2)

Denne opfattelse deles imidlertid ikke af fortalerne for, at artikel 27, nr. 2, ikke finder anvendelse på ensidige, foreløbige, herunder sikrende retsmidler. De finder, at hvis det skal være en betingelse for at fuldbyrde disse retsmidler, at det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forkyndt, vil det være ensbetydende med at berøve dem enhver praktisk betydning. Det er et argument, som Oberlandesgericht Frankfurt også har været lydhør overfor. Retten udtrykker sin frygt således: »Den overraskelseseffekt, som [Couchet] åbenbart [tilsigtede ved det sikrende retsmiddel anordnet af] præsidenten for Tribunal de grande instance de Montbrison, og som højst sandsynligt ville være afgørende for, om fuldbyrdelsen af afgørelsen skulle lykkes, ville nemlig gå tabt, hvis der også her krævedes forudgående forkyndelse af rekvirentens indledende processkrift... og af den franske rets afgørelse af samme dato som forudsætning for at meddele fuldbyrdelsespåtegning«. Det er ubestrideligt, at hurtighed og overraskelseseffekt er helt afgørende for, om retsmidler af den pågældende type fører til et heldigt resultat. Jeg mener imidlertid, at dette ikke kan være den eneste betragtning, som kan spille ind, og at den i internationale forhold er subsidiær i forhold til overholdelsen af letten til kontradiktion. Allerede på nationalt plan har retsafgørelser om foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er truffet efter en ensidig sagsbehandling, ganske indgribende retsvirkninger. I sig selv vender de op og ned på de normale retlige spilleregler, som beherskes af maksimen »audi alteram partem«. I handelsforhold kan blokering af en bankkonto have alvorlige konsekvenser for den virksomhed, der bliver udsat herfor. Herudover lider tredjemænd, der har forretningsforbindelser med rekvisitus, under følgevirkningerne af en sådan foranstaltning. Således kan rekvisiti forretningsforbindelser, der skulle have udbetalt en protesteret check eller veksel, lide alvorlig skade ved, at de ikke kan opnå betaling straks. Disse risici forekommer mig at være særligt ubehagelige i visse sektorer af den internationale handel, hvor meget betydelige summer eller goder af stor værdi kan gå gennem flere omsætningsled på meget kort tid. Retten i domsstaten, som udelukkende handler på grundlag af rekvirentens oplysninger, vil imidlertid ikke have nogen mulighed for at sikre sig, at de formuegoder, i hvilke der kræves tvangsfuldbyrdelse, rent faktisk stadig tilhører rekvisitus, da de kan være blevet solgt kort tid forinden, eller da tredjemand kan have en foranstående ret over dem. Hvis man vil undgå, at tredjemands rettigheder skades alvorligt, hvis man vil afvende risikoen for større usikkerhed i handelsforhold, er det helt afgørende, at retsmidler, såsom arrest i fransk ret, hurtigt forkyndes for samtlige interesserede, og at disse får lejlighed til at reagere omgående. Rekvisitus, som vil opnå, at de retsmidler, der er blevet anordnet mod hans retsgoder, må sættes i stand til at gøre sine indsigelser gældende så hurtigt som muligt. Er det muligt, når et retsmiddel er blevet anordnet af én ret i en medlemsstat og gjort eksigibel af retten i en anden? Det mener jeg ikke. Hvad kan rekvisitus så gøre? Han kan gå til retten i domsstaten. Lad os — det er den fordelagtigste situation — sætte, at skyldneren har bopæl i domsstaten. Ud fra et sprogligt og juridisk synspunkt vil det være en lettelse for ham. Det må imidlertid ikke glemmes, at da foranstaltningen er ensidig, vil rekvisitus få meddelelse om fuldbyrdelsen af den udenlandske ret, der har tilladt retsmidlet, hvilket kan blive en første årsag til forsinkelse. Selv om han hurtigt opnår, at arresten hæves på hans gods, må han også indkalkulere oversendelse af afgørelsen til fuldbyrdelseslandet, hvilket kan medføre en ny forsinkelse. Men den almindeligste situation er den, at rekvisitus ikke har bopæl i domsstaten, men i en anden stat. Af indlysende praktiske grunde må han da påregne, at der medgår en vis tid, før kan indgive begæring til retten i domsstaten. Kan rekvisitus gøre indsigelse mod retsmidlet ved retten på fuldbyrdelsesstedet? Konventionens artikel 29 afskærer ham med sikkerhed fra at rejse realitetsindsigelser. Derimod vil han utvivlsomt, som det foreslås af Jenard i kommentaren til artikel 37 (Rapport om konventionen — De Europæiske Fællesskabers Tidende C 59 af 5. 3. 1979, s. 51), kunne få adgang til at godtgøre, at han efter afsigelsen af den udenlandske dom har betalt sin gæld. Men denne mulighed, der virkelig kun er et minimum, kan langt fra sikre en beskyttelse i alle tilfælde. Hvis rekvisitus f.eks. benægter, at han er ejer af de med arrest belagte formuegoder, fordi han lige har solgt dem, vil den — i øvrigt begrundede — udelukkelse af en realitetsprøvelse hindre ham i at gøre denne indsigelse gældende. Ligeledes vil erhververen være afskåret fra sagsanlæg. Heraf følger, at det ikke vil være muligt at gøre indsigelse hurtigt og effektivt, hverken ved retten i domsstaten eller ved retten i fuldbyrdelsesstaten. For at indsigelser mod fuldbyrdelse af en sikrende foranstaltning skal være effektiv, må det herved kræves, at den ret, som skal påkende indsigelsen, er kompetent både med hensyn til afgørelsen af, om foranstaltningen er begrundet, og med hensyn til den form, foranstaltingen skal have, og at retten også skal være i stand til, uanset hvilken afgørelse den når frem til, at give denne omgående retsvirkning. Jeg mener at have påvist, at disse betingelser hverken er opfyldt ved retten i domsstaten eller ved retten i fuldbyrdelsesstaten.