ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — Kommissionens afgørelse vedrørende statsstøtte — afgørelse om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure — kort fremstilling af de grunde, der har ført Kommissionen til at konkludere, at bedømmelsen af, om den pågældende støtte er forenelig med fællesmarkedet, ikke giver anledning til alvorlige vanskeligheder — tilstrækkelig begrundelse (art. 107, stk. 1, TEUF, art. 108, stk. 2, TEUF og art. 296 TEUF) (jf. præmis 54 og 67)
2.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23, 24, 50, 51 og 57)
5.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — absolutte registreringshindringer — overlapning mellem anvendelsesområderne for de i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 anførte grunde [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 57)
2.

Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — retsakter, som ændrer sagsøgerens retsstilling — Kommissionens skrivelse, hvorved adressaten opfordres til at betale morarenter, som skyldes som følge af en bøde, der er ændret af Retten — skrivelse, der bekræfter betingelserne for udsættelse af betalingen under retssagen — simpel beregning af den præcise størrelse af de renter, som kan forventes opkrævet hos sagsøgeren — udelukket (art. 263 TEUF) (jf. præmis 63-76 og 78)
4.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — vurdering af, om et tegn er beskrivende — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 53)
2.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23, 24, 50, 51 og 63)
1)

Afgørelsen truffet den 19. maj 2014 af Andet Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 1425/2013-2) annulleres for så vidt som den meddeler afslag på den af Zuffa, LLC indgivne klage for så vidt angår følgende varer og tjenesteydelser: — »optagne lydkassetter; grammofonplader; compactdiske (CD); optagne videobånd; laservideodiske; digitale videodiske; dvd’er; elektroniske lagringsmedier; usb-nøgler; cd-rommer med konkurrencer, begivenheder og programmer inden for forskellige former for kampsport; spillefilm vedrørende forskellige former for kampsport« i klasse 9 — »formidling af oplysninger inden for forskellige former for kampsport via kommunikations- og computernetværk; formidling af nyheder og information inden for sport, fitness og forskellige former for kampsport via kommunikation og computernetværk« i klasse 41.
Begrebet ond tro, der er omhandlet i artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, henviser til en subjektiv motivation hos varemærkeansøgeren, dvs. en hensigt, der ikke er redelig, eller et andet lyssky motiv. Begrebet indebærer en adfærd, som afviger fra almindelige principper for etisk korrekt adfærd eller redelig markedsførings- eller forretningsskik.

Med henblik på at afgøre, om en ansøger er i ond tro, skal det bl.a. undersøges, om ansøgeren tilsigter at anvende det ansøgte varemærke. I denne sammenhæng bemærkes, at et varemærkes grundlæggende funktion er at garantere oprindelsen af den omhandlede vare eller tjenesteydelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse.

Hensigten om at forhindre markedsføringen af en vare kan under visse omstændigheder være et forhold, der viser, at ansøgeren var i ond tro. Dette er bl.a. tilfældet, når det efterfølgende viser sig, at sidstnævnte fik registreret et tegn som EU-varemærke uden at have til hensigt at bruge det, men alene med henblik på at forhindre en tredjemands adgang til markedet.

Ansøgerens hensigt på det relevante tidspunkt er et subjektivt element, der skal vurderes på baggrund af alle de relevante faktorer, der kendetegner den konkrete sag, og som forelå på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et tegn som EU-varemærke. Denne motivation vil normalt kunne fastslås på baggrund af objektive kriterier, herunder den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for indgivelsen af registreringsansøgningen.

Inden for rammerne af helhedsvurderingen i henhold til artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 kan der ligeledes tages hensyn til det omtvistede tegns oprindelse og til brugen af tegnet, siden det blev skabt, den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for indgivelsen af ansøgningen om registrering af tegnet som EU-varemærke, og til tidsforløbet for hændelserne, der var kendetegnende for den nævnte indgivelse.

Det påhviler indgiveren af ugyldighedsbegæringen, som ønsker at støtte ret på denne absolutte registreringshindring, at godtgøre tilstedeværelsen af de omstændigheder, der gør det muligt at fastslå, at indehaveren af et EU-varemærke var i ond tro i forbindelse med indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette.

(jf. præmis 28-33)
Rettens dom (Anden Afdeling) af 21. juli 2016 –

Nutria mod Kommissionen

(Sag T-832/14)

»»Ansvar uden for kontraktforhold — afvisning af at forlænge fristen for udtagning af skummetmælkspulver inden for rammerne af programmet for uddeling af fødevarer til de socialt dårligst stillede personer i Unionen for 2010 — tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder«

1. Passivitetssøgsmål — frister — femårig forældelse — forudgående anmodning rettet til en institution inden for denne frist, efterfulgt af et erstatningssøgsmål anlagt inden for to måneder efter denne institutions stillingtagen — antagelse til realitetsbehandling (art. 263 TEUF og 265, TEUF; statutten for Domstolen, art. 46 og art. 53, stk. 1) (jf. præmis 35-37)

2. Passivitetssøgsmål — opfordring til institutionen — betingelser — opfordring af udtrykkelig og præcis karakter (art. 265 TEUF) (jf. præmis 43)

3. Passivitetssøgsmål — stillingtagen som omhandlet i artikel 265, stk. 2, TEUF inden anlæggelsen af søgsmålet — begreb — afvisning af at handle i overensstemmelse med en opfordring — omfattet (art. 265, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 44-46)

4. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — skade — årsagsforbindelse — kumulative betingelser — den ene betingelse ikke opfyldt — erstatningssøgsmålet forkastet i det hele (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 53 og 54)

5. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten — krav om institutionernes åbenbare og grove tilsidesættelse af grænserne for deres skønsbeføjelse — afvisning af at forlænge fristen for udtagning af skummetmælkspulver inden for rammerne af programmet for uddeling af fødevarer til de socialt dårligst stillede personer i Unionen — ikke tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, som tillægger borgerne rettigheder — Unionen ikke ansvarlig (art. 340, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 191; Kommissionens forordning nr. 1111/2009, art. 3, stk. 1) (jf. præmis 55, 65, 69-72, 75, 78, 79 og 83)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 268 TEUF med påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren angiveligt har lidt som følge af Kommissionens afvisning af at forlænge fristen for udtagning af skummetmælkspulver, som er fastsat i artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1111/2009 af 19. november 2009 om vedtagelse af planen for tildeling til medlemsstaterne af midler, der skal afholdes over 2010-budgettet, og som skal dække udgifterne til levering af levnedsmidler fra interventionslagre til de socialt dårligst stillede personer i Fællesskabet, og om fravigelse af forordning (EØF) nr. 3149/92 (EUT 2009, L 306, s. 5).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Hvad angår restriktive foranstaltninger over for personer, der støtter det syriske regime, kunne Rådet – for så vidt som udnævnelsen af formand og næstformand i et erhvervsråd, hvis opgave er at fremme Syriens økonomi og udviklingen af dets virksomheder og kommercielle aktiviteter og investeringer for det første indebærer en regeringsbeslutning, og for det andet, at funktionen, der udfyldes af den person, der er genstand for de restriktive foranstaltninger, i et sådant økonomisk råd kun kan forklares med en vis nærhed med det eksisterende regime – med henvisning til denne nærhed gyldigt konkludere, at den pågældende person drager fordel af, støtter regimet og er forbundet med det som omhandlet i artikel 28, stk. 1, i afgørelse 2013/255 og artikel 15, stk. 1, litra a), i forordning nr. 36/2012.

Hvad angår restriktive foranstaltninger over for personer, der støtter det syriske regime, er indefrysning af midler og økonomiske ressourcer en retsbevarende foranstaltning, som ikke anses for at fratage de berørte personer deres ejendom eller retten til beskyttelse af deres privatliv. Dog medfører de pågældende restriktive foranstaltninger uomtvisteligt begrænsninger i udøvelsen af ejendomsretten.

For så vidt angår disse foranstaltningers egnede karakter under hensyn til, at de har et formål af en så grundlæggende almen interesse for det internationale samfund som beskyttelsen af civilbefolkningen, fremgår det, at indefrysningen af midler, finansielle aktiver og andre økonomiske ressourcer samt forbuddet for de personer, som konstateres at være involveret i støtten til det syriske regime, mod at indrejse på EU’s område, ikke som sådan kan anses for uegnet.

Hvad angår disse foranstaltningers nødvendighed tillader alternative og mindre indgribende foranstaltninger, såsom et system med forudgående tilladelse eller en efterfølgende dokumentationspligt i forhold til anvendelsen af de overførte midler, ikke lige så effektivt at nå det forfulgte mål, nemlig udøvelsen af et pres over for de støtter til det syriske styre, som forfølger civilbefolkningen, navnlig henset til muligheden for at omgå de pålagte restriktioner.

Endelig hvad angår genoptagelsen af personer, der er genstand for sådanne foranstaltninger, på listen over de personer, enheder og organer, der er blevet identificeret som enten ansvarlige for den voldelige undertrykkelse af de fredelige demonstrationer forskellige steder i hele Syrien, eller som havende tilknytning til disse ansvarlige, kan denne genoptagelse ikke anses for at være uforholdsmæssig med henvisning til den angiveligt potentielle tidsubegrænsede varighed heraf, eftersom denne optagelse er genstand for periodisk fornyet vurdering for at sikre, at personer og enheder, som ikke længere opfylder kriterierne for optagelse på listen, fjernes herfra. Det følger heraf, at grundet den afgørende betydning af beskyttelsen af den syriske civilbefolkning og de indrømmelser, der er omhandlet i de anfægtede afgørelser, er de begrænsninger af ejendomsretten og af respekten for sagsøgerens privatliv, som de anfægtede afgørelser har forårsaget, ikke uforholdsmæssige.

(jf. præmis 58, 62-64, 66, 67)
Artikel 60 EF og 301 EF omfatter, henset til ordlyden af disse bestemmelser og særligt udtrykkene »over for de berørte tredjelande« og »med et eller flere tredjelande«, vedtagelse af foranstaltninger over for tredjelande, idet sidstnævnte begreb kan omfatte lederne af et sådant land og enkeltpersoner og enheder, som har tilknytning til disse ledere eller kontrolleres direkte eller indirekte af dem. Det kan dog ikke udelukkes, at lederne af visse virksomheder kan være genstand for restriktive foranstaltninger vedtaget med hjemmel i artikel 60 EF og 301 EF, såfremt det godtgøres, at de har tilknytning til det udpegede tredjelands ledere.

Henset til, at de formål, der forfølges med de restriktive foranstaltninger, er at forhindre enhver støtte ydet til den udpegede regering, skal begrebet som har tilknytning også omfatte de personer, der driver en sådan forretning som bl.a. via sine selskaber, at yde finansiel og anden form for støtte til styret. I denne henseende er muligheden for at vedtage restriktive foranstaltninger over for enhver juridisk person, der tilhører en fysisk person, som har tilknytning til lederne i det omhandlede land, en klar forudsætning for effektiviteten af de nævnte foranstaltninger. Eftersom navnene på juridiske personer blev opført på en liste, hvorved der pålægges restriktive foranstaltninger, med den begrundelse, at disse ejes af en fysisk person, der ligeledes er opført på nævnte liste, hviler denne opførelse gyldigt på artikel 60 EF og 301 EF.

(jf. præmis 31, 35, -37)
5.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — varemærker, der udgøres af reklameslogans — slogan, der udtrykker et objektivt udsagn [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 36)
4.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 38)
Formålet med den sag, der er indbragt for Retten, er at få efterprøvet lovligheden af afgørelser fra Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsrets appelkamre som omhandlet i artikel 65 i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker. Det er således ikke Rettens opgave at foretage en ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der fremlægges for Retten for første gang.

Ganske vist kan hverken parterne eller Retten forhindres i ved fortolkningen af den nationale ret, som EU-retten henviser til, at lade sig inspirere af elementer fra national lovgivning, retspraksis eller national litteratur, da der ikke er tale om, at appelkammeret kritiseres for ikke at have taget hensyn til de faktiske omstændigheder i en bestemt national dom, men om at påberåbe sig domme til støtte for et anbringende om appelkammerets fejlagtige anvendelse af en bestemmelse i national ret.

Det forholder sig dog i forbindelse med en indsigelse, der er rejst på grundlag af en ældre rettighed jf. artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, således, at dokumenterne, der indeholder de nationale retsbestemmelser, ikke er elementer vedrørende nationale lovgivninger, som Retten kan lade sig inspirere af ved fortolkningen af den nationale ret som omhandlet i den nævnte retspraksis, men bevismidler, der har til formål at fastlægge indholdet af gældende national ret som omhandlet i regel 19, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker. For så vidt som disse dokumenter ikke er blevet indbragt af sagsøgeren i forbindelse med den administrative procedure for Kontoret, skal de afvises fra realitetsbehandling.

(jf. præmis 19-21)
2.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 36, 37, 87 og 95)
3.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — vurdering i betragtning af de oplysninger, der var til sagsøgerens rådighed på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet [art. 296 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c); Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2] (jf. præmis 43-46)
Det fremgår af Rettens procesreglements artikel 86, stk. 1 og 2, at når en retsakt, der påstås annulleret, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand, kan sagsøgeren, inden retsforhandlingernes mundtlige del afsluttes, tilpasse stævningen for at tage hensyn til dette nye forhold. Tilpasning af stævningen skal foretages i et særskilt dokument og inden for den i artikel 263, stk. 6, TEUF fastsatte frist, hvor der kan nedlægges påstand om annullation af den retsakt, som begrunder en tilpasning af stævningen. En anmodning om tilpasning af stævningen, der er indgivet mundtligt i retsmødet, kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.

Artikel 28, stk. 1, i afgørelse 2013/255 om restriktive foranstaltninger over for Syrien, og artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien og om ophævelse af forordning nr. 442/2011 vedrører i det væsentlige de personer og enheder, der drager fordel af eller støtter det syriske regime, de personer og enhed med tilknytning til dem samt alle de pengemidler og økonomiske ressourcer, som de tilhører, ejer, besidder eller kontrollerer. Hverken afgørelse 2013/255 eller forordning nr. 36/2012 indeholder dog definitioner af begreberne drager fordel af eller støtter det syriske regime. De indeholder heller ingen præciseringer af bevismidler vedrørende disse elementer. Hverken afgørelse 2013/255 eller forordning nr. 36/2012 opstiller således nogen formodning for støtte til det syriske regime over for ledere af de førende virksomheder i Syrien. Det kan derfor ikke alene af betegnelsen fremtrædende forretningsmand udledes, at den omhandlede person støtter eller drager fordel af det syriske regime.

I denne henseende indeholder de for Rådet fremlagte dokumenter, som nøjes med at beskrive selskaberne i en koncern, der ikke er omfattet af restriktive foranstaltninger, og deres forretningsområder uden dog at tydeliggøre andre forhold, der kan påvise den støtte, som direktøren for denne koncern yder, eller den fordel som vedkommende drager af det siddende regime, kun generelle oplysninger og giver ingen præcisering af tilknytningen mellem disse omstændigheder og det forhold at drage fordel af eller at yde støtte til dette regime. Sådanne oplysninger kan ikke godtgøre en sådan støtte eller en sådan fordel.

(jf. præmis 44, 49 og 50)
2.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — absolutte registreringshindringer — tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat — identifikationen af de væsentlige kendetegn ved et tredimensionalt tegn [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii)] (jf. præmis 17 og 18)
Sag T-122/14

Den Italienske Republik

mod

Europa-Kommissionen

»Undladelse af at opfylde en dom fra Domstolen, der fastslår et traktatbrud — tvangsbøde — afgørelse om betaling af tvangsbøde — metode til beregning af rentesatsen ved tilbagebetaling af ulovlig støtte — renters rente«

Sammendrag – Rettens dom (Sjette Afdeling) af 9. juni 2016

Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – betaling af renter begrundet i hensynet til at genoprette den tidligere tilstand – rentetilskrivning med renters rente – forordning nr. 794/2004 – anvendelsesområde ratione temporis – fastlæggelse af metoden til beregning af rentesatsen forud for denne forordnings ikrafttræden ved tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte – henvisning til national ret

(Art. 108, stk. 2, TEUF; Kommissionens forordning nr. 794/2004, art. 11, stk. 2, og art. 13)

Selv om artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 794/2004 om gennemførelse af forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [108 TEUF] bestemmer, at renten tilskrives med renters rente indtil datoen for tilbagebetalingen af støtten, og at renter, der er påløbet i det foregående år, tilskrives renter hvert efterfølgende år, skal det imidlertid fastslås, at denne bestemmelse i henhold til forordningens artikel 13, stk. 5, kun finder anvendelse på beslutninger om tilbagebetaling, der er anmeldt efter datoen for den pågældende forordnings ikrafttræden, dvs. efter den 20. maj 2004. Derfor finder forordningens artikel 11, stk. 2, ikke i sig selv tidsmæssig anvendelse på en beslutning, hvorved ulovlig støtte kræves tilbagebetalt, som meddeles en medlemsstat inden denne dato.

I mangel af EU-retlige bestemmelser på området henhører det i denne forbindelse under national lovgivning at afgøre, om renten i det foreliggende tilfælde bør tilskrives som simpel rente eller som renters rente. Følgelig kan der for beslutninger om tilbagebetaling, der ligger forud for ikrafttrædelsen af forordning nr. 794/2004, alene medregnes renters rente, såfremt dette følger af den ordning, der almindeligvis anvendes i national ret.

(jf. præmis 59-61, 64 og 65)
5.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien — indefrysning af midler hos personer, der er impliceret i misbrug af offentlige midler, og fysiske og juridiske personer, enheder eller organismer, som de er forbundet med — kontrollens omfang — bevis for grundlaget for foranstaltningen — forpligtelse for Rådet til systematisk at kontrollere de beviselementer, som fremlægges af myndighederne i et tredjeland — foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder art. 47; Rådets afgørelse 2011/72/FUSP og 2014/49/FUSP) (jf. præmis 137-139, 149-151 og 156-158)
4.

Den Europæiske Unions budget–finansiel støtte fra Unionen–modtageren forpligtet til at overholde betingelserne for tildeling af tilskud–finansiering, der alene vedrører udgifter, som faktisk er afholdt–begrundelse for, at de angivne omkostninger er reelle–foreligger ikke–ikke-støtteberettigede omkostninger–den korrekte tekniske udførelse af projekter, der er genstand for finansiel bistand fra Unionen–ingen betydning (Art. 317 TEUF) (jf. præmis 115)