG.

78 For det andet har Kommissionen gjort gaeldende, at en aftale indgaaet i medfoer af artikel 64 eller artikel 101, stk. 2, i traktaten kan affoede en hindring efter betydningen i traktatens artikel 61, stk. 1. Kommissionen naevner konkret handelsaftalen, der blev indgaaet med hjemmel i traktatens artikel 101, stk. 2.

79 Sagsoegte bemaerker, at det i handelsaftalens artikel 6 udtales: »Medmindre andet er fastsat i denne aftale, finder samhandelen og andet handelsmaessigt samarbejde mellem de kontraherende parter sted i overensstemmelse med parternes gaeldende forskrifter«; i aftalens artikel 14 hedder det: »Vareudvekslingen mellem de kontraherende parter finder sted til priser svarende til markedspriserne.« Sagsoegte konkluderer, at det i medfoer af traktatens artikel 64, anvendt i forbindelse med disse to sidstnaevnte bestemmelser, tilkommer agenturet at sikre, at leveringerne til Faellesskabet af nukleart materiale med oprindelse i SNG sker til markedspriser. Handelsaftalen fastsaetter ikke indfoerselskvoter, men tager sigte paa at fremme de markedsoekonomiske principper i SNG saavel som den harmoniske udvikling og spredningen af handelen paa det nukleare omraade.

80 For det tredje har sagsoegeren gjort gaeldende, at traktatens artikel 65, stk. 2, ikke kan finde anvendelse i sagen, fordi agenturet ikke har fastsat nogen geografisk oprindelse af leveringerne.

81 Sagsoegte har i relation til argumentet om traktatens bestemmelser om priserne svaret, at traktatens artikel 67 tager sigte paa situationen med normal prisdannelse. Det er imidlertid ikke forbudt Faellesskabet at forsvare sig mod leveringer til ruinerende priser fra tredjelande, bl.a. ved at indgaa folkeretlige aftaler. Forbuddet mod diskriminerende prispolitik i artikel 68 tager udelukkende sigte paa faellesskabsproducenterne, der er de eneste erhvervsdrivende, som kan paalaegges retligt bindende pligter i medfoer af traktatens artikel 67.

82 Med hensyn til prisniveauet finder sagsoegte, at man maa bedoemme prisen paa 22 USD pr. kg uran i form af UF6 som ganske usaedvanlig lav. Efter fradrag af vekselomkostningerne bliver prisen kun 18 USD pr. kg U3O8, eller 6,93 USD pr. pund.

83 Sagsoegte goer gaeldende, at kontrakter om maengder til saerlig lave priser fra SNG har kunnet indgaas i brugernes interesse. Sagsoegte forklarer, at brugerne normalt daekker deres grundbehov ved fleraarige kontrakter, men at de tillige kan daekke deres spotbehov med op til 10% af deres aarlige behov paa spotmarkedet. Sagsoegeren daekkede imidlertid mere end 150% af sit aarlige behov ved paa spotmarkedet at koebe materiale fra SNG.

84 En tilsidesaettelse til fordel for individuelle brugere af principperne for Faellesskabets forsyningspolitik ville tildele disse brugere en privilegeret stilling i traktatens artikel 52, stk. 2, litra a)'s forstand, eftersom de i forhold til deres konkurrenter ville opnaa priser og fordele, der konkurrencemaessigt set maatte bedoemmes som utilladelige.

- Rettens bemaerkninger

85 Indledningsvis maa det forsyningssystem, som er gennemfoert ved traktatens kapitel VI, underkastes en analyse i lyset af de maal, som er fastlagt for Faellesskabet. Det fremgaar i denne forbindelse af traktatens opbygning, at agenturets opgave bestaar i at sikre et af de vaesentlige formaal, som denne traktat i artikel 2, litra d), har tillagt Faellesskabet, nemlig forsyningssikkerheden efter princippet i traktatens artikel 52, stk. 1, om lige adgang til forsyningskilderne. Dette fremgaar klart af traktatens artikel 51, stk. 2, litra b), hvorefter der oprettes et specialorgan udtrykkeligt med dette formaal og i princippet tillagt enerettigheder med henblik paa at sikre en regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel saavel fra Faellesskabet som fra tredjelande til Faellesskabets brugere. I medfoer af denne bestemmelse skal agenturet nemlig gennemfoere en forsyningsordning og har - for at kunne udfoere sin opgave - optionsret til malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, produceret paa medlemsstaternes omraader, og ligeledes eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af disse produkter, uanset om de hidroerer fra omraader inden for eller uden for Faellesskabet (jf. Rettens dom af 15.9.1995, forenede sager T-458/93 og T-523/93, ENU mod Kommissionen, Sml. II, s. 2459, praemis 57).

86 Isaer fratager den forenklede fremgangsmaade efter reglementets artikel 5a ikke agenturet dets enerettigheder (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 73). Agenturet har saaledes selv inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal.

87 I oevrigt boer princippet om sammenholdelse mellem tilbud og ordre som hovedregel overholdes, naar agenturet udoever sin eneret til at indgaa leveringskontrakter. Denne principielle pligt fremgaar bl.a. af traktatens artikel 60 og artikel 65, stk. 1, der angaar mekanismen med sammenholdelse, af traktatens artikel 67, hvorefter priserne fremkommer ved at sammenholde tilbud og ordre, samt af traktatens artikel 65, stk. 2, der fastsaetter, at saafremt agenturet bestemmer den geografiske oprindelse af leverancer fra omraader uden for Faellesskabet, skal det sikre brugerne mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne.

88 Imidlertid indeholder traktaten en praecis undtagelse fra kravet om overholdelsen af reglen om tilbud og ordre. I medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, er agenturet forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, »medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor«. Saaledes som sagsoegte med rette har gjort gaeldende, skal agenturet altsaa konkret afgoere, om ordrens gennemfoerelse hindres af juridiske eller af materielle forhold.

89 Sagsoegte paaberaaber sig tre hindringer af denne type, for det foerste hindringen fra kravene i forbindelse med politikken om spredning af forsyningskilderne udefra, for det andet hindringen om prisniveauet, der foelger af handelsaftalen, og for det tredje hindringen fra pligten til at sikre lige adgang til ressourcerne.

90 Herved skal det indledningsvis paapeges, at naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, har agenturet under udoevelsen af sine befoejelser vide skoensbefoejelser. Under disse betingelser er Rettens proevelsesret under alle omstaendigheder begraenset til at vedroere et aabenbart fejlagtigt skoen eller magtfordrejning (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 67).

91 Hvad angaar den foerste hindring er det Kommissionens opfattelse, at de af SNG tilbudte priser er saa lave, at brugerne i Faellesskabet fristes til at daekke den stoerst mulige del af deres behov for nukleart materiale fra SNG. Kommissionen goer gaeldende, at saafremt ubegraenset indfoersel fra SNG var tilladt, ville faellesskabsvirksomhederne blive afhaengige af denne forsyningskilde. Ulempen ville vaere af dobbelt karakter. For det foerste kan kontinuerlig levering paa lang sigt ikke sikres. For det andet risikerer man, at alternative kilder forsvinder. Kommissionen henviser til, at Raadet i sin resolution af 16. september 1986 fastslog, at der skulle foeres en spredningspolitik. Saaledes er risikoen for, at massiv indfoersel af nukleart materiale fra SNG til maerkbart lavere priser end de vestlige priser bringer Faellesskabets forsyningssikkerhed i fare, en hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand.

92 Retten finder, at agenturet er berettiget til at modsaette sig indfoersel af nukleart materiale, hvis denne indfoersel kan hindre gennemfoerelsen af traktatens formaal, ikke mindst ved indvirken paa forsyningskilderne. En saadan risiko kan antages at vaere et juridisk forhold til hinder for at imoedekomme en ordre som omhandlet i traktatens artikel 61, stk. 1 (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 64). Agenturet har med andre ord, for isaer at kunne sikre den geografiske spredning af forsyningskilderne uden for Faellesskabet, en skoensmaessig befoejelse til at modsaette sig visse tilfaelde af uranimport, som ville vaere til hinder for denne spredning, idet agenturet kan udnytte sin eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme og andre nukleare braendstoffer af hensyn til forsyningssikkerheden og efter princippet om lige adgang til forsyningskilderne i overensstemmelse med den opgave, som er tillagt agenturet i traktaten (ovennaevnte dom i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 68).

93 Da der konkret er potentiel fare for forsyningssikkerheden, er det ikke blevet bestridt, at omfanget af leveringer fra SNG til Faellesskabet maerkbart har vaeret stigende siden 1990. Sagsoegte goer gaeldende, at der bestaar et strukturelt underskud i verdensproduktionen i forhold til forbruget af uran, hvilket sagsoegeren har bestridt. Ifoelge en tabel over fremstilling og forbrug af naturligt uran i Vesten i tidsrummet 1994-2004, som sagsoegeren har vedlagt sagens akter, vil den nominelle produktionskapacitet overstige efterspoergslen i aar 2000. Det maa imidlertid bemaerkes, at efterspoergslen ifoelge tabellen stedse overstiger produktionen mellem 1994 og 2000.

94 Det var under disse omstaendigheder, paa det tidspunkt, da Kommissionen udstedte beslutning 94/285, ikke udelukket, at garantien for en regelmaessig og retfaerdig forsyning i overensstemmelse med traktatens artikel 2, litra d), kunne bringes i fare, saafremt indfoerslen af nukleart materiale fra SNG fortsat frit kunne finde sted i ubegraensede maengder og i et vist tidsrum erstattede leveringerne fra en anden kilde, uden at fortsat levering paa lang sigt kunne sikres.

95 Som anfoert af Kommissionen, maa det saaledes antages, at der faktisk forelaa den foerste juridiske hindring, som Kommissionen har paaberaabt sig.

96 Hvad angaar den anden hindring har Kommissionen gjort gaeldende, at det ved traktaten indfoerte forsyningssystem tager sigte paa, at indfoerslen af nukleart materiale til Faellesskabet sker til markedspriser. Et saadant princip er bl.a. blevet anerkendt ved handelsaftalens artikel 14 som anvendeligt i forbindelserne mellem Faellesskabet og URSS eller, senere, i forbindelserne mellem Faellesskabet og de stater, der indgaar i SNG.

97 Som sagsoegte har anfoert, har Domstolen fastslaaet, at en af Faellesskabet indgaaet folkeretlig aftale kan stifte rettigheder og forpligtelser for virksomhederne.

98 Den har udtalt sig, som nedenfor angivet, med hensyn til konventionen om beskyttelse af nukleare materialer, anlaeg og transporter (afgoerelse 1/78 af 14.11.1978, Sml. s. 2151, praemis 36):

»De funktioner, Faellesskabet skal udfoere, vil hovedsagelig omhandle forsyningsordningen og forvaltningen af det nukleare faellesmarked ... De relevante bestemmelser i traktaten vil, sammen med konventionen - som, efter at Faellesskabet har tilsluttet sig den, udgoer en integrerende del af faellesskabsretten - vaere et tilstraekkeligt retsgrundlag for de noedvendige gennemfoerelsesforanstaltninger.«

99 Artikel 14 i handelsaftalen er derfor en del af faellesskabsretten. Desuden fremgaar det af traktatens artikel 64, at agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland.

100 For at afgoere, om handelsaftalens artikel 14 er blevet korrekt anvendt af agenturet og Kommissionen, maa der foretages en gennemgang af de tilgaengelige oplysninger om priserne. Ifoelge en tabel, som var bilagt agenturets aarsberegning 1993, svingede gennemsnitsprisen mellem 1990 og 1993 for fleraarige langtidsleveringer mellem 29,39 og 21,17 USD pr. pund U3O8 og for leveringer paa spotmarkederne mellem 9,68 og 9,05 USD pr. pund U3O8. Ifoelge sagsoegeren laa den faktiske pris i vaerkets kontrakt paa 8,02 USD pr. pund U3O8, mens den ifoelge sagsoegte kun laa paa 6,93 USD pr. pund U3O8. Henset til den omstaendighed, at sagsoegeren ifoelge sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten via den her omhandlede leveringskontrakt soegte at daekke sin basisefterspoergsel for en periode paa femten maaneder, men ikke sine spotbehov, var den paagaeldende kontrakt, der blev indgaaet til en pris, der endda var lavere end gennemsnitsprisen paa spotmarkederne, ikke i overensstemmelse med reglen om, at levering skal ske til priser i tilknytning til markedspriserne.

101 Herefter maa det anses for godtgjort, at der forelaa en anden juridisk hindring i den forstand, der forudsaettes i traktatens artikel 61, stk. 1.

102 Med hensyn til den tredje hindring for indgaaelsen af kontrakten, der angiveligt hidroerer fra pligten til at sikre lige adgang til forsyningskilderne og at undgaa, at der gives en bruger en privilegeret stilling i forhold til hans konkurrenter, maa det antages, at saafremt indfoerslen maa begraenses, er anvendelsen af en tilladelig afhaengighedsgraense, fastsat paa grundlag af markedsforholdene til en maksimal procentdel af private brugeres forbrug, berettiget for at sikre lige adgang til forsyningskilderne i overensstemmelse med traktatens artikel 52, stk. 1.

103 Inden for graenserne af sin vide skoensbefoejelse har agenturet fastsat den tilladelige afhaengighedsgraense til maksimalt 25%, idet man bl.a. tog hensyn til SNG's eksisterende produktionskapacitet paa lang sigt og til, at SNG repraesenterede ca. 25% af verdensproduktionen.

104 Det er i sagen ikke blevet bestridt, at sagsoegeren allerede havde koebt uran fra SNG i maengder, der overskred denne graense.

105 Kommissionen fastslog saaledes med rette herom, at der forelaa en juridisk hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand.

106 Det maa tilfoejes, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har haevdet, kan traktatens saerbestemmelser om priserne, dvs. artikel 67, 68 og 69, ikke fortolkes som en hindring for anvendelsen af traktatens artikel 61, stk. 1, med den begrundelse, at agenturet eller Kommissionen alene kan gribe ind i de priser, der er forhandlet inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade, paa de betingelser, der er fastsat i artikel 68 eller 69. Artikel 61 har netop til formaal at goere det muligt for agenturet, naar der foreligger en juridisk eller materiel hindring, uanset art, for gennemfoerelsen af en ordre, at modsaette sig ordren ved saaledes eventuelt at fravige princippet om sammenholdelse af tilbud og ordre, som navnlig finder anvendelse paa prisomraadet i medfoer af artikel 67. I oevrigt har agenturet ikke, i modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, fastsat prisen ved til kontrakten at foeje et vilkaar vedroerende oprindelsen af det materiale, der skulle leveres.

107 Af samtlige de ovenfor anfoerte grunde maa det antages, at agenturet hverken har begaaet en retlig fejl eller foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at afslaa at indgaa den paagaeldende leveringskontrakt uden forbehold og ved til denne kontrakt at foeje det vilkaar, at uranet ikke hidroerer fra SNG.

108 Kommissionens beslutning om bekraeftelse af agenturets afgoerelse kan derfor ikke kendes mangelfuld.

109 Det foerste og andet led af foerste anbringende er saaledes uden grundlag og maa forkastes.

Tredje led af foerste anbringende om tilsidesaettelse af maalene i traktatens artikel 1

- Sammenfatning af parternes argumenter

110 Det er sagsoegerens opfattelse, at beslutning 94/285 strider mod Faellesskabets opgave, som ifoelge traktatens artikel 1, stk. 2, er »gennem skabelsen af de noedvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til hoejnelse af levestandarden i medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande«. Kommissionen og agenturet har udelukkende tilrettelagt deres politik paa grundlag af producenternes interesser, og de har i virkeligheden ikke taget hensyn til brugernes interesser. Desuden beskytter agenturets politik kun svagt de producenter, der befinder sig inden for Faellesskabet, og som kun daekker 20% af Faellesskabets efterspoergsel efter uran, ligesom agenturets politik er til gunst for producenterne i visse tredjelande.

111 Sagsoegte har bemaerket, at saafremt samtlige brugere af naturligt uran forsynede sig i det vaesentlige eller fuldstaendigt hos SNG, ville faellesskabsproduktionen af naturligt uran bryde sammen paa nogle aar paa grund af svigtende efterspoergsel, hvilket ville vaere i strid med Faellesskabets interesser. I oevrigt skader indfoersel, der sker til priser uden tilknytning til markedspriserne, ikke blot de industrivirksomheder, der fremstiller UF6 i Faellesskabet, men ogsaa samtlige de virksomheder, hvis aktiviteter ligger foer denne fabrikation.

112 I oevrigt kan Faellesskabet ikke tillade sig paa kort sigt at give visse tredjelande - til skade for samtlige andre lande - privilegeret adgang til faellesmarkedet, som ville goere det muligt for de paagaeldende tredjelande at opnaa en dominerende stilling og fra markedet at fortraenge partnere, der har vaeret kontrahenter i lang tid, herunder ulande. Faellesskabet skal ligeledes bekaempe faren ved, at efterspoergslen ud fra et strukturelt synspunkt langt overstiger produktionskapaciteten.

- Rettens bemaerkninger

113 Agenturet soeger at garantere forsyningssikkerheden og kontinuerlig levering til brugerne i Faellesskabet. Det er navnlig i Faellesskabets atomindustris interesse, at en saerlig leveringskilde ikke bliver for betydningsfuld i forhold til alternative kilder. Det er ligeledes i Faellesskabets interesse set under ét og i overensstemmelse med formaalet med udviklingen i samhandelen med de oevrige lande, at indfoerslen sker til priser i tilknytning til markedspriserne, saaledes som det bl.a. fremgaar af handelsaftalens artikel 14. Som Retten allerede har fastslaaet ovenfor, modsvarer beslutning 94/285 derfor forsyningspolitikkens krav. Den gaar saaledes ikke imod Faellesskabets opgave.

114 Foelgelig savner tredje led af foerste anbringende grundlag og maa forkastes.

Fjerde led af foerste anbringende om tilsidesaettelse af reglerne for det faelles marked for naturligt uran, idet der saerlig foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 2, litra g), og artikel 92 ff.

- Sammenfatning af parternes argumenter

115 Sagsoegeren har anfoert, at man saa vidt det overhovedet er muligt og i medfoer af de markedsoekonomiske forestillinger, der ligger til grund for traktatens kapitel om forsyning, skal sikre de erhvervsdrivende frihed til uden begraensning at forsyne sig hos en leverandoer efter eget valg, som er etableret i en anden medlemsstat. Denne frihed beskyttes ved traktatens artikel 2, litra g), og artikel 92 ff. Eftersom den her omhandlede leveringskontrakt var indgaaet paa faellesskabsplan, blev der konkret grebet ind i denne frihed.

116 Det er sagsoegtes opfattelse, at sagsoegerens argumentation i saa henseende ogsaa er uden grundlag.

- Rettens bemaerkninger

117 Virksomhedens frihed til efter eget valg at forsyne sig hos en leverandoer, etableret i en anden medlemsstat, skal udoeves inden for de graenser, der er fastlagt ved traktaten og anfoert ovenfor, og navnlig saaledes, at forsyningssikkerheden ikke bringes i fare. I denne sag var der for sagsoegerens kontrakt visse retlige hindringer, som i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, begraenser den naevnte frihed. Saaledes er sagsoegerens leverandoer vel et selskab etableret i Faellesskabet, men denne leverandoer spiller kun en mellemmands rolle, idet oprindelsen af det materiale, der skal leveres, er SNG.

118 Herefter skal fjerde led af foerste anbringende forkastes.

2. Det andet anbringende om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet samt af princippet om lighed og om proportionalitet

Sammenfatning af parternes argumenter

119 Sagsoegeren har foerst paaberaabt sig en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet. Agenturet har udvist en adfaerd, der savner transparens, idet man foerst under naervaerende tvist aabent har fremlagt sine kriterier for at traeffe afgoerelse. Agenturet har begaaet retsbrud, fordi det ikke har handlet i overensstemmelse med foreliggende regler og med gennemskuelige kriterier.

120 Sagsoegeren paaberaaber sig derefter en tilsidesaettelse af lighedsprincippet, som er knyttet til de bedoemmelseskriterier, der er lagt til grund af agenturet og af Kommissionen. Sagsoegeren fremhaever, at forsyningssikkerheden skal bedoemmes ud fra situationen hos den, der er den endelige bruger af den enkelte energikilde. Ud fra et elforsyningssynspunkt er en endelig bruger ikke afhaengig af sagsoegeren. Elproduktionen i Tyskland er kun i begraenset omfang afhaengig af atomenergi. For den kunde, der forsyner sig hos det sagsoegende vaerk, spiller sikkerheden for forsyningen af naturligt uran en mindre betydelig rolle end for den kunde hos en virksomhed, som i det vaesentlige forsyner et land med elektricitet ved hjaelp af atomenergi.

121 Endelig paaberaaber sagsoegeren sig en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet. Det haevdes, at spredningspolitikkens formaal ogsaa, og under bevarelse af konkurrencen paa faellesmarkedet, kan opnaas ved hjaelp af traktatens artikel 65, stk. 2. Desuden indeholder traktatens artikel 70 og 72 befoejelser, der ikke beroerer faellesskabsbrugernes rettigheder, og som goer det muligt for Kommissionen eller Raadet fortsat at soege at naa de maal fra agenturet, de finder rigtige.

122 Sagsoegte har bestridt klagepunktet om manglende transparens. Sagsoegeren maatte noedvendigvis vaere bekendt med samtlige vaesentlige betingelser i politikken om forsyningsspredningen.

123 Hvad angaar det andet klagepunkt om en tilsidesaettelse af lighedsprincippet er det sagsoegtes opfattelse, at sagsoegerens argumenter er uholdbare. Desuden drejer det sig her i sagen - uafhaengigt af, hvilken del elektricitet fra atomanlaeg spiller i forsyningen paa nationalt plan - om sagsoegerens adfaerd, som, hvis den skulle vaere hovedreglen, ville udgoere en risiko for faellesskabsproducenterne af naturligt uran og paa mellemlang eller lang sigt, ved en uholdbar styrkelse af afhaengigheden i forhold til SNG-staterne, true forsyningssikkerheden i hele Faellesskabet paa omraadet for atomenergi.

124 Sagsoegte kan heller ikke se en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet. Udviklingen af en sund konkurrence, som virkeliggoer Faellesskabets maalsaetninger, kraever, at der ikke tages hensyn til tilbud til priser, der ikke er knyttet til markedspriserne.

Rettens bemaerkninger

125 Hvad angaar klagepunktet om retssikkerhedsprincippet maa det fastslaas, at grundlaget for agenturets standpunkt, nemlig Raadets resolution, som i punkt 5, litra a), andet led, naevner maalsaetningen om geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder, og handelsaftalen, hvis artikel 14 kraever, at priserne er knyttet til markedspriserne, begge er blevet offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Grundsaetningen om lige adgang til forsyningskilderne er blevet knaesat ved selve traktatens artikel 52, stk. 1.

126 Hertil kommer, at det i agenturets aarsberetning for 1992 (jf. den almindelige gennemgang af forsyningssituationen i Faellesskabet) blev fastslaaet, at indfoerslen af naturligt uran fra SNG udgjorde ca. 25% af Faellesskabets nettoefterspoergsel, og at der allerede var indgaaet kontrakter om fremtidig levering af saerdeles betydelige maengder fra denne kilde. Niveauet for levering af materiale fra SNG blev af agenturet og Kommissionen vurderet som kritisk, for den fremtidige forsyningssikkerhed kunne vaere truet, saafremt den tendens, man havde observeret fra 1990, skulle vare ved. Beretningen forklarede, at en arbejdsgruppe sammensat af sagkyndige, oprettet inden for rammerne af Det Raadgivende Udvalg, havde konkluderet, at materialet og tjenesteydelserne fra SNG blev udbudt paa faellesmarkedet til priser uden forbindelse med de produktionsomkostninger, der var konstateret i Vesten. Ifoelge beretningen havde Kommissionen og agenturet fundet det berettiget at foretage korrigerende foranstaltninger, hvorved de i foerste raekke henviste til eneretten til at indgaa kontrakter. Det blev i beretningen desuden fastslaaet, at agenturets politiske initiativ generelt set var blevet positivt modtaget.

127 Henset til eksistensen af let tilgaengelige informationskilder, der formodes at vaere kendt af en erhvervsdrivende, som optraeder rimelig forsigtigt i denne saeregne og velafgraensede sektor, vil en mangel paa transparens ikke med foeje kunne paaberaabes.

128 Foelgelig maa klagepunktet om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet forkastes.

129 Det maa fremhaeves, at agenturet selv fastsatte en med tal forsynet intern retningslinje vedroerende »graden af tilladelig afhaengighed«, hvorefter den enkelte erhvervsdrivende i Faellesskabet kan faa ret til at daekke ca. maksimalt 25% af sit behov ved at skaffe sig materiale fra SNG.

130 Det er vel korrekt, at denne oevre graense for den tilladelige afhaengighed ikke er blevet offentliggjort som saadan, men denne omstaendighed vil ikke kunne medfoere en underkendelse af beslutning 94/285 som ulovlig. Denne graense var blot et internt bedoemmelseskriterium, som agenturet tog hensyn til for at sikre lige adgang til forsyningskilderne for brugerne i Faellesskabet. Der var ikke tale om en stiv regel, da udviklingen i den paagaeldende markedssituation gjorde en smidig sagsbehandling paakraevet. Under sagens konkrete omstaendigheder maatte sagsoegeren tillige kunne forstaa, at en ny indfoersel for dette vaerks vedkommende, da det allerede havde koebt materiale fra SNG, kunne bedoemmes som stridende mod Faellesskabets interesser.

131 Hvad angaar ligebehandlingsprincippet synes sagsoegeren i sine skriftlige indlaeg at mene, at der foreligger en tilsidesaettelse heraf, saafremt der ved bedoemmelsen af situationen ikke tages hensyn til den grad af skiftende afhaengighed af nukleart materiale fra SNG, som virksomhederne i de forskellige medlemsstater var undergivet. Sagsoegeren gjorde dog i retsmoedet gaeldende, at den retsstridige forskelsbehandling bestaar i, at Kommissionen tilsidesatte sin pligt til at paase, at samtlige erhvervsdrivende fremlaegger deres kontrakter om levering af nukleart materiale for agenturet til indgaaelse. Vedroerende sidstnaevnte punkt svarede Kommissionen i retsmoedet, at den ikke var bekendt med noget tilfaelde, i hvilket en kontrakt ikke var blevet forelagt agenturet.

132 Det bemaerkes herudover, at agenturet anvender en graense for tilladelig afhaengighed for at sikre lige adgang til forsyningskilderne for de i Faellesskabet etablerede virksomheder. En saadan politik er berettiget ifoelge traktatens artikel 52, stk. 1. Det kan ikke kraeves af agenturet og af Kommissionen, at de tager hensyn til saerlige situationer i forskellige medlemsstater. I oevrigt har sagsoegeren ikke godtgjort eksistensen af tilfaelde, i hvilke agenturet og Kommissionen ikke har modsat sig en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a.

133 Under disse omstaendigheder kan klagepunktet om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet ikke laegges til grund.

134 Hvad endelig angaar proportionalitetsprincippet har sagsoegeren bemaerket, at det soegte resultat kunne vaere opnaaet paa grundlag af artikel 65, stk. 2, hvorefter agenturet kan bestemme leverancernes geografiske oprindelse, for saa vidt det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne, eller efter traktatens artikel 70 og 72 om fremme af prospekteringsvirksomhed og oprettelse af kommercielle lagre og sikkerhedslagre.

135 Det maa imidlertid bemaerkes, at anvendelsen af disse bestemmelser ikke havde kunnet loese problemet, da agenturet i betragtning af maalsaetningen for dets forsyningspolitik maatte modsaette sig indfoersel fra SNG til priser, uden tilknytning til markedet. Desuden blev kontrakten godkendt paa det vilkaar, at materialet ikke hidroerte fra SNG. Et saadant vilkaar kan ikke anses for urimeligt af de grunde, der er fremsat ovenfor, navnlig i praemis 92, 93 og 94.

136 Klagepunktet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet maa derfor ogsaa forkastes.

3. Det tredje anbringende om tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser

Sammenfatning af parternes argumenter

137 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hverken agenturet eller Det Raadgivende Udvalg er institutioner i Faellesskabet i traktatens artikel 3, stk. 1's forstand. Udarbejdelsen af forsyningspolitikken er forbeholdt Faellesskabets politiske institutioner, nemlig Kommissionen og Raadet. Agenturet har alene til opgave at befatte sig med forsyningens kommercielle aspekter. Det har ifoelge sagsoegeren navnlig ikke kompetence til at fastsaette indfoerselskvoter. Handelsaftalen reguleres af den primaere faellesskabsret, hvorfor der heller ikke herved kan tillaegges agenturet en kompetence vedroerende udviklingen af en forsyningspolitik.

138 Sagsoegte har bemaerket, at agenturet inden for Faellesskabets retlige rammer som en myndighed, der er oprettet ved traktaten, har til opgave at traeffe de noedvendige foranstaltninger paa traktatens grundlag. Agenturets opgave er ikke begraenset til de »kommercielle« spoergsmaal, men omfatter ogsaa kompetencen til at traeffe visse »politiske« afgoerelser i den betydning, sagsoegeren har lagt til grund i sin argumentation. Agenturets gennemfoerelsesforanstaltninger og udoevelsen af retten til at indgaa kontrakter stoettes af Kommissionen og Raadet, der konkret ikke har anvendt de eksisterende muligheder for at fremsaette indsigelser. I oevrigt forfoelger agenturet ikke maal i den »kommercielle« politik, men maal vedroerende forsyningspolitikken paa det nukleare omraade, paa hvilket Faellesskabet har enekompetence saavel internt som eksternt, saaledes som Domstolen bekraeftede i ovennaevnte afgoerelse 1/78 (praemis 14).

139 Vedroerende Det Raadgivende Udvalg forklarer sagsoegte, at det blev nedsat af Raadet, da dette i medfoer af traktatens artikel 54, stk. 2, fastsatte vedtaegterne for agenturet. Det Raadgivende Udvalg skal bistaa og raadgive agenturet. Det er et kontaktorgan mellem agenturet paa den ene side samt brugerne og de interesserede kredse i oevrigt paa den anden side. Det er sagsoegtes opfattelse, at for saa vidt som sagsoegeren formulerer klagepunkter mod Det Raadgivende Udvalg, maa disse rettes mod Raadet, ikke mod agenturet eller mod Kommissionen.

Rettens bemaerkninger

140 Det fremgaar af den ovenfor foretagne gennemgang (jf. navnlig praemis 85-109), at agenturet i denne sag har fulgt den af Kommissionen og Raadet fastlagte kurs og handlet inden for graenserne af de vide skoensbefoejelser, det har vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken (ovennaevnte dom i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 67). Det maa under alle omstaendigheder bemaerkes - for saa vidt sagsoegeren bestrider agenturets befoejelser - at beslutning 94/285 hidroerer fra Kommissionen. Kommissionen tiltraadte agenturets skoen inden for rammerne af sin kontrol af den retsakt fra agenturet, som sagsoegeren havde forelagt det paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2. Den har saaledes godkendt indholdet og ivaerksaettelsen af agenturets forsyningspolitik i overensstemmelse med den ved traktaten indfoerte procedure.

141 Det tredje anbringende er saaledes uden grundlag og boer ligeledes forkastes.

4. Det fjerde anbringende om tilsidesaettelse af begrundelsespligten

Sammenfatning af parternes argumenter

142 Det er sagsoegerens opfattelse, at begrundelsen for beslutning 94/285 ikke fremlaegger det systematiske forhold mellem agenturets befoejelser og traktaten, og at der dér intet oplyses om, at Kommissionen har taget hensyn til sagsoegerens retlige argumentation. Navnlig har Kommissionen ikke forklaret, hvorfor sagsoegeren bliver afhaengig af uran fra SNG, og hvad grunden er til, at den aftalte pris i leveringskontrakten ikke svarer til de markedsoekonomiske vilkaar eller ikke er knyttet til markedspriserne.

143 Det er sagsoegtes opfattelse herom, at sagsoegeren misforstaar aanden og formaalet med forelaeggelsesproceduren. I betragtning af de korte frister, der tilstaas de paagaeldende til at forelaegge en retsakt fra agenturet for Kommissionen og den korte frist for Kommissionen til at udtale sig, ville man ikke kunne stille for strenge krav til begrundelsen i forelaeggelsesskrivelsen eller i den afgoerelse, som Kommissionen skal traeffe. Kommissionens begrundelse maa konkret antages at have vaeret tilstraekkelig. I oevrigt blev samtlige de af sagsoegeren fremfoerte relevante retlige argumenter taget i betragtning ved afgoerelsen.

Rettens bemaerkninger

144 Retten har allerede (jf. praemis 46 ovenfor) henvist til, at en retsakts begrundelse klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, dels saaledes, at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels saaledes, at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret, og at raekkevidden af begrundelsespligten afhaenger af sammenhaengen.

145 I beslutningen lod Kommissionen forstaa, at agenturet ikke har pligt til at imoedekomme ordrer, hvis juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor (14. betragtning til beslutning 94/285). Dernaest omtalte den forsyningspolitikken samt den generelle maalsaetning og grundlaget for en spredning af forsyningskilderne, jf. herved Raadets resolution (15. og 16. betragtning). Herefter naevnte den dels traktatens artikel 64 - hvorefter agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland - dels handelsaftalen, navnlig artikel 14 (21. betragtning). Endelig forklarede Kommissionen, at en stigning i andelen af leveringer fra SNG i forhold til samtlige leveringer, hvilken for tiden er fastsat fra 20 til 25%, naeppe er forenelig med Faellesskabets forsyningsinteresser paa laengere sigt (33. betragtning).

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0149.1

146 Det maa - henset til sammenhaengen og til den omstaendighed, at der foer beslutningen blev vedtaget dels forelaa den paagaeldende skrivelse af 20. december 1993, jf. praemis 6 ovenfor, dels den beslutning, som er genstand for det foerste sagsanlaeg - antages, at begrundelsen for beslutning 94/285 klart og utvetydigt fremlaegger de vaesentligste grunde til, at man meddelte afslag paa at indgaa den af sagsoegeren forelagte kontrakt.

147 Foelgelig kan det fjerde anbringende ej heller laegges til grund.

5. Det femte anbringende om magtfordrejning

Sammenfatning af parternes argumenter

148 Til stoette for sit anbringende om magtfordrejning har sagsoegeren i det vaesentlige ogsaa i denne sag gjort gaeldende, at agenturet og Kommissionen ikke havde nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den af sagsoegeren forelagte kontrakt.

Rettens bemaerkninger

149 Som det allerede er fastslaaet ovenfor (jf. praemis 53) har begrebet magtfordrejning i faellesskabsretten et klart afgraenset indhold, og ved magtfordrejning forstaas, at den administrative myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der ligger til grund for befoejelserne. Det fremgaar herved af fast retspraksis, at en beslutning kun kan anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier antages, at den er blevet truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet.

150 Sagsoegeren har ikke godtgjort, at agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet formaal end det at gennemfoere Euratoms forsyningspolitik.

151 Af denne grund skal ogsaa det femte anbringende forkastes.

152 Heraf foelger, at sagsoegte i det hele vil vaere at frifinde for paastanden om annullation.

Erstatningspaastanden

153 Sagsoegeren har i det vaesentlige nedlagt paastand om, at Faellesskabet i medfoer af traktatens artikel 188, stk. 2, tilpligtes at erstatte det tab, sagsoegeren skal have lidt, dels ved agenturets adfaerd, idet dette ikke har indgaaet den leveringskontrakt, som sagsoegeren havde forelagt det, men har forsynet den med en tillaegsbetingelse, dels ved Kommissionens adfaerd, idet denne ikke har overholdt sine traktatmaessige forpligtelser.

154 Kommissionen har taget stilling til erstatningspaastanden i realiteten, men har tillige fremsat formalitetsindsigelse, idet erstatningssoegsmaalet ifoelge dens opfattelse burde have vaeret rettet mod agenturet og ikke mod Kommissionen selv. Sagsoegte finder, at agenturet ikke fritages for ansvaret for sine retsakter, blot fordi disse kan forelaegges Kommissionen til legalitetskontrol.

155 Det maa paapeges, at Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold i medfoer af Euratom-traktatens artikel 188, stk. 2, forudsaetter opfyldelsen af en raekke betingelser vedroerende retsstridigheden af den adfaerd, som faellesskabsinstitutionerne haevdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedroerende aarsagsforbindelsen mellem adfaerden og den paaberaabte skade (dommen i ovennaevnte sag, ENU mod Kommissionen, praemis 90, og Domstolens dom af 27.3.1990, sag C-308/87, Grifoni mod Kommissionen, Sml. I, s. 1203, praemis 6).

156 Som fastslaaet ovenfor foreligger der i denne sag ingen uregelmaessighed i forbindelse med den over for agenturet paatalte adfaerd og Kommissionens afslag paa at imoedekomme de krav, som sagsoegeren har rejst over for den. Sagsoegte maa herefter frifindes for erstatningspaastanden, uden at det herved er noedvendigt at tage stilling til formaliteten.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

157 I medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og da Kommissionen har paastaaet sagsoegeren tilpligtet at betale sagens omkostninger, paalaegges det sagsoegeren at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser udtaler og bestemmer

RETTEN

(Foerste Udvidede Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.