ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 5, stk. 1, litra a), og artikel 8, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) (herefter »forordning nr. 261/2004«) fortolkes således, at den omlægning af rejsen under sammenlignelige transportbetingelser til vedkommendes endelige bestemmelsessted, som det transporterende luftfartsselskab skal tilbyde, hvis en flyafgang aflyses, også kan udgøres af en repatrieringsflyvning, der udføres som en statslig myndighedsudøvelse, når det transporterende luftfartsselskab ganske vist ikke kan gøre noget retligt krav på at skulle transportere passageren, men ville kunne tilmelde og betale flyvningen for luftfartspassageren og på grundlag af en kontraktlig aftale med staten i sidste ende udfører flyvningen med det samme fly og med de samme afgangs- og ankomsttidspunkter som den oprindelige, men aflyste flyvning?
Sag anlagt den 4. marts 2022 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Danmark

(Sag C-167/22)

(2022/C 191/29)

Processprog: dansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Grønfeldt og P. Messina, befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Danmark

Påstande

— angående påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Danmark ved at begrænse den maksimale parkeringsvarighed på statsejede rastepladser langs motorvejsnettet i Danmark til 25 timer har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til bestemmelserne om den frie udveksling af transportydelser, som fastsat i artikel 1, 8 og 9 i Rådets og Europa-Parlamentets forordning (EF) nr. 1072/2009 (1)

— Kongeriget Danmark tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør gældende, at 25-timersreglen, om end den ikke udgør direkte forskelsbehandling, ikke desto mindre udgør en hindring i den fri udveksling af tjenesteydelser, idet reglen ikke påvirker danske og ikkehjemmehørende vognmænd på samme måde. Chauffører for ikkehjemmehørende vognmænd vil have sværere ved at overholde deres køre- og hviletidsforpligtelser, der følger af EU-retten, særligt forordning (EF) 561/2006 (2), end chauffører for danske vognmænd, der har driftscentraler i Danmark, hvortil chaufførerne kan returnere og parkere, mens de afholder deres hviletid.

Efter Kommissionens opfattelse kan reglen ikke retfærdiggøres af de af Danmark påberåbte formål om at sikre mere kapacitet til, at chauffører kan afholde deres pauser og kortere hvil, at komme ulovlig trafikfarlig parkering på motorvejsrastepladserne til livs, at sikre ordnede forhold på rastepladserne ved at modgå de negative effekter, som langtidsparkering medfører, og at sikre chaufførernes miljø- og arbejdsforhold, idet reglen ikke er egnet til at nå disse hensyn og i øvrigt går videre end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1072/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskorsel (EUT 2009 L 300, s. 72).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (EUT 2006 L 102, s. 1).
1)

Kan en afgørelse, som træffes af Comitato nazionale per la gestione della direttiva 2003/87/CE (1) e per il supporto nella gestione delle attività di progetto del protocollo di Kyoto [det nationale udvalg for gennemførelsen af direktiv 2003/87/EF og for bistand til gennemførelsen af projektforanstaltninger i henhold til Kyotoprotokollen, herefter »ETS-udvalget«)] — henset til vedtagelsesproceduren, og navnlig den i delegeret forordning (EU) 2019/331 (2) fastsatte mekanisme vedrørende dialog med Europa-Kommissionen angående medtagelse af anlæg på listen for tildeling af CO2-kvoter — være genstand for særskilt søgsmål ved Den Europæiske Unions Ret i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, såfremt den anfægtede foranstaltning har retligt bindende virkninger og umiddelbart vedrører den klagende økonomiske aktør?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 8. marts 2022 — straffesag mod BK

(Sag C-175/22)

(2022/C 191/31)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Part i hovedsagen

BK

Præjudicielle spørgsmål

Er artikel 6, stk. 3 og 4, i direktiv 2012/13 (1) til hinder for, at nationale retsforskrifter — artikel 301, stk. 1, nr. 2, sammenholdt med artikel 287, stk. 1, i Nakazatelno protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven) — i retspraksis fortolkes således, at retten i sin dom kan foretage en retlig kvalificering af handlingen, der afviger fra anklageskriftet, såfremt handlingen ikke kvalificeres som en strafbar handling, for hvilken der er fastsat en strengere straf, da den tiltalte ikke er blevet behørigt informeret om den nye og anderledes retlige kvalificering før domsafsigelsen og derfor ikke har haft mulighed for at forsvare sig mod den?

Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, er chartrets artikel 47, stk. 2, da til hinder for, at retten informerer den tiltalte om, at den muligvis vil træffe materiel afgørelse på grundlag af en anden retlig kvalificering af handlingen, og desuden giver vedkommende mulighed for at forberede sit forsvar herimod, eftersom initiativet til denne anderledes retlige kvalificering ikke er udgået fra anklagemyndigheden?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1).
1)

Kan en afgørelse, som træffes af Comitato nazionale per la gestione della direttiva 2003/87/CE (1) e per il supporto nella gestione delle attività di progetto del protocollo di Kyoto henset til vedtagelsesproceduren, og navnlig den i delegeret forordning (EU) 2019/331 (2) fastsatte mekanisme vedrørende dialog med Europa-Kommissionen angående medtagelse af anlæg på listen for tildeling af CO2-kvoter — være genstand for særskilt søgsmål ved Den Europæiske Unions Ret i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, såfremt den anfægtede foranstaltning har retligt bindende virkninger og umiddelbart vedrører den klagende økonomiske aktør?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvulio tis Epikratias (Grækenland) den 14. februar 2022 — Kapniki A. Michelidis A.E. mod Organismos Pliromon kai Elenchu Kinotikon Enischiseon Prosanatolismu kai Engiseon (O.P.E.K.E.P.E.) og Ypurgos Agrotikis Anaptixis kai Trofimon

(Sag C-99/22)

(2022/C 191/22)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvulio tis Epikratias

Parter i hovedsagen

Sagsøger/appellant: Kapniki A. Michelidis A.E.

Sagsøgte/indstævnte: Organismos Pliromon kai Elenchu Kinotikon Enischiseon Prosanatolismu kai Engiseon (O.P.E.K.E.P.E.) og Ypurgos Agrotikis Anaptixis kai Trofimon

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 3, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2062/92 af 30. juni 1992 (1), som bestemmer, at når mængden af tobak af lavere kvaliteter, der opkøbes af en forarbejdningsvirksomhed, i forhold til det samlede opkøb af den pågældende sort overstiger den procentsats, der er anført i bilag IV, nedsættes præmien med 30 % for den mængde, der overstiger den pågældende procentsats, i strid med princippet om, at retsregler ikke kan have tilbagevirkende kraft, og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning?

(1) Rådets forordning (EØF) Nr. 2062/92 af 30.6.1992 om fastsættelse for 1992-høsten af målpriser, interventionspriser og præmier til købere af tobak i blade, afledte interventionspriser for tobak i baller, referencekvaliteter samt produktionsområder (EFT 1992, L 215, s. 22).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 8. februar 2022 — Right to Know CLG mod An Taoiseach

(Sag C-84/22)

(2022/C 191/17)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Right to Know CLG

Sagsøgt: An Taoiseach

Præjudicielle spørgsmål

1. Skal referater fra formelle møder i en medlemsstats udøvende magt, hvor regeringsmedlemmer er forpligtet til at give møde og handle som en kollektiv myndighed, med henblik på anmodning om adgang til miljøoplysninger indeholdt i disse referater, betragtes som »interne meddelelser« eller som offentlige myndigheders »sagsbehandling«, som omhandlet henholdsvis i artikel 4, stk. 1, litra e), og artikel 4, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF (1) af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF?

2. Rækker princippet om retskraft (som drøftet i Köbler, sag C-224/01 (2), og efterfølgende retspraksis) ud over domskonklusionen i tidligere domme, således at det derudover omfatter konklusioner angående de faktiske omstændigheder eller retlige spørgsmål, der er behandlet i den tidligere dom? Med andre ord, er princippet om retskraft begrænset til tilfælde, hvor adgangen til søgsmål er afskåret eller omfatter det ligeledes tilfælde, hvor anbringender er afskåret?

3. I verserende sager mellem parter angående manglende overholdelse af direktiv 2003/4/EF med hensyn til en bestemt anmodning om miljøoplysninger, hvor en sagsøger/informationssøgende har fået medhold i, at en beslutning skal annulleres og visse klagepunkter, der er baseret på EU-retten, blev tiltrådt, mens andre blev forkastet, udelukker EU-retten, og i særdeleshed effektivitetsprincippet, en national bestemmelse om princippet om retskraft, der er baseret på afskærelse af anbringender, hvorefter de nationale domstole i nye sager angående en senere afgørelse vedrørende den samme anmodning skal afvise et søgsmål fra en sådan sagsøger/informationssøgende, hvorved den nævnte senere afgørelse — hvori der henvises til EU-retten i klagepunkter, der tidligere blev forkastet, men ikke konkret appelleret — anfægtes?

4. Ændres besvarelsen af det tredje spørgsmål af, at: (i) der ikke blev indgivet en anmodning til Domstolen; og (ii) ingen af parterne har gjort den relevante retspraksis fra Domstolen gældende for den nationale ret?

(1) EUT 2003, L 41, s. 26.

(2) Dom af 30. september 2003 (EU:C:2003:513).
—

Skal reglen i artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning (EF) nr. 883/2004, hvorefter de kompetente institutioner dividerer ydelsen eller ydelserne eller en anden indtægt, som er blevet medregnet, med antallet af ydelser, som er omfattet af de nævnte regler, derimod fortolkes således, at den kræver, at det ikke er indtægten som sådan, der tages i betragtning ved anvendelsen af antikumulationsreglen, men derimod den del af indtægten, der overstiger et kumulationsloft, således som det loft, der f.eks. er fastsat i den pågældende nationale bestemmelse, der skal divideres med antallet af efterladtepensioner, der er omfattet af antikumulationsreglerne?
3)

Såfremt der udstedes et SBC for en monobehandling, lægemiddel A, som i dette tilfælde er ezetimib, eller såfremt der først udstedes et SBC for enhver kombinationsbehandling for lægemiddel A og B som en kombinationsbehandling, der er omfattet af patentkravene, selv om alene lægemiddel A er nyt og følgelig patenteret, hvor andre lægemidler allerede er kendte eller ikke er patentbeskyttede; er udstedelsen af et SBC da begrænset til den første markedsføring af enten denne monobehandling for lægemiddel A eller denne første kombinationsbehandling, som er genstand for et SBC med A og B, således at der efter denne første udstedelse ikke kan udstedes et andet eller et tredje SBC for monobehandlingen eller nogen kombinationsbehandling bortset fra denne første kombination, som er genstand for et SBC?
1)

Skal artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF i lyset af fjerde og sjette betragtning til forordning (EU) 2019/452 om et regelsæt for screening af udenlandske direkte investeringer i Unionen (1), og artikel 4, stk. 2, TEU, fortolkes således, at denne bestemmelse omfatter muligheden for at vedtage en regulering som den, der følger af § 85 i veszélyhelyzet megszűnésével összefüggő átmeneti szabályokról és a járványügyi készültségről szóló 2020. évi LVIII. törvény (lov nr. LVIII af 2020 om overgangsreglerne for ophør af alarmtilstand og om den epidemiologiske krise), navnlig § 276, stk. 1, § 276, stk. 2, litra a), og § 283, stk. 1, litra b)?
2)

Skal udtrykket »direkte interesse i at forsvare rettighederne tilhørende de rettighedsindehavere, som den repræsenterer« ved fortolkningen beroende på artikel 4, litra c), i direktiv 2004/48 fortolkes ensartet i alle medlemsstater, når det drejer sig om retten for en forvaltningsorganisation som omhandlet i artikel 3, litra a), i direktiv 2014/26/EU (2) til i eget navn at anlægge sag vedrørende krænkelse af ophavsretten, hvis (i) det drejer sig om anvendelser af værker, for hvilke en organisation som licensaftaleorganisation som omhandlet i Tekijänoikeuslaki (lov om ophavsret) er berettiget til at tildele licensaftaler, som gør det muligt for licenstageren også at anvende værker af ophavsmænd i denne branche, som ikke har givet organisationen fuldmagt til at forvalte deres rettigheder (ii) det drejer sig om anvendelser af værker, for hvilke ophavsmændene ved kontrakt eller fuldmagt har givet organisationen bemyndigelse til at forvalte deres rettigheder, uden at ophavsrettighederne er blevet overdraget til organisationen? [Org. s. 15]
2)

Kan artikel 2, stk. 2, litra a) og b), i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv fortolkes således, at den tillader en offentlig administration at tilrettelægge et fuldstændig neutralt administrativt miljø og følgelig at forbyde alle ansatte at bære symboler på overbevisninger, uanset om disse ansatte er i direkte kontakt med borgerne eller ej, selv om dette neutrale forbud synes at berøre et flertal af kvinder og derfor kan udgøre en skjult forskelsbehandling på grund af køn?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Den Tjekkiske Republik) den 28. januar 2022 — YQ mod Ředitelství silnic a dálnic ČR

(Sag C-57/22)

(2022/C 207/16)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant (sagsøger i første instans): YQ

Kassationsindstævnte (sagsøgt i første instans): Ředitelství silnic a dálnic ČR

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national retspraksis, hvorefter en arbejdstager, som er blevet ulovligt afskediget og senere, i overensstemmelse med national lovgivning, er blevet genansat som følge af en dom, hvor arbejdstagerens afskedigelse er blevet erklæret ugyldig, ikke er berettiget til årlig betalt ferie for perioden fra afskedigelsesdagen til den dag, hvor arbejdstageren er blevet genansat, eftersom arbejdstageren i denne periode ikke har udført faktisk arbejde for arbejdsgiveren, herunder i tilfælde, hvor den i henhold til national lovgivning ulovligt afskedigede arbejdstager, som uden unødigt ophold skriftligt tilbød at stille sin arbejdskraft til rådighed for arbejdsgiveren, er berettiget til en godtgørelse, hvis størrelse svarer til en gennemsnitlig løn fra den dag, hvor arbejdstageren tilbød sin arbejdskraft til arbejdsgiveren, til den dag hvor arbejdsgiveren gjorde det muligt for arbejdstageren at fortsætte med at udføre arbejdet, eller til den dag, hvor ansættelsesforholdet gyldigt ophørte?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 25. februar 2022 — BM og NP mod Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca

(Sag C-132/22)

(2022/C 207/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BM og NP

Sagsøgt: Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 45, stk. 1 og 2, TEUF samt artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning (EU) nr. 492/2011 (1) fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse såsom artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017, ifølge hvilken der i forbindelse med adgang til proceduren for optagelse på egnethedslister med henblik på at besætte tidsubegrænsede og tidsbegrænsede undervisningsstillinger på de italienske kunstneriske uddannelsesinstitutioner kun tages hensyn til ansøgernes erhvervserfaring fra disse nationale institutioner, og ikke også til erhvervserfaring fra institutioner på tilsvarende niveau i andre europæiske lande, henset til procedurens særlige mål om at modvirke usikkerhed i jobbet inden for den nationale offentlige sektor, og — såfremt Domstolen ikke finder, at den italienske lovgivning på et abstrakt plan er i strid med EU-retten — kan foranstaltningerne i den omhandlede lovgivning da konkret anses for forholdsmæssige i forhold til det nævnte forfulgte mål af almen interesse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
—

Retten så bort fra og undlod at tage hensyn til det arbejde, appellanten havde udført for den polske stat, og til hans status som dommer i forbindelse med undersøgelsen af undtagelsen »tjeneste for en anden stat«.
2)

Subsidiært: Fastsættelsen er (i) i strid med artikel 7, stk. 3, litra b), i forordning 2019/1022, for så vidt som anvendelsen af foranstaltningen ikke var omhandlet i den nævnte forordning, og for så vidt som den videnskabelige rådgivning, der blev undersøgt af Kongeriget Spanien, ikke henviser til behovet for at vedtage denne bevarelsesforanstaltning, og ii) er uforholdsmæssig, for så vidt som den er åbenbart uegnet til virkeliggørelsen af det mål, der forfølges med forordning 2019/1022, idet den ikke opfylder kravet vedrørende den videnskabelige rådgivning og overlapper andre bevarelsesforanstaltninger, og for så vidt som den ikke er nødvendig, eftersom der findes andre alternative foranstaltninger for at nå dette mål (forbud, mindstereferencestørrelser og forøgelse af selektiviteten af trawlere).
3)

Skal en ordregivende myndigheds afgørelse vedrørende en økonomisk aktørs »pålidelighed« for så vidt angår overholdelsen (eller den manglende overholdelse) af konkurrencereglerne uden for rammerne af den konkrete udbudsprocedure forstås som nødvendigheden af at foretage en begrundet vurdering af den økonomiske aktørs relative egnethed, som udgør et konkret udtryk for retten til god forvaltning i henhold til artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
1)

Skal almindelig tariferingsbestemmelse 2. a) (1), fortolkes således, at den finder anvendelse på løse dele til et satellitmodtagelsesapparat, der efter at være bragt i fri omsætning er bestemt til at blive samlet til et komplet satellitmodtagelsesapparat, hvorved disse dele er transporteret i en og samme container og samme dag angivet til det samme toldsted til fri omsætning af den samme angiver i eget navn og for egen regning med to særskilte angivelser, og som, når de bringes i fri oversætning, tilhører to forbundne virksomheder?
2.

a) Skal artikel 79, litra b), samt artikel 80, litra g), sammenholdt med kapitel 2.2 i vejledningen fortolkes således, at personalekravene også er opfyldt, hvis den ansvarlige person, som det er tilfældet i hovedsagen, er (fysisk) fraværende fra virksomheden i en periode på fire timer, men kan kontaktes telefonisk i denne periode? b) Skal direktiv 2001/83, navnlig direktivets artikel 79 og artikel 80, litra g), sammenholdt med kapitel 2.3, stk. 1, i vejledningen, fortolkes således, at personalekravene i henhold til disse bestemmelser henholdsvis vejledningen er opfyldt, hvis — som det er tilfældet i hovedsagen — de medarbejdere, der er til stede i virksomheden under den ansvarlige persons fravær som beskrevet i det andet spørgsmål, litra a), navnlig under en inspektion foretaget af medlemsstatens kompetente myndighed, ikke er i stand til selv at kunne give oplysninger om de relevante skriftlige procedurer for deres respektive ansvarsområder? c) Skal direktiv 2001/83, og navnlig direktivets artikel 79 og artikel 80, litra g), sammenholdt med kapitel 2.3 i vejledningen, fortolkes således, at der ved vurderingen af, om der er et tilstrækkeligt antal kompetente medarbejdere til rådighed på alle niveauer i en grossistvirksomhed, også — som det er tilfældet i hovedsagen — skal tages hensyn til aktiviteter, der er udlagt til tredjepersoner (eller aktiviteter, som udføres af tredjepersoner på kontrakt), og er det nævnte direktiv til hinder for, at der indhentes en sagkyndig rapport til brug for denne vurdering, eller påbyder det sågar, at der indhentes en sådan rapport?
2)

Skal artikel 75, jf. artikel 22, i ovennævnte forordning nr. 650/2012, fortolkes således, at i en situation, hvor en bilateral aftale der gælder mellem en medlemsstat og et tredjeland, ikke fastsætter bestemmelse om lovvalg i en arvesag, men angiver den lov, der skal finde anvendelse på arvesager, kan en statsborger i et sådant tredjeland, der er bosiddende i en medlemsstat, der er bundet af denne bilaterale aftale, foretage et lovvalg?
1)

Medfører en dataansvarligs manglende eller undladte eller ufuldstændige udvisning af ansvarlighed i henhold til artikel 5 i databeskyttelsesforordningen (generel forordning om databeskyttelse) (1), f.eks. ved en manglende eller ufuldstændig fortegnelse over behandlingsaktiviteterne i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 30 eller en manglende ordning om en fælles procedure i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 26, at behandlingen af oplysninger er ulovlig som omhandlet i databeskyttelsesforordningens artikel 17, stk. 1, litra d), og artikel 18, stk. 1, litra b), således at den registrerede har ret til at få slettet eller begrænset oplysningerne?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 7. januar 2022 — T.S.A. mod Przewodniczący Krajowej Rady Radiofonii i Telewizji

(Sag C-22/22)

(2022/C 198/30)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: T.S.A.

Sagsøgt: Przewodniczący Krajowej Rady Radiofonii i Telewizji

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 20, stk. 2, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU af 10. marts 2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester (direktivet om audiovisuelle medietjenester) (1) samt med artikel 11 og artikel 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for national lovgivning, som kun forbyder tv-spredningsvirksomheder at udsende reklamer for børn i deres programmer, uden at dette forbud omfatter udbydere af on-demand audiovisuelle medietjenester?

(1) EUT 2010, L 95, s. 1.
1)

Udgør de kvantitative grænser for overgang til forbrug, der er fastsat i punktafgiftslovens artikel 106, kvantitative indførelsesrestriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 34 TEUF, for så vidt som nævnte artikel 106 bestemmer, at de erhvervsdrivende i de sidste fire måneder af hvert år alene må markedsføre cigaretter i mængder, der ikke overstiger den gennemsnitlige månedlige mængde cigaretter, der er overgået til forbrug i de seneste tolv måneder umiddelbart forud for perioden?