ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 17. december 2020 — Bundeszentralamt für Steuern mod Y-GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Sag C-346/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - tilbagebetaling af moms - direktiv 2008/9/EF - artikel 8, stk. 2, litra d) - artikel 15 - angivelse af fakturaens nummer - anmodning om tilbagebetaling)

(2021/C 53/09)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bundeszentralamt für Steuern

Sagsøgt: Y-GmbH

Konklusion

Artikel 8, stk. 2, litra d), og artikel 15, stk. 1, i Rådets direktiv 2008/9/EF af 12. februar 2008 om detaljerede regler for tilbagebetaling af moms i henhold til direktiv 2006/112/EF til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat, som ændret ved Rådets direktiv 2010/66/EU af 14. oktober 2010, skal fortolkes således, at en skatte- og afgiftsmyndighed i tilbagebetalingsmedlemsstaten — i en situation, hvor en anmodning om tilbagebetaling af merværdiafgift ikke indeholder et fortløbende nummer for fakturaen, men indeholder et andet nummer, som gør det muligt at identificere denne faktura og således det pågældende gode eller den pågældende tjenesteydelse — har pligt til at anse denne anmodning for at være »indgivet« som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2008/9, som ændret ved direktiv 2010/66, og at foretage en vurdering heraf. I forbindelse med denne vurdering, og med undtagelse af det tilfælde, hvor myndigheden allerede er i besiddelse af den originale faktura eller en kopi heraf, kan den anmode ansøgeren om at angive et fortløbende nummer, der entydigt identificerer fakturaen, og såfremt denne anmodning ikke imødekommes inden for den frist på en måned, der er fastsat i artikel 20, stk. 2, i direktiv 2008/9, som ændret ved direktiv 2010/66, er den berettiget til at give afslag på tilbagebetalingsanmodningen.

(1) EUT C 263 af 5.8.2019.
1)

Artikel 4, stk. 1, første afsnit, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF skal fortolkes således, at begrebet »interne meddelelser« omfatter alle de oplysninger, som cirkulerer inden for en offentlig myndighed, og som på tidspunktet for anmodningen om adgang ikke har bevæget sig uden for denne myndigheds interne sfære, i givet fald efter at de er blevet modtaget af den nævnte myndighed, og for så vidt som de ikke er blevet eller ikke burde været blevet stillet til rådighed for offentligheden før denne modtagelse.
3)

Artikel 8, stk. 1, i direktiv 2008/115 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en medlemsstat — efter at have vedtaget en afgørelse om tilbagesendelse af en uledsaget mindreårig og efter i overensstemmelse med direktivets artikel 10, stk. 2, at have sikret sig, at vedkommende sendes tilbage til et familiemedlem, til en udpeget værge eller til passende modtagelsesfaciliteter i tilbagesendelseslandet — afstår fra efterfølgende at foretage en udsendelse af den pågældende, indtil denne er fyldt 18 år.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 14. januar 2021 — sag anlagt af Kilpailu- ja kuluttajavirasto (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Korkein hallinto-oikeus — Finland)

(Sag C-450/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - konkurrence - artikel 101 TEUF - konkurrencebegrænsende aftaler - manipulation af udbudsprocedurer - fastlæggelse af overtrædelsesperiodens varighed - hensyntagen til perioden med den konkurrencebegrænsende aftales deltageres gennemførelse af den konkurrencebegrænsende aftale - den konkurrencebegrænsende adfærds økonomiske virkninger - overtrædelsens ophør ved den endelige tildeling af kontrakten)

(2021/C 79/12)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

Kilpailu- ja kuluttajavirasto

Procesdeltagere: Eltel Group Oy og Eltel Networks Oy

Konklusion

Artikel 101, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde skal fortolkes således, at når en virksomhed, der formodes at have deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af denne bestemmelse — hvis sidste bestanddel består i en afgivelse af tilbud, som er samordnet med konkurrenterne, i et udbud med henblik på indgåelsen af en offentlige bygge- og anlægskontrakt — har fået tildelt denne kontrakt, og med den ordregivende myndighed har indgået en bygge- og anlægskontrakt, der fastlægger de væsentlige karakteristika ved denne kontrakt, og navnlig den samlede pris, der skal betales som modydelse for dette bygge- og anlægsarbejde, hvis gennemførelse og betaling er inddelt i tidsmæssige faser, svarer overtrædelsesperioden til perioden indtil undertegnelsen af den kontrakt, der er indgået mellem denne virksomhed og den ordregivende myndighed på grundlag af det samordnede tilbud, som virksomheden havde afgivet. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, hvornår de væsentlige karakteristika ved den pågældende kontrakt, og navnlig den samlede pris, der skal betales som modydelse for arbejdet, er endeligt fastlagt.

(1) EUT C 280 af 19.8.2019.
Domstolens dom (Andet Afdeling) af 20. januar 2021 — Secretary of State for the Home Department mod OA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-255/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2004/83/EF - minimumsstandarder for anerkendelse af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus - egenskab af flygtning - artikel 2, litra c) - ophør af flygtningestatus - artikel 11 - ændring af omstændighederne - artikel 11, stk. 1, litra e) - mulighed for at søge beskyttelse i hjemlandet - bedømmelseskriterier - artikel 7, stk. 2 - økonomisk og social støtte - ikke relevant)

(2021/C 79/04)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Secretary of State for the Home Department

Sagsøgt: OA

Procesdeltager: United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR)

Konklusion

1) Artikel 11, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af den tildelte beskyttelse skal fortolkes således, at den »beskyttelse«, der er omhandlet i denne bestemmelse hvad angår ophør af flygtningestatus, skal opfylde de samme krav som dem, der for så vidt angår tildeling af flygtningestatus følger af dette direktivs artikel 2, litra c), sammenholdt med dets artikel 7, stk. 1 og 2.

2) Artikel 11, stk. 1, litra e), i direktiv 2004/83, sammenholdt med dets artikel 7, stk. 2, skal fortolkes således, at en eventuel social og økonomisk støtte, der ydes af private aktører, såsom den pågældende tredjelandsstatsborgers familie eller klan, ikke opfylder de beskyttelseskrav, der følger af disse bestemmelser, og derfor hverken er relevant med henblik på at vurdere effektiviteten eller tilgængeligheden af den af staten sikrede beskyttelse som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), eller med henblik på i henhold til dette direktivs artikel 11, stk. 1, litra e), sammenholdt med dets artikel 2, litra c), at vurdere, om der fortsat består en velbegrundet frygt for forfølgelse.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. januar 2021 — QM mod Finanzamt Saarbrücken (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht des Saarlandes — Tyskland)

(Sag C-288/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 2, stk. 1, litra c) - levering af tjenesteydelser mod vederlag - artikel 26, stk. 1 - transaktioner, der sidestilles med tjenesteydelser mod vederlag - artikel 56, stk. 2 - fastlæggelse af stedet for den afgiftsmæssige tilknytning - udlejning af transportmidler - biler, der stilles til rådighed for ansatte)

(2021/C 79/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht des Saarlandes

Parter i hovedsagen

Sagsøger: QM

Sagsøgt: Finanzamt Saarbrücken

Konklusion

Artikel 56, stk. 2, første afsnit, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2008/8/EU af 12. februar 2008, skal fortolkes således, at den omstændighed, at en afgiftspligtig person stiller et køretøj, der indgår i virksomhedens aktiver, til rådighed for sin ansatte, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde, hvis denne transaktion ikke udgør en tjenesteydelse mod vederlag som omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra c). Derimod finder nævnte artikel 56, stk. 2, første afsnit, anvendelse på en sådan transaktion, hvis der er tale om levering af en tjenesteydelse mod vederlag som omhandlet i nævnte artikel 2, stk. 1, litra c), og hvis denne ansatte til enhver tid har ret til at anvende dette køretøj til private formål og til at udelukke andre personer herfra mod betaling af en leje og for en aftalt periode på mere end 30 dage.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.
2)

Artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fortolket af de kompetente nationale domstole, hvorefter en afgørelse om at indlede en undersøgelse, der er vedtaget af den nationale konkurrencemyndighed, og som vedrører en overtrædelse af de EU-konkurrenceretlige bestemmelser, er denne myndigheds sidste handling, og som udelukker, at et senere forfølgelses- eller undersøgelsesskridt kan afbryde denne frist, hvis det, henset til alle elementerne i de omhandlede forældelsesfrister, viser sig, at en sådan forældelse kan indebære en systemisk risiko for straffrihed for forhold, der udgør sådanne overtrædelser, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 20. januar 2021 — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Sibiu og Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov mod LN (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Alba Iulia — Rumænien)

(Sag C-655/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 2 - artikel 9 - begrebet »økonomisk virksomhed« og begrebet »afgiftspligtig person« - transaktioner, der har til formål fra et gode at opnå indtægter af en vis varig karakter - kreditors erhvervelse af faste ejendomme, som er genstand for en tvangsfuldbyrdelsesprocedure med henblik på inddrivelse af lån sikret ved pant i fast ejendom, og salg af disse ejendomme - indehavers almindelige udøvelse af sin ejendomsret)

(2021/C 79/16)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Alba Iulia

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Sibiu og Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov

Sagsøgt: LN

Konklusion

Artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den transaktion, hvorved en person erhverver en fast ejendom, som er genstand for en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, der er indledt med henblik på inddrivelse af et tidligere ydet lån, og som derefter sælger denne faste ejendom, ikke i sig selv udgør økonomisk virksomhed som omhandlet i denne bestemmelses andet afsnit, når denne transaktion alene udgør udøvelse af ejendomsretten og forsvarlig privat formueforvaltning, således at den nævnte person ikke i forbindelse med den omtalte transaktion kan anses for en afgiftspligtig person som omhandlet i nævnte bestemmelses første afsnit.

(1) EUT C 19 af 20.1.2020
2)

Artikel 28 i direktiv 2006/112/EF, som ændret ved direktiv 2010/88, skal fortolkes således, at en kollektiv forvaltningsorganisation, der i sit eget navn, men på vegne af indehaverne af ophavsrettigheder til musikværker, opkræver det vederlag, der skyldes til dem som modydelse for tilladelsen til at overføre deres beskyttede værker til almenheden, handler i egenskab af »afgiftspligtig person« i denne artikels forstand og dermed anses for at have modtaget denne levering af ydelser fra disse indehavere, inden organisationen selv leverer den til den endelige bruger. I en sådan situation er denne organisation forpligtet til i sit navn at tilstille den endelige bruger fakturaer, hvori det fra brugeren opkrævede vederlag er angivet inklusive merværdiafgift (moms). Indehaverne af ophavsrettighederne er dernæst forpligtet til at tilstille den kollektive forvaltningsorganisation fakturaer med angivelse af moms for den ydelse, der er blevet leveret som modydelse for det opkrævede vederlag.
C 79/9

Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. januar 2021 — Maksu- ja Tolliamet mod Heavyinstall OÜ (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Riigikohus — Estland)

(Sag C-420/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2010/24/EU - artikel 16 - inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter, afgifter og andre foranstaltninger - gensidig bistand - anmodning om retsbevarende foranstaltninger - retsafgørelse fra den bistandssøgende medlemsstat med henblik på vedtagelse af retsbevarende foranstaltninger - kompetence for retten i den bistandssøgte medlemsstat til at vurdere og revidere begrundelsen for disse foranstaltninger - princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse)

(2021/C 79/10)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Maksu- ja Tolliamet

Sagsøgt: Heavyinstall OÜ

Konklusion

Artikel 16 i Rådets direktiv 2010/24/EU af 16. marts 2010 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter, afgifter og andre foranstaltninger skal fortolkes således, at retterne i den bistandssøgte medlemsstat, som træffer afgørelse om en anmodning om retsbevarende foranstaltninger, er bundet af den vurdering af, hvorvidt betingelserne for at træffe de nævnte foranstaltninger i faktisk og retlig henseende er opfyldt, der er foretaget af myndighederne i den bistandssøgende medlemsstat, navnlig når denne vurdering fremgår af det i artikel 16, stk. 1, andet afsnit, omhandlede dokument, der er vedhæftet den nævnte anmodning.

(1) EUT C 263 af 5.8.2019.
3)

Europa-Kommissionen betaler til Printeos SA renter beregnet ud fra den sats, som er fastsat af Den Europæiske Centralbank for dennes vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med tre og et halvt procentpoint, af beløbet på 184 592,95 EUR for perioden fra den 31. marts 2017 og indtil datoen for betalingen af det fulde beløb.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 21. januar 2021 — Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) mod BT (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de Cataluña — Spanien)

(Sag C-843/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring - direktiv 79/7/EØF - artikel 4, stk. 1 - frivillig og førtidig pensionering - førtidspension - kriterier for tildeling - størrelsen af den pension, der skal udbetales, skal mindst svare til det lovbestemte minimumsbeløb - andelen af arbejdstagere af hvert køn, der er udelukket fra førtidspension - begrundelse for en situation, der eventuelt stiller kvindelige arbejdstagere særlig ufordelagtigt - den pågældende medlemsstats socialpolitiske mål)

(2021/C 79/18)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Cataluña

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Sagsøgt: BT

Konklusion

Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der i forbindelse med frivillig førtidig pensionering af en arbejdstager, der er tilsluttet den almindelige sociale sikringsordning, gør dennes ret til førtidspension betinget af, at størrelsen af denne pension mindst svarer til størrelsen af den minimumspension, som denne arbejdstager har ret til ved det fyldte 65. år, selv om den nævnte lovgivning stiller kvindelige arbejdstagere særlig ufordelagtigt i forhold til mandlige arbejdstagere, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, for så vidt som denne konsekvens dog skal være begrundet i legitime socialpolitiske formål, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grund af køn.

(1) EUT C 54 af 17.2.2020.
2)

Artikel 4 i rammeafgørelse 2005/212, sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det inden for rammerne af en straffesag er muligt at konfiskere et formuegode, der tilhører en anden person end den, der har begået den strafbare handling, uden at denne førstnævnte person har adgang til effektive retsmidler.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. januar 2021 — Lexel AB mod Skatteverket (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Högsta förvaltningsdomstolen — Sverige)

(Sag C-484/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 49 TEUF - etableringsfrihed - selskabsskat - beskatning af forbundne virksomheder - national skattelovgivning, der forbyder et selskab med hjemsted i en medlemsstat at fradrage renter betalt til et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, der tilhører samme koncern, såfremt der opnås en væsentlig skattefordel)

(2021/C 79/13)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Lexel AB

Sagsøgt: Skatteverket

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken et selskab med hjemsted i en medlemsstat ikke har ret til at fradrage renter betalt til et selskab tilhørende den samme koncern, der har hjemsted i en anden medlemsstat, fordi gældsforholdet mellem dem synes at være opstået hovedsageligt med henblik på at opnå en væsentlig skattefordel, mens en sådan skattefordel ikke ville være blevet anset for at foreligge, hvis begge selskaber havde haft hjemsted i den førstnævnte medlemsstat, eftersom de i så fald ville have været omfattet af bestemmelserne vedrørende koncernbidrag.

(1) EUT C 295 af 2.9.2019.
1)

Artikel 57, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF, som ændret ved Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/2170 af 24. november 2015, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en praksis, hvorefter en økonomisk aktør er forpligtet til i forbindelse med indgivelsen af sin ansøgning om deltagelse eller af sit tilbud uopfordret at forelægge dokumentation for de afhjælpende foranstaltninger, der er truffet for at vise aktørens pålidelighed på trods af, at der i forhold til denne sidstnævnte foreligger en fakultativ udelukkelsesgrund som omhandlet i artikel 57, stk. 4, i dette direktiv, som ændret ved den delegerede forordning 2015/2170, når en sådan forpligtelse hverken følger af den gældende nationale lovgivning eller af udbudsdokumenterne. Derimod er artikel 57, stk. 6, i det pågældende direktiv, som ændret ved den delegerede forordning 2015/2170, ikke til hinder for en sådan forpligtelse, når den er fastsat klart, præcist og utvetydigt i den gældende nationale lovgivning, og når den er bragt til den pågældende økonomiske aktørs kendskab ved hjælp af udbudsdokumenterne.
1)

Artikel 12, stk. 1, litra a), andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om den beskyttelse eller bistand, der ydes af De Forenede Nationers Nødhjælps- og Arbejdsagentur for palæstinensiske Flygtninge i Mellemøsten (UNRWA), er bortfaldet, inden for rammerne af en individuel vurdering af samtlige relevante forhold vedrørende den omhandlede situation skal tages hensyn til alle sektorer i UNRWA’s operationsområde, som en statsløs af palæstinensisk oprindelse, der har forladt operationsområdet, har en konkret mulighed for at opnå adgang til og for at opholde sig i sikkerhed i.
C 72/4

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 14. januar 2021 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-63/19) (1)

(Traktatbrud - artikel 258 TEUF - direktiv 2003/96/EF - beskatning af energiprodukter og elektricitet - artikel 4 og 19 - lovgivning vedtaget af en selvstyrende region i en medlemsstat - bidrag til køb af benzin og dieselolie, der er pålagt punktafgifter - artikel 6, litra c) - fritagelse for eller nedsættelse af punktafgifter - begrebet »hel eller delvis refusion« af afgift - intet bevis for en forbindelse mellem dette bidrag og punktafgifter)

(2021/C 72/05)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal og F. Tomat, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik (ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato G.M. De Socio)

Intervenient til støtte for den anden part i sagen: Kongeriget Spanien (ved S. Jiménez García og J. Rodríguez de la Rúa, som befuldmægtiget)

Konklusion

1) Den Italienske Republik frifindes.

2) Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.

3) Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 112 af 25.3.2019.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 24. februar 2021 — Agenzia delle Dogane mod Silcompa SpA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte suprema di cassazione — Italien)

(Sag C-95/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 76/308/EØF - artikel 6 og 8 samt artikel 12, stk. 1-3 - gensidig bistand ved inddrivelse af visse fordringer - punktafgift, der skal betales i to medlemsstater for de samme transaktioner - direktiv 92/12/EØF - artikel 6 og 20 - varers overgang til forbrug - forfalskning af administrativt ledsagedokument - overtrædelse eller uregelmæssighed, der har fundet sted i forbindelse med omsætning af punktafgiftspligtige varer under en afgiftssuspensionsordning - tilfælde, hvor varer uretmæssigt forlader en suspensionsordning - »fordobling af afgiftskravet« for punktafgifter - prøvelse, der foretages af retterne i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig - afslag på anmodning om bistand indgivet af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat - betingelser)

(2021/C 138/02)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenzia delle Dogane

Sagsøgt: Silcompa SpA

Konklusion

Artikel 12, stk. 3, i Rådets direktiv 76/308/EØF af 15. marts 1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, som ændret ved Rådets direktiv 2001/44/EF af 15. juni 2001, sammenholdt med artikel 20 i Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, som ændret ved Rådets direktiv 92/108/EØF af 14. december 1992, skal fortolkes således, at i forbindelse med et søgsmål om indsigelse, der vedrører eksekutionsforanstaltninger, der er truffet i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, kan den kompetente instans i denne medlemsstat give afslag på en anmodning om inddrivelse af punktafgifter, som er fremsat af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat, for så vidt angår varer, der uretmæssigt har forladt en suspensionsordning som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 92/12, som ændret ved direktiv 92/108, når denne anmodning er baseret på forhold, der vedrører de samme udførselstransaktioner, som allerede er genstand for inddrivelse af punktafgifter i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.

(1) EUT C 182 af 27.5.2019.