RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

26. januar 1995

Sag T-549/93

D.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — disciplinær forfølgning — Disciplinærråd — undersøgelse — seksuel chikane«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-43

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 30. september 1993, hvorved sagsøgeren blev pålagt en disciplinær sanktion i henhold til vedtægtens artikel 86, stk. 2, litra f), i form af fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Den 4. maj 1993 blev det meddelt sagsøgeren, at der var indledt en disciplinærsag mod ham, idet han var beskyldt for i den periode, hvor han var delegationsleder at have udøvet seksuel chikane over for de kvindelige ansatte ved delegationen og for at have begået tjenstlige forseelser. Efter at være blevet hørt blev han i medfør af vedtægtens artikel 88 suspenderet fra tjenesten uden tilbageholdelse af vederlag. Ansættelsesmyndigheden udpegede derefter en tjenestemand til på sine vegne at foretage en afhøring af klagerne og de vidner, der var trådt frem, og til at foretage en inspektion på stedet. Den 9. juli 1993 rejste ansættelsesmyndigheden sagen for Disciplinærrådet ved indgivelse af en indberetning, hvori det anførtes, at sagsøgeren havde øvet seksuel chikane over for kvindelige lokaltansatte ved den pågældende delegation, mens han var leder heraf. Indberetningen vedrørte ikke længere de »alvorlige tjenstlige forseelser«. I Disciplinærrådets udtalelse af 27. juli 1993 anbefaledes det ansættelsesmyndigheden »at anvende disciplinærsanktionen i vedtægtens artikel 86, stk. 2, litra f), på D., dvs. fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension«. Under afhøringen i Disciplinærrådet anmodede sagsøgeren om, at der blev foranstaltet en supplerende, kontradiktorisk undersøgelse omfattende bl.a. en konfrontation med de tre klagere og en lægeundersøgelse. Disciplinærrådet afslog denne anmodning. Da ansættelsesmyndigheden på ny havde hørt sagsøgeren, meddelte den ham, at den havde besluttet at efterkomme hans anmodning om at blive konfronteret med hver enkelt klager, inden der blev truffet afgørelse i sagen. Denne konfrontation fandt sted den 7. september 1993 for en repræsentant for ansættelsesmyndigheden. Den 15. september 1993 foretog ansættelsesmyndigheden et sidste forhør af sagsøgeren i overensstemmelse med artikel 7 i bilag IX til vedtægten.

Efter afslutningen af denne procedure pålagde ansættelsesmyndigheden sagsøgeren sanktionen fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension med virkning fra den 1. december 1993 med den begrundelse, at de påklagede forhold, således som de fremgik af de forulempedes forklaringer, udgjorde en meget alvorlig forseelse og en overtrædelse af almindelige retsregler, som hverken sagsøgerens helbredstilstand eller andre omstændigheder på nogen måde kunne undskylde.

Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten og artikel 88, stk. 3, i vedtægten

Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten

Retten bemærkede, at fristen i artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten ikke er en forældelsesfrist, men dog er udtryk for et princip om god forvaltningsskik, hvis formål er såvel i administrationens som i tjenestemændenes interesse at undgå, at vedtagelsen af den afgørelse, som afslutter disciplinærsagen, forsinkes unødigt. De disciplinære myndigheder er forpligtet til at gennemføre en disciplinærsag med fornøden omhu og drage omsorg for, at enhver handling i forbindelse hermed sker inden for en rimelig frist i forhold til den forudgående handling. Manglende overholdelse af denne frist, der kun kan bedømmes ud fra den konkrete sags omstændigheder, kan medføre, at afgørelsen annulleres (præmis 25).

Henvisningtil: Domstolen, 4. februar 1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. s. I, org. réf.: Rec. s. 3; Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275; Domstolen, 19. april 1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Rådet, Sml. s. 1891; Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 88.

Retten konstaterede, at i betragtning af sagens omstændigheder var de handlinger, der var foretaget i forbindelse med disciplinærforfølgningen mod sagsøgeren, udført inden for en rimelig frist efter hinanden (præmis 26).

Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 88, stk. 3

Retten fastslog, at det fremgik af en gennemlæsning af vedtægtens artikel 88, stk. 3, i sammenhæng med artiklens øvrige stykker, at bestemmelsen har til formål at forhindre, at en tjenestemand, som disciplinærforfølges, fratages sit vederlag i mere end fire måneder, uden at der er truffet afgørelse i hans sag. Demie frist på fire måneder er kun en forældelsesfrist i den forstand, at tjenestemanden efter dens udløb på ny erhverver ret til det fulde vederlag som bestemt i artikel 88, stk. 4 (præmis 32 og 33).

Eftersom sagsøgeren fortsat havde modtaget vederlag under suspensionen, måtte anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af fristen i vedtægtens artikel 88, stk. 3, forkastes (præmis 34).

Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af vedtægtens artikel 87, stk. 2, og retten til kontradiktion

Retten fastslog, at Disciplinærrådet i medfør af artikel 6 i bilag IX til vedtægten råder over et skøn ved afgørelsen af, om det er nødvendigt at iværksætte en kontradiktorisk undersøgelse (præmis 44).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1985, forenede sager 255/83 og 256/83, R. mod Kommissionen, Sml. s. 2473, præmis 24.

Da ansættelsesmyndigheden havde modtaget Disciplinærrådets udtalelse, som ubestridt var afgivet forskriftsmæssigt, havde den i sagsøgerens interesse besluttet at foranstalte en konfrontation mellem sagsøgeren og klagerne, selv om Disciplinærrådet havde anset en sådan konfrontation for unødvendig. Sagsøgeren havde gjort gældende, at i betragtning af, at Disciplinærrådet ikke kunne tage sagen op ex officio, var ansættelsesmyndigheden forpligtet til på ny at rejse sagen for Disciplinærrådet på grundlag af resultatet af konfrontationen (præmis 43 og 45).

Retten bemærkede, at den omstændighed, at artikel 11 i bilag IX til vedtægten ikke efter sin ordlyd pålægger ansættelsesmyndigheden nogen forpligtelse til at genoptage disciplinærsagen ved på ny at forelægge den for Disciplinærrådet, ikke er til hinder for, at en sådan forpligtelse kan fremgå af denne bestemmelse sammenholdt med det overordnede retsprincip om retten til kontradiktion (præmis 47 og 48).

Indholdet af begrebet »nye forhold«, der anvendes i artikel 11 i bilag IX til vedtægten, fandtes at skulle fastlægges i lyset af bilagets artikel 1, hvori det bestemmes, at sagen skal rejses for Disciplinærrådet ved indgivelse af en indberetning, »i hvilken de forhold, der påklages, og eventuelt de omstændigheder, under hvilke de er begået, klart angives«. Hvis der i forbindelse med en supplerende foranstaltning under undersøgelsen fremkommer oplysning om et nyt forhold eller en ny omstændighed, under hvilken forholdene er begået, eller enhver anden oplysning, der væsentligt kan ændre bedømmelsen af forholdene og deres rækkevidde eller grovhed, og som således indebærer en ændring i forhold til indholdet af den indberetning, hvorved sagen blev rejst for Disciplinærrådet, er ansættelsesmyndigheden derfor i henhold til artikel 11 i bilag IX til vedtægten sammenholdt med det overordnede retsprincip om retten til kontradiktion forpligtet til at genoptage disciplinærsagen ved indgivelse af en ny indberetning til Disciplinærrådet (præmis 49).

Retten fastslog, at ansættelsesmyndigheden i den foreliggende sag med rette havde konkluderet, at konfrontationen ikke havde frembragt nye oplysninger, og at den derfor ikke var forpligtet til på ny at indbringe sagen for Disciplinærrådet (præmis 54).

Retten fandt, at ansættelsesmyndigheden kan delegere sin kompetence af hensyn til tjenestegrenenes gnidningsløse funktion under disciplinærsagen, når blot den retsbeskyttelse, som i vedtægten sikres tjenestemænd, opretholdes, og der ikke er fare for tilsidesættelse af god forvaltningsskik i forbindelse med personaleadministration (præmis 57).

Henvisning til: Domstolen, 8. juli 1965, forenede sager 27/64 og 30/64, Fonzi mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 97, org. réf.: Rec. s. 615; Domstolen, 30. maj 1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml s. 543; Domstolen, 30. maj 1973, sag49/72, Drescig mod Kommissionen, Sml. s. 565.

Retten fastslog, at den retsbeskyttelse, som vedtægten sikrer sagsøgeren, ikke var tilsidesat, idet ansættelsesmyndigheden havde fået tilstrækkelige oplysninger i et mødereferat, hvori forløbet af konfrontationen blev beskrevet i detaljer (præmis 58).

Det tredje anbringende vedrørende et åbenbart fejlskøn

Retten fandt, at ansættelsesmyndigheden ikke havde sammenblandet klagerne fra de forulempede og beviserne, da den anså de forhold, der påklagedes, for godtgjort. Forholdene vedrørte handlinger af seksuel karakter, som sagsøgeren skulle have begået over for tre kvindelige ansatte på delegationen i sit kontor, der som regel blev aflåst, eller i en privat lejlighed, der var stillet til rådighed for en praktikant, der ikke var til stede på det tidspunkt. Sagsøgeren havde bl.a. henvendt sig til de forulempede i utugtige vendinger og givet udtryk for sine seksuelle lyster. Han havde ved flere lejligheder blottet sig, havde onaneret i en af de forulempedes påsyn, havde tvunget en af de forulempede til at berøre sine kønsorganer og havde forsøgt at opnå seksuelt samkvem med en anden af de forulempede. Han havde foretaget samtlige disse handlinger flere gange og uden de implicerede lokalt ansattes samtykke (præmis 67 og 68).

Ansættelsesmyndigheden havde fremlagt flere beviser. For det første havde de tre forulempede afgivet forklaring tre gange, og forklaringerne var overensstemmende på alle punkter. Den omstændighed, at tre kvindelige ansatte samtidig havde klaget over den samme form for adfærd, fandtes at give deres forklaringer mere vægt, end hvis kun én af dem havde afgivet sådanne forklaringer. Forklaringernes troværdighed blev understøttet af forklaringer afgivet til Kommissionens inspektører af andre ansatte på delegationen (præmis 69, 70 og 71).

Retten fastslog, at disse beviser var tilstrækkelige til, at ansættelsesmyndigheden kunne anse de påklagede forhold for godtgjort (præmis 72).

Da denne adfærd fandtes at nedsætte den værdighed, stillingen krævede, jf. vedtægtens artikel 12, fandtes ansættelsesmyndigheden med rette at have truffet afgørelse om, at sagsøgeren groft havde forsømt sine forpligtelser i henhold til vedtægten og de forpligtelser, der var forbundet med stillingen (præmis 75).

De således godtgjorte forhold fandtes at være omfattet af begrebet seksuel chikane som fastlagt i bilaget til henstilling 92/131, hvorefter det kræves, at adfærden er af seksuel karakter eller på anden måde kønsbestemt, er uønsket af den, der udsættes derfor, og skaber et skræmmende, fjendtligt eller ydmygende arbejdsmiljø for den pågældende, eller at det er gjort klart for den pågældende, at det kan medføre beskæftigelsesmæssige fordele eller ulemper at acceptere eller afvise adfærden. Retten fandt, at når der forelå en adfærd som den, sagsøgeren havde udvist, var det ikke nødvendigt, at de forulempede klart kunne påvise, at denne adfærd var uønsket, for at der kunne antages at foreligge seksuel chikane, idet dette kun er et krav, når de påklagede forhold blot vedrører en ren seksuel interesse for den pågældende (præmis 76 og 77).

Retten fandt, at de tre elementer, som tilsammen udgør seksuel chikane, var til stede i den foreliggende sag (præmis 81).

Det fjerde anbringende vedrørende magtfordrejning

Da de godtgjorte forhold mere end tilstrækkeligt begrundede indholdet af den anfægtede afgørelse, der havde til formål at forfølge sagsøgerens disciplinært culpøse adfærd, fandtes anbringendet vedrørende magtfordrejning ikke at kunne tages til følge (præmis 87).

Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, af henstilling 92/131 og af begrundelsespligten

Idet de forhold, som tjenestemanden var indklaget for, var godtgjort, fandtes det at tilkomme disciplinærmyndigheden at vælge en passende sanktion. Retten fandt således kun at kunne sætte sin vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens i tilfælde af en åbenbar fejl eller magtfordrejning (præmis 96).

Henvisning til: F. mod Kommissionen, a.st.

Retten fandt, at ansættelsesmyndighedens pålæggelse af disciplinærsanktion i betragtning af forholdenes grovhed ikke kunne anses for at være sket på grundlag af et åbenbart fejlskøn (præmis 97).

Seksuel chikane er en tjenstlig forseelse, for hvilken der i henhold til vedtægtens artikel 86 kan pålægges en række sanktioner. I vedtægtens disciplinærordning er det ikke bestemt, at der ifaldes en bestemt sanktion for en given forseelse. Kommissionen fandtes derfor ikke at være forpligtet til at opstille en skala af sanktioner svarende til forskellige former for seksuel chikane for at kunne pålægge disciplinærsanktioner for sådanne handlinger (præmis 98).

Retten bemærkede, at formålet med pligten til at begrunde en bebyrdende retsakt både er at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at prøve afgørelsens lovlighed og at give den berørte de nødvendige oplysninger for at vurdere, om afgørelsen er truffet på et rigtigt grundlag. Forpligtelsen skal bedømmes konkret i hvert enkelt tilfælde under hensyn til omstændighederne ved den anfægtede afgørelse (præmis 99).

Henvisning til: Domstolen, 9. juni 1983, sag 225/82, Verzyck mod Kommissionen, Sml. s. 1991; Domstolen, 13. juli 1989, sag 108/88, Cendoya mod Kommissionen, Sml. s. 2711; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 36.

Retten fastslog, at den anfægtede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet (præmis 100 og 101).

Det sjette anbringende vedrørende tilsidesættelse af en forpligtelse tü at foretage en psykiatrisk undersøgelse af sagsøgeren

Sagsøgerens unormale adfærd fandtes ikke i sig selv at være et tegn på, at han ikke var ansvarlig for sine handlinger, og fandtes derfor ikke at medføre en forpligtelse for Disciplinærrådet eller ansættelsesmyndigheden til at lade foretage en psykiatrisk undersøgelse af sagsøgeren (præmis 105 og 106).

Konklusion:

Sagsøgte frifindes.