ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En aktivitet er kun i overensstemmelse med artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, hvis det garanteres, at den ikke skaber nogen forstyrrelse, der i betydelig grad kan berøre det nævnte direktivs formål, navnlig dets beskyttelsesmålsætninger. Med henblik på at fastslå, at der foreligger en tilsidesættelse af denne bestemmelse, påhviler det imidlertid ikke Kommissionen at godtgøre, at der er en årsagssammenhæng mellem driften af de anlæg, der er blevet opført på grundlag af et projekt, og en væsentlig forstyrrelse af de berørte arter. Det er nemlig tilstrækkeligt, at Kommissionen godtgør, at der er en sandsynlighed eller en risiko for, at den pågældende drift medfører sådanne forstyrrelser.

For så vidt angår artikel 4, stk. 4, i direktiv 2009/147 om beskyttelse af vilde fugle, som pålægger medlemsstaterne at træffe egnede foranstaltninger med henblik på i de særligt beskyttede områder at undgå forurening eller forringelse af levestederne samt forstyrrelse af fuglene, skal en tilsidesættelse af denne bestemmelse fastslås, når Kommissionen har godtgjort, at der foreligge en sandsynlighed eller en risiko for, at et projekt forringer de beskyttede fuglearters levesteder eller medfører væsentlige forstyrrelser for disse arter.

Når det i denne henseende er fastslået, at driften af vindmøller kan medføre væsentlige forstyrrelser og en forringelse af de beskyttede fuglearters levesteder, er den omstændighed, at de omhandlede særligt beskyttede områder fortsat benyttes af sådanne fugle, og at fugletrækket ved visse vindforhold koncentrerer sig ved et af de omhandlede driftssteder, ikke til hinder for en sådan konstatering. Forpligtelsen til beskyttelse består nemlig, allerede inden der konstateres en nedgang i fuglebestanden, eller at risikoen for udryddelse af en beskyttet fugleart konkretiseres.

(jf. præmis 66, 70, 75 og 76)
Det følger ikke af ordlyden af artikel 3, andet afsnit, i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, at Unionen i den nationale lovgivning skal være udpeget som afgiftspligtig vedrørende indirekte skatter med henblik på, at den i denne bestemmelse fastsatte immunitet skal finde anvendelse. Bestemmelsen opstiller således alene et krav om, at disse indirekte skatter skal indgå i prisen for fast ejendom eller løsøre, og at disse priser omfatter sådanne skatter. På samme måde indeholder ordlyden af protokollens artikel 3, stk. 2, heller ikke nogen betingelse om, at den omhandlede indirekte afgift skal være overvæltet på EU-institutionerne.

For så vidt angår de afgifter på levering af elektricitet og gas, som er omfattet af de fakturaer, der er rettet til EU-institutionerne, skal disse afgifter derfor anses for at være indirekte skatter som omhandlet i protokollens artikel 3, stk. 2, også selv om EU-institutionerne i den nationale lovgivning ikke er udpeget som afgiftspligtige vedrørende disse afgifter.

(jf. præmis 39, 42, 43, 46 og 47)
Det følger af en samlet læsning af artikel 7, stk. 3, og artikel 16, stk. 4, i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) samt artikel 8, stk. 2, og artikel 13, stk. 1, i direktiv 2002/19 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet), at når en national tilsynsmyndighed agter over for en operatør, der anses for at have en stærk position på et bestemt marked, at træffe en foranstaltning, hvorved der pålægges »forpligtelser vedrørende omkostningsdækning og priskontrol, herunder forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser og udarbejdelse af omkostningsregnskabssystemer i forbindelse med udbud af bestemte former for samtrafik og/eller adgang«, og som vil få indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne, har denne nationale tilsynsmyndighed en forpligtelse til at gennemføre den konsolideringsprocedure, der er fastsat i denne artikel 7, stk. 3.

Det er i denne henseende ikke relevant, at denne konsolideringsprocedure allerede tidligere er blevet fulgt, i forbindelse med en markedsanalyseprocedure gennemført i overensstemmelse med rammedirektivets artikel 16, og efter hvilken den pågældende operatør allerede kan være blevet pålagt forpligtelser, idet det bemærkes, at eftersom det i stk. 2 i denne artikel 16 bestemmes, at en national tilsynsmyndighed kan have pligt til at afgøre, om de forpligtelser for en virksomhed, der er foreskrevet i bl.a. adgangsdirektivets artikel 8, »skal opretholdes, indføres, ændres eller ophæves«, indeholder rammedirektivet udtrykkeligt mulighed for, at den samme forpligtelse kan være genstand for flere konsolideringsprocedurer, der i givet fald kan resultere i, at denne forpligtelse opretholdes, indføres, ændres eller ophæves.

(jf. præmis 35 og 36)
På området for regnskabsafslutningen for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) har medlemsstaterne henset til strukturen af det forvaltnings- og kontrolsystem, der er iværksat i henhold til artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1260/1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene, i henhold til hvilken medlemsstaterne i første række er ansvarlige for den finansielle kontrol med EFRU’s interventioner, rent faktisk bedre adgang til at indsamle og kontrollere oplysningerne vedrørende disse interventioner. I denne forbindelse skal Kommissionen for at bevise en tilsidesættelse de gældende regler ikke udtømmende godtgøre, at de nationale administrationers kontrolforanstaltninger er utilstrækkelige, eller at de tal, som de har meddelt, er urigtige, men den skal fremlægge bevis for, at den nærer en begrundet og rimelig tvivl med hensyn til disse kontrolforanstaltninger eller disse tal.

Den pågældende medlemsstat kan for sin del ikke afkræfte Kommissionens konstateringer, som ligger til grund for et sådant bevis for, at Kommissionen nærer begrundet og rimelig tvivl, uden at underbygge sine egne påstande med beviser, der godtgør eksistensen af et troværdigt og funktionsdygtigt kontrolsystem. Såfremt medlemsstaten ikke fører bevis for, at Kommissionens konstateringer er urigtige, udgør disse forhold, der kan give anledning til alvorlig tvivl med hensyn til indførelsen af et passende og effektivt system af foranstaltninger til overvågning og kontrol. Den berørte medlemsstat skal følgelig føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at kontrollen faktisk er foretaget, eller at dens tal er rigtige, og, efter omstændighederne, for, at Kommissionens beregninger er forkerte.

(jf. præmis 63-66).
Artikel 4, stk. 1, nr. 2), i direktiv 2004/39 om markeder for finansielle instrumenter, skal med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse fortolkes således, at visse valutatransaktioner, der gennemføres af et kreditinstitut i henhold til vilkårene i en låneaftale i fremmed valuta såsom den i hovedsagen omhandlede, der består i at fastsætte lånebeløbet på grundlag af købskursen for valutaen, der anvendes i forbindelse med udbetalingen af lånet, og at fastsætte størrelsen på de månedlige ydelser på grundlag af salgskursen for valutaen, der anvendes i forbindelse med beregningen af hver månedlig ydelse, ikke udgør en investeringsservice eller ‑aktivitet i denne bestemmelses forstand.

Investeringsservice og ‑aktiviteter består således i henhold til den nævnte bestemmelse af de i bilag I, afsnit A, til direktiv 2004/39 anførte tjenesteydelser og aktiviteter i tilknytning til de i samme bilags afsnit C omhandlede instrumenter. De omhandlede transaktioner, for så vidt som de udgør valutavekslingstransaktioner, der udelukkende er accessoriske i forhold til ydelsen eller tilbagebetalingen af et forbrugerlån i fremmed valuta, er imidlertid ikke omfattet af nævnte afsnit A, i det omfang de er begrænset til omregningen – på baggrund af vekselkursen for køb eller salg af den omhandlede valuta – af lånebeløbene og de månedlige ydelser i fremmed valuta (regnskabsvaluta) til den nationale møntfod (betalingsvaluta). Sådanne transaktioner har ingen anden funktion end at tjene som metode til gennemførelse af låneaftalens centrale betalingsforpligtelser, dvs. at långiveren stiller kapitalen til rådighed, og at låntageren tilbagebetaler denne kapital med rente. Disse transaktioner har ikke til formål at gennemføre en investering, idet forbrugeren udelukkende tilsigter at opnå midler med henblik på køb af en forbrugsgenstand eller levering af en tjenesteydelse og ikke eksempelvis at forvalte en kursrisiko eller at spekulere i vekselkursen for en fremmed valuta.

Det fremgår desuden af direktivet, at valutatransaktioner ikke i sig selv udgør investeringsservice, der henhører under afsnit A i bilag I til nævnte direktiv.

De omhandlede valutatransaktioner er imidlertid ikke knyttet til en investeringsservice som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 2), i direktiv 2004/39, men til en transaktion, der ikke i sig selv udgør et finansielt instrument som omhandlet i dette direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 17).

Det lader således ikke til, at de valutatransaktioner, der foretages af et kreditinstitut i forbindelse med gennemførelsen af en låneaftale, vedrører et af de finansielle instrumenter, der er nævnt i afsnit C i bilag I til nævnte direktiv, herunder navnlig futures, for så vidt som en aftale om forbrugerlån ikke har til formål at sælge et finansielt aktiv til en pris, der fastsættes ved aftalens indgåelse.

I forbindelse med en låneaftale fastsættes værdien af den valuta, der skal tages hensyn til ved beregningen af tilbagebetalingerne, ikke forud, eftersom den fastsættes på baggrund af salgskursen for denne valuta på datoen for forfaldstidspunktet for hver månedlig ydelse.

(jf. præmis 54-57, 66-68, 70, 74, 76 og domskonkl.)
Artikel 17, stk. 2, i 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, der fastsætter, at handelsagenten ved kontraktens ophør har ret til både en kundegodtgørelse, der er begrænset til maksimum et års vederlag, og en supplerende skadeserstatning, såfremt godtgørelsen ikke dækker hele det faktisk lidte tab, for så vidt som en sådan bestemmelse ikke fører til, at agenten opnår en dobbelt erstatning for provisionstab efter kontraktens opsigelse.

Det følger således af ordlyden af artikel 17, stk. 2, litra c), i direktiv 86/653 og af en systematisk fortolkning af denne bestemmelse, at handelsagenter kan ydes skadeserstatning som supplement til kundegodtgørelsen, og at denne skadeserstatning hverken er underlagt de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 17, stk. 2, litra c), eller den maksimale grænse, der er fastsat i direktivets artikel 17, stk. 2, litra b). Eftersom direktivet ikke indeholder præcise angivelser med hensyn til de betingelser, hvorunder en handelsagent kan kræve skadeserstatning, tilkommer det i denne henseende medlemsstaterne under udøvelse af deres skønsbeføjelse at fastsætte nævnte betingelser og de processuelle regler. Den skønsmargen, som medlemsstaterne kan udøve ved gennemførelse af direktivets artikel 17, stk. 2, litra c), er imidlertid begrænset af forpligtelsen til at vælge en af de to ordninger om godtgørelse, der er fastsat i henholdsvis artikel 17, stk. 2 og 3, uden at det er muligt at kumulere de to ordninger. Ydelsen af skadeserstatning kan følgelig ikke føre til en dobbelt erstatning gennem en kombination af kundegodtgørelsen og erstatningen for det tab, der navnlig følger af provisionstab efter kontraktens opsigelse.

(jf. præmis 30, 32, 34 og 35, domskonkl. 1)
Ved fastlæggelsen af, hvilken lov der finder anvendelse på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, har man i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 864/2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) valgt loven i det land, hvor »skaden« indtræder, uanset i hvilket land den skadevoldende begivenhed fandt sted, og i hvilket land eller hvilke lande de »indirekte følger« af denne begivenhed indtræder. Den skade, som skal tages i betragtning for at fastlægge, hvilket sted denne skade indtræder, er den direkte skade, således som det fremgår af 16. betragtning til nævnte forordning. I forbindelse med person- og tingsskade har EU-lovgiver i 17. betragtning til Rom II-forordningen præciseret, at det land, hvor den direkte skade er indtrådt, er det land, hvor personskaden er lidt, eller tingen er blevet beskadiget. Det følger heraf, at når det er muligt at identificere en direkte skade, hvilket almindeligvis er tilfældet ved et trafikuheld, er stedet, hvor den direkte skade er indtrådt, det relevante tilknytningsmoment med henblik på at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse, uanset de indirekte følger af dette trafikuheld.

Anvendelsen af loven på det sted, hvor den direkte skade er indtrådt, bidrager i øvrigt til det formål om at sikre forudsigelighed med hensyn lovvalget, der fremgår af 16. betragtning til Rom II-forordningen, samtidig med at man undgår risikoen for, at den pågældende skadevoldende begivenhed deles op i flere dele, som er undergivet forskellige lovgivninger, afhængigt af det sted, hvor andre personer end den direkte skadelidte lider skade.

(jf. præmis 23-25 og 29)
Artikel 39 i direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne, sammenholdt med artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som ikke foreskriver opsættende virkning for et retsmiddel iværksat til prøvelse af en afgørelse om ikke yderligere at behandle en fornyet asylansøgning.

Det skal bemærkes, at en anden asylansøgning således skal anses for at være en »fornyet ansøgning« som omhandlet i artikel 32 i direktiv 2005/85, og at afvisningen fra en kompetent myndighed af at behandle denne ansøgning svarer til en »afgørelse om ikke yderligere at behandle en fornyet ansøgning« som omhandlet i dette direktivs artikel 39, stk. 1, litra c).

I denne henseende fremgår det af nævnte direktivs artikel 39, stk. 1, litra c), at medlemsstaterne sikrer, at asylansøgere har ret til effektive retsmidler i forbindelse med »en afgørelse om ikke yderligere at behandle en fornyet ansøgning i henhold til dette samme direktivs artikel 32 og 34. Indgiver en ansøger en fornyet ansøgning uden at fremlægge nyt bevismateriale eller nye argumenter, vil det være ude af proportion at pålægge medlemsstaterne at gennemføre hele behandlingsproceduren på ny, og disse sidstnævnte bør kunne vælge mellem forskellige procedurer, der omfatter undtagelser fra de garantier, ansøgeren normalt er omfattet af.

Det forhold, at der for et retsmiddel iværksat til prøvelse af en afgørelse om ikke yderligere at behandle en fornyet asylansøgning ikke er foreskrevet opsættende virkning, er principielt i overensstemmelse med chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47. Selv om en sådan afgørelse ikke giver en tredjelandsstatsborger ret til at få tildelt international beskyttelse, kan fuldbyrdelsen heraf nemlig ikke i sig selv føre til, at nævnte statsborger udvises. Det forhold, at der for retsmidlet til prøvelse af en sådan afgørelse, hvis fuldbyrdelse ikke kan udsætte den omhandlede tredjelandsstatsborger for en risiko for behandling i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 3, ikke er foreskrevet opsættende virkning, ikke udgør en tilsidesættelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse som fastsat i artikel 39 i direktiv 2005/85, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47.

(jf. præmis 40, 45, 46, 56, 59 og 60 samt domskonkl.)
3.

Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed — tilrettelæggelse af arbejdstiden — arbejdstid — begreb — arbejdstagerens forpligtelse til fysisk at opholde sig på det sted, som arbejdsgiveren har anvist, for dér at være til arbejdsgiverens rådighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 2, nr. 1) (jf. præmis 35-37)
EU-retten skal fortolkes således, at det med henblik på vurderingen af, om en licensaftale, hvis genstand var brugsretten til knowhow, der gjorde det muligt at drive et websted, hvorved der blev udbudt interaktive audiovisuelle tjenesteydelser, som blev indgået med et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvor det selskab, der udstedte denne licens, havde hjemsted, udgør misbrug af en rettighed ved at drage nytte af, at den sats for merværdiafgift, der finder anvendelse på disse ydelser, er lavere i denne anden medlemsstat, ikke i sig selv forekommer afgørende, at direktøren for og eneaktionæren i det licensudstedende selskab har skabt denne knowhow, at denne samme person øver indflydelse på eller har kontrol over udviklingen og udnyttelsen af denne knowhow og leveringen af de ydelser, som udføres på baggrund heraf, samt at forvaltningen af de finansielle transaktioner og menneskelige og tekniske ressourcer, der er nødvendige for leveringen af nævnte ydelser, udføres af underleverandører, ligesom de grunde, som kan have foranlediget det licensudstedende selskab til at overdrage brugsretten til den omhandlede knowhow til et selskab med hjemsted i denne anden medlemsstat i stedet for selv at udnytte den, heller ikke i sig selv forekommer afgørende.

Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge alle omstændighederne i hovedsagen med henblik på at fastslå, om nævnte aftale udgør et rent kunstigt arrangement, som skjuler den omstændighed, at de omhandlede tjenesteydelser ikke reelt blev leveret af det licensmodtagende selskab, men faktisk blev leveret af det licensudstedende selskab, idet det bl.a. skal undersøges, om etableringen af det licensmodtagende selskabs hjemsted for dets økonomiske virksomhed eller faste forretningssted er reel, om selskabet har en passende struktur til at udøve den omhandlede økonomiske virksomhed for så vidt angår lokaler og menneskelige og tekniske ressourcer, eller om nævnte selskab udøver denne økonomiske virksomhed i eget navn og for egen regning, under eget ansvar og på egen risiko.

(jf. præmis 49 og 50 samt domskonkl. 1)
Begrebet »økonomisk virksomhed« i artikel 1, stk. 5, i forordning nr. 1/2005 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter skal fortolkes således, at det omfatter en aktivitet vedrørende transport af herreløse hunde fra en medlemsstat til en anden foretaget af en almennyttig forening med henblik på at overdrage disse hunde til personer, som har påtaget sig at modtage dem mod betaling af et beløb, som i princippet dækker de udgifter, foreningen har afholdt i denne forbindelse.

For det første er retsgrundlaget for forordning nr. 1/2005 artikel 37 EF (nu artikel 43 TEUF) og den henhører således under politikken for det indre marked. I denne forbindelse skal en indførsel af varer eller en levering af tjenesteydelser mod vederlag betragtes som en økonomisk virksomhed i traktatens forstand Den afgørende faktor, som gør det muligt at betragte en aktivitet som havende økonomiske karakter, ligger i, at aktiviteten ikke må udøves vederlagsfrit. Det er derimod ikke nødvendigt at en sådan aktivitet udøves med gevinst for øje. En aktivitet som regelmæssig transport af et betydeligt antal hunde udøvet af en almennyttig forening med henblik på at formidle disse dyr til private, som tager imod dem på grundlag af en kontrakt, hvorefter der bl.a. er aftalt betaling af et pengebeløb til denne forening, udføres i forbindelse med en økonomisk aktivitet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 5, i forordning nr. 1/2005, selv om der hverken tilsigtes eller opnås noget overskud for den pågældende forening.

For det andet kan begrebet »økonomisk virksomhed« henset til de formål, der forfølges med forordning nr. 1/2005 ikke fortolkes indskrænkende. En begrænsning af rækkevidden af forordning nr. 1/2005 til økonomisk virksomhed udøvet med gevinst for øje ville bl.a. risikere at bringe forordningens hovedformål, nemlig beskyttelse af dyr under transport, i fare.

(jf. præmis 29-31 og 33-35 samt domskonkl. 1)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de retshåndhævende myndigheder i en medlemsstat straffer formidling uden tilladelse af sportsvæddemål, som udøves af en privat aktør på vegne af en anden privat aktør, som ikke råder over en tilladelse til at foranstalte sportsvæddemål i denne medlemsstat, men som er indehaver af en licens i en anden medlemsstat, når kravet om at være i besiddelse af en tilladelse til at foranstalte eller formidle sportsvæddemål er et led i en ordning med offentligt monopol, som de nationale domstole har kendt i strid med EU-retten. Artikel 56 TEUF er til hinder for en sådan strafpålæggelse, også selv om en privat aktør i teorien kan opnå en tilladelse til at foranstalte eller formidle sportsvæddemål, for så vidt som kendskabet til proceduren for tildeling af en sådan tilladelse ikke er sikret, og ordningen med offentligt monopol på sportsvæddemål, som de nationale domstole har kendt i strid med EU-retten, er fortsat på trods af vedtagelsen af en sådan procedure.

Under omstændigheder, hvor en medlemsstats kompetente myndigheder ikke anvender en fiktiv tilladelsesprocedure generelt og indbyrdes overensstemmende, og hvor de nationale domstole er delt med hensyn til spørgsmålet, om en sådan procedure er lovlig, kan det således ikke udelukkes, at private aktører ikke har mulighed for at kende hverken den procedure, der skal følges for at ansøge om en tilladelse til at foranstalte og formidle sportsvæddemål, eller betingelserne for, at de tildeles eller nægtes en tilladelse. En sådan uklarhed giver ikke de berørte aktører mulighed for at kende omfanget af deres rettigheder og forpligtelser i henhold til artikel 56 TEUF, hvorfor den nævnte ordning må anses for at være i strid med retssikkerhedsprincippet. En sådan fiktiv tilladelsesprocedure kan derfor ikke anses for at have afhjulpet den af de nationale domstole fastslåede uforenelighed med EU-retten af bestemmelser i intern ret om indførelse af en ordning med offentligt monopol på foranstaltning og formidling af sportsvæddemål.

(jf. præmis 58, 59, 62 og 65 samt domskonkl. 1)