FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. SHARPSTON

fremsat den 19. december 2018 ( 1 )

Sag C-431/17

Monachos Eirinaios, kata kosmon Antonios Giakoumakis tou Emmanouil

mod

Dikigorikos Syllogos Athinon

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland))

»Direktiv 98/5/EF – artikel 3 – artikel 6 – optagelse af en munk som advokat i det register, der føres af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat end den, hvori han har fået sin beskikkelse – nationale bestemmelser, der forhindrer denne registrering«

1. Kan et menneske tjene to herrer? Hvis en af disse herrer er Gud, kan en kristen finde indledende vejledning i evangelierne: »Ingen kan tjene to herrer. Han vil enten hade den ene og elske den anden eller holde sig til den ene og ringeagte den anden. I kan ikke tjene både Gud og mammon« ( 2 ). (Den uangribelige samtale om loven mellem Jesus af Nazareth og en lovkyndig, som forekommer i lignelsen om den barmhjertige samaritaner, viser imidlertid med tydelighed, at det bestemt er muligt både at tjene Gud og være en del af advokatstanden) ( 3 ). Hvis en munk ønsker at blive optaget som advokat i et advokatsamfund i en anden medlemsstat end den, hvori han har fået sin beskikkelse, og dermed både tjene retsvæsenet og Gud, er det desuden nødvendigt at tage direktiv 98/5/EF i betragtning ( 4 ).

2. Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland, herefter »den forelæggende ret«) ønsker med sin anmodning om præjudiciel afgørelse oplyst, om det er foreneligt med direktiv 98/5, at de kompetente myndigheder nægter at registrere Monachos Eirinaios ( 5 ), en munk i et kloster i Grækenland, som en advokat, der udøver sit erhverv under hjemlandets advokattitel, med den begrundelse, at munke i henhold til national ret ganske enkelt ikke kan optages i advokatsamfundenes registre. Dette giver anledning til spørgsmålet om, hvordan bestemmelserne i direktiv 98/5 om registrering af advokater, der udøver erhverv under deres hjemlands advokattitel, som indfører obligatoriske forpligtelser, forenes med de faglige og etiske regler for sådanne advokater, som giver medlemsstaterne vide skønsbeføjelser. Domstolens fortolkning må sikre, at direktivet fortolkes på en konsekvent og sammenhængende måde.

Retsforskrifter

EU-retten

Direktiv 98/5

3. Første betragtning til direktiv 98/5 fremhæver vigtigheden af medlemsstaternes statsborgeres mulighed for at udøve et erhverv enten som selvstændig eller som lønmodtager i en anden medlemsstat end den, hvor de har erhvervet deres faglige kvalifikationer. Det forklares i anden og tredje betragtning, at direktivet tilbyder et alternativ til direktiv 89/48 med hensyn til at få adgang til advokaterhvervet i et værtsland ( 6 ).

4. Ifølge femte betragtning »er [det] berettiget, at en aktion på området gennemføres på fællesskabsplan, ikke alene fordi en sådan aktion i forhold til den generelle ordning for gensidig anerkendelse gør det lettere for advokater at blive integreret i advokaterhvervet i værtslandet, men også fordi den, ved at give advokater mulighed for varigt at udøve virksomhed i værtslandet under hjemlandets advokattitel, imødekommer behovet hos klienter, der på grund af øgede forretningsmellemværender som følge af navnlig det indre marked søger rådgivning i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, der ofte involverer international ret, EF-ret og national ret«.

5. Det forklares i sjette betragtning, at en aktion også er berettiget, »fordi kun nogle få medlemsstater i dag tillader, at der på deres område udøves advokatvirksomhed – på anden måde end i form at tjenesteydelser – af advokater, der kommer fra andre medlemsstater, og som udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel; i de medlemsstater, hvor en sådan mulighed består, er de herfor gældende betingelser desuden meget forskellige, f.eks. hvad angår aktivitetsområde og pligten til at lade sig registrere hos myndighederne; så forskelligartede situationer fører til forskelsbehandling og konkurrenceforvridning mellem medlemsstaternes advokater og udgør en hindring for den frie bevægelighed; kun et direktiv, der fastsætter de nærmere betingelser for, at advokater, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, kan udøve advokatvirksomhed – på anden måde end i form af tjenesteydelser – kan løse disse problemer og i samtlige medlemsstater give advokater og klienter de samme muligheder«.

6. I syvende betragtning anføres det, at direktivet ikke indeholder regler vedrørende rent interne forhold, og det berører kun nationale faglige regler i det omfang, det er nødvendigt for faktisk at nå det tilsigtede mål. Direktivet griber navnlig ikke ind i nationale regler vedrørende adgang til og udøvelse af advokatvirksomhed under værtslandets advokattitel.

7. Det forklares i ottende betragtning, at »advokater, der er omfattet af dette direktiv, bør være forpligtet til at lade sig registrere hos værtslandets kompetente myndighed, for at denne kan sikre sig, at advokaterne overholder de faglige og etiske regler, som gælder i værtslandet; denne registrerings retsvirkninger med hensyn til, i hvilke retskredse og for hvilke instanser og domstole advokaterne har møderet, bestemmes af den lovgivning, der gælder for værtslandets advokater«.

8. I niende betragtning anføres det, at »advokater, der endnu ikke er integreret i advokaterhvervet i værtslandet, skal i denne medlemsstat udøve deres virksomhed under hjemlandets advokattitel for derved at sikre forbrugerne fyldestgørende information og gøre det muligt at sondre mellem disse advokater og værtslandets advokater, der udøver virksomhed under værtslandets advokattitel«.

9. Ifølge direktivets artikel 1, stk. 1, har dette direktiv til formål at lette adgangen til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er opnået. Artikel 1, stk. 2, definerer »advokat« som »enhver person, der er statsborger i en medlemsstat, og som har ret til at udøve virksomhed under en af følgende faglige titler: […] i Grækenland: Δικηγόρος [Dikigoros] […] på Cypern: Δικηγόρος [Dikigoros]«.

10. Artikel 2 bestemmer, at enhver advokat har i en hvilken som helst anden medlemsstat ret til varigt at udøve de i artikel 5 nævnte former for advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel.

11. Artikel 3 bestemmer: »1. En advokat, der ønsker at udøve virksomhed i en anden medlemsstat end den, hvor han har fået sin beskikkelse, skal lade sig registrere hos denne medlemsstats kompetente myndighed. 2. Værtslandets kompetente myndighed registrerer advokaten efter fremlæggelse af bevis for vedkommendes registrering hos hjemlandets kompetente myndighed. Værtslandets kompetente myndighed kan kræve, at det af hjemlandets kompetente myndighed udstedte bevis højst er tre måneder gammelt ved fremlæggelsen. Værtslandets kompetente myndighed giver hjemlandets kompetente myndighed underretning om denne registrering.«

12. Artikel 4 foreskriver, at advokater, der udøver virksomhed i et værtsland under hjemlandets advokattitel, »skal udøve virksomheden under denne titel, der skal angives på hjemlandets officielle sprog eller et af dets officielle sprog på en sådan måde, at enhver forveksling med værtslandets advokattitel undgås«.

13. Artikel 5, stk. 1, definerer aktivitetsområdet for en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, som »den samme form for advokatvirksomhed som advokater, der udøver virksomhed under værtslandets relevante advokattitel«. Han kan navnlig »rådgive om hjemlandets retssystem, EF-ret, international ret og værtslandets retssystem. Under alle omstændigheder skal han overholde de procedureregler, som gælder med hensyn til de nationale domstole«.

14. Artikel 6, stk. 1, bestemmer, at »[u]anset de faglige og etiske regler, en advokat er underkastet i hjemlandet, er en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, underkastet de samme faglige og etiske regler som de advokater, der udøver virksomhed under værtslandets relevante advokattitel, for så vidt angår alle de former for virksomhed, han udøver på værtslandets område«. Ifølge artikel 6, stk. 3, kan værtslandet »pålægge en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, pligt til at tegne en advokatforsikring eller til at tilslutte sig en for advokater etableret garantifond efter de regler, værtslandet fastsætter for advokatvirksomhed, der udøves på dets område«.

15. Direktivets artikel 7 omhandler disciplinærsager, dersom en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, tilsidesætter de i værtslandet gældende forpligtelser. I henhold til artikel 7, stk. 1, »finder værtslandets retsplejeregler, sanktioner og retsmidler anvendelse«. Artikel 7, stk. 2-5, bestemmer, at: »2. Før en disciplinærsag indledes over for en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, skal værtslandets kompetente myndighed hurtigst muligt give hjemlandets kompetente myndighed underretning herom med fremlæggelse af alle relevante oplysninger. Første afsnit finder tilsvarende anvendelse, når en disciplinærsag indledes af hjemlandets kompetente myndighed […]. 3. Uden at det indskrænker den beslutningsbeføjelse, der tilkommer værtslandets kompetente myndighed, skal denne under hele disciplinærsagen samarbejde med hjemlandets kompetente myndighed. […] 4. Hjemlandets kompetente myndighed afgør efter sine egne formelle og materielle regler, hvilke konsekvenser der skal drages af den afgørelse, værtslandets kompetente myndighed har truffet over for en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel. 5. Selv om det ikke er en forudsætning for den beslutning, værtslandets kompetente myndighed måtte træffe, medfører den omstændighed, at hjemlandets kompetente myndighed midlertidigt eller definitivt fratager advokaten retten til at udøve advokatvirksomhed, automatisk, at den pågældende advokat midlertidigt eller definitivt mister retten til at udøve virksomhed i værtslandet under hjemlandets advokattitel.«

16. Artikel 9 foreskriver, at »[a]fslag på den i artikel 3 omhandlede registrering eller tilbagekaldelse af en sådan registrering samt afgørelser, hvorved der pålægges disciplinære sanktioner, skal begrundes«. Sådanne afgørelser kan indbringes for domstolene med henblik på prøvelse.

National ret

Præsidentdekret nr. 152/2000

17. Direktiv 98/5 blev gennemført i græsk ret ved Proedriko Diatagma 152/2000, Diefkolynsi tis monimis askisis tou dikigorikoy epaggelmatos stin Ellada apo dikigorous pou apektisan ton epaggelmatiko tous titlo se allo kratos-melos tis EE (præsidentdekret nr. 152/2000 om lettelse af fast udøvelse af advokaterhvervet i Grækenland for advokater, som har fået beskikkelse i en anden EU-medlemsstat, herefter »præsidentdekretet«).

18. Artikel 5, stk. 1, bestemmer, at en advokat, for at udøve sit erhverv i Grækenland, skal lade sig registrere hos advokatsamfundet i det område, hvor han vil udøve sine aktiviteter, og opretholde et kontor i dette geografiske område. Artikel 5, stk. 2, foreskriver, at bestyrelsen for ovennævnte advokatsamfund træffer afgørelse om optagelsen, når den berørte har fremlagt følgende dokumenter: a) et officielt dokument, hvoraf statsborgerskabet i en medlemsstat fremgår, b) en attest, hvoraf det fremgår, om ansøgeren har en ren straffeattest, c) attest om registrering fra den kompetente myndighed i hjemlandet, som har foretaget beskikkelsen, eller fra anden kompetent myndighed i hjemlandet.

19. Artikel 8, stk. 1, bestemmer desuden, at »[u]afhængigt af de faglige og etiske regler, som en advokat er underlagt i sit oprindelsesland, er han underlagt de samme faglige og etiske regler som andre advokater, der er medlem af det pågældende advokatsamfund, for alle de aktiviteter, som han udøver i [Grækenland], især […] de regler, der regulerer udøvelsen af advokatvirksomhed i Grækenland, især reglerne om uforenelighed og udøvelsen af uvedkommende aktiviteter, tavshedspligt, faglig etik, reklame, faglig værdighed og korrekt udøvelse af virksomheden«.

Advokatkodeksen

20. Artikel 1 i lov nr. 4194/2013 (Kodikas dikigoron, herefter »advokatkodeksen«) bestemmer, at en advokat er en offentlig embedsmand, hvis virksomhed udgør fundamentet for retsstaten. Under udøvelsen af sine forpligtelser skal advokaten bevare friheden til at behandle sagen, og han modtager ikke anvisninger eller ordrer, som er i strid med loven og ikke er forenelige med klientens interesse ( 7 ).

21. Artikel 6 bærer overskriften »Betingelser for at blive advokat – hindringer«. Artiklen fastsætter to positive betingelser for at blive advokat: i) græsk statsborgerskab eller statsborgerskab i en anden medlemsstat eller en EØS-stat, ii) juridisk embedseksamen, samt fire hindringer, bl.a. at den pågældende ikke må have status af gejstlig eller munk.

22. Artikel 7, stk. 1, bærer overskriften »Automatisk tab af status som advokat«. Heri bestemmes bl.a., at den, som har status af gejstlig eller munk eller udpeges til en stilling eller har en lønnet stilling med en ansættelseskontrakt eller tjenestemæssigt forhold i en hvilken som helst tjeneste hos en offentligretlig juridisk person, automatisk mister sin status som advokat og slettes af registret i det advokatsamfund, hvoraf han er medlem ( 8 ). En advokat, som henhører under anvendelsesområdet for artikel 7, stk. 1, er forpligtet til at afgive en erklæring til det advokatsamfund, hvor denne er registreret, og træde af ( 9 ).

23. Artikel 23 bestemmer, at en advokat er forpligtet til at have hjemsted og kontor i retskredsen for den førsteinstansret, hvor han er udnævnt. I artikel 82 fastsættes det, at det ikke er tilladt for en advokat at tilbyde sine tjenester uden honorar, bortset fra visse udtrykkeligt opregnede tilfælde.

Ordningen for den græske kirke

24. Artikel 39 i Katastatikos Chartis tis Ekklisias tis Ellados (lov nr. 590/1977 om ordningen for den græske kirke) bestemmer, at klostre er religiøse institutioner, hvor mænd og kvinder kan leve et asketisk liv i overensstemmelse med munkeløfterne og den ortodokse kirkes gamle regler og traditioner for klosterlivet. Klostrene fungerer under den øverste stedlige gejstliges åndelige ledelse.

25. Artikel 56, stk. 3, forbyder en person, der er underlagt klosterdisciplin, at bevæge sig uden for det kirkelige distrikt uden sin overordnedes tilladelse. Han skal ligeledes have tilladelse fra den ansvarlige biskop til at opholde sig mere end to måneder i et kalenderår i et andet distrikt, uanset om denne periode er uafbrudt eller opdelt.

Lov om den almindelige kirkefond og klostrenes forvaltning

26. Artikel 18 i Peri Genikou Ekklisastikou Tameiou kai dioikiseos Monastirion (lov nr. 3414/1909 om den almindelige kirkefond og klostrenes forvaltning) bestemmer, at når en person underlægger sig klosterdisciplin, overdrages alle hans ejendele til klostret med undtagelse af den del, der er forbeholdt hans arvinger i henhold til arveretten.

Faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og det præjudicielle spørgsmål

27. Monachos Eirinaios er munk i et kloster i Grækenland ( 10 ). Han er også uddannet advokat og har været medlem af Pagkyprios Dikigorikos Syllogos (det cypriotiske advokatsamfund, herefter »PDS«) siden den 11. december 2014.

28. Han anmodede den 12. juni 2015 om at blive registreret hos Dikigorikos Sillogos Athinon (advokatsamfundet i Athen, herefter »DSA«) som en advokat, der har fået beskikkelse i en anden medlemsstat. Den 18. juni 2015 afviste DSA’s bestyrelse hans anmodning. Denne afgørelse var baseret på præsidentdekretets artikel 8, stk. 1, hvorefter de nationale bestemmelser om hindringer for registrering (navnlig for at være gejstlig eller munk) også finder anvendelse på advokater, der ønsker at udøve erhverv i Grækenland under deres hjemlands advokattitel.

29. Den 29. september 2015 anlagde Monachos Eirinaios sag til prøvelse af denne afgørelse ved den forelæggende ret.

30. Den forelæggende ret har bemærket, at de faglige og etiske regler for græske advokater ikke tillader munke at udøve erhverv som advokat af de af DSA anførte grunde, navnlig manglende garanti for uafhængighed, tvivl om muligheden for at hellige sig erhvervet fuldt ud, spørgsmålet om, hvorvidt de kan behandle tvister, kravet om reel (og ikke fiktiv) etablering i retskredsen for den kompetente førsteinstansret samt forpligtelsen til ikke at levere ydelser uden honorar. Hvis det pågældende advokatsamfund er forpligtet til at registrere en munk i overensstemmelse med artikel 3 i direktiv 98/5 med henblik på, at denne udøver sit erhverv under sit hjemlands advokattitel, er advokatsamfundet da forpligtet til øjeblikkeligt at konstatere, at den pågældende har overtrådt de faglige og etiske regler i henhold til national ret, jf. nævnte direktivs artikel 6, eftersom disse regler forbyder munke at udøve erhverv som advokat.

31. Den forelæggende ret har henvist til sin egen praksis, hvori det blev fastslået, at den bestemmelse i den daværende advokatkodeks, hvorefter gejstlige ikke kan få beskikkelse som advokat, ikke var i strid med lighedsprincippet og den frie erhvervsudøvelse. Dette var begrundet i, dels at det er i offentlighedens interesse, at en advokat udelukkende beskæftiger sig med sine forpligtelser, dels at udøvelsen af advokaterhvervet indebærer behandling af tvister, hvilket er uforeneligt med statussen som gejstlig ( 11 ). Den forelæggende ret har desuden tidligere fastslået, at denne bestemmelse ikke er i strid med artikel 13 i den græske forfatning, EF-traktatens artikel 52 (nu artikel 49 TEUF) (eftersom de faktiske omstændigheder i den tidligere sag omhandlede en rent intern situation) og artikel 9 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder ( 12 ).

32. På denne baggrund har den forelæggende ret anmodet om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål: »Skal artikel 3 i direktiv 98/5/EF forstås således, at den nationale lovgiver kan forbyde optagelsen af en munk i den græske kirke som advokat i det register, der føres af en anden medlemsstats kompetente myndighed end den, hvori han har fået sin beskikkelse, med henblik på dér at udøve sit erhverv med den oprindelige beskikkelse, med den begrundelse, at munke i den græske kirke i henhold til national ret ikke kan optages i advokatsamfundenes registre, idet de på grund af deres status [som personer, der er underlagt klosterdisciplin,] ikke opfylder de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet?«

33. Monachos Eirinaios, den græske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg. Monachos Eirinaios, DSA, den græske regering og Kommissionen afgav mundtlige indlæg under retsmødet den 18. september 2018.

Bedømmelse

Gældende lovgivning

34. Forskellige direktiver finder anvendelse på forskellige aspekter af situationen for en advokat, der ønsker at udøve sit erhverv i en anden medlemsstat. Direktiv 2005/36 omhandler anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, og Rådets direktiv 77/249/EØF omhandler den frie udveksling af tjenesteydelser ( 13 ). Direktiv 2006/123/EF vedrører en bred vifte af aktiviteter i det indre marked, herunder juridisk rådgivning i forbindelse med både etablering og udveksling af tjenesteydelser ( 14 ). Direktiv 98/5 finder anvendelse på advokater, der ønsker adgang til varigt at udøve advokaterhvervet i værtslandet.

35. Den nederlandske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at eftersom direktiv 98/5 ikke fastsætter faglige og etiske regler for advokater, bør der søges vejledning i de andre direktiver, som sandsynligvis finder anvendelse.

36. Jeg er ikke enig i denne opfattelse.

37. Direktiv 77/249 omhandler advokaters udveksling af tjenesteydelser og ikke etableringsfriheden ( 15 ). Sagen ved den forelæggende ret omhandler imidlertid et advokatsamfunds nægtelse af at registrere en advokat, som har fået sin beskikkelse i en anden medlemsstat. I denne sammenhæng drejer det sig om muligheden for at etablere sig som advokat, som er reguleret ved direktiv 98/5, og ikke om udøvelse af advokaterhvervet ( 16 ).

38. Direktiv 2005/36 finder anvendelse på advokater, der ønsker omgående etablering under værts-landets advokattitel. Det berører ikke anvendelsen af direktiv 98/5 ( 17 ) og er ikke relevant her. Monachos Eirinaios ønsker registrering med henblik på udøvelse af advokatvirksomhed under hans cypriotiske titel.

39. Direktiv 2006/123 finder ganske vist anvendelse på advokatvirksomhed og omfatter både udveksling af tjenesteydelser og etablering ( 18 ). Dette direktivs artikel 25, som den nederlandske regering har henvist til i sit skriftlige indlæg, finder imidlertid kun anvendelse ved udøvelse af økonomisk virksomhed på flere områder. Monachos Eirinaios er en person, der er underlagt klosterdisciplin – hvilket er hans »parallelle aktivitet« ved siden af advokatvirksomheden – og denne omstændighed kan ikke henføres under ovennævnte kategori.

40. Monachos Eirinaios’ situation henhører tydeligvis under anvendelsesområdet for direktiv 98/5. Han er advokat og har en advokattitel, der er gyldig i en medlemsstat (og henhører således under det personelle anvendelsesområde for direktiv 98/5 som defineret i direktivets artikel 1, stk. 1 og 2), og ønsker varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat under sit hjemlands advokattitel (og opfylder dermed kravet om et grænseoverskridende element og kan henføres under det materielle anvendelsesområde for direktiv 98/5 som defineret i artikel 1, stk. 1, heri). Det følger heraf, at spørgsmålet om, hvorvidt de nationale bestemmelser – der forbyder munke at blive registreret som advokat under hjemlandets advokattitel med den begrundelse, at de ikke opfylder de nødvendige forudsætninger for at være advokat – er forenelige med EU-retten, skal vurderes på grundlag af dette direktiv.

Indledende bemærkninger til direktiv 98/5

41. Formålet med direktiv 98/5 er at forbedre den frie bevægelighed for advokater ved at lette adgangen til varig udøvelse af dette erhverv i en anden medlemsstat end den, hvor bestikkelsen er opnået ( 19 ). (Herefter vil jeg af hensyn til overskueligheden benævne disse advokater »vandrende advokater«.)

42. Med henblik på at fremme det indre marked sigter direktivet mod at give advokater og klienter de samme muligheder i samtlige medlemsstater. Det har navnlig til formål at imødekomme behovet hos klienter, der på grund af øgede forretningsmellemværender som følge af navnlig det indre marked søger rådgivning i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, der ofte involverer international ret, EU-ret og national ret ( 20 ).

43. Direktiver tilsigter således bl.a. at gøre op med forskellene mellem de nationale regler om betingelserne for registrering hos de kompetente myndigheder, som lå til grund for uligheder og hindringer for den frie bevægelighed ( 21 ). Gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser for vandrende advokater, som ønsker at udøve virksomhed under hjemlandets advokattitel, understøtter realiseringen af direktivets formål ( 22 ).

44. Selv om direktivet omhandler etableringsretten, regulerer det imidlertid hverken adgangen til advokaterhvervet eller retten til at udøve dette erhverv under værtslandets titel ( 23 ).

45. I forfølgelsen af dets mål skal direktivet tage højde for forskellige interesser.

46. For det første afvejer det vandrende advokaters »automatiske« ret til at blive registreret hos værtslandets kompetente myndigheder, uden at værtslandet først kontrollerer deres beskikkelse (artikel 3, stk. 2), mod nødvendigheden af at oplyse klienter om omfanget af sådanne advokaters ekspertise – således har vandrende advokater kun tilladelse til at udøve advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel på hjemlandets sprog (artikel 4, stk. 1) ( 24 ).

47. For det andet har vandrende advokater ret til at yde juridisk rådgivning og repræsentere og forsvare klienter, om nødvendigt enten sammen med en advokat, der har møderet for den pågældende ret (artikel 5). De skal til gengæld registrere sig hos den kompetente myndighed i værtslandet og er underlagt dette lands forpligtelser samt faglige og etiske regler (artikel 3 og 6) ( 25 ).

48. Selv om artikel 3, stk. 2, i direktiv 98/5 harmoniserer de krav, som advokater, der ønsker at udøve advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel, skal opfylde, i) indeholder direktivet ikke regler vedrørende rent interne forhold (syvende betragtning), ii) griber direktivet ikke ind i nationale regler vedrørende adgang til og udøvelse af advokatvirksomhed under værtslandets advokattitel (syvende betragtning), og iii) bestemmer direktivet, at advokaterne skal overholde de faglige og etiske regler, som gælder i værtslandet (ottende betragtning og artikel 6) ( 26 ).

49. Direktiv 98/5 er kort fortalt et hybriddirektiv, som omhandler etableringsfriheden for vandrende advokater, der ønsker at udøve advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel, ved at harmonisere visse områder og overlade medlemsstaterne en høj grad af selvstændighed på andre områder. Fremme af den frie bevægelighed afvejes mod behovet for at sikre, at forbrugerne beskyttes, og at de vandrende advokater udfører deres arbejde i værtslandet med respekt for hensynet til en god retspleje. Der er således et iboende potentiale for et spændt forhold mellem adgangen til at udøve advokatvirksomhed (artikel 3) og reglerne for denne udøvelse (artikel 6).

Det præjudicielle spørgsmål

50. Den forelæggende ret ønsker i det væsentlige oplyst, om artikel 3 i direktiv 98/5 skal fortolkes således, at den tillader nationale regler, der forbyder munke at blive registreret som advokat under hjemlandets advokattitel med den begrundelse, at de ikke opfylder de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet.

51. Monachos Eirinaios og Kommissionen har anført, at artikel 3 i direktiv 98/5, i overensstemmelse med Domstolens praksis, har gennemført en fuldstændig harmonisering af de relevante regler. Fremlæggelsen for værtslandets kompetente myndighed af bevis for registreringen hos hjemlandets kompetente myndighed fremstår som den eneste betingelse, der kan stilles for den registrering af den pågældende i værtsmedlemsstaten ( 27 ). Spørgsmålet om, hvorvidt denne person derefter opfylder de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet, afgøres af det pågældende advokatsamfund på et senere tidspunkt i processen.

52. Kommissionen har tilføjet, at spørgsmålet om, hvorvidt artikel 7, stk. 1, i direktiv 98/5 (som omhandler disciplinærsager, såfremt en advokat, der udøver virksomhed under hjemlandets advokattitel, tilsidesætter de i værtslandet gældende forpligtelser) finder anvendelse på Monachos Eirinaios, falder uden for denne sag, som udelukkende omhandler hans ret til at blive registreret hos DSA.

53. DSA anførte under retsmødet, at en systematisk fortolkning af artikel 3, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 98/5, sammenholdt med betragtningerne hertil, bør føre til den konklusion, at et advokatsamfund kan nægte at registrere en advokat, der ønsker at udøve advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel, når det fremgår af de indgivne dokumenter, at der foreligger en hindring for denne registrering i henhold til national ret.

54. Den græske regering har gjort gældende, at artikel 3 i direktiv 98/5 skal sammenholdes med samme direktivs artikel 6. Hvis en munk registreres hos DSA under hans hjemlands advokattitel, skal han øjeblikkeligt slettes igen i medfør af de græske faglige og etiske regler. Dette ville være et absurd resultat. Den græske regering er af den opfattelse, at en munk ikke har den uafhængighed, der er nødvendig for at kunne udøve advokatvirksomhed.

55. Den nederlandske regering har gjort gældende, at artikel 3 i direktiv 98/5 bør fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der forbyder en munk at blive registreret som advokat og udøve advokatvirksomhed under hans hjemlands advokattitel. Direktivets artikel 6 omhandler ikke faglige og etiske regler i deres helhed, som derfor bør undersøges i lyset af andre bestemmelser i den afledte ret som f.eks. artikel 25, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/123.

Registrering i henhold til artikel 3 i direktiv 98/5

56. Artikel 3, stk. 2, i direktiv 98/5 omhandler udelukkende registrering af vandrende advokater hos værtslandets kompetente myndighed. Heri bestemmes det, at denne myndighed »registrerer advokaten« efter fremlæggelse af det relevante bevis.

57. Denne bestemmelse har til formål at sætte en stopper for forskellene i de nationale regler om betingelserne for registrering hos de kompetente myndigheder og dermed indføre en ordning for gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser for vandrende advokater (jf. punkt 43 ovenfor). Den medfører en fuldstændig harmonisering af forhåndsbetingelserne for at benytte sig af den etableringsret, som tillægges med dette direktiv. En advokat, der ønsker varigt at udøve virksomhed i en anden medlemsstat end den, hvor han har fået sin beskikkelse, er forpligtet til at lade sig registrere hos denne medlemsstats kompetente myndighed. Den myndighed skal gennemføre denne registrering »efter fremlæggelse af bevis for vedkommendes registrering hos hjemlandets kompetente myndighed« ( 28 ).

58. Ifølge Domstolens faste praksis er den eneste betingelse, der kan stilles for registrering, at den pågældende fremlægger dette bevis for værtslandets kompetente myndighed. Det er derefter obligatorisk for værtslandet at foretage registrering, hvilken giver den pågældende adgang til at udøve virksomhed i sidstnævnte medlemsstat under hjemlandets advokattitel ( 29 ). Denne analyse bekræftes af Kommissionens forslag, hvori det i bemærkningerne til artikel 3 præciseres, at »[m]edlemskab indtræder automatisk, når ansøgeren fremlægger bevis for medlemskab af det kompetente organ i hjemlandet« (min fremhævelse). Registreringen giver den vandrende advokat adgang til at udøve advokatvirksomhed i værtslandet.

59. Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at italienske statsborgere, som efter at have taget en juridisk embedseksamen i Italien tog endnu en juridisk embedseksamen i Spanien og blev registreret som advokater i den medlemsstat, skal anses for at opfylde alle de betingelser, der er nødvendige for deres registrering hos et italiensk advokatsamfund efter fremlæggelse af et bevis for registreringen i Spanien ( 30 ).

60. Domstolen fastslog i samme retning i Wilson-dommen, at et krav om, at advokater, der udøver virksomhed under deres hjemlands advokattitel, skal deltage i en samtale, der giver advokatsamfundets bestyrelse mulighed for at kontrollere, at advokaterne behersker værtslandets administrations- og retssprog, var i strid med direktiv 98/5 ( 31 ).

61. Det følger af denne retspraksis, at medlemsstaterne ikke har et råderum til at indføre yderligere betingelser for registrering af vandrende advokater under deres hjemlands advokattitel.

62. På ét niveau er svaret på den forelæggende rets spørgsmål således ligetil. Artikel 3, stk. 2, i direktiv 98/5 forbyder indførelse af en yderligere betingelse – som f.eks. at den pågældende ikke er munk – for registrering under en advokats hjemlands advokattitel.

63. Svækkes denne konklusion af samspillet mellem artikel 3 og artikel 6 i direktiv 98/5 og forekomsten af nationale regler, som bestemmer, at advokater, der er (eller bliver) munke, øjeblikkeligt slettes fra advokatfortegnelsen, eller indfører bestemte forpligtelser, såsom kravet om at have hjemsted og kontor i retskredsen for den førsteinstansret, hvor den pågældende er udnævnt, eller om at modtage honorar for dennes tjenester?

64. På grundlag af de oplysninger, der er indgivet til Domstolen, forekommer det, at bestemmelsen i national ret, der forbyder munke at blive advokater, er blevet genindført som et forbud mod at være munk og udøve advokatvirksomhed ( 32 ). Spørgsmålet, om dette reelt følger af en korrekt fortolkning af national ret, tilkommer den forelæggende ret at afgøre. Andre nationale regler, som DSA og den græske regering har gjort gældende, omfatter advokatens forpligtelse til at være uafhængig, til udelukkende at beskæftige sig med sine erhvervsmæssige forpligtelser og til at have hjemsted og kontor i retskredsen for den førsteinstansret, hvor den pågældende er udnævnt, samt forbuddet mod at levere ydelser uden honorar. Argumentet er i det væsentlige, at eftersom en person, der er munk, »vil« overtræde de faglige og etiske regler, følger det, at han slet ikke bør blive registreret som advokat.

65. Det er vigtigt at indlede denne del af analysen med at minde om, hvad sagen præcist drejer sig om (og, hvilket er meget vigtigt, hvad den ikke drejer sig om). Den foreliggende sag drejer sig om en vandrende advokat, der ønsker at etablere sig og udøve virksomhed under sit hjemlands advokattitel. Den drejer sig ikke om Grækenlands eller en anden medlemsstats ret til at fastsætte de betingelser, hvorunder en person kan opnå status som advokat i henhold til det pågældende lands egne regler og udøve virksomhed under det pågældende lands egen advokattitel.

66. Tillader artikel 6 i direktiv 98/5, at en medlemsstat forbyder en person, der opfylder betingelserne for registrering i henhold til dette direktivs artikel 3, at udøve advokatvirksomhed i denne medlemsstat under hjemlandets advokattitel med den begrundelse, at den pågældende, idet denne er underlagt religiøs disciplin, pr. definition ikke kan optræde på den måde, der er nødvendig for at opfylde de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet?

67. Her bør der efter min opfattelse foretages en analytisk sondring mellem den specifikke regel, hvorefter en gejstlig eller en munk ikke kan være advokat, på den ene side, og de forskellige særskilte faglige og etiske regler, som DSA har gjort gældende (f.eks. om, at den pågældende udelukkende skal beskæftige sig med sine erhvervsmæssige forpligtelser og have hjemsted og kontor i en bestemt retskreds), på den anden side.

68. Jeg er ikke enig i, at førstnævnte regel skal karakteriseres som en faglig eller etisk regel, som henhører under medlemsstaterne kompetenceområde i henhold til artikel 6 i direktiv 98/5. Det forekommer mig, at en nøje undersøgelse af en sådan regel viser, at den bestemmer, at personer med særlige karaktertræk ikke bør tillades at drive advokatvirksomhed. Den implicitte antagelse er, at fordi person A har disse karaktertræk, vil han, når han begynder at udøve virksomhed, nødvendigvis optræde på en måde, der er uacceptabel i henhold til den fagetiske kodeks. Dette er imidlertid en antagelse, og faglige og etiske regler har til formål at regulere reel adfærd, ikke antaget opførsel i fremtiden. Hvis »munk« erstattes med »rødhåret person« i det eksempel, jeg netop har nævnt, bliver det umiddelbart tydeligt, hvorfor en sådan regel ikke reelt er en faglig eller etisk regel.

69. Jeg vil tilføje, at en sådan regel efter min opfattelse desuden reelt ville fratage den pågældende de processuelle garantier, der følger af artikel 7 og 9 i direktiv 98/5. Såfremt det antages, at en rødhåret person (f.eks.) automatisk tilsidesætter tavshedspligten over for sine klienter og derfor sanktioneres på forhånd, idet han slettes fra advokatfortegnelsen, inden han overhovedet er begyndt at drive virksomhed, hvordan ville den detaljerede bilaterale procedure efter artikel 7 mellem værtslandet og hjemlandet eller retten til domstolsprøvelse efter artikel 9 da reelt yde beskyttelse?

70. Eftersom kun faglige og etiske regler er omfattet af artikel 6 i direktiv 98/5, følger det, at en national regel, der indfører et absolut forbud mod, at en munk udøver advokatvirksomhed, ikke kan finde anvendelse på en vandrende advokat, der opfylder betingelserne for registrering i henhold til artikel 3, og som ønsker at udøve virksomhed under sit hjemlands advokattitel.

71. Hvad med den anden kategori af regler ovenfor?

72. Det fremgår af artikel 6, stk. 1, i direktiv 98/5, at en advokat, der i et værtsland udøver virksomhed under sit hjemlands advokattitel, er underkastet de samme faglige og etiske regler som de advokater, der udøver virksomhed under værtslandets relevante erhvervstitel ( 33 ). Således følger det af dette direktivs artikel 6 og 7, at disse advokater skal overholde to sæt af faglige og etiske regler: reglerne i deres hjemland og reglerne i værtslandet. I modsat fald vil de kunne pådrage sig disciplinære sanktioner og ifalde professionsansvar ( 34 ).

73. Når dette er sagt, er jeg af den opfattelse, at de kompetente myndigheder i værtslandet ikke har ret til på forhånd at antage, at fordi den pågældende er underlagt religiøs disciplin (eller for den sags skyld er ateist eller har et bestemt politisk eller filosofisk tilhørsforhold), vil han (eller hun) automatisk og uundgåeligt optræde på en måde, der er i strid med de faglige og etiske regler for advokater i den medlemsstat. De er derimod nødt til at vente og se, hvordan den pågældende faktisk optræder i praksis. Når alt kommer til alt, er dette netop, hvad faglige og etiske regler har til formål at regulere.

74. Som Domstolen fastslog i Jakubowska-dommen, er de faglige og etiske regler imidlertid i modsætning til reglerne om betingelserne for registrering ikke harmoniseret og kan således afvige betydeligt fra de regler, der gælder i hjemlandet. Manglende overholdelse af disse regler kan føre til, at en advokat slettes fra advokatfortegnelsen i værtslandet ( 35 ). I nævnte sag fremhævede Domstolen desuden, at undgåelse af interessekonflikter udgør en nødvendighed for udøvelse af advokaterhvervet og bl.a. indebærer, at advokaterne skal kunne handle uafhængigt i forhold til offentlige myndigheder og af andre erhvervsudøvere, hvis påvirkning de ikke må være underlagt på nogen måde. Den omstændighed, at de specifikke faglige og etiske regler kan anses for at være meget restriktive, udgør således ikke i sig selv nogen grund til kritik. Disse regler skal imidlertid både anvendes på samtlige advokater, der er registreret i denne medlemsstat, og må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå deres formål ( 36 ).

75. I forbindelse med den nødvendige bedømmelse skal de mål, som den nationale lovgivning forfølger, først præciseres ( 37 ). Den forelæggende ret har anført, at begrundelsen for forbuddet mod, at munke kan udøve advokatvirksomhed, er, at det er i offentlighedens interesse, at en advokat udelukkende beskæftiger sig med sine forpligtelser, dels at udøvelsen af advokaterhvervet indebærer behandling af tvister, hvilket er uforeneligt med statussen som gejstlig. Den forelæggende ret har ligeledes nævnt kravet om faglig uafhængighed og friheden til at tage sager. Specifikke supplerende påberåbte regler, som en munk efter sigende ikke ville være i stand til at overholde, herunder forpligtelsen til at have hjemsted og kontor i retskredsen for den førsteinstansret, hvor den pågældende er udnævnt, samt forbuddet mod at levere ydelser uden honorar.

76. Den anførte begrundelse forekommer mig at kombinere, hvad der reelt må beskrives som (endda prisværdige) »formål« – om at sikre en god retspleje, samt at klienten har adgang til upartisk rådgivning og passende faglig repræsentation – med den tilbagevendende antagelse om, at en person, der er underlagt religiøs disciplin, »tydeligvis« ikke vil være i stand til at optræde på en måde, der er forenelig med disse formål. Denne antagelse kan vise sig at være korrekt med hensyn til en bestemt advokats faglige og etiske adfærd. Den kan imidlertid også være forkert. Dette kan bedst illustreres ved hjælp af to (fiktive) eksempler.

77. Munk X udøver advokatvirksomhed som en mindre, intellektuel bibeskæftigelse, hvilken supplerer hans religiøse liv. Han afviser regelmæssigt at påtage sig sager for »dårlige« mennesker, fordrejer altid sin juridiske rådgivning, således at den i alle henseender er i overensstemmelse med, hvad klienten efter Munk X’s opfattelse bør gøre ud fra et moralsk synspunkt for at overholde kirkens religiøse læresætninger, og er ikke regelmæssigt til rådighed i det geografiske område, hvor han blev udnævnt. Hans adfærd tilsidesætter i praksis tydeligvis de detaljerede faglige og etiske regler i værtslandet og undergraver disse reglers almennyttige mål. Det står klart, at de kompetente myndigheder i værtslandet kan (og reelt bør) indlede en disciplinærsag mod Munk X. På grundlag af de faktiske omstændigheder, som jeg har nævnt, vil denne sag føre til, at den pågældende slettes fra advokatfortegnelsen i værtslandet. (Her kan jeg tilføje, at han formentlig også være i vanskeligheder i henhold til de disciplinære regler i sit hjemland). Alt dette vil imidlertid ske under overholdelse af de formelle procedurer, og Munk X vil have ret til domstolsprøvelse af den afgørelse, der fratager ham hans beskikkelse.

78. Munk Y drøfter de faglige og etiske krav, som han vil være underlagt, hvis han begynder at udøve advokatvirksomhed, med sine overordnede. De gennemgår sammen de gældende regler enkeltvist. Han modtager den nødvendige dispensation til at have hjemsted og kontor i det geografiske område, hvor han er udnævnt. Det aftales, at han vil opkræve et normalt honorar for sine tjenester og videregive dette honorar til et udpeget velgørende formål. Han fritages fra at give fremmøde til bøn i løbet af arbejdsdagen, således at han udelukkende kan beskæftige sig med sine forpligtelser som advokat. Hans overordnede indvilger i at respektere hans faglige uafhængighed. På dette grundlag begynder Munk Y at udøve advokatvirksomhed, og hans adfærd som advokat er uangribelig. På baggrund af de ovennævnte omstændigheder ville det tydeligvis være objektivt ubegrundet at indlede en disciplinærsag mod ham, for ikke at tale om at fratage ham hans beskikkelse. På trods af, at han er munk, overholder han de gældende faglige og etiske regler.

79. Jeg har bevidst anvendt fiktive eksempler. Det tilkommer ikke Domstolen at spå om, hvad der sker, når eller hvis Monachos Eirinaios begynder at udøve advokatvirksomhed. Den eneste konklusion, jeg når frem til her – og, tillad mig at sige det, det eneste aspekt af historien, som Domstolen behøver at beskæftige sig med for at besvare det forelagte spørgsmål – er, at artikel 6 i direktiv 98/5 ikke tillader, at en medlemsstat automatisk forbyder en person, der opfylder betingelserne for registrering i henhold til artikel 3, at udøve advokatvirksomhed i denne medlemsstat under hjemlandets advokattitel med den begrundelse, at den pågældende, idet denne er underlagt religiøs disciplin, pr. definition ikke kan optræde på den måde, der er nødvendig for at opfylde de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet.

Forslag til afgørelse

80. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland) forelagte spørgsmål som følger: »Artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/5/EF af 16. februar 1998 om lettelse af adgangen til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er opnået, bør fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en national regel, der forbyder, at en munk registreres som advokat under dennes hjemlands advokattitel med den begrundelse, at han er munk. Nævnte direktivs artikel 6 tillader ikke, at en medlemsstat automatisk forbyder en person, der opfylder betingelserne for registrering i henhold til artikel 3, at udøve advokatvirksomhed i denne medlemsstat under hjemlandets advokattitel med den begrundelse, at den pågældende, idet denne er underlagt religiøs disciplin, pr. definition ikke kan optræde på den måde, der er nødvendig for at opfylde de nødvendige forudsætninger for at udøve advokaterhvervet.«

( 1 ) – Processprog: engelsk.

( 2 ) – »Οὐδεὶς δύναται δυσὶ κυρίοις δουλεύειν· ἢ γὰρ τòν ἕνα μισήσει καὶ τòν ἕτερον ἀγαπήσει, ἢ ἑνòς ἀνθέξεται καὶ τοῦ ἑτέρου καταφρονήσει. Οὐ δύνασθε Θεῷ δουλεύειν καὶ μαμωνᾷ«, Matthæusevangeliet 6,24.

( 3 ) – Lukasevangeliet, 10,25-37.

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.2.1998 om lettelse af adgangen til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er opnået (EFT 1998, L 77, s. 36), senest ændret ved Rådets direktiv 2013/25/EU af 13.5.2013 om tilpasning af visse direktiver vedrørende etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser på grund af Republikken Kroatiens tiltrædelse (EUT 2013, L 158, s. 368).

( 5 ) – Den normale oversættelse af »Monachos Eirinaios« på engelsk, som er originalsproget for dette forslag til afgørelse, ville være »Brother Eirinaios [Broder Eirinaios]«. Jeg vil dog beholde formuleringen »Monachos« (munk) for at undgå de forskellige opfattelser og bibetydninger, der kan opstå i de forskellige sprogversioner.

( 6 ) – Rådets direktiv 89/48/EØF af 21.12.1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed (EFT 1989, L 19, s. 16), ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36 af 7.9.2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT 2005, L 255, s. 22).

( 7 ) – Artikel 5.

( 8 ) – Artikel 7, stk. 1, litra a) og c), henholdsvis.

( 9 ) – Artikel 7, stk. 2.

( 10 ) – Den forelæggende ret har beskrevet Monachos Eirinaios som en munk i det hellige kloster i Petra, som ligger i Karditsa. I retsmødet oplyste Monachos Eirinaios’ advokat, at han i øjeblikket befinder sig på øen Zakynthos.

( 11 ) – Den forelæggende rets (plenum) dom nr. 2368/1988.

( 12 ) – Den forelæggende rets dom nr. 1090/1989.

( 13 ) – Rådets direktiv af 22.3.1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser (EFT 1977, L 78, s. 17), senest ændret ved Rådets direktiv 2013/25/EU af 13.5.2013 om tilpasning af visse direktiver vedrørende etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser på grund af Republikken Kroatiens tiltrædelse (EUT 2013, L 158, s. 368).

( 14 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36, 33. betragtning og artikel 1, stk. 1).

( 15 ) – Anden betragtning til og artikel 1 i direktiv 77/249.

( 16 ) – Jf. artikel 1, stk. 4, i direktiv 98/5. Jf. i denne retning tillige dom af 2.12.2010, Jakubowska (C-225/09, EU:C:2010:729).

( 17 ) – 42. betragtning til direktiv 2005/36. Domstolen fastslog i dom af 3.2.2011, Ebert (C-359/09, EU:C:2011:44) (en sag om direktiv 89/48, som blev ophævet af direktiv 2005/36, og direktiv 98/5), at disse to direktiver supplerer hinanden ved at indføre to muligheder, hvorved advokater fra medlemsstaterne kan få adgang til at optage advokaterhvervet i et værtsland under advokattitlen i dette land, jf. præmis 27-35.

( 18 ) – 33. betragtning til og artikel 1, stk. 1, i direktiv 2006/123.

( 19 ) – Første og femte betragtning til samt artikel 1, stk. 1, i direktiv 98/5. Jf. desuden Kommissionens forslag til Europa-Parlamentet og Rådets direktiv om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt, KOM(94)572 endelig udg. (herefter »Kommissionens forslag«), punkt 1.3.

( 20 ) – Første, femte og sjette betragtning.

( 21 ) – Sjette betragtning til direktiv 98/5 og dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).

( 22 ) – Jf. i denne retning dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

( 23 ) – Dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 56).

( 24 ) – Niende betragtning. Jf. i denne retning dom af 7.11.2000, Luxembourg mod Parlamentet og Rådet (C-168/98, EU:C:2000:598), hvori Domstolen fastslog, »at fællesskabslovgiver med henblik på at lette den grundlæggende ret til etablering for en bestemt kategori af vandrende advokater, frem for at indføre et system med forudgående kontrol af kendskabet til værtslandets nationale retssystem, har foretrukket en ordning, der indeholder en kombination af flere elementer, nemlig information af forbrugerne, begrænsninger i udstrækningen af eller betingelserne for udøvelsen af visse områder af erhvervet, samtidig overholdelse af de faglige og etiske regler i mere end ét land, en forpligtelse til at tegne forsikring samt en disciplinærordning, hvorom hjemlandet og værtslandets kompetente myndighed samarbejder. Fællesskabslovgiver har ikke ophævet forpligtelsen til at besidde kendskab til den nationale ret, som finder anvendelse i de sager, den pågældende advokat overtager, men har kun fritaget denne for på forhånd at skulle godtgøre kendskabet hertil« (præmis 43). Jeg tilføjer, at eftersom advokattitlen for både en græsk og en cypriotisk advokat er den samme (»Δικηγόρος«), vil DSA efter min opfattelse med rette kunne kræve, at Monachos Eirinaos angiver, at han ikke har erhvervet sin advokattitel i Grækenland – måske ved at anvende »(Κύπρος)«. Jf. punkt 8 og 9 ovenfor.

( 25 ) – Jf. punkt 2 i Kommissionens forslag.

( 26 ) – Jf. desuden punkt 3.3 i Kommissionens forslag, som fremhæver, at forslaget blot fastsætter minimumskrav, som vandrende advokater skal opfylde. I øvrigt henvises der til faglige og etiske regler i værtslandet for advokater, der udøver advokatvirksomhed under advokattitlen i dette land.

( 27 ) – Dom af 19.9.2006, Wilson (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 66 og 67).

( 28 ) – Dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).

( 29 ) – Dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).

( 30 ) – Dom af 17.7.2014, Torresi (C-58/13 og C-59/13, EU:C:2014:2088, præmis 9 og 40).

( 31 ) – Dom af 19.9.2006 (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 77). Jf. desuden dom af 19.9.2006, Kommissionen mod Luxembourg (C-193/05, EU:C:2006:588, præmis 40).

( 32 ) – Advokatkodeksens artikel 7, stk. 1, litra a), jf. punkt 22 ovenfor.

( 33 ) – Dom af 3.2.2011, Ebert (C-359/09, EU:C:2011:44, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).

( 34 ) – Dom af 19.9.2006, Wilson (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 74).

( 35 ) – Dom af 2.12.2010 (C-225/09, EU:C:2010:729, præmis 57).

( 36 ) – Dom af 2.12.2010, Jakubowska (C-225/09, EU:C:2010:729, præmis 59-62).

( 37 ) – Jf. i denne henseende, og kun analogt, dom af 21.10.1999, Zenatti (C-67/98, EU:C:1999:514, præmis 26 og 30).