ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 til hinder for en regel som artikel 108 i den spanske Ley 24/1988 del Mercado de Valores, der pålægger erhvervelsen af mere end halvdelen af aktiekapitalen i et selskab, hvis aktiver grundlæggende består af fast ejendom, en indirekte skat, der er forskellig fra merværdiafgiften og benævnes afgift på overdragelse af formuegoder, uanset om intervenienterne i transaktionen optræder som virksomheder, når det tages i betragtning, at transaktionen, hvis den faste ejendom var blevet overdraget direkte i stedet for via aktier eller andele, skulle have været pålagt merværdiafgift?
4)

Med det fjerde anbringende har Kendrion gjort gældende, at Retten med urette forkastede Kendrions argument, hvorefter sagen for Retten havde varet uforholdsmæssigt lang tid, som »tomt«. Retten lod dermed til at være af den opfattelse, at den ikke har beføjelse til at træffe afgørelse om uregelmæssigheder ved den sag, der førtes for den. Selv om det måtte være rigtigt, at Retten ikke har beføjelse til at nedsætte bøderne, fordi sagen for den har varet alt for længe, er i hvert fald Domstolen forpligtet til at tage stilling til dette for retssikkerheden væsentlige spørgsmål og drage de fornødne konsekvenser.
3)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende og det andet spørgsmål besvares benægtende, pålægger artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 562/2006 da medlemsstaten, under hensyn til bestemmelserne i betragtning 20 og artikel 6, stk. 1, i samme forordning og i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, en forpligtelse til at sikre effektive retsmidler for et forvaltningsorgan, som fra et institutionelt og funktionelt synspunkt giver samme sikkerhed?
4)

Med det andet anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Rådet ved at vedtage den anfægtede afgørelse har tilsidesat artikel 218, stk. 8, første afsnit, TEUF, sammenholdt med artikel 100, stk. 2, TEUF, i medfør af hvilke Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal. Afgørelsen vedtaget af medlemsstaterne forsamlet i Rådet er ikke en afgørelse truffet af Rådet, men en retsakt, der er vedtaget af medlemsstaterne kollektivt som repræsentanter for deres regeringer og ikke i deres egenskab af medlemmer af Rådet. På grund af sin art kræver en sådan retsakt enstemmighed. Det følger heraf, at det forhold, at begge afgørelser træffes som én afgørelse, og at sidstnævnte gøres til genstand for enstemmighed, bevirker, at reglen om kvalificeret flertal i artikel 218, stk. 8, TEUF fratages sin betydning.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/24

Appel iværksat den 26. januar 2012 af Monster Cable Products, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 23. november 2011 i sag T-216/10 — Monster Cable Products, Inc. mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Live Nation (Music) UK Limited

(Sag C-41/12 P)

2012/C 73/41

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Monster Cable Products, Inc. (ved Rechtsanwältinnen O. Günzel og A. Wenninger-Lenz)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Live Nation (Music) UK Limited

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 23. november 2011 i sag T-216/10 ophæves.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten ved frifindelsen af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) med den begrundelse, der fremgår af dommen af 23. november 2011, ikke tog hensyn til alle de faktiske omstændigheder i sagen, hvorfor den appellerede dom er baseret på ufuldstændige faktiske omstændigheder. Dommen mangler således den obligatoriske helhedsvurdering af alle de elementer, der skal tages i betragtning ved vurderingen af risikoen for forveksling. Dommen er derfor fejlagtig og tilsidesætter artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 (1).

Det er appellantens opfattelse, at hvis der var blevet foretaget en korrekt helhedsvurdering, ville Retten være nået til den konklusion, at afgørelse truffet den 24. februar 2010 af Første Appelkammer tilsidesætter varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b) (2). Sammenfattende gør appellanten gældende, at artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 er blevet tilsidesat af følgende grunde:

Der er ikke blevet taget hensyn til »den specialiserede gennemsnitsforbruger i Det Forenede Kongerige« som værende den relevante kundekreds i forhold til hvilken undersøgelsen af risikoen for forveksling skal foretages.

Forkert anvendelse af faste retlige principper for vurdering af varers lighed.

Tilsidesættelse af principperne om, at der med henblik på vurderingen af risikoen for forveksling skal tages hensyn til alle de faktorer, der er relevante for den enkelte sag, og bl.a. til det ældre varemærkes særpræg.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT L 11, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/23

Appel iværksat den 11. januar 2012 af Sheilesh Shah og Akhil Shah til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 10. november 2011 i sag T-313/10 — Three-N-Products Private Ltd. mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-14/12 P)

2012/C 73/39

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Sheilesh Shah og Akhil Shah (ved barrister M. Chapple)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Three-N-Products Private Ltd.

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dommen ophæves.

— Afgørelsen stadfæstes.

— EF-varemærkeansøgningen registreres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale appellantens omkostninger i forbindelse med denne appel, sagen for Retten og afgørelsen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl af følgende grunde.

Retten fastslog fejlagtigt, at der ikke var nogen risiko for forveksling mellem det ansøgte varemærke og de to ældre registrerede varemærker, som Three N-Products Private Ltd har påberåbt til støtte for indsigelsen mod registreringen (ordmærket AYUR og et figurmærke, som indeholder ordet AYUR) med henvisning til, at de ældre varemærker kun har en svag grad af særpræg, og at der ud fra en helhedsvurdering kun er tale om en svag grad af lighed mellem de omtvistede tegn.

Retten fastslog navnlig fejlagtigt, at selv om bogstaverne U og I — som står henholdsvis midt i og i slutningen af ordet AYUR — ganske vist indebærer, at det ansøgte varemærke adskiller sig fra de ældre varemærker, kan denne forskel ikke »vække den relevante forbrugers’ opmærksomhed«.

Retten begik også en fejl, idet den fastslog, at der ikke var tale om nogen mærkbar og tilstrækkelig grad af visuel, fonetisk og begrebsmæssig lighed mellem de omtvistede varemærker.
1)

Hvad angår den territoriale anvendelse af direktiv 95/46/EF (1) og følgelig de spanske databeskyttelsesregler: 1.1. Kan der siges at foreligge en »virksomhed eller et organ« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 95/46, når der foreligger en eller flere af følgende situationer: — såfremt den virksomhed, der leverer søgemaskinen, i en medlemsstat etablerer et kontor eller et datterselskab, der skal sørge for reklame og salg af reklameplads i søgemaskinen, og som retter sine aktiviteter mod borgerne i denne stat eller — såfremt modervirksomheden udpeger et datterselskab, der er etableret i denne medlemsstat, som sin repræsentant og registeransvarlige for to konkrete edb-registre, der har forbindelse til oplysninger om de kunder, der har indgået aftale med den nævnte virksomhed om visning af reklamer eller — såfremt kontoret eller datterselskabet, der er etableret i en medlemsstat, videregiver de anmodninger og krav, som både de berørte personer og de kompetente databeskyttelsesmyndigheder sender til kontoret eller datterselskabet, til modervirksomheden, der er etableret uden for Den Europæiske Union, selv om dette samarbejde foregår på frivilligt grundlag? 1.2. Skal artikel 4, stk. 1, litra c), i direktiv 95/46 fortolkes således, at der anvendes »midler […], som befinder sig på den pågældende medlemsstats område« såfremt en søgemaskine gør brug af spiders eller robotter for at lokalisere og registrere oplysninger fra websites, der befinder sig på servere i denne medlemsstat eller såfremt der gøres brug af en medlemsstats domænenavn, og søgningerne og resultaterne organiseres afhængigt af denne medlemsstats sprog? 1.3. Kan en midlertidig lagring af de af søgemaskinerne registrerede oplysninger fra internettet anses for at være anvendelse af midler som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra c), i direktiv 95/46? Såfremt det sidste spørgsmål besvares bekræftende, kan tilknytningskriteriet da siges at være opfyldt, når virksomheden under henvisning til konkurrencemæssige årsager nægter at oplyse, hvor den lagrer disse registre? 1.4. Uafhængigt af besvarelsen af ovenstående spørgsmål og især i tilfælde af, at Den Europæiske Unions Domstol finder, at tilknytningskriterierne, der er fastsat i artikel 4 i direktiv 95/46, ikke foreligger, skal direktiv 95/46 om databeskyttelse da finde anvendelse i lyset af artikel 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i den medlemsstat, hvor konfliktens tyngdepunkt befinder sig, og hvor der er mulighed for en mere effektiv beskyttelse af EU-borgernes rettigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 174/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Land Sachsen-Anhalt (Tyskland) den 8. marts 2012 — Magdeburger Mühlenwerke GmbH mod Finanzamt Magdeburg

(Sag C-129/12)

2012/C 174/23

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Land Sachsen-Anhalt

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Magdeburger Mühlenwerke GmbH

Sagsøgt: Finanzamt Magdeburg

Præjudicielt spørgsmål

Indrømmer Kommissionens beslutning K(1998) 1712 af 20. maj 1998 (1) den tyske lovgiver en skønsmargen ved gennemførelsen for så vidt angår udformningen af § 2, andet afsnit, nr. 4, i Investitionszulagengesetz (tysk lov om investeringspræmier, herefter »InvZulG 1996«), som affattet ved Steuerentlastungsgesetz 1999 (lov om skattelettelser 1999) af 19. december 1998, således at denne ville omfatte en ordning, der begunstiger berørte investeringer, hvor den bindende investeringsbeslutning er blevet truffet henholdsvis inden udløb af fristen for gennemførelse af Kommissionens beslutning eller inden bekendtgørelsen af de påtænkte foranstaltninger i Bundessteuerblatt (herefter »BStBl«), men hvor levering af investeringsgodet samt fastsættelse og udbetaling af præmien sker efterfølgende?

(1) Kommissionens beslutning 1999/183/EF af 20.5.1998 om statsstøtte til forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, som påtænkes ydet i Tyskland på grundlag af eksisterende regionale støtteordninger, EFT L 60, s. 61.
1)

Skal artikel 199, stk. 1, litra g), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, når det bestemmes heri, at »1. Medlemsstaterne kan fastsætte, at den afgiftspligtige person er modtageren i følgende transaktioner: […] g) levering af fast ejendom, der bliver solgt af domsskyldneren som led i en tvangsauktion«, og når der tale om en konkurssag, som er iværksat på grundlag af den pågældende skyldners insolvenserklæring, fortolkes således, at artiklen kun vedrører de overdragelser, som foretages i nøje overensstemmelse med sagens karakter af en likvidation eller i forbindelse med den likvidationsfase, som proceduren måtte befinde sig i, således at afhændelsen af de pågældende ejendomme skal finde sted som led i den samlede realisering af boet, eller betyder det forhold, at en konkurssag bl.a. kan munde ud i en afvikling af det konkursramte selskab, at artiklen ligeledes omfatter enhver overdragelse af fast ejendom, som den konkursramte skyldner måtte foretage i løbet af en sådan konkurssag?
tjenesteudbyderen og erhververen forpligter sig til kun at behandle og bruge de beskyttede data inden for rammerne af deres samarbejde og udelukkende til det formål, der ligger til grund for aftalens indgåelse, og på den angivne måde
DA Den Europæiske Unions Tidende C 227/6

Appel iværksat den 5. marts 2012 af Enviro Tech Europe Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-291/04, Enviro Tech Europe Ltd og Enviro Tech International, Inc. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-118/12 P)

2012/C 227/10

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Enviro Tech Europe Ltd (ved avocats C. Mereu og K. Van Maldegem)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Enviro Tech International, Inc.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-291/04 ophæves for så vidt angår appellantens erstatningskrav.

— Det fastslås, at indstævnte er ansvarlig for det tab, der er påført appellanten.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om appellantens erstatningskrav.

— Indstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger (herunder dem, der er afholdt ved Retten).

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at Retten, idet denne frifandt Kommissionen for appellantens påstand om erstatning med den begrundelse, at appellanten ikke havde påvist, at Kommissionen havde handlet ulovligt, har tilsidesat EU-retten. Appellanten gør særligt gældende, at Retten begik en fejl i sin fortolkning af Domstolens dom i sag C-425/08 og dermed begik en retlig fejl ved ikke at tage stilling til den tredje del af appellantens første ulovlighedsindsigelse vedrørende »normal håndtering eller brug« og ved ikke at give medhold i påstanden om erstatning.

Appellanten gør af disse grunde gældende, at Rettens dom i sag T-291/04 bør ophæves for så vidt angår appellantens erstatningskrav, og det bør fastslås, at indstævnte er ansvarlig for det tab, appellanten har lidt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 165/10

Appel iværksat den 5. marts 2012 af Bernhard Rintisch til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-152/09 — Bernhard Rintisch mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-122/12 P)

2012/C 165/17

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Bernhard Rintisch (ved Rechtsanwalt A. Dreyer)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Valfleuri Pâtes alimentaires SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen, der blev afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-152/09, ophæves.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at den anfægtede dom bør ophæves, idet Retten har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i Rådets forordning nr. 40/94 (1) (EF-varemærkeforordningen) (nu artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (2)), og idet der foreligger magtmisbrug. Ifølge appellanten fortolkede Retten artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 forkert, da den udtalte, at appelkammeret med rette ikke tog hensyn til dokumenter og beviser, der var indgivet af appellanten. Retten fandt med urette, at appelkammeret på retlig korrekt vis afslog at udøve sin skønsbeføjelse, da det afslog at tage de nævnte dokumenter i betragtning.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 165/9

Appel iværksat den 5. marts 2012 af Bernhard Rintisch til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-62/09, Bernhard Rintisch mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-120/12 P)

2012/C 165/15

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Bernhard Rintisch (ved Rechtsanwalt A. Dreyer)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Bariatrix Europe Inc. SAS

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen, der blev afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-62/09, ophæves.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at den anfægtede dom bør ophæves, idet Retten har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i Rådets forordning nr. 40/94 (1) (EF-varemærkeforordningen) (nu artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (2)), og idet der foreligger magtmisbrug. Ifølge appellanten fortolkede Retten artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 forkert, da den udtalte, at appelkammeret med rette ikke tog hensyn til dokumenter og beviser, der var indgivet af appellanten. Retten fandt med urette, at appelkammeret på retlig korrekt vis afslog at udøve sin skønsbeføjelse, da det afslog at tage de nævnte dokumenter i betragtning.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 165/10

Appel iværksat den 5. marts 2012 af Bernhard Rintisch til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-109/09 — Bernhard Rintisch mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-121/12 P)

2012/C 165/16

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Bernhard Rintisch (ved Rechtsanwalt A. Dreyer)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Valfleuri Pâtes alimentaires SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen, der blev afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. december 2011 i sag T-109/09, ophæves.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at den anfægtede dom bør ophæves, idet Retten har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i Rådets forordning nr. 40/94 (1) (EF-varemærkeforordningen) (nu artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (2)), og idet der foreligger magtmisbrug. Ifølge appellanten fortolkede Retten artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 forkert, da den udtalte, at appelkammeret med rette ikke tog hensyn til dokumenter og beviser, der var indgivet af appellanten. Retten fandt med urette, at appelkammeret på retlig korrekt vis afslog at udøve sin skønsbeføjelse, da det afslog at tage de nævnte dokumenter i betragtning.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 65/10

Appel iværksat den 17. januar 2012 af Gino Trevisanato til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 13. december 2011 i sag T-510/11, Gino Trevisanato mod Europa-Kommissionen

(Sag C-25/12 P)

2012/C 65/20

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Gino Trevisanato (ved avvocato L. Sulfaro)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Fuldstændig ophævelse af den kendelse, som Retten (Syvende Afdeling) afsagde den 13. december 2011 i sag T-510/11, hvorved Retten fastslog, at sagen skulle antages til realitetsbehandling, og at Retten havde kompetence til at tage stilling til påstandene i det passivitetssøgsmål, som appellanten havde anlagt den 29. december 2011 mod Europa-Kommissionen i henhold til artikel 265, stk. 3, TEUF.

— Som følge af denne ophævelse nedlægges der principal påstand om, at Domstolen træffer afgørelse i sagens realitet, herunder om fordelingen af sagsomkostningerne, eller, subsidiært, bestemmes det, at sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel har appellanten fremsat tre anbringender.

Appellanten har først og fremmest gjort gældende, at kendelsen er behæftet med en alvorlig fejl vedrørende de faktiske omstændigheder, idet disse er urigtigt gengivet. Appellanten nedlagde nemlig ikke påstand om, at Retten skulle fastslå, at Kommissionen havde undladt at træffe afgørelse i form af en begrundet udtalelse som omhandlet i artikel 258 TEUF vedrørende en ukorrekt gennemførelse af direktiv 98/59/EF (1) om kollektive afskedigelser i italiensk ret, således som det forudsættes i kendelsen. Appellanten havde derimod nedlagt påstand om, at Retten skulle fastslå, at Kommissionen havde udvist en ulovlig passivitet, idet Kommissionen er kompetent til at definere og meddele appellanten sit juridisk bindende standpunkt vedrørende forespørgslen, der fire år efter fremsættelsen blev genfremsat ved opfordringen af 11. juli 2011 om at tage stilling til, om ledende ansatte i Italien har ret til beskyttelse efter direktiv 98/59 om kollektive afskedigelser, hvilken ret appellanten blev nægtet af de italienske myndigheder, uanset at han var genstand for en sådan afskedigelse fra IBM i Italien.

Retten begik endvidere en fejl, da den erklærede sig inkompetent under henvisning til den retspraksis, der kommer til udtryk i Domstolens kendelse af 26. oktober 1995, forenede sager C-199/94 P og C-200/94, Pevasa og Inpesca. Denne retspraksis er ikke relevant i denne sag, da de faktiske omstændigheder i de pågældende sager afviger væsentligt fra dem, der ligger til grund for den appellerede kendelse.

Endelig tilsidesatte Retten sit procesreglement og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, idet den undlod at forkynde stævningen for modparten og offentliggøre et sammendrag af stævningen i EU-Tidende samt undlod at høre generaladvokaten.

(1) EFT L 225, s. 16.
—

for så vidt som afgiften skal anses for at tilsidesætte proportionalitetsprincippet, idet den hverken er egnet til eller nødvendig for finansieringen af udgifterne til den fælles markedsordning for »sukker« eller står i forhold til de reelle eller forventede udgifter til den fælles markedsordning for »sukker«?
3)

Såfremt første spørgsmål i punkt 2 besvares bekræftende, hvilke forholdsregler skal luftfartsselskabet da træffe for at undgå at blive forpligtet til at betale kompensation i henhold til forordningens artikel 5, stk. 3? — Kan det af luftfartsselskabet kræves, og i givet fald under hvilke forudsætninger og i hvilket omfang, at det har ekstra ressourcer i form af f.eks. tilgængelige fly eller personale til at kunne gennemføre en flyvning, som ellers skulle have været aflyst, eller til at gennemføre en flyvning i stedet for en, der allerede er blevet aflyst? — Kan det af luftfartsselskabet kræves, at det tilbyder passageren omlægning i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b)? Hvilke krav skal i givet fald stilles til transporten, f.eks. vedrørende afrejsetidspunkt og benyttelse af andre luftfartsselskaber?
—

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har fastsat de love eller administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 1 og 2, artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 2, 5, 6 og 8, artikel 6, stk. 1, 2, 3, 9 og 10, artikel 7, 8 og 9, artikel 11, stk. 4 og 5, artikel 12, artikel 13, stk. 5, artikel 15, 16 og 17, artikel 18, stk. 1, 2, 4 og 5, artikel 19, stk. 3, artikel 20-27, artikel 28, stk. 4 og 6, artikel 32-35, og bilag I-IX i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/57/EF af 17. juni 2008 om interoperabilitet i jernbanesystemet i Fællesskabet (1), eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Kan myndigheden i tilfælde af, at en produktorganisations adfærd eller undladelser umuliggør gennemførelse af en effektiv kontrol, som er indledt i en kontrolperiode, trods manglende udtrykkelige bestemmelser herom i førnævnte forordning, fortsætte sine kontrolforanstaltninger i den efterfølgende kontrolperiode uden at proceduren derved behæftes med en fejl, som den kontrollerede virksomhed vil kunne påberåbe sig til støtte for en anfægtelse af beslutningen om konsekvenserne af kontrollens resultater?