FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PHILIPPE LÉGER

fremsat den 12. februar 2004 ( )

Sag C-397/02

Clinique La Ramée ASBL,

Wintherthur Europe Assurance SA

mod

Jean-Pierre Riehl,

Rådet for Den Europæiske Union

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles (Belgien))

»Tjenestemænd – tjenestemandsvedtægten – artikel 85a – Fællesskabernes indtræden i rettigheder – omfanget af subrogationsretten«

1. Vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber ( ) pålægger Fællesskaberne, når en tjenestemand afgår ved døden eller rammes af ulykke eller sygdom, en række økonomiske forpligtelser over for denne tjenestemand eller hans erstatningsberettigede pårørende. Såfremt dødsfaldet, ulykken eller sygdommen skyldes en tredjemand, fastsættes det endvidere i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, at Fællesskaberne indtræder i de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand.

2. I den foreliggende sag anmodes Domstolen om at præcisere omfanget af denne subrogation. Det skal fastslås, om Fællesskaberne under anvendelse af artikel 85a i tjenestemandsvedtægten har ret til, ved en national ret, at kræve godtgørelse af hele det beløb, der er udbetalt skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende i henhold til tjenestemandsvedtægten, eller om Fællesskabernes krav skal begrænses til et beløb svarende til vurderingen af skaden beregnet efter de gældende nationale regler.

I – Retsforskrifter

3. I tilfælde af en tjenestemands død oppebærer den efterladte ægtefælle bl.a. afdødes samlede løn eller pension indtil udgangen af den tredje måned efter dødsfaldet, i henhold til artikel 70 i tjenestemandsvedtægten, og et fast engangsbeløb til dækning af begravelsesomkostninger i henhold til artikel 10 i ordningen om dækningen af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber ( ). Efter artikel 79 og 79a i tjenestemandsvedtægten har den efterladte ægtefælle ligeledes krav på en efterladtepension.

4. Artikel 85a i tjenstemandsvedtægten udgør den eneste artikel i kapitel 5, der har overskriften »Fællesskabernes indtræden i rettigheder«, under afsnit V »Tjenestemandens indtægter og sociale sikring«. Artiklen har følgende ordlyd:

»1. Når en person, der er omfattet af denne vedtægt, er afgået ved døden eller er blevet ramt af en ulykke eller en sygdom, hvis årsag tredjemand kan gøres ansvarlig for, indtræder Fællesskaberne inden for grænserne af de vedtægtsmæssige forpligtelser, som påhviler dem som følge af den ansvarspådragende handling, uden videre i de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand.

2. Det område, der er dækket af den i stk. 1 nævnte indtræden i rettigheder omfatter navnlig:

– fortsat lønudbetaling til tjenestemanden i henhold til artikel 59 i den periode, i hvilken han er midlertidigt uarbejdsdygtig

– udbetalinger i henhold til artikel 70 i tilfælde af, at en tjenestemand eller en forhenværende tjenestemand, der er pensionsberettiget, afgår ved døden

– de ydelser, der præsteres i henhold til artikel 72 og 73 og gennemførelsesbestemmelserne hertil vedrørende sikring mod risiko for sygdom og ulykker

– betaling af udgifterne i forbindelse med transport af afdøde i henhold til artikel 75

– udbetaling af supplerende familietillæg [...]

– udbetaling af invalidepension som følge af en ulykke eller en sygdom, som bevirker, at tjenestemanden bliver endeligt uarbejdsdygtig

– udbetaling af efterladtepension som følge af, at en tjenestemand eller tidligere tjenestemand afgår ved døden, eller i tilfælde af, at ægtefællen til en tjenestemand eller til en tidligere tjenestemand, der er pensionsberettiget, afgår ved døden, og nævnte ægtefælle ikke selv var tjenestemand eller midlertidigt ansat

[…]

3. Kommissionens indtræden i rettigheder udstrækker sig dog ikke til erstatning for skade, der udelukkende er af personlig karakter, såsom tort, svie og smerte samt den del af omkostningerne ved æstetiske skader og tabte adspredelesmuligheder, der overstiger den erstatning, som i henhold til artikel 73 måtte være udbetalt i forbindelse med sådanne skader og tab.

4. Bestemmelserne i stk. 1, 2 og 3 kan ikke være til hinder for et direkte søgsmål fra Fællesskabernes side.«

II – De faktiske omstændigheder og hovedsagen

5. Mireille Guette, Jean-Pierre Riehls ægtefælle, var tjenestemand ved Rådet for Den Europæiske Union. Hun modtog invalidepension i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 78. Guette afgik ved døden den 25. september 1990, mens hun var indlagt på clinique La Ramée ASBL ( ). Det er dokumenteret over for den forelæggende ret, at dødsfaldet skyldtes en fejl begået af en af klinikkens ansatte.

6. Efter Guettes dødsfald udbetalte Rådet følgende ydelser til Jean-Pierre Riehl:

– 94 000 BEF i tilskud til begravelsesudgifter i henhold til artikel 10 i ordningen.

– 221 511 BEF svarende til den invalidepension, som Guette oppebar, indtil udgangen af den tredje måned efter den måned, i hvilken hun afgik ved døden, i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 70, og

– en månedlig indeksreguleret efterladtepension på 46 294 BEF, der med virkning fra den fjerde måned efter hendes dødsfald er blevet udbetalt i henhold til samme vedtægts artikel 79 og 79a.

7. Ved dom af 15. december 1997 tog Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgien) stilling til de retlige konsekvenser af, at clinique La Ramée var civilretligt ansvarlig. Nævnte ret dømte ifølge de af Jean-Pierre Riehl nedlagte påstande den nævnte klinik til at erstatte tabet af ægtefællens hjælp i hjemmet samt det ikke-økonomiske tab, der er en følge af ægtefællens dødsfald. Retten gav ikke Jean-Pierre Riehl medhold i påstanden om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, idet dette tab var mindre end den efterladtepension, der blev udbetalt af Rådet.

8. I forhold til Rådet gav Tribunal de première instance de Bruxelles denne institution medhold i dens påstand om erstatning af de beløb, som Jean-Pierre Riehl i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 85a modtog i form af dækning af begravelsesudgifter samt tre måneders invalidepension og efterladtepension.

9. Clinique La Ramée og dens forsikringsselskab, Winterthur Europe Assurance SA, i forhold til hvilket dommen er gjort bindende og eksigibel, har anket den pågældende dom. De gør gældende, at Tribunal de première instance de Bruxelles har tilsidesat princippet om, at subrogation alene indebærer en overførsel af rettigheder, idet den har tilkendt Rådet, der er indtrådt i Jean-Pierre Riehls rettigheder, et større beløb end det beløb, som denne kunne gøre gældende over for den erstatningsansvarlige tredjemand.

10. Ved dom af 6. november 2002 stadfæstede Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) den indankede dom, idet den dømte clinique La Ramée til at betale Rådet de beløb på 2 330,20 EUR (94 000 BEF) og 5 491,11 EUR (221 511 BEF), der var udbetalt til Jean-Pierre Riehl til dækning af henholdsvis begravelsesudgifter og pension indtil udgangen af den tredje måned efter dødsfaldet. Den påkendte på ny spørgsmålet om de beløb, clinique La Ramée skyldte Jean-Pierre Riehl som erstatning for tab af hjælp i hjemmet og ikke-økonomisk skade.

11. Cour d’appel de Bruxelles stod imidlertid over for et juridisk problem hvad angik beregningen af erstatningen for det indtægtstab, som Jean-Pierre Riehl har lidt som følge af ægtefællens død.

12. Cour d’appel de Bruxelles bemærkede først, at den erstatning der tilkommer Jean-Pierre Riehl for indtægtstab, skal kompensere for tabet af den afdøde ægtefælles økonomiske bidrag til husholdningen ( ). Den foretog dernæst en vurdering af dette indtægtstab. Henset til den invalidepension, som Guette Riehl modtog i levende live, og hendes andel af husholdningsudgifterne, fastslog Cour d’appel, at dette tab skulle fastsættes til 479,80 EUR pr. måned at regne fra den 1. oktober 1990 ( ).

13. Cour d’appel de Bruxelles undersøgte dernæst, hvilke summer der skulle fratrækkes dette beløb. Den anførte, at de tre måneders invalidepension, udbetalt i henhold til artikel 70 i tjenestemandsvedtægten, nemlig 5 491,11 EUR (221 511 BEF), skulle fratrækkes, eftersom dette beløb og tildelingen i medfør af belgisk ret af et beløb til kompensation for indtægtstabet har den samme årsag, nemlig den fejl, som clinique La Ramée begik, og tilsigter at erstatte det samme tab ( ).

14. Cour d’appel de Bruxelles har imidlertid redegjort for, at retten står over for følgende to muligheder for så vidt angår hensyntagen til den efterladtepension, som Rådet udbetaler til Jean-Pierre Riehl. På den ene side ses Rådet at gøre gældende, at det har ret til fuld godtgørelse af efterladtepensionen i henhold til artikel 85a i tjenestemandsvedtægten, eftersom denne artikel indgår i et selvstændigt regelsæt. På den anden side anfører Cour d’appel, at den nævnte artikel fastsætter, at Fællesskaberne indtræder inden for grænserne af de vedtægtsmæssige forpligtelser, der påhviler dem som følge af( ) den ansvarspådragende handling, og at efter belgisk ret er retten til efterladtepension uafhængig af en skadevolders forpligtelse til helt og holdent at erstatte den påførte skade.

15. Cour d’appel de Bruxelles spørger således, om der ikke foreligger en modstrid mellem fællesskabsretten og den nationale ret, der finder anvendelse på kravet.

III – Det præjudicielle spørgsmål

16. Det er på baggrund heraf, at Cour d’appel de Bruxelles har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 85a [i tjenestemandsvedtægten] fortolkes således, at bestemmelsen giver Fællesskaberne ret til at kræve, at en tredjemand, som er ansvarlig for en tjenestemands død, erstatter den efterladtepension, som den efterladte ægtefælle har fået udbetalt, i sin helhed, i henhold til vedtægtens artikel 79 og 79a, når det i de bestemmelser, som finder anvendelse på erstatningskravet, er fastsat, at retten til efterladtepension er uafhængig af forpligtelsen for den, der har begået en uretmæssig handling, til at erstatte den herved lidte skade fuldt ud, og når den skade, den efterladte ægtefælle har lidt som følge af tabet af den afdøde ægtefælles indtægter, er mindre end det beløb, denne har fået udbetalt i efterladtepension?«

IV – Vurdering

17. Jean-Pierre Riehl, Rådet og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber finder, at Domstolen bør besvare det forelagte spørgsmål bekræftende. De har anført, at den i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a fastsatte subrogation er en egentlig fællesskabsretlig mekanisme, der som følge af principperne om forrang og direkte virkning ikke kan tilsidesættes af nogen bestemmelse i national ret. Ifølge dem fremgår den særlige karakter af den ved artikel 85a i tjenestemandsvedtægten indførte subrogation af indholdet af denne artikel, der bestemmer, at subrogationen sker i medfør af lov på tidspunktet for den skadegørende handling. Domstolen fastslog ligeledes dette i dom af 26. februar 1992, Royale Belge ( ). Ifølge Kommissionen bekræftes det ligeledes af tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, stk. 4, hvorved fællesskabslovgiver har ønsket at åbne mulighed for et direkte søgsmål fra Fællesskabernes side. Sidstnævntes subrogation begrænses således ikke til den erstatning, der efter national ret tildeles en tjenestemand eller dennes erstatningsberettigede pårørende, men den udstrækker sig til samtlige de ydelser, som opregnes i stk. 2 i den nævnte artikel.

18. Jeg er ikke enig i denne analyse. Selv om tjenestemandsvedtægten i det væsentlige har til formål at fastsætte rettigheder og forpligtelser for tjenestemændene i forhold til de institutioner, hvori de er ansat ( ), er det ubestridt, at den kan have betydning for tredjemand, og at den skaber forpligtelser for medlemsstaterne, i det omfang disses medvirken er nødvendig for dens gennemførelse ( ). På grund af sin normative karakter har tjenestemandsvedtægten direkte virkning i samtlige medlemsstater og er egnet til at give både tjenestemændene og Fællesskaberne rettigheder, som de nationale retsordener er forpligtede til at beskytte ( ).

19. Det er imidlertid nødvendigt, at de rettigheder, Rådet påberåber sig for den nationale ret som værende tildelt det ved tjenestemandsvedtægten, rent faktisk kan udledes heraf. I modsætning til Jean-Pierre Riehl, Rådet og Kommissionen finder jeg ikke i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a det juridiske grundlag, der gør det muligt at tilslutte mig deres standpunkt og besvare det af Cour d’appel de Bruxelles forelagte spørgsmål bekræftende. Som clinique La Ramée mener jeg tværtimod ikke, at denne artikel giver Fællesskaberne mulighed for, fra en ansvarlig tredjemand, at opnå godtgørelse af de ydelser, der er udbetalt til en afdød tjenestemands erstatningsberettigede pårørende, såsom efterladtepension til den efterladte ægtefælle i henhold til artikel 79 og 79a i tjenestemandsvedtægten, når en sådan ydelse ikke efter den nationale erstatningsretlige lovgivning er omfattet af erstatningsberettigede tab.

20. Af hensyn til den rette forståelse af betydningen og rækkevidden af bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a er det hensigtsmæssigt at redegøre for, hvad der gemmer sig bag det juridiske begreb »subrogation« (indtræden i rettigheder) i de forskellige nationale retsordener samt for, hvorledes begrebet har udviklet sig.

21. Udtrykket »subrogation« betyder, at en person eller en genstand træder i stedet for en anden ( ). Juridisk set betyder begrebet »personlig subrogation«, det eneste af interesse for den forelæggende sag, i størstedelen af medlemstaternes retssystemer ( ), at en person, den indtrædende, indtræder i rettighederne, tilknyttet en fordring, som en anden, den oprindelige rettighedshaver, var indehaver af, og det som følge af førstnævntes betaling til sidstnævnte. Subrogation består således af en overdragelse af en fordring fra den oprindelige rettighedshaver til den indtrædende som følge af sidstnævntes betaling til førstnævnte. Den overdragelse, som subrogation indebærer, karakteriseres følgelig af to begrænsninger hvad angår de rettigheder, der overføres til den indtrædende i forhold til den egentlige debitor. Den første vedrører den betaling, som foretages af den indtrædende selv, og den anden vedrører den oprindelige rettighedshavers rettigheder. Dette indebærer for det første, at den indtrædende kun kan retsforfølge debitor inden for grænserne af det beløb, han selv har betalt til den oprindelige rettighedshaver. For det andet indebærer det, at den indtrædende, eftersom han overtager den oprindelige rettighedshavers plads i dennes forhold til debitor, ikke kan have flere rettigheder i forhold til denne, end den person han træder i stedet for. Denne anden begrænsning bevirker, at subrogationen ikke kan forringe debitors situation. Den konsekvens er helt logisk, eftersom subrogationen sker uafhængigt af debitor, og uden at dennes samtykke er påkrævet.

22. I de fleste medlemsstater har subrogation udviklet sig betydeligt som følge af anerkendelsen af lovbestemt subrogation til fordel for organer eller andre enheder, som det påhviler at yde skadeserstatning. Allerede fra før oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab har ydelsen af erstatning for personskader været en opgave, der er blevet varetaget af samfundet gennem bl.a. sociale sikringsorganer eller staten, såfremt denne er arbejdsgiver. Når skaden kan tilregnes en tredjemand, er betaling af ydelser påhvilende de nævnte organer eller staten imidlertid ikke til hinder for et erstatningssøgsmål fra skadelidte mod den ansvarlige tredjemand. Skadelidte ville således kunne opnå erstatning to gange for samme skade. Med henblik på at undgå denne erstatningskumulering har den nationale lovgiver fastsat, at de sociale sikringsorganer eller staten indtræder i de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte har mod den ansvarlige tredjemand. Disse organer eller staten kan således fra den nævnte tredjemand opnå godtgørelse af de ydelser, som har samme formål som tredjemands gæld i medfør af den relevante erstatningsretlige lovgivning, dvs. erstatning for det tab, skadelidte er forvoldt som følge af skaden. Denne lovbestemte subrogation gav ligeledes svar på det omtvistede spørgsmål, om de sociale sikringsorganer eller staten kunne rette et krav mod den ansvarlige tredjemand, når den ydelse, de udbetalte til skadelidte, var lovbestemt og kunne anses for ikke at være en direkte følge af denne tredjemands handling.

23. Artikel 85a i tjenestemandsvedtægten fastsætter, med få nuanceforskelle, de samme regler som de ovenfor nævnte. I artiklen anføres det således, at når en person omfattet af vedtægten er blevet ramt af en ulykke, hvis årsag tredjemand kan gøres ansvarlig for, indtræder Fællesskaberne inden for grænserne af de vedtægtsmæssige forpligtelser i de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand. Samme artikel indeholder i stk. 2 en vejledende liste over de i tjenestemandsvedtægten nævnte ydelser, der er dækket af denne indtræden. Artiklen præciserer i stk. 3, at indtræden ikke udstrækker sig til erstatning for skade, der kan tilregnes tredjemand, og som udelukkende er af personlig karakter, såsom tort, svie og smerte.

24. Heraf følger for det første, at den i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a fastsatte subrogation er en subrogation i medfør af lov. Det betyder dels, at den sker automatisk, uden at der kræves noget forudgående samtykke hertil fra den oprindelige rettighedshaver ( ). Det betyder dels også, at i overensstemmelse med princippet om fællesskabsrettens forrang og direkte virkning skal denne subrogation anerkendes af samtlige retsinstanser i medlemsstaterne og have virkning, uden at der er behov for nogen national retsregel, og uden at nogen bestemmelse i national ret kan være til hinder herfor.

25. For det andet følger det af tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, at Fællesskaberne indtræder inden for grænserne af de vedtægtsmæssige forpligtelser, dvs. inden for grænserne af de beløb, som de selv skal betale til skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende. Som Jean-Pierre Riehl, Rådet og Kommissionen gør gældende i deres skriftlige indlæg, og som generaladvokat Tesauro fremhævede i sit forslag til afgørelse i den nævnte Royale Belge-sag ( ), adskiller artikel 85a sig ganske vist fra de almindelige regler om subrogation, der er fælles for størstedelen af medlemsstaterne. Mens det faktum, der primært udløser subrogation, som allerede nævnt, er den indtrædendes betaling til den oprindelige rettighedshaver, er det udløsende faktum i fællesskabsrettens regler om subrogation en skadegørende handling, i den forstand at Fællesskaberne, så snart denne opstår, har ret til en subrogation i medfør af lov.

26. Intet i de ovennævnte bestemmelser i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a viser imidlertid, at fællesskabssubrogationen gør det muligt at fjerne den anden begrænsning, der følger af den overdragende virkning af subrogationen, hvorefter den indtrædende kun får de rettigheder, som den oprindelige rettighedshaver rådede over. Denne artikels stk. 1 bestemmer tværtimod udtrykkeligt, at Fællesskaberne indtræder i »de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte eller hans erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand«. Det fremgår således klart af denne sætning, at Fællesskaberne ikke har flere krav mod tredjemand end skadelidte eller hans erstatningsberettigede pårørende. Begrænsningen er i øvrigt helt logisk, eftersom subrogationen efter tjenestemandsvedtægten er lovbestemt og dermed er uafhængig af tredjemands ønsker, hvorfor sidstnævntes situation ikke kan forringes. Fællesskabssubrogationen i medfør af den pågældende artikel adskiller sig derfor ikke, på dette punkt, fra den subrogation, der er fælles for medlemsstaternes retsordener.

27. Hvad angår tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, stk. 4, fastslår den alene, at »bestemmelserne i stk. 1, 2 og 3 kan ikke være til hinder for et direkte søgsmål fra Fællesskabernes side«. Denne bestemmelse fastsætter således blot, at den omstændighed, at Fællesskaberne i medfør af lov indtræder for skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende, ikke er til hinder for, at de ved en national retsinstans anlægger sag med påstand om godtgørelse for den skade, som tredjemand er ansvarlig for. Med andre ord kan denne subrogationsret ikke bevirke, at en national retsinstans afskærer Fællesskaberne fra direkte søgsmål med påstand om erstatning for det tab, de selv har lidt ( ). Artikel 85a, stk. 4, nævner imidlertid ikke, at retsinstansen skulle være forpligtet til, uafhængigt af de nationale erstatningsregler, at dømme den ansvarlige tredjemand til at give Fællesskaberne godtgørelse for det fulde beløb af de i samme artikels stk. 2, omtalte ydelser.

28. Selv om det antages, at det af Jean-Pierre Riehl, Rådet og Kommissionen anførte synspunkt ikke bør afvises blot med en henvisning til ordlyden af tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, skal det fastslås, at dette synspunkt heller ikke finder grundlag i konteksten eller formålene med den subrogationsret, der er tildelt Fællesskaberne.

29. Med hensyn til den retlige sammenhæng, hvori subrogationsretten indgår, fremgår det som allerede anført, at Fællesskaberne efter tjenestemandsvedtægten skal tildele de af disse omfattede personer et antal pengeerstatninger i tilfælde af skade. Hvis skaden skyldes en tredjemand, er det helt logisk, at Fællesskaberne, ligesom et nationalt socialsikringsorgan, kan indtræde i de rettigheder og søgsmålsrettigheder, skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand. Men som bekendt henhører søgsmål fra tjenestemænd og andre personer, som er omfattet af tjenestemandsvedtægten – med henblik på erstatning for tab, der skyldes tredjemand – under de nationale domstoles kompetence, og disse søgsmål er underlagt nationale regler om erstatningsansvar i kontraktforhold eller uden for kontraktforhold. Fællesskabernes subrogationsret har derfor til formål at overføre de rettigheder og søgsmålsrettigheder, som skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende har mod den ansvarlige tredjemand, til Fællesskaberne under anvendelse af den for sagen relevante nationale lovgivning om erstatningsansvar. Ingen bestemmelse i tjenestemandsvedtægten lader formode, at hensigten med denne subrogationsret er at give Fællesskaberne større rettigheder til erstatning og systematisk at opnå godtgørelse af samtlige de ydelser, de har udbetalt i henhold til tjenestemandsvedtægten.

30. I denne henseende kan bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a sammenholdes med bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71’s artikel 93 ( ), der vedrører de nationale socialsikringsinstitutters ret over for en erstatningsansvarlig tredjemand, når disse institutter har udbetalt ydelser for en skade, der er indtrådt som følge af en begivenhed indtruffet på en anden medlemsstats område ( ). På samme måde som artikel 85a gør det i Fællesskabernes interesse, tilsigter artikel 93, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 at gøre det muligt for et socialsikringsinstitut, der har udbetalt ydelser som følge af en skade opstået på en anden medlemsstats område, mod den ansvarlige tredjemand at benytte retsmidler, subrogation og direkte søgsmål som fastsat i den relevante lovgivning. Domstolen fastslog imidlertid i dom af 2. juni 1994, DAK ( ), at den nævnte artikel 93, stk. 1, ikke har til formål at ændre de regler, der finder anvendelse ved afgørelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har pådraget sig et erstatningsansvar uden for kontraktforhold, hvorfor dennes erstatningsansvar fortsat er undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, ved hvilken skadelidte eller de efterladte har anlagt sag, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område skaden er indtruffet.

31. Tilsvarende er der ikke noget i præamblerne til de forordninger, der foreskriver subrogation til fordel for Fællesskaberne, der viser ( ), at fællesskabslovgiver havde til hensigt at pålægge tredjemand at dække samtlige de ydelser, som Fællesskaberne efter tjenestemandsvedtægten måtte være forpligtet til at betale til skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende. Som Domstolen flere gange har fastslået, er formålet med Fællesskabernes subrogationsret alene at undgå, at en tjenestemand modtager erstatning to gange for samme skade ( ). Formålet med subrogationsretten er således ikke at tildele Fællesskaberne flere rettigheder end den oprindelige rettighedshaver.

32. En analyse af den ovennævnte Royale Belge-dom fører ligeledes til samme konklusion. I den pågældende sag skulle Domstolen tage stilling til, om den ansvarlige tredjemand mod en fællesskabsinstitution kunne gøre en aftale gældende, som var indgået med tjenestemanden inden Fællesskabernes udbetaling af ydelser til denne. Domstolen fastslog, at subrogationen ganske vist sker på tidspunktet for den skadegørende handling, men at den for skaden ansvarlige tredjemand, som har indgået forlig med en EF-tjenestemand, kan støtte ret på forliget over for EF-institutionen, medmindre denne, før indgåelsen af forliget med tjenestemanden, har underrettet den ansvarlige tredjemand om sin subrogationsret og om sin hensigt til at udnytte denne, eller institutionen fører bevis for, at den ansvarlige tredjemand inden indgåelsen af forliget med tjenestemanden var bekendt med institutionens subrogationsret ( ). Den pågældende dom viser, at den indtrædende ikke har flere krav i forhold til debitor end den oprindelige rettighedshaver. Netop fordi Fællesskaberne overtager tjenestemandens eller dennes erstatningsberettigede pårørendes rettigheder kunne tredjemand, på de af Domstolen fastsatte betingelser, gøre en sådan transaktion gældende i forhold til Fællesskaberne.

33. Fællesskabssubrogation, sådan som den defineres ved bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 85a, kan således ikke tildele Fællesskaberne flere rettigheder end den tjenestemand eller dennes erstatningsberettigede pårørende selv har i henhold til de relevante nationale erstatningsregler. Det følger heraf, at hvis en efterladtepension som den, der fastsættes i tjenestemandsvedtægtens artikel 79 og 79a, ifølge national erstatningsret ikke indgår i beregningen af den efterlevende ægtefælles erstatningsberettigede tab, kan Fællesskaberne ikke opnå godtgørelse for dette beløb som følge af, at de indtræder i dennes rettigheder.

34. Ganske vist får denne fortolkning af tjenestemandsvedtægtens artikel 85a til følge, at Fællesskabernes ret til godtgørelse af de ydelser, de har betalt skadelidte eller dennes erstatningsberettigede pårørende som følge af et tab, vil være forskellig afhængig af de nationale regler, der finder anvendelse på vurderingen af skaden ( ). Men i modsætning til opfattelsen hos Jean-Pierre Riehl, Rådet og Kommissionen kan denne forskellighed ikke tilskrives en manglende ensartet anvendelse af fællesskabsretten. Det er nemlig ubestridt, at selv om fællesskabslovgiver har harmoniseret ansvarsbetingelserne på visse bestemte områder ( ), bl.a. i forbindelse med forbrugerbeskyttelsespolitik ( ), forbliver bestemmelserne om ansvar i og uden for kontraktforhold samt beregningen af de erstatningsberettigede tab underlagt de bestemmelser, som hver medlemsstat fastsætter i sin egen retsorden. Således findes der i dag ingen fællesskabsbestemmelse, der for hele Fællesskabet definerer betingelserne for erstatningsansvar og de regler, som skal anvendes til at beregne det til erstatning forpligtende tab ( ). Der findes heller ingen bestemmelser, som på fællesskabsniveau harmoniserer retten til erstatning for erstatningsberettigede pårørende til en person, der som i den foreliggende sag er afgået ved døden efter en lægelig fejl. Det er derfor logisk, at søgsmål fra Fællesskaberne, der indtræder for en tjenestemand eller dennes erstatningsberettigede pårørende, kan føre til forskellige løsninger afhængig af den relevante nationale lovgivning.

35. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det forelagte spørgsmål med, at tjenestemandsvedtægtens artikel 85a skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke giver Fællesskaberne ret til at kræve, at en tredjemand, der er ansvarlig for en tjenestemands død, erstatter den efterladtepension i sin helhed, som den efterladte ægtefælle har fået udbetalt i henhold til vedtægtens artikel 79 og 79a, når det i de relevante regler om erstatningskravet er fastsat, at retten til efterladtepension er uafhængig af forpligtelsen for den, der har begået en retsstridig handling, til at erstatte den herved lidte skade fuldt ud, og når den skade, den efterladte ægtefælle har lidt som følge af tabet af den afdøde ægtefælles indtægter, er mindre end det beløb, den overlevende har fået udbetalt i efterladtepension.

V – Forslag til afgørelse

36. På baggrund af samtlige omtalte forhold foreslår jeg Domstolen at besvare det af Cour d’appel de Bruxelles forelagte spørgsmål således:

»Tjenestemandsvedtægtens artikel 85a skal fortolkes således, at den ikke giver Fællesskaberne ret til at kræve, at en tredjemand, der er ansvarlig for en tjenestemands død, erstatter den efterladtepension i sin helhed, som den efterladte ægtefælle har fået udbetalt i henhold til vedtægtens artikel 79 og 79a, når det i de relevante regler om erstatningskravet er fastsat, at retten til efterladtepension er uafhængig af forpligtelsen for den, der har begået en retsstridig handling, til at erstatte den herved lidte skade fuldt ud, og når den skade, den efterladte ægtefælle har lidt som følge af tabet af den afdøde ægtefælles indtægter, er mindre end det beløb, den overlevende har fået udbetalt i efterladtepension.«