FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 14. OKTOBER 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Sagsøgerne i de forenede tjenestemandssager, som jeg skal tage stilling til i det følgende, har alle været ansat ved Kommissionen siden 1977, henholdsvis 1978, som operatører af tolkeanlæg. De var først ansat som midlertidigt ansatte eller hjælpeansatte og blev endelig, efter at have bestået en udvælgelsesprøve på grundlag af prøver med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af kontormedhjælpere i lønklasse C 4/5 (COM/C/4/78), udnævnt til fastansatte tjenestemænd med virkning fra den 1. marts 1980. Parlante, Broccart og Lattanzio blev indplaceret i lønklasse C 5, mens Micheli og Labate blev indplaceret i lønklasse C 4.

Allerede under prøvetiden indgav de i november 1979 en ansøgning i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90 med den begrundelse, at de opgaver, de faktisk varetog, svarede til en kontorists lønklasse og stilling. Denne ansøgning blev afvist af ansættelsesmyndigheden med den begrundelse, at den omhandlede meddelelse om udvælgelsesprøve kun tog sigte på ansættelse af kontormedhjælpere i lønklasse C 4/5 og ikke kontorister i lønklasse C 2/3. Da sagsøgerne ikke indgav klage over afgørelsen om afvisning i rette tid, fik denne forbindende kraft.

Uafhængigt heraf forelagde sagsøgerne den 25. april 1980 i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om tildeling af de i vedtægtens aftikel 7, stk. 2, omhandlede udligningstillæg. Efter at også denne ansøgning var blevet afvist, dels udtrykkelig dels stiltiende, indgav sagsøgerne en administrativ klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Denne blev udtrykkelig afvist ved skrivelse af 8. april 1981 fra det kommissionsmedlem, der er kompetent i personalespørgsmål.

De pågældende tjenestemænd anlagde derefter den 3. juli 1981 sag med påstand om, at Kommissionens afgørelse af 8. april 1981 ophæves, og at sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne et udligningstillæg eller en kompensationsgodtgørelse svarende til forskellen mellem den udbetalte løn og den løn, der skulle have været udbetalt for udøvelsen af hvervet som operatør af tolkeanlæg, med renter, fra den dag, hvor de tiltrådte tjenesten, eller i det mindste fra deres udnævnelse til tjenestemænd.

Før jeg udtaler mig om, hvorvidt disse påstande er begrundede, må den bemærkning være mig tilladt, at man absolut kan spørge sig selv, om sagen ikke bør afvises, fordi der her under henvisning til det i vedtægtens artikel 7, stk. 2, omhandlede udligningstillæg bliver gjort et forsøg på at foranledige en ændring af sagsøgernes indplacering, selv om denne ikke længere kan påklages. Da sagsøgte imidlertid ikke har fremsat en sådan formalitetsindsigelse, og da det mål, der tilstræbes — i det mindste de jure — er forskelligt fra målet med den oprindelige administrative ansøgning, anser jeg det for rimeligt selv at tage stilling til sagen.

1. Anfægtelsen af afgørelsen af 8. april 1981 a) Til støtte for denne påstand gør sagsøgerne gældende, at Kommissionen har tilsidesat tjenestemandsvedtægtens artikel 5, stk. 3, og princippet om lige løn for samme arbejde, idet den lønner sagsøgerne dårligere end andre tjenestemænd ved samme institution eller andre institutioner, der varetager tilsvarende opgaver. Selv om Kommissionen for så vidt har ret i, at den påberåbte bestemmelse, hvorefter »tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår«, ikke skal garantere, at tjenestemænd, der varetager sammenlignelige opgaver, får samme løn, kan det principielt ikke bestrides, at denne lighedsgrundsætning også skal overholdes i Fælleskabernes tjenestemandsret. Som Domstolen flere gange har fremhævet, blandt andet i Boursinsagen ( 2 ), har princippet i vedtægtens artikel 5 om sammenhæng mellem de opgaver, der varetages, og lønklassen, nemlig til formål at undgå ulighed i behandlingen af tjenestemænd, som er tillagt sammenlignelige opgaver. Modsat sagsøgernes anbringende, kan man imidlertid ikke tale om en overtrædelse af dette forbud mod forskelsbehandling ved enhver ulige behandling. Derimod antages der, hvilket Domstolen altid har gjort klart, kun at foreligge en krænkelse af lighedsgrundsætningen, når forskelsbehandlingen ikke er objektivt begrundet. Forskelsbehandlingen kan imidlertid være berettiget, især af grunde, der hænger sammen med arbejdets kvalitet og kvantitet, til trods for at bestemte opgaver betegnes på samme måde. Derfor kan der ikke rejses indvendinger mod, at operatører af tolkeanlæg, der — som det er tilfældet ved Kommissionen i Luxembourg — udgør et lille hold på seks tjenestemænd og følgelig i nødstilfælde må træde i stedet for hinanden, lønmæssigt er bedre stillet end operatørerne ved Kommissionen i Bruxelles, hvor der i hvert fald står toogtyve tjenestemænd til rådighed for det tilsvarende kompetenceområde. Den sammenligning, sagsøgerne drager med de teknikere, der arbejder ved Parlamentet, må også ses i dette lys. Også her er det indlysende, at det forskellige kompetenceområde, især i betragtning af tolkeanlæggets størrelse, kan retfærdiggøre en forskelsbehandling af teknikerne. Ikke mindst genspejler de forskellige krav sig også i ansættelsesvilkårene. Således kræver Kommissionen i sin meddelelse om udvælgelsesprøve COM/C/4/78 med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af kontormedhjælpere kun kendskab til radioteknik, mens Parlamentet i en tilsvarende meddelelse om udvælgelsesprøve (PE 75/C _ EFT C 249 af 20. 10. 1978, s. 8) kræver svendebrev som radiotekniker for kontorister i lønklasse C 3. Endelig følger det heller ikke af den af sagsøgerne anførte sammenligning med tjenestemænd ved samme tjenestegren i Bruxelles, at Kommissionen har handlet i strid med princippet om lige løn for samme arbejde ved at indplacere disse i en højere lønklasse. I denne sammenhæng kan det stå hen, om disse tjenestemænd — trods samme stillingsbetegnelse — i virkeligheden ikke varetager opgaver, der stiller større krav, da forskellig aflønning i hvert fald er saglig begrundet ved forskellig anciennitet og alder og den dermed forbundne faglige erfaring. Et blik på den af Kommissionen fremlagte liste over det personale, der er beskæftiget som operatører af tolkeanlæg ved Kommissionen, viser klart, at Kommissionen har taget hensyn til disse kriterier. Således er gennemsnitsancienniteten for teknikere i lønklasse C 5 fem år, for teknikere i lønklasse C 4 seks år, for C2-tjenestemænd atten år og for C1-tjenestemænd attenethalvt år. C5-teknikernes alder ligger, for at nævne et yderligere eksempel, under tredive år, mens C1-tjenestemændene er over fyrre år gamle. Hvis endelig de tjenestemænd, der har en lav anciennitet og alder, fra første færd blev indplaceret ligesom de ældre tjenestemænd, der har tilsvarende opgaver, ville avancement inden for samme kategori være udelukket. b) Til støtte for deres påstande fremfører sagsøgerne endvidere, at det også følger af den beskrivelse af sammenhængen mellem stillingsbetegnelserne og stillingsgrupperne, der er opstillet af Kommissionen i henhold til vedtægtens artikel 5, stk. 4, og offentliggjort i »Courrier du Personnel« nr. 272 af 4. september 1973, at den afgørelse, hvorved Kommissionen afviste at yde dem et udligningstillæg, er fejlagtig. Af denne beskrivelse kan sluttes, at det arbejde, der udføres af en operatør af tolkeanlæg, kun kan varetages af en kontorist i lønklasse C 2/C 3, men ikke af en kontormedhælper i lønklasse C 4/5. At dette argument ikke er holdbart, følger imidlertid allerede af den omstændighed — således som ordet »især« foran de enkelte stillingsbetegnelser tydeligt viser — at denne opstilling ikke er udtømmende, men alene tjener som eksempel. Hvis dette anbringende fra sagsøgerne var rigtigt, ville dette yderligere have den konsekvens, at et bestemt hverv altid kun kunne varetages af tjenestemænd, der tilhører én og samme lønklasse. Et blik i den omtalte beskrivelse af arbejdsområdet viser imidlertid tydeligt, at de samme arbejdsopgaver kan varetages af tjenestemænd, der tilhører forskellige lønklasser, idet det udelukkende er kvalifikationsbevisernes art eller omfanget af den faglige erfaring, der er bestemmende for de forskellige indplaceringer. c) Endelig har sagsøgerne anført, at det strider mod vedtægtens artikel 7, stk. 2, mod billighedsprincippet og pligten til at udvise omhu i behandlingen af de ansatte, at der ikke ydes et udlignings-tillæg. Som Domstolen flere gange har fastslået, blandt andet i Küster-sagen ( 3 ) og Lampesagen ( 4 ), kræver anvendelsen af denne bestemmelse imidlertid en udtrykkelig afgørelse fra ansættelsesmyndigheden, fordi den medfører, at tjenestemanden får ret til bestemte ydelser fra administrationen. Uanset at sagsøgerne, som vi har set, ikke varetager større opgaver, end der kan forlanges af tjenestemænd i deres lønklasse, mangler der i hvert fald i det foreliggende tilfælde en sådan udtrykkelig »betroelse«. Desuden forudsætter anvendelsen af denne regel, hvilket kan udledes af dommen i Prellesagen ( 5 ), at den tjenestemand, der gør tjeneste i en højere stilling, har opgaver, som afviger betydeligt fra dem, der varetages i hans egen stilling. Dette kan imidlertid ikke antages i det foreliggende tilfælde, hvor der foreligger andre faktiske omstændigheder. Endelig kan jeg under hensyn til den skildrede retsstilling ikke indse, at Kommissionen skulle have handlet i strid med billighedsprincippet og den pligt til at udvise omhu i behandlingen af de ansatte, der påhviler den, ved ikke at yde et udligningstillæg.

2. Påstanden om erstatning Uafhængigt af ovenstående søgsmålsgrunde gør sagsøgerne gældende, at Kommissionen har begået to tjenestlige fejl ved organisationen af tjenesten og derfor er pligtig at betale det påståede udligningstillæg eller den påståede kompensationsgodtgørelse i erstatning. Sagsøgerne anfører først, at Kommissionen har undervurderet den virkelige betydning af de opgaver, der er overdraget sagsøgerne, og det dermed forbundne ansvar, og yderligere, at den ikke har beskæftiget kontorister i lønklasse C 3 som operatører af tolkeanlæg. Følgelig har sagsøgerne, hvis overordnede er tjenestemand i lønklasse B 1, i virkeligheden måttet udføre en kontorists opgaver. Over for dette anbringende må imidlertid anføres, således som det er fastslået i Domstolens faste praksis, at hver institution selvstændigt opstiller sin organisationsplan og har et vidtgående frit skøn ved organisationen af tjenesten. Da sagsøgerne ikke har kunnet bevise, at de opgaver, de har for øjeblikket, ikke svarer til de opgaver, en kontormedhjælper, der er indplaceret i lønklasse C 4/5, har, kan der for så vidt ikke rettes bebrejdelser mod Kommissionen for forkert skønsudøvelse. Som allerede vist kan de samme opgaver desuden varetages af tjenestemænd, der er indplaceret i forskellige lønklasser i en kategori. Især findes der ingen henvisning i vedtægten, der støtter den antagelse, at indplaceringen i en lønklasse afhænger af, om den næsthøjere lønklasse er besat eller ej. Det modsatte kan i hvert fald ikke udledes af Domstolens dom i Klaer-sagen ( 6 ), således som sagsøgerne mener; i denne sag var spørgsmålet, om en tjenestemand i lønklasse A 1 kan underordnes en anden tjenestemand i denne lønklasse. På grundlag af Den Høje Myndigheds stillingsbeskrivelse har Domstolen for så vidt kun fastslået, at indehaveren af en stilling principielt er underordnet en tjenestemand, der er indplaceret i kategorien ovenfor. Bortset fra disse retlige overvejelser må det for øvrigt fastslås, at Kommissionen, som vi har hørt, beskæftiger syv operatører af tolkeanlæg med tjenestegraden C 2, som må henregnes til lønklasse C 2/3-kontorist.

3. Da alle sagsøgernes påstande altså er ubegrundede, foreslår jeg, at sagsøgte frifindes, og at der træffes afgørelse om sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70.

( 1 ) – Oversat fra tysk

( 2 ) – Dora af 17. 12. 1964 i sag 102/63 — Jacques Boursin mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul-og Stålfællesskab — Sml. 1954-1964, s. 561.

( 3 ) – Dom af 12. 3. 1975 i sag 23/74 — Berthold Küster mod Europa-Parlamentet — Sml. 1975, s. 353.

( 4 ) – Dom af 9. 7. 1970 ι sag 35/69 — Herta Lampe, enke citer I-ero Grosz mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1970. s. 101.

( 5 ) – Dom af 16. 12. 1970 i sag 5/70 — Maurice Prelle mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1970, s. 219.

( 6 ) – Dom af 15. 12. 1965 i sag 15/65 — Werner Klaer mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab — Sml. 1965-1968, s. 161.