RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

28. april 1994

Sag T-35/93

Vincent Cucchiara m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — tarifberegnere ved et afregningskontor under den fælles sygesikringsordning ved De Europæiske Fællesskabers institutioner — indplacering i kategori C — stillinger som ifølge sagsøgerne henhører under kategori B«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-413

Angående:

Påstand om lovliggørelse af den administrative situation for tarifberegnere indplaceret i kategori C og placeret ved et afregningskontor oprettet i henhold til den fælles sygesikringsordning ved De Europæiske Fællesskabers institutioner.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgerne, som er tjenestemænd ved Kommissionen og indplaceret i kategori C, er tarifberegnere ved et afregningskontor under den fælles sygesikringsordning. De har herved til opgave at gennemgå, kontrollere og fastsætte de tariffer, som skal anvendes ved godtgørelse af lægeudgifter afholdt af personer, der er omfattet af den fælles sygesikringsordning.

Afregningskontorernes funktion er navnlig at modtage og behandle ansøgninger om godtgørelse af lægeudgifter og at udbetale de godtgjorte beløb. Disse udbetalinger anvises og kontrolleres af Kommissionen i henhold til den finansforordning, som gælder for De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT 1990 L 70, s. 1), og hvori de her i sagen relevante bestemmelser findes i artikel 40-46.

Ifølge artikel 4 i Kommissionens interne regler om gennemførelse af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget kan kun tjenestemænd i kategori A og B få udstedt fuldmagt til at fastsætte udgifter, anvise betalinger og fastsætte indtægtsordrer.

Hver af sagsøgerne indgav på et tidspunkt en standardansøgning, hvori de gjorde gældende, at de i strid med finansforordningens artikel 41 og artikel 4 i de interne regler var pålagt opgaver, som er forbeholdt tjenestemænd i kategorierne A og B. De anmodede herved om skriftlig bekræftelse af, at de var forpligtet til at udføre opgaver, for hvilke de ikke havde modtaget og hvortil der ikke lovligt lomne gives dem nogen underfuldmagt, og anmodede om, at deres retsstridige administrative station blev bragt til ophør, og at der blev afholdt en intern udvælgelsesprøve med henblik på deres overgang fra kategori C til kategori B.

Kommissionen afslog ansøgningerne med den begrundelse, at fastsættelsen af tarifferne går forud for fastsættelsen af udgifterne efter finansforordningen, hvorfor den er en gennemførende funktion i kategori C.

I — Formaliteten

1. Retmæssig afvikling af den forudgående administrative procedure efter vedtægtens artikel 90 og 91

Retten fandt, at den af egen drift burde behandle dette spørgsmål, da betingelserne for realitetsbehandlingen af et søgsmål har karakter af ufravigelige procesforudsætninger (præmis 15).

Henvisning iil: Domstolens dom af 16. december 1960, sag 6/60, Humblei mod den belgiske stat. Sml. 1954-1964, s 207, Rettens dom af 6. december 1990, sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761, præmis 13.

Retten bemærkede, at enhver tjenestemand kan ansøge ansættelsesmyndigheden om, at den træffer en beslutning for hans vedkommende, men kan dog ikke sætte sig ud over fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 ved indirekte gennem ansøgningen at anfægte en tidligere afgørelse, hvis lovlighed ikke er blevet anfægtet inden for de fastsatte frister. Det skete imidlertid heller ikke i sagen, da sagsøgerne havde påberåbt sig nye omstændigheder, som væsentligt kunne ændre de betingelser, der forelå, da beslutningerne om sagsøgernes oprindelige lønmæssige indplacering og tjenstlige placering blev truffet, idet disse omstændigheder kunne begrunde, at sagsøgerne ansøgte om, at spørgsmålet blev taget op til fornyet vurdering (præmis 15 og 16).

Henvisning til: Domstolens dom af 26. september 1985, sag 231/84, Valentini mod Kommissionen, Sml. s. 3027, præmis 14.

2. Påstandene i sagen

Retten tog ikke Kommissionens afvisningspåstand til følge; en påstand, som Kommissionen havde støttet på formuleringen af påstandene, og hvorefter Retten ikke har kompetence til at give administrationen noget pålæg. Retten bemærkede nemlig, at sagsøgerne havde nedlagt påstand om annullation af afslaget på deres ansøgninger om lovliggørelse af deres administrative situation og herved anmodet Kommissionen om at træffe nærmere angivne foranstaltninger. Såfremt denne annullationspåstand imidlertid skulle blive taget til følge, påhvilede det i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 176, stk. 1, alene Kommissionen at træffe alle de nødvendige foranstaltninger til dommens opfyldelse, i hvilken forbindelse det var udelukket, at Retten gav den sagsøgte institution noget direkte pålæg herom, da Retten i så fald ville overskride sin kompetence (præmis 17 og 20).

Henvisning til: Domstolens dom af 27. oktober 1977, sag 121/76, Moli mod Kommissionen Sml s. 1971, præmis 24, og af 9. juni 1983, sag 225/82, Verzyck mod Kommissionen Sml. s. 1991, præmis 19.

3. Det eneste anbringende i sagen

Retten bemærkede, at den omstændighed, at sagsøgerne ikke i stævningen udtrykkeligt havde henvist til en retsforskrift eller et retsprincip, som de under sagen havde påberåbt sig var tilsidesat, ikke, som anført af Kommissionen, kunne føre til sagens afvisning, når denne ud fra sagsøgernes argumentation havde mulighed for at forsvare sine interesser og EF's domsmyndighed mulighed for at udøve sin prøvelsesret (præmis 26).

Henvisning til: Domstolens dom af 15. december 1966, sag 62/65, Serio mod Kommissionen Sml 1965-1968, s. 329, og af 14. maj 1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s 533, præm.s 4; Rettens dom af 7. maj 1991, sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen Sml II , s. 187, præmis 13, og af 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen Sml.Pers. II, s. 105, præmis 67.

Desuden fandt Retten, at der ved bestemmelsen af, på hvilket funktionsniveau sagsøgerne måtte antages at udføre deres arbejde, måtte tages hensyn til samtlige relevante faktorer, herunder de påberåbte forskrifter i den fælles sygesikringsordning, finansforordningen og Kommissionens interne regler. Disse forskrifter lainne derfor ikke, som anført af Kommissionen, antages at have en ren intern karakter og at ligge uden for det område, som tvister i tjenestemandssager vedrører (præmis 28).

B — Realiteten

Retten bemærkede, at sagsøgerne på intet tidspunkt havde gjort gældende, at de som led i den normale udførelse af deres hverv udstedte betalingsordrer og dermed foretog »betalingsanvisninger« i den tekniske betydning, der er omhandlet i finansforordningens artikel 43 og 44, eller at de havde det disciplinære og økonomiske ansvar, som er forbundet med stillingen som anvisningsberettiget. Heraf udledte Retten, at sagsøgernes funktionsniveau måtte bestemmes under hensyn til den omstændighed, at det ikke som led i udøvelsen af deres hverv tilkom dem at foretage betalingsanvisninger (præmis 45).

Hvad angår opgaverne vedrørende fastsættelsen af udgifter bemærkede Retten, at sagsøgerne ikke havde gjort gældende, at det normalt påhvilede dem at kontrollere selve adkomsten til godtgørelser i henhold til finansforordningens artikel 40. Den tilføjede, at den anvisningsberettigede efter finansforordningens artikel 41, stk. 2, kan lade gennemgangen af bilagene foretage af andre tjenestemænd, for hvilke den anvisningsberettigede har det økonomiske og disciplinære ansvar, såfremt der mindst udføres en stikprøvekontrol. En sådan arbejdsfordeling medfører således ikke i sig selv, at også den, som foretager den faktiske gennemgang af bilagene, dermed også må antages at have erhvervet status som anvisningsberettiget, uanset hvilken grad af selvstændighed den enkelte tarifberegner i givet fald råder over ved udførelsen af sine opgaver (præmis 46 og 47).

Retten fandt ikke, at en af sagsøgerne påberåbt rapport, som var udarbejdet af et privat firma, der yder rådgivning til administration og organisation, indeholdt faktiske konstateringer, som gjorde det muligt at fastslå, at sagsøgernes opgaver gik ud over de retlige rammer, som var fastsat i finansforordningen, og var så vidtgående, at de kunne betegnes som opgaver vedrørende fastsættelse af udgifter og anvisning af betalinger (præmis 49).

Retten afviste at tillægge den bedømmelsesrapport, som var udfærdiget vedrørende en af sagsøgerne, nogen bevisværdi. Den pågældende tjenestemand havde nemlig selv indføjet den omhandlede bemærkning i sin bedømmelse og anført, at »afholdelsen af udgifter, konstateringen af fordringer og udbetalingen af beløb sker i henhold til finansforordningens bestemmelser«. Denne bemærkning var udtryk főiden pågældende tjenestemands egen subjektive vurdering af de ham pålagte opgaver og kunne ikke antages at have nogen objektiv karakter, selv om den ikke var modsagt af de ansvarlige ved Kommissionen (præmis 52).

Da sagsøgerne ikke havde godtgjort, at de befandt sig i en retsstridig administrativ situation, kunne det eneste anbringende under sagen, som de havde gjort gældende, ikke lægges til grund.

Konklusion:

Sagsøgte frifindes.