5.

Sagsøgeren har anført, at formålet med udlandstillægget er at »kompensere for de vanskeligheder og ulemper, der følger af status som udlænding for en tjenestemand, som ikke ønsker at knytte varige forbindelser til det land, hvor han er blevet placeret af den internationale organisation, som han arbejder for«. Selv om det udtrykkeligt er udelukket, at det nævnte tillæg kan ydes den, som før sin tiltrædelse havde knyttet varige forbindelser til tjenestelandet, har lovgiver ifølge sagsøgeren ikke mindre udtrykkeligt forbeholdt sig at kunne yde tillægget til den tjenestemand, som ikke har et egentligt tilhørsforhold til den pågældende stat, selv om han har boet i tjenestelandet i referenceperioden. Sagsøgeren har bemærket, at dette netop er situationen for hende, og at hun kun fulgte sin mand til Belgien, fordi hun ifølge loven havde pligt hertil i kraft af ægteskabet, og at det for hende var magtpåliggende at have familien samlet, uden at hun af den grund ønskede et tilhørsforhold til sin mands tjenesteland. Hun har heraf udledt, at på det tidspunkt, hvor hun tiltrådte tjenesten, var der tale om et tilfælde af »tjeneste for en anden stat eller en international organisation«. Dette anbringende er ikke overbevisende. Kommissionen har da også med rette i den forbindelse henvist til Domstolens praksis : »Udlandstillægget skal opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved Fællesskabet forvolder den tjenestemand, der af denne grund ( 3 ) er tvunget til at skifte opholdssted« ( 4 ) Med hensyn til begrebet bopæl har Domstolen fastslået, at det må forstås som det sted, hvor en person har oprettet det »permanente« eller »sædvanlige« midtpunkt for sine interesser ud fra et ønske om, at det skal være varigt ( 5 ). I sag 144/84 har jeg ganske vist netop foreslået, at Claudia De Angelis' hjemsted er Ischia, idet hun har et naturligt tilhørsforhold til det sted. Men i denne sag vil jeg fastholde, at hun har et permanent naturligt tilhørsforhold til Bruxelles. Til trods for, at der terminologisk set ikke er nogen forskel, er der ikke tale om nogen uoverensstemmelse. Domstolen har nemlig allerede fastslået ( 6 ), at »hjemsted« i artikel 7, stk. 3, i vedtægtens bilag VII, som fastlægges ud fra tjenestemandens naturlige tilhørsforhold, er et teknisk begreb, der skal angive det sted, som skal lægges til grund ved den faste udbetaling af rejseudgifter fra tjenestestedet til hjemstedet. Domstolen understregede, »at dette begreb er forskelligt fra begrebet ’det sted, hvor de pågældende tjenestemænd’ boede inden deres tiltræden af tjenesten«. Der må således sondres mellem begreberne »naturligt tilhørsforhold«, efter ovennævnte artikel 7 og »permanent naturligt tilhørsforhold«, som anvendes ved fastlæggelsen af bopælen. Claudia De Angelis, som i medfør af de kriterier, Domstolen fastslog i ovennævnte dom, boede i Bruxelles, var ikke tvunget til at skifte bopæl som følge af, at hun skulle tiltræde tjenesten i samme by, og det er vanskeligt at få øje på »de særlige byrder og ulemper«, der følger heraf, og som bør kompenseres. Desuden — og den bemærkning, Kommissionen under retsmødet fremkom med i den forbindelse, synes at være relevant — må bestemmelsen om, at der »ses... bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation«, være en undtagelse fra den forud herfor anførte regel, hvorefter det er en betingelse for at få udlandstillæg, at tjenestemanden i den angivne periode hverken har haft bopæl eller udøvet sit hovederhverv inden for tjenestelandets område. I dommen i Vuterasagen ( 7 ) fastslog Domstolen, at der var tale om en undtagelse. Der må derfor nødvendigvis anlægges en snæver fortolkning. Når reglen omfatter tjenestemand, kan den ikke, uden at det udtrykkeligt er angivet, udvides til også at omfatte disses ægtefæller, som ansættes ved Fællesskaberne. Dette anbringende kan derfor efter min opfattelse ikke lægges til grund.