ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Grundforordningens artikel 11 har følgende ordlyd: »[…] 2. Endelige antidumpingforanstaltninger udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år efter datoen for afslutningen af den seneste genoptagelse af en undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptagelse af en undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb på Kommissionens initiativ eller på anmodning fremsat af eller på vegne af producenterne i Fællesskabet, og foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af en sådan undersøgelse foreligger. En fornyet undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb, når anmodningen herom indeholder tilstrækkelige beviser for, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. At der foreligger sandsynlighed herfor, kan f.eks. fremgå af beviser for, at der fortsat finder dumping sted og forvoldes skade, eller beviser for, at når de skadelige virkninger er afhjulpet, skyldes det helt eller delvis, at der foreligger foranstaltninger, eller beviser for, at omstændighederne for eksportørerne eller markedsvilkårene har en sådan karakter, at de giver anledning til at formode, at der vil finde yderligere skadevoldende dumping sted. […] 5. De relevante bestemmelser i denne forordning om procedurer og om gennemførelsen af undersøgelser, undtagen bestemmelserne vedrørende tidsfrister, gælder for genoptagelse af undersøgelser, der foretages i henhold til stk. 2, 3 og 4. Undersøgelser foretaget i henhold til stk. 2 og 3 gennemføres hurtigt og afsluttes normalt senest tolv måneder efter genoptagelsen af undersøgelsen. […] 6. […] Findes det på grundlag af genoptagelse af en undersøgelse påkrævet, ophæves eller opretholdes foranstaltningerne i henhold til stk. 2, eller de ophæves, opretholdes eller ændres i henhold til stk. 3 og 4, af den fællesskabsinstitution, der er ansvarlig for deres indførelse. […] […]«
48

I tilfælde af, at der fortsat skulle bestå tvivl om anvendelsesområdet for fritagelserne fastsat i national lovgivning, må det under alle omstændigheder konstateres, at forskellen mellem den gældende og den tidligere lovgivning — dvs. med hensyn til, hvilken myndighed der har kompetence til at bekræfte, at der kan opnås fritagelse, og proceduren til opnåelse heraf — kun består af visse fremgangsmåder, der er uden betydning for selve indholdet af den anvendelige lovgivning, som er, at udenlandske statsborgere skal indhente en godkendelse for at kunne erhverve fast ejendom, og at de har pligt til dokumentere, at betingelserne for at opnå en fritagelse herfor er opfyldt. Den gældende lovgivning hviler således ikke på andre principper end den tidligere lovgivning og indfører ikke væsentligt nye procedurer.
63

For så vidt angår hovedsagen, fremgår det af de indlæg, som blev afgivet for Domstolen under retsmødet, at de arbejdstagerrepræsentanter, som Samarbejdsaftalen finder anvendelse på, i princippet ikke blot har ret til et forlænget opsigelsesvarsel, men også til en beskyttelse mod urimelig afskedigelse, for så vidt som de er funktionærer og dermed omfattet af FL’s anvendelsesområde. Således vil en afskedigelse begrundet i arbejdstagerrepræsentanters egenskab af eller virke som sådan kunne anses for at være en urimelig afskedigelse i denne lovs forstand og vil dermed i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 2002/14 medføre anvendelse af sanktioner mod arbejdsgiveren.
Den 22. december 2004 indgav IH på grundlag af ombudsmandens konklusioner i den endelige afgørelse en begæring til Kommissionens formand om fuld aktindsigt i dokumenterne vedrørende aftalen. Begæringen havde følgende ordlyd:

»[…] Jeg fremsætter hermed over for Dem en formel begæring [med henblik på], at IH opnår uindskrænket adgang til Kommissionens sagsakter vedrørende [aftalen], herunder alle de dokumenter, som Kommissionens tjenestegrene hidtil har nægtet aktindsigt i. Jeg skal venligst anmode Dem om at udstede de fornødne retningslinjer med henblik på fastsættelse […] af en snarlig dato for at imødekomme denne begæring […]

Til støtte for denne anmodning skal jeg [henvise] til ombudsmandens afgørelse […] af 14. december 2004 […]

Jeg håber ikke, at det bliver nødvendigt at foretage retslige skridt, og at De udsteder de fornødne retningslinjer over for deres tjenestegrene [med henblik på] at sikre uindskrænket adgang til de omhandlede dokumenter. […]

Jeg har angivet den 21. januar 2005 som den dato, hvor jeg håber at modtage Deres svar.

[…]«
18

Hvis forudgående udtømning af de administrative retsmidler og muligheden for søgsmål med henblik på at anfægte den skadevoldende administrative afgørelse under disse omstændigheder blev krævet som betingelse for at kunne anlægge et erstatningssøgsmål, der støttes på en tilsidesættelse af forfatningen, ville dette medføre, at de retsundergivne blev pålagt byrden ved at anfægte den administrative afgørelse, der er truffet under anvendelse af den angiveligt forfatningsstridige lov, først ved at indgive en administrativ klage og derefter ved søgsmål for domstolene, og herved føre sagen igennem alle instanser, indtil en af de retter, som forelægges sagen, endelig beslutter at rejse spørgsmålet om denne lovs forfatningsstridighed over for Tribunal Constitucional. En sådan situation ville være uforholdsmæssig og ville have uacceptable følger.
1)

Skal en national bestemmelse som Regulation 47, stk. 7, litra b), i Regulation 2006, hvori det er bestemt, at sagsanlæg skal indbringes ufortøvet og under alle omstændigheder senest tre måneder fra det tidspunkt, hvor grundene til sagsanlægget oprindeligt opstod, medmindre retten finder, at der er en god grund til at forlænge denne frist — i lyset af artikel 1 og 2 i direktiv 89/665/EØF, af det fællesskabsretlige ækvivalensprincip, af princippet om effektiv retsbeskyttelse og/eller effektivitetsprincippet samt henset til alle de andre relevante fællesskabsretlige principper — fortolkes således, at den tildeler tilbudsgiveren en subjektiv og ubetinget ret over for den ordregivende myndighed, således at fristen for at indbringe et søgsmål til anfægtelse af en sådan udbudsprocedure og en sådan tildeling begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor tilbudsgiveren vidste eller burde have vidst, at udbudsproceduren og -tildelingen udgjorde en tilsidesættelse af EF’s udbudsregler, eller fra det tidspunkt, hvor de gældende offentlige udbudsregler blev tilsidesat?
15

Hof van Cassatie har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er bogføringen omhandlet i toldkodeksens artikel 221 den samme bogføring som den, der er omhandlet i artikel 217, hvorefter alle beløb indskrives af toldmyndighederne i regnskabsregistrene eller på anden måde? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, hvilket indhold har da toldkodeksens artikel 217, hvorefter afgiftsbeløb skal indskrives af toldmyndighederne »i regnskabsregistrene eller på anden måde«? Er der hertil knyttet bestemte tekniske eller formmæssige minimumskrav, eller overlader artikel 217 fuldstændigt fastsættelsen af de nærmere regler om fremgangsmåden for bogføringen af afgiftsbeløbene til medlemsstaterne uden at fastsætte minimumskrav hertil? Skal der sondres mellem denne bogføring og indskrivningen af afgiftsbeløbet i regnskabet over egne indtægter, som er omhandlet i artikel 6 i forordning nr. 1150/2000? 3) Skal toldkodeksens artikel 221, stk. 1, fortolkes således, at underretningen om afgiftsbeløbet efter en passende fremgangsmåde kun kan anses for en underretning af debitor om afgiftsbeløbets størrelse i denne artikels forstand, såfremt toldmyndighederne har bogført afgiftsbeløbet forud for underretningen af debitor? Hvordan skal det i artikel 221, stk. 1, omhandlede udtryk »efter en passende fremgangsmåde« i øvrigt forstås? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, består der i så fald en formodning til fordel for staten om, at bogføringen af afgiftsbeløbet fandt sted, før debitor blev underrettet om beløbets størrelse? Kan en national ret gå ud fra en formodning om rigtigheden af toldmyndighedernes forklaringer om, at afgiftsbeløbet blev bogført, før debitor blev underrettet om beløbets størrelse, eller skal myndighederne konsekvent fremlægge skriftligt bevis for bogføringen af afgiftsbeløbet for den nationale ret? 5) Er den i toldkodeksens artikel 221, stk. 1, krævede bogføring af afgiftsbeløbet forud for underretningen af debitor om beløbets størrelse en gyldighedsbetingelse eller en betingelse for at bevare retten til opkrævning eller efteropkrævning af toldskylden? Skal artikel 221, stk. 1, med andre ord fortolkes således, at såfremt toldmyndighederne efter en passende fremgangsmåde har underrettet debitor om afgiftsbeløbet, men uden at toldmyndighederne har bogført afgiftsbeløbet forud for deres underretning herom til debitor, kan dette beløb ikke længere opkræves, hvorfor myndighederne for alligevel at kunne opkræve det pågældende beløb efter en passende fremgangsmåde skal underrette debitor om beløbet, efter at dette beløb er blevet bogført, for så vidt som denne bogføring har fundet sted inden for den i denne artikel fastsatte forældelsesfrist? 6) Såfremt det femte spørgsmål besvares bekræftende, hvad er da følgerne af, at debitor betaler det afgiftsbeløb, som han er blevet underrettet om, uden at det forudgående er blevet bogført? Skal det anses for en fejlagtig betaling af et beløb, som debitor kan kræve tilbagebetalt af staten?«
71

Irland har svaret, at ingen irsk retsinstans endnu har afvist en sag, der er blevet anlagt inden for fristen på tre måneder, til prøvelse af en ordregivende myndigheds beslutning truffet i forbindelse med en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt som for sent anlagt med den begrundelse, at den ikke er blevet anlagt så hurtigt som muligt. Ifølge Irland kan bestemmelsen ikke fortolkes i den retning, eftersom udtrykket »under alle omstændigheder« angiver, at enhver sag, der er anlagt inden for tre måneder, er anlagt rettidigt. High Court har endvidere udtrykkeligt fastslået, at fristen på tre måneder om fornødent bliver forlænget.
48

Som fremhævet af den tyske regering kan den omstændighed, at man »selvstændigt« udøver en økonomisk virksomhed og opfylder de øvrige kriterier i sjette direktivs artikel 4 for at kunne anses for at være momspligtig, ikke i sig selv og uden videre lede til den konklusion, at en underviser, som ikke er bundet af en arbejdskontrakt eller af et arbejdstager-arbejdsgiverforhold svarende til det, der følger af en sådan kontrakt, udøver sin økonomiske virksomhed i form af at give »privattimer« som omhandlet i dette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j). Hvis dette var tilfældet, ville begrebet underviser, der giver »privattimer«, ikke have nogen selvstændig betydning, eftersom alle undervisere, der opfylder betingelserne i nævnte direktivs artikel 4 for at blive anset for momspligtige, automatisk ville være undervisere, der gav »privattimer«, som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j).
Artikel 7 i forordning nr. 178/2002 med overskriften »Forsigtighedsprincippet« bestemmer:

»1. I de særlige tilfælde, hvor det på baggrund af en vurdering af eksisterende oplysninger påvises, at der er mulighed for skadelige virkninger for sundheden, men hvor der stadig er videnskabelig usikkerhed, kan der vedtages sådanne midlertidige risikostyringsforanstaltninger, som er nødvendige for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, medens det afventes, at der fremskaffes yderligere videnskabelige oplysninger med henblik på en mere fuldstændig risikovurdering.

2. Foranstaltninger vedtaget i henhold til stk. 1 må ikke være mere vidtgående end nødvendigt og ikke hindre handelen mere end nødvendigt for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, idet der tages hensyn til, hvad der er teknisk og økonomisk muligt og andre legitime aspekter i den pågældende situation. En revurdering af sådanne foranstaltninger foretages inden for en rimelig tid under hensyn til arten af den risiko, der er konstateret for liv eller sundhed, og den type videnskabelige oplysninger, der er nødvendige for, at der kan ske en afklaring af den videnskabelige usikkerhed, og for at der kan foretages en mere omfattende risikovurdering.«
71

Det bemærkes, at en national lovgivning, som baserer sig på en undersøgelse af objektive omstændigheder, som kan efterprøves for at afgøre, om en transaktion er et rent kunstigt arrangement, der blot har skattemæssige formål, ikke skal anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre målene om at bevare en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne og at hindre skatteunddragelse, hvis den skattepligtige, i hvert tilfælde hvor der er mistanke om, at en transaktion går videre, end hvad de pågældende selskaber ville have aftalt på armslængdevilkår, uden at være underlagt unødige administrative byrder for det første har adgang til at fremlægge beviser vedrørende de eventuelle forretningsmæssige grunde til, at denne transaktion er indgået (jf. i denne retning dommen i sagen Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, præmis 82, og kendelse af 23.4.2008, sag C-201/05, Test Claimants in the CFC and Dividend Group Litigation, Sml. I, s. 2875, præmis 84).
45

Under hensyn til det ovenfor anførte skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at når en tyrkisk arbejdstager har været lovligt beskæftiget i værtsmedlemsstaten i mere end tre år, kan barnet af en sådan arbejdstager i denne medlemsstat, efter at have afsluttet sin erhvervsuddannelse i denne, påberåbe sig retten til adgang til arbejdsmarkedet og den tilsvarende opholdsret, selv om barnet, efter sammen med sine forældre at være vendt tilbage til hjemlandet, er vendt alene tilbage til nævnte medlemsstat for at påbegynde sin uddannelse dér.
35

Denne artikels stk. 2 bestemmer særligt, at overdragelse af betalingsrettigheder uden jord kun kan ske ved endelig overdragelse. I en sådan situation skal landbrugeren, der indtil da har opnået betalingsrettigheder, definitivt give afkald på sine fordringer ved salg til en anden landbruger, der herefter aktiverer rettighederne til sin fordel. For at kunne gøre krav på udbetaling af rettighederne, skal den pågældende landbruger i overensstemmelse med artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003 råde over et tilstrækkeligt antal hektar støtteberettiget landbrugsjord for at kunne garantere eksistensen af et tilstrækkeligt landbrugsgrundlag til udbetalingen af rettighederne.
12

Augstākās Tiesas Senāts har i forelæggelsesafgørelsen angivet, at VID, når de behandler anmodningerne om tilbagebetaling af for meget betalt moms, har ret til at foretage kontroller. I en sådan situation skal de imidlertid respektere fristen på tre år i artikel 23, stk. 1, i lov om skatter og afgifter. Hvis der ikke er nogen præklusionsfrist for retten for afgiftspligtige personer til at anmode om tilbagebetaling af overskydende moms, som svarer til den frist, inden for hvilken VID har ret til at foretage en skatteansættelse efter gennemførelsen af en kontrol, har VID pligt til i alle tilfælde at behandle anmodningerne. Under disse omstændigheder ville de nationale bestemmelser kunne misbruges af en afgiftspligtig person, når denne anmoder om tilbagebetaling af for meget betalt moms for en periode, hvor VID ikke længere råder over muligheden for at foretage en kontrol.
43

Retten støttede denne sidstnævnte konstatering på den undersøgelse, som den foretog i den appellerede doms præmis 43-45. Den vurderede for det første på grundlag af den brede definition af begrebet teknik, at henvisningen til dette begreb ikke er af en karakter, der giver det ansøgte varemærke fornødent særpræg for alle de omhandlede varer og tjenesteydelser. For det andet bærer ordet »Vorsprung«, der betyder »forspring«, og som er forbundet med præpositionen »durch«, der betyder »gennem«, snarere præg af at have en lovprisende karakter for den kundekreds, som varemærkeansøgningen er rettet til, og navnlig for den tyske kundekreds. For det tredje skal et sammensat varemærke ved bedømmelsen af dets fornødne særpræg ganske vist vurderes i sin helhed, men det må ligeledes fastslås, at varemærket henvender sig til en bred kundekreds, og at størstedelen af de virksomheder, der ønsker at levere varer og tjenesteydelser til denne kundekreds, når henses til denne lovprisende karakter, selv kan anvende udtrykket, uafhængigt af, hvorledes dette udtryk skal fortolkes.
2

Betragtning 1, 6, 8, 9, 20, 36 og 37 til direktiv 2003/41, der blev udstedt med hjemmel i artikel 47, stk. 2, EF, artikel 55 EF og artikel 95, stk. 1, EF, bestemmer: »(1) Et ægte indre marked for finansielle tjenester har afgørende betydning for økonomisk vækst og jobskabelse inden for Fællesskabet. […] (6) Dette direktiv udgør således det første skridt på vejen hen imod et indre marked for arbejdsmarkedsrelateret pension på europæisk plan. Ved at anvende forsigtighedsprincippet (»the prudent person rule«) som det grundlæggende princip for kapitalinvestering, og gøre det muligt for pensionskasser at operere på tværs af grænserne, tilskyndes der til, at opsparingsaktiviteterne rettes mod sektoren for arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger, hvorved der ydes et bidrag til økonomiske og sociale fremskridt. […] (8) Pensionskasser, som er helt adskilt fra ethvert pensionstegnende firma, og som opererer på et kapitaldækningsgrundlag udelukkende med det formål at udbetale pensionsydelser, bør frit kunne levere tjenesteydelser og have investeringsfrihed, der kun er underlagt samordnede tilsynskrav, uanset om disse pensionskasser anses for juridiske enheder. (9) I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet bør medlemsstaterne bevare det fulde ansvar for tilrettelæggelsen af deres pensionssystemer samt for fastlæggelsen af hver af de »tre søjlers« rolle i pensionssystemet i de enkelte medlemsstater. I forbindelse med anden søjle bør de bevare det fulde ansvar for den rolle og de funktioner, der varetages af de forskellige institutioner, der udbyder arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger som f.eks. industrirelaterede pensionsfonde, virksomhedsrelaterede pensionsfonde og livsforsikringsselskaber. Dette direktiv tager ikke sigte på at ændre ved dette forhold. […] (20) Arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser er udbydere af finansielle tjenester og påtager sig et stort ansvar med hensyn til udbetaling af pensionsydelser, og de bør derfor opfylde bestemte minimumstilsynskrav med hensyn til deres aktiviteter og drift. […] (36) Med forbehold af den nationale social- og arbejdsmarkedslovgivning om tilrettelæggelse af pensionsordninger, herunder obligatorisk medlemskab og resultaterne af kollektive overenskomster, bør pensionskasser have mulighed for at udbyde deres tjenester i andre medlemsstater. […] (37) Ved udøvelse af retten til at forvalte pensionsordninger i andre medlemsstater bør arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser fuldt ud overholde alle bestemmelser i social- og arbejdsmarkedslovgivningen i den pågældende anden medlemsstat, for så vidt det er relevant for arbejdsmarkedsrelaterede pensioner, for eksempel definition og betaling af pensionsydelser og betingelserne for overførsel af pensionsrettigheder.«
Artikel 2, stk. 5, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den er til hinder for en national foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved der fastsættes en øvre aldersgrænse for udøvelsen af hvervet som overenskomsttilsluttet tandlæge, i det foreliggende tilfælde 68 år, når denne foranstaltning som sit eneste formål har at beskytte patienternes sundhed mod faldet i ydeevne hos disse tandlæger over denne alder, når den samme aldersgrænse ikke finder anvendelse på ikke-overenskomsttilsluttede tandlæger.

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan foranstaltning, når der dermed tilstræbes en fordeling mellem generationerne af mulighederne for at opnå beskæftigelse som overenskomsttilsluttet tandlæge, såfremt foranstaltningen under hensyn til situationen på det pågældende arbejdsmarked er hensigtsmæssig og nødvendig for at opnå dette formål.

Det tilkommer den nationale ret at identificere det formål, der forfølges med den foranstaltning, hvorved den pågældende aldersgrænse fastsættes, ved at eftersøge grunden til, at foranstaltningen opretholdes.
33

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), som allerede havde forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål i den sag, som har givet anledning til dommen af dags dato, Ibrahim og Secretary of State for the Home Department (sag C-310/08, Sml. I, s. 1065), som vedrører opholdsretten for en forælder, der ikke er unionsborger, men hvis børn, som er danske statsborgere, er under uddannelse i Det Forenede Kongerige, har ligeledes besluttet at udsætte afgørelsen i hovedsagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »I en situation, hvor — en unionsborger er rejst til Det Forenede Kongerige, og hvor denne unionsborger — i visse perioder var arbejdstager i Det Forenede Kongerige — er ophørt med at være arbejdstager, men ikke har forladt Det Forenede Kongerige — ikke har bibeholdt sin arbejdstagerstatus og ikke har opholdsret i henhold til artikel 7 i […] direktiv 2004/38/EF og ikke har ret til tidsubegrænset ophold i henhold til samme direktivs artikel 16, og hvor — unionsborgerens barn har påbegyndt en uddannelse i Det Forenede Kongerige på et tidspunkt, hvor unionsborgeren ikke var arbejdstager, men hvor barnet fortsat var under uddannelse i Det Forenede Kongerige i perioder, hvor unionsborgeren var i beskæftigelse i Det Forenede Kongerige, og hvor — unionsborgeren er hovedforsørger for sit barn, og — unionsborgeren og hendes barn ikke er selvforsørgende: 1) har unionsborgeren kun opholdsret i Det Forenede Kongerige, såfremt hun opfylder betingelserne i […] direktiv 2004/38? eller 2) a) har unionsborgeren også opholdsret i medfør af artikel 12 i forordning […] nr. 1612/68 […], som fortolket af Domstolen, uden at det er nødvendigt, at hun opfylder betingelserne i […] direktiv 2004/38? og b) i bekræftende fald, er det ligeledes en betingelse, at hun råder over tilstrækkelige midler, således at hun ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system i løbet af den periode, hvor hun har opholdsret, og at hun er omfattet af en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten? c) i bekræftende fald, skal barnet have påbegyndt sin uddannelse på et tidspunkt, hvor unionsborgeren var arbejdstager, for at have opholdsret i medfør af artikel 12 i […] forordning nr. 1612/68 […], som fortolket af Domstolen, eller er det tilstrækkeligt, at unionsborgeren har været arbejdstager på et tidspunkt, efter at barnet påbegyndte sin uddannelse? d) ophører enhver form for opholdsret, som unionsborgeren måtte have qua sin status som hovedforsørger til et barn under uddannelse, når barnet fylder 18 år? 3) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, forholder det sig da anderledes under omstændigheder som dem, der foreligger i denne sag, når barnet har påbegyndt sin uddannelse inden den dato, hvor […] direktiv 2004/38 skulle være gennemført af medlemsstaterne, men hvor moderen ikke blev hovedforsørger og ikke gjorde krav på opholdsret under henvisning til, at hun var hovedforsørger til barnet, indtil marts 2007, dvs. efter den dato, hvor direktivet skulle være gennemført?«
17

Hverken ved dette søgsmål eller i Müller Fleischs påanke fik selskabet medhold. Ankeinstansen vurderede, at den almindelige forpligtelse til at teste, som fastsættes af fællesskabsretten for kvæg på over 30 måneder, ikke indebærer et forbud mod at undersøge yngre kvæg, da nævnte del I udtrykkeligt i punkt 5 giver medlemsstaterne mulighed for at undersøge andet kvæg, forudsat at dette ikke indebærer, at samhandelen forvrides. En sådan forvridning sås ikke at foreligge i sagen.