ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9)

Skal effektivitets- og ækvivalensprincippet i henhold til artikel 19 TEU og artikel 4, stk. 3, TEU, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser fastsat i artikel 49 TEUF og Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter samt direktiv 89/665/EØF, 92/13/EØF og 2007/66/EF, fortolkes således, at de [ikke er til hinder for,] at de kompetente myndigheder og retsinstanser under en åbenbar tilsidesættelse af gældende EU-ret, forkaster søgsmål på søgsmål anlagt af appellanten som følge af, at dennes deltagelse i en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt ikke er blevet umuliggjort — søgsmål med henblik på hvilke der skal udarbejdes mange dokumenter med en betydelig investering af tid og penge eller deltages i retsmøder — og selv om det er korrekt, at der teoretisk set er mulighed for at fastslå et erstatningsansvar for tab forårsaget som følge af varetagelsen af retslige funktioner, hindrer den relevante lovgivning appellanten i at gøre en sådan erstatning for et tab, der er lidt som følger af ulovlige foranstaltninger, gældende for retten?
1)

Er Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) Nr. 1107/2009 af 21. oktober 2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om ophævelse af Rådets direktiv 79/117/EØF og 91/414/EØF (1) i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet, når den undlader præcist at definere, hvad et aktivt stof er, idet det overlades til ansøgeren at vælge det, der skal betegnes som det aktive stof i hans produkt, og idet denne gives mulighed for at fokusere hele sit dossier på et enkelt stof, selv om det markedsførte færdige produkt indeholder flere stoffer?
2)

Skal den generelle kontrolindikator i henhold til nr. 20.15 i forordning nr. 549/2013/EU (ENS 2010) (beføjelser til »at bestemme [en institutionel enheds] generelle politik eller strategi«) forstås i materiel forstand som evnen til at dirigere, forpligte og udøve indflydelse på nonprofitinstitutionens administrative forvaltning, eller kan det forstås i en ikke-teknisk forstand således, at det også omfatter andre beføjelser til eksternt tilsyn end dem, der er fastsat i de særlige kontrolindikatorer i henhold til litra a), b), c), d) og e) i nr. 20.15 (såsom eksempelvis beføjelser til at godkende regnskaber, udpege revisorer og godkende vedtægter og anden form for regulering, idrætsmæssige retningslinjer eller anerkendelse af idrætsgrene)?
1)

Skal § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indeholdt i bilaget til direktiv 1999/70 (1), fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der ikke fastsætter nogen godtgørelse ved ophøret af en tidsbegrænset vikaransættelseskontrakt indgået med henblik på at afløse en anden arbejdstager, der har ret til at vende tilbage til den samme stilling, når kontrakten ophører på grund af, at den arbejdstager, som afløses, genindtræder i stillingen, men derimod fastsætter en godtgørelse, når ansættelseskontrakten ophører af andre grunde, som er fastsat i lovgivningen?
1)

Indebærer direktivets [2005/36/EF] (1) artikel 21, 22 og 24, at en medlemsstat, hvor der består en pligt til at følge en uddannelse på fuld tid, og hvor der som følge heraf gælder et forbud mod, at personer kan være optaget på to videregående uddannelser samtidigt, automatisk skal anerkende uddannelsesbeviser, som i oprindelsesmedlemsstaten derimod er opnået samtidigt eller i løbet af perioder, som delvist overlapper hinanden?
2)

Skal ottende betragtning til samt artikel 3, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU af 10. marts 2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester fortolkes således, at de er til hinder for, at modtagermedlemsstater, når de har fastslået, at materiale omhandlet i dette direktivs artikel 6 er blevet offentliggjort, transmitteret til distribution og distribueret i et tv-program, som er retransmitteret og/eller distribueret via internettet fra en EU-medlemsstat, uden at betingelserne fastsat i direktivets artikel 3, stk. 2, er opfyldt, træffer en beslutning som beslutningen omhandlet i § 33, stk. 11, og § 33, stk. 12, nr. 1, i den litauiske lov om information af offentligheden, dvs. en beslutning, hvorefter retransmitterende selskaber, som opererer på modtagermedlemsstatens område, og andre personer, som leverer tjenester vedrørende distribution af tv-programmer via internettet, midlertidigt skal sørge for, at tv-programmet udelukkende retransmitteres og/eller distribueres via internettet i tv-programpakker, der stilles til rådighed mod et tillægsgebyr?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, ønskes oplyst, om artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF af 19. maj 1998 om endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer, som ændret ved direktiv 2009/44/EF, der bestemmer, at »[o]verførselsordrer og netting har retsvirkning og er bindende for tredjeparter, selv i tilfælde af insolvensbehandling mod en deltager, såfremt overførselsordrerne var indgået i systemet inden tidspunktet for insolvensbehandlingens indledning, jf. artikel 6, stk. 1. Dette gælder selv i tilfælde af insolvensbehandling mod en deltager (i det pågældende system eller i et interoperabelt system) eller mod systemoperatøren af et interoperabelt system, der ikke er deltager«, skal fortolkes således, at en ordre som den i det foreliggende tilfælde omhandlede kan anses for at være »indgået i systemet« og skulle gennemføres?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 42/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Portugal) den 16. november 2017 — Luís Manuel dos Santos mod Fazenda Pública

(Sag C-640/17)

(2018/C 042/08)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Luís Manuel dos Santos

Sagsøgt: Fazenda Pública

Præjudicielt spørgsmål

Er princippet om frie varebevægelser mellem medlemsstaterne, der er fastsat i artikel 110 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), til hinder for en national bestemmelse [CIUC’s (1) artikel 2, stk. 1, litra b)], som fortolkes således, at der ved opkrævningen af engangsafgiften for færdsel med køretøjer ikke skal tages hensyn til datoen for den første indregistrering, når denne blev foretaget i en anden medlemsstat, men udelukkende til indregistreringsdatoen i Portugal, og såfremt denne fortolkning medfører en højere beskatning af køretøjer, der er importeret fra en anden medlemsstat?

(1) Código de Imposto Único de Circulação (lov om engangsafgift for færdsel med motorkøretøjer).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 42/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 27. november 2017 — M.A., S.A. og A.Z. mod The International Protection Appeals Tribunal, The Minister for Justice and Equality, Attorney General og Irland

(Sag C-661/17)

(2018/C 042/09)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: M.A., S.A. og A.Z.

Sagsøgte: The International Protection Appeals Tribunal, The Minister for Justice and Equality, Attorney General og Irland

Præjudicielle spørgsmål

1) Når en national beslutningstager behandler overførsel af en beskyttet ansøger i henhold til forordning 604/2013 (1) til Det Forenede Kongerige, skal den pågældende da ved behandlingen af problemstillinger i forhold til skønnet i henhold til artikel 17 og/eller problemstillinger vedrørende ethvert spørgsmål om beskyttelse af grundlæggende rettigheder i Det Forenede Kongerige, se bort fra omstændigheder, som de foreligger på tidspunktet for en sådan behandling, i forhold til Det Forenede Kongeriges foreslåede udtræden af EU?

2) Omfatter begrebet »medlemsstat, der træffer afgørelsen«, i forordning nr. 6[0]4/2013 rollen for den medlemsstat, der udøver den beføjelse, der er anerkendt i eller tildelt ved forordningens artikel 17?.

3) Omfatter en medlemsstats opgaver i henhold til artikel 6 i forordning 604/2013 den [skøns]beføjelse, der er anerkendt i eller tildelt ved forordningens artikel 17?.

4) Finder begrebet om et effektivt retsmiddel anvendelse på en førsteinstansafgørelse i henhold til artikel 17 i forordning 604/2013, således at en appel eller et tilsvarende retsmiddel skal stå til rådighed til prøvelse af en sådan afgørelse og/eller således at national lovgivning, der giver mulighed for en appelprocedure til prøvelse af en førsteinstansafgørelse i henhold til forordningen, skal forstås som omfattende en appel af en afgørelse i henhold til artikel 17?.

5) Har artikel 20, stk. 3, i forordning 604/2013 den virkning, at hvis der ikke findes beviser, der kan afkræfte en formodning om, at barnets tarv er bedst tjent, hvis det pågældende barns situation behandles som uadskillelig fra forældrenes, da behøver den nationale beslutningstager ikke tage stilling til barnets tarv særskilt i forhold til forældrene som en separat problemstilling eller som udgangspunkt for en overvejelse af, om overførslen bør finde sted?.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31)
DA Den Europæiske Unions Tidende C 42/2

Appel iværksat den 3. august 2017 af Morton’s of Chicago Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 15. maj 2017 i sag T-223/15 — Morton’s of Chicago mod EUIPO

(Sag C-468/17 P)

(2018/C 042/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Morton’s of Chicago Inc. (ved Barrister J. Moss og Solicitor M. Krause)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Mortons the Restaurant Ltd

Ved kendelse af 13. december 2017 har Domstolen (Tiende Afdeling) afvist appellen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 42/8

Appel iværksat den 28. november 2017 af Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV og Rikam Holding SA til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 12. september 2017 i sag T-247/16, Trasta Komercbanka AS m.fl. mod Den Europæiske Centralbank

(Sag C-669/17 P)

(2018/C 042/11)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV og Rikam Holding SA (ved Rechtsanwälte O.H. Behrends, L. Feddern og M. Kirchner)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Centralbank

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Konklusion nr. 1 i kendelsen, dvs. Rettens kendelse om, at det er ufornødent at træffe afgørelse i det af Trasta Komercbanka AS (TKB) anlagte annullationssøgsmål, ophæves.

— Det fastslås, at det af TKB anlagte annullationssøgsmål ikke er uden genstand.

— Det fastslås, at annullationssøgsmålet kan antages til realitetsbehandling.

— Sagen hjemvises til Retten, for at denne kan træffe afgørelse i annullationssøgsmålet.

— Den Europæiske Centralbank (ECB) tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger og omkostningerne i forbindelse med appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en fejl ved at antage, at TKB’s retsmiddel skal varetages af likvidator. Appellanterne har anført, at denne antagelse er uforenelig med artikel 263 TEUF, retten til effektive retsmidler og en række af dertil knyttede principper.

Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en fejl ved at antage, at aktionærernes søgsmål erstatter aktionærernes mulighed for at forsvare TKB’s tilladelse via et søgsmål anlagt af TKB selv.

Med det tredje anbringende har appellanterne gjort gældende, at der foreligger en række andre materielle fejl, herunder undladelsen af at anvende princippet om nemo auditor (ingen kan påberåbe sig sin egen fejl) på grund af ECB’s indblanding i TKB’s retsmiddel.

Med det fjerde anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten undlod at tage hensyn til kravene (herunder formkrav) til en gyldig tilbagekaldelse af den fuldmagt, som oprindeligt var blevet udstedt af TKB.

Med det femte anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten fejlagtigt anvendte procesreglementets artikel 51, stk. 1, frem for dettes artikel 131, samt begik en række andre proceduremæssige fejl.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 42/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Østrig) den 10. november 2017 — Gmalieva s.r.o. og Manfred Naderhirn

(Sag C-633/17)

(2018/C 042/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Gmalieva s.r.o. og Manfred Naderhirn

Sagsøgte: Landespolizeidirektion Oberösterreich, Bezirkshauptmann von Linz-Land

Procesdeltagere: Mag. Jungwirth og Mag. Fabian OHG m.fl., Gunhild Mayr og Mag. Übermaßer KG

Præjudicielle spørgsmål

Er en sådan kombination af procesordning og domstolsorganisation som den, der er fastlagt i Østrig for den judicielle kompetence inden for offentlig ret i artikel 133, stk. 4, i Bundes-Verfassungsgesetz (den østrigske forbundsforfatning) og B-VG’s artikel 144, stk. 1, sammenholdt med § § 41, 42 og 63 i Verwaltungsgerichtsgesetz (lov om forvaltningsdomstolen) på den ene side, henholdsvis sammenholdt med § 87 i Verfassungsgerichtshofgesetz (lov om forfatningsdomstolen) på den anden side,

nemlig:

ren kassation ved den øverste instans, som i sidste ende ikke svarer til en sagsbehandling, men derimod til en rent formel hjemvisning til den lavere instans, dvs.

1) ophævelse af den appellerede afgørelse

2) og forpligtelse af den lavere instans til at vedtage en ny sagsbehandling, i hvilken forbindelse den

3) samtidig er bundet af de øverste instansers retsopfattelse,

idet denne bindende virkning ifølge loven anordnes generelt, dvs. navnlig også for de sager, hvor det ex lege ikke er sikret, at de overordnede retter i en sag, som i enhver henseende opfylder kravene i artikel 6, stk. 1, i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, henholdsvis artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (men som derimod især er kendetegnet ved

1) et forbud mod at indbringe nyt i sagen (»Neuerungsverbot«)

2) at disse retter er bundet af den fremstilling af de faktiske omstændigheder, som den lavere instans har lagt til grund

3) reference til den materielle og retlige situation, som var gældende på tidspunktet for den lavere instans' afgørelse, og

4) en begrænsning af prøvelsesretten til rent principielle retlige spørgsmål [VwGH] på den ene side henholdsvis overtrædelser af grundlæggende rettigheder [VfGH] på den anden side)

har foretaget en kohærens- og proportionalitetsprøvelse, som både er autonom og baseret på de aktuelle kendsgerninger,

forenelig med den i artikel 49 TEUF sikrede etableringsfrihed henholdsvis med den i artikel 56 TEUF sikrede frihed til at udveksle tjenesteydelser?
3)

Er det på baggrund af appellantens individuelle situation nødvendigt at vurdere, hvorvidt tildeling af flygtningestatus i appellantens konkrete situation giver den pågældende flere rettigheder end dem, som den pågældende anerkendes ved tildeling af subsidiær beskyttelse, eller er det for at der skal foreligge en interesse som omhandlet i artikel 46, stk. 2, andet afsnit, i proceduredirektiv II tilstrækkeligt med en regulering i loven, hvorefter der sondres mellem de accessoriske rettigheder, som er baseret på de til de to former for international beskyttelse knyttede rettigheder og fordele?
1)

Skal »økonomisk enhed« i henhold til artikel 1 i direktiv 98/50/EF (1) og med henblik på at afgøre, om der foreligger en overførsel af en virksomhed eller bedrift eller af en del af en bedrift eller virksomhed, fortolkes som en selvforsynende produktionsenhed, der er i stand til at nå sit økonomiske mål uden (ved køb, lån, leasing osv.) at erhverve nogen produktionsfaktorer (råvarer, arbejdskraft, maskinudstyr, dele, der indgår i slutproduktet, supportydelser, finansielle midler osv.) fra tredjemand? Eller er det derimod med henblik på at blive kvalificeret som en »økonomisk enhed« tilstrækkeligt, at denne enhed udøver selvstændig virksomhed og konkret er i stand til at nå målet med sine økonomiske bestræbelser, og den faktiske anvendelse af produktionsfaktorerne (råvarer, maskiner og andet udstyr, arbejdskraft og supportydelser) er medvirkende til, at det pågældende mål kan nås, uanset om det nye driftsselskab erhverver sine produktionsfaktorer i udlandet, eller slet ikke er i stand til at nå det pågældende mål?
3)

a) Skal en opkøber, der til en (udenlandsk) tredjemand videresælger hos detailhandlere eller leverandører opkøbte varer, der er returneret af forbrugere og/eller blevet overflødige, anses for at være en indehaver, der skiller sig af med genstanden som omhandlet i rammedirektivets artikel 3, nr. 1)? b) Har størrelsen af den købspris, som tredjemanden skal betale til opkøberen, betydning for besvarelsen af spørgsmål 3) a? c) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3) a, om varepartiet også indeholder varer, som har en mangel eller en defekt, der er nem at afhjælpe? d) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3) a, om varepartiet også indeholder varer, der har en mangel eller en defekt af et sådant omfang eller betydning, at den omhandlede genstand som følge heraf ikke længere er egnet til eller kan bruges til sit oprindelige anvendelsesformål? e) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3) c, eller spørgsmål 3) d, hvilken procentsats de defekte varer udgør af hele det parti, der er videresolgt til tredjemanden? I bekræftende fald, hvilken procentsats er da afgørende?
1)

Kan artikel 9, stk. 1, og artikel 10, stk. 2, 3 og 4, i direktiv 2014/104/EU (1) af 26. december 2014 og de øvrige bestemmelser heri eller EU-rettens gældende generelle principper, fortolkes således, at der herved indføres rettigheder for en borger (i det foreliggende tilfælde et erhvervsdrivende aktieselskab, som er underlagt canadisk lovgivning), som denne kan gøre gældende ved de retslige instanser over for en anden borger (i det foreliggende tilfælde et erhvervsdrivende aktieselskab, som er underlagt portugisisk lovgivning) i forbindelse med et søgsmål, som er anlagt med henblik på at opnå erstatning for nogle formodede skader, der er lidt som følge af en overtrædelse af konkurrenceretten, herunder navnlig når det tages i betragtning, at medlemsstaternes frist til at gennemføre direktivet i national ret i henhold til direktivets artikel 21, stk. 1, endnu ikke var udløbet på tidspunktet for anlæggelsen af det pågældende søgsmål (27. februar 2015)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 9. november 2017 — SF mod Inspecteur van de Belastingdienst

(Sag C-631/17)

(2018/C 063/07)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SF

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst

Præjudicielt spørgsmål

Hvilken medlemsstats lovgivning henviser forordning nr. 883/2004 (1) til, når det drejer sig om en person, der (a) bor i Letland, (b) er lettisk statsborger, (c) er ansat hos en arbejdsgiver med hjemsted i Nederlandene, (d) arbejder som sømand, (e) udfører sit arbejde om bord på et skib, som sejler under Bahamas flag, og (f) udøver dette arbejde uden for Den Europæiske Unions område?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Ploieşti (Rumænien) den 1. december 2017 — Oana Mădălina Călin mod Direcţia Regională a Finanţelor Publice Ploieşti — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Dâmboviţa, Statul Român — Ministerul Finanţelor Publice og Administraţia Fondului pentru Mediu

(Sag C-676/17)

(2018/C 063/11)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Ploieşti

Parter i hovedsagen

Appellant: Oana Mădălina Călin

Appelindstævnte: Direcţia Regională a Finanţelor Publice Ploieşti — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Dâmboviţa, Statul Român — Ministerul Finanţelor Publice og Administraţia Fondului pentru Mediu

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 4, stk. 3, TEU, der henviser til princippet om loyalt samarbejde, artikel 17, 20, 21 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 110 TEUF, retssikkerhedsprincippet, ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, der følger af princippet om procesautonomi, fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, og navnlig artikel 21, stk. 2, i legea nr. 554/2004 a contenciosului administrativ, således som den er fortolket af Înalta Curte de Casație și Justiție (ICCJ) — Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (kassationsdomstol — Afdelingen med kompetence til besvarelse af retlige spørgsmål) i sin afgørelse nr. 45/2016, hvorefter fristen for at indgive anmodning om genoptagelse i henhold til bestemmelserne i artikel 21, stk. 2, i lov nr. 554/2004 er en måned og løber fra datoen for forkyndelse af den endelige dom, af hvilken der anmodes om genoptagelse?
3)

Hvordan skal den i habitatdirektivets artikel 16, stk. 1, nævnte betingelse vedrørende den pågældende bestands bevaringsstatus vurderes i forbindelse med tildeling af regionalt begrænsede dispensationer? — Skal bevaringsstatus for en art vurderes både i relation til et bestemt område og i relation til hele medlemsstatens område eller i relation til et endnu større udbredelsesområde for den pågældende art? — Er det muligt, at de i habitatdirektivets artikel 16, stk. 1, fastsatte betingelser for at udstede en dispensation er opfyldt, selv om en arts bevaringsstatus ud fra en objektiv vurdering ikke kan anses for gunstig i direktivets forstand? — Såfremt ovenstående spørgsmål besvares bekræftende: I hvilken situation kan dette komme i betragtning?
4)

Er en fortolkning af visumkodeksens artikel 8, stk. 4, og artikel 32, stk. 3, hvorefter visumansøgere kun kan anfægte et afslag på deres ansøgninger ved en forvaltningsmyndighed eller ved en ret i den repræsenterende stat og ikke i den stat, som der er søgt om visum til, i overensstemmelse med adgangen til effektive retsmidler i chartrets artikel 47’s forstand? Har det betydning for besvarelsen af dette spørgsmål, at den foreskrevne procedure sikrer, at ansøgeren har ret til at blive hørt, at han har ret til en sagsbehandling på et af medlemsstaternes sprog, at størrelsen af forvaltningsafgifter og retsgebyrer for klage- og søgsmålsprocedurer ikke er uforholdsmæssige for ansøgeren, og at der er mulighed for betalt retshjælp? Har det, henset til statens skønsmargen i visumsager, betydning for besvarelsen af dette spørgsmål, om en schweizisk ret har en sådan viden om den nederlandske situation, at den kan sikre adgangen til effektive retsmidler?