Den i første spørgsmål udtrykte tvivl hviler på følgende: konventionens artikel 17, stk. 1, vedrører en aftale, hvorved »parterne … har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende … tvister … i anledning af et bestemt retsforhold«, medens en aftale af den foreliggende an fører til, at retterne i to kontraherende stater har kompetence til at afgøre tvister, der opstår af kontrakten, hvorved kompetencefordelingen mellem de to stater afhænger af, om søgsmålet anlægges af den ene eller den anden af kontraktsparterne.

Jeg mener, man med god samvittighed kan anerkende, at en sådan aftale er gyldig. Der ville sandsynligvis ikke være opstået nogen tvivl, hvis aftalen havde været affattet anderledes, nemlig således at hver part kun kan sagsøges ved deres hjemting (evt. i den stat, hvor de er hjemmehørende; i det foreliggende tilfælde kommer det ud på det samme). I et sådant tilfælde ville sådan fælles vilje være kommet til udtryk i, at parterne ville lægge afgørende vægt på et enkelt kriterium: sagsøgtes bopæl (eller statsborgerskab). Men også bortset herfra må det indrømmes, at kontraktsparter altid kan aftale, at retter i to stater skal være kompetente til at påkende tvister vedrørende kontrakten, når begge sæt værneting anmodes om at afgøre en bestemt gruppe tvister. Intet forbyder nemlig, at parterne i stedet for at træffe en fælles ordning for alle de tvister, der kan opstå af kontrakten, opdeler disse stridigheder i to eller flere grupper efter kriterier, som parterne frit kan vælge, og for hver af disse grupper vedtager, at retterne i en anden stat skal være kompetente. Denne fremgangsmåde anvendes ikke ofte; det er dog ingen grund til at anse den for ugyldig.

Kommissionen har derfor med rette anført, at kontraktsparterne havde kunnet indgå to adskilte aftaler (den ene for søgsmål fra firmaet Meeth, den anden for søgsmål fra firmaet Glacetal) og på denne måde havde kunnet vedtage et værneting efter hver af disse aftaler (fransk i det første tilfælde, tysk i det andet).

Den formelt enkleste måde, hvorpå de to hypotetisk adskilte aftaler sammenfattes i en enkel klausul, kan ikke have nogen indflydelse på spørgsmålet vedrørende den materielle gyldighed af dette udtryk for kontraktsparternes fælles vilje.

Det er næppe nødvendigt at anføre, at det af parterne i det foreliggende tilfælde trufne valg utvivlsomt er foreneligt med konventionens artikel 17. Vi har set, at Bundesgerichtshof kun henviste til artikel 17, stk. 1; dette stykke begrænser ikke valgmulighederne, da det ikke kræver nogen material sammenhæng mellem kontrakten og den stat, hvor den i aftalen nævnte ret er beliggende. Men også selv om man vil tage hensyn til artikel 17, stk. 2, og de der foreskrevne gyldighedsbetingelser — overholdelsen af artikel 12, 15 og 16 skal sikres i det enkelte tilfælde — kan det fastslås, at den pågældende aftale opfylder disse betingelser. Man kan blot supplerende henvise til, at den pågældende aftale er fuldt ud i overensstemmelse med konventionens almindelige system: de nævnte retter er retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, således som det også foreskrives ved artikel 2, stk. 1. Aftalen har således alene kun den virkning, at der som værneting kun er aftalt hjemtinget.

Endelig skal det anføres, at Kommissionen har rejst det spørgsmål, om det er tilstrækkeligt, blot i almindelighed at udpege retterne i en stat, uden at retten eller dennes art. er nærmere betegnet. Kommissionen har besvaret dette spørgsmål bekræftende; jeg mener, at intet er mere i overensstemmelse med artikel 17 end den ordrette gengivelse af et dér anvendt udtryk (»at … retterne i en kontraherende stat skal … påkende«).

Jeg mener, at det er åbenbart, at en således affattet aftale forudsætningsvis henviser til den nationale ordning vedrørende den stedlige og saglige kompetence i den vedtagne stat for nærmere at bestemme den ret, hvor der skal anlægges sag.