ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-341/01

Plato Plastik Robert Frank GmbH

mod

Caropack Handelsgesellschaft mbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Korneuburg (Østrig))

»Direktiv 94/62/EF – emballage og emballageaffald – plasticbæreposer – national lovgivning vedrørende indsamling og genanvendelse af brugt emballage og emballageaffald – indsamling og genanvendelse af brugt emballage og emballageaffald – forpligtelse til at anvende en godkendt virksomhed eller at indføre et indsamlingssystem – formaliteten «

Sammendrag af dom

1. Miljø – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62 – emballage – begreb – plasticbæreposer – omfattet

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62, art. 3, nr. 1)

2. Miljø – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62 – producent – begreb

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62, art. 3, nr. 1)

1. Artikel 3, nr. 1, i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald skal fortolkes således, at plasticbæreposer, der gives gratis eller mod betaling til en kunde i en forretning, er emballage i dette direktivs forstand. Da disse bæreposer nemlig er beregnet til at blive fyldt med kundens indkøbte varer, og er udformet på en sådan måde, at transport af salgsenheder gøres lettere, så skader forårsaget af fysisk håndtering eller transport af salgsenhederne kan undgås, opfylder de de to betingelser i direktivets artikel 3, nr. 1. En udelukkelse af plasticbæreposer fra begrebet »emballage« ville således dels stride imod en vid fortolkning af dette emballagebegreb, dels begrænse gennemførelsen af direktivets formål om at forebygge og mindske miljøbelastningen fra emballage og emballageaffald i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau.

(jf. præmis 52, 53, 55, 57 og 59 samt domskonkl. 1)

2. Begrebet »producent« i relation til artikel 3, nr. 1, første afsnit, i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald omfatter producenten af varerne og ikke producenten af emballageprodukterne.

(jf. præmis 74 og domskonkl. 2)
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)

29. april 2004

»Sjette momsdirektiv – afgift på forsikringspræmier – forhøjet afgiftssats for visse forsikringsaftaler – forsikring i tilknytning til udlejning eller salg af husholdningsapparater – statsstøtte«

mod

DOMSTOLEN (Femte Afdeling),,

efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:

–

–

–

efter at der i retsmødet den 19. juni 2003 er afgivet mundtlige indlæg af Gil Insurance Ltd, UK Consumer Electronics Ltd, Consumer Electronics Insurance Co. Ltd, Direct Vision Rentals Ltd, Homecare Insurance Ltd og Pinnacle Insurance plc ved D. Vaughan, C. McDonnell og C. Simpson, af Kongeriget Nederlandene ved S. Terstal, som befuldmægtiget, af Det Forenede Kongeriges regering ved R. Caudwell, som befuldmægtiget, og K.P.E. Lasok og af Kommissionen ved R. Lyal og J. Flett,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 18. september 2003,
Sag C-159/01

Kongeriget Nederlandene

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte – delvis fritagelse for mineralafgifter til fordel for dyrkning af afgrøder i væksthuse eller på vækstmedium«

Sammendrag af dom

1. Statsstøtte – begreb – differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder – ikke omfattet – betingelse – differentiering, der følger af den pågældende byrdeordnings karakter – bevisbyrden påhviler den pågældende medlemsstat

(Art. 87, stk. 1, EF)

2. Statsstøtte – begreb – fritagelse givet som led i en ordning, som indebærer betaling af afgifter, men som ikke har til formål at skabe skatte- og afgiftsprovenu – ingen betydning for betegnelsen som støtte

(Art. 87, stk. 1, EF)

3. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

1. Da begrebet statsstøtte ikke omfatter foranstaltninger, der indfører en differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder, når denne differentiering følger af den pågældende byrdeordnings karakter eller forvaltning, påhviler det den medlemsstat, som har indført en sådan differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder, at godtgøre, at dette faktisk er tilfældet.

(jf. præmis 42 og 43)

2. Den omstændighed, at en statslig foranstaltning, hvorefter en kategori af virksomheder skal betale afgifter, ikke har til formål at skabe skatte- og afgiftsprovenu, er ikke tilstrækkeligt til, at den fritagelse, som den indeholder for visse virksomheder, uden videre kan falde uden for begrebet støtte i artikel 87 EF. I denne artikels stk. 1 sondres der nemlig ikke efter grundene til eller hensigten med de statslige interventioner, men bestemmelsen definerer dem alene efter deres virkninger.

(jf. præmis 51)

3. Begrundelsespligten er et væsentligt formkrav, som må holdes adskilt fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed, idet dette henhører under den omtvistede retsakts materielle lovlighed. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 65)
Sag C-476/01

Straffesag

mod

Felix Kapper

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Frankenthal)

»Direktiv 91/439/EØF – gensidig anerkendelse af kørekort – bopælskrav – artikel 8, stk. 4 – virkning af inddragelse eller annullation af et tidligere kørekort – anerkendelse af et nyt kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat«

Sammendrag af dom

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – kørekort – direktiv 91/439 – gensidig anerkendelse af kørekort – kørekort udstedt uden overholdelse af bopælskravet – enekompetence for den udstedende medlemsstat til at vedtage de nødvendige foranstaltninger

[Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 2, art. 7, stk. 1, litra b), og art. 9]

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – kørekort – direktiv 91/439 – gensidig anerkendelse af kørekort – medlemsstat, der nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, udstedt af en anden medlemsstat

(Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 2, og art. 8, stk. 4)

1. Princippet om gensidig anerkendelse af kørekort, som er fastsat i direktiv 91/439, er til hinder for, at værtsmedlemsstaten i forbindelse med en vejkontrol på dens område nægter at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat til føreren af et motorkøretøj under henvisning til, at ifølge de oplysninger, værtsmedlemsstaten råder over, havde kørekortets indehaver på tidspunktet for udstedelsen af kørekortet bopæl på denne medlemsstats område og ikke på den medlemsstats område, hvor kørekortet er udstedt.

Eftersom det i medfør af direktiv 91/439 er den udstedende medlemsstats enekompetence at sikre, at kørekort udstedes under overholdelse af bopælskravet i direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9, tilkommer det alene denne medlemsstat at træffe de nødvendige foranstaltninger i relation til kørekort, hvor det efterfølgende viser sig, at indehaveren ikke opfylder dette krav. Når en værtsmedlemsstat har rimelig grund til at betvivle lovligheden af et eller flere kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, påhviler det den at oplyse denne medlemsstat herom inden for rammerne af den procedure for gensidig bistand og informationsudveksling, som er indført ved direktivets artikel 12, stk. 3.

(jf. præmis 47 og 48 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 8, stk. 4, i direktiv 91/439 om kørekort, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, udstedt af en anden medlemsstat, med den begrundelse, at indehaveren på den første medlemsstats område er omfattet af en foranstaltning, som inddrager eller annullerer et kørekort, der er udstedt af denne medlemsstat, når foranstaltningen er forbundet med et midlertidigt forbud mod at få et nyt kørekort, som udløb før udstedelsesdatoen for det kørekort, der er udstedt af den anden medlemsstat.

(jf. præmis 78 og domskonkl. 2)
Forenede sager C-199/01 P og C-200/01 P

IPK-München GmbH

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appeller – Kommissionens beslutning om ikke at udbetale restbeløbet af en finansiel støtte«

Sammendrag af dom

1. Appel – formaliteten – en part, der ikke har tabt sagen ved Retten

(EF-statutten for Domstolen, art. 49)

2. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – afvisning – bestridelse af Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

[Art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

3. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes for første gang under appellen – afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 118)

1. En part, som hverken helt eller delvist har tabt sagen ved Retten, kan ikke iværksætte appel til Domstolen til prøvelse af Rettens dom, jf. artikel 49, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen.

(jf. præmis 42)

2. Det fremgår af artikel 225 EF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De krav til begrundelsen af appellen, som fremgår af de nævnte bestemmelser, kan ikke anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund.

Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

En appel, som præcist anfægter den vurdering, Retten har anlagt vedrørende en række retsspørgsmål, der var forelagt den i første instans, og som indeholder præcise angivelser af de punkter i den appellerede dom, der rejses kritik af, og af de anbringender og argumenter, den bygger på, kan således antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 48-51)

3. I henhold til artikel 118 i Domstolens procesreglement finder samme reglements artikel 42, stk. 2, hvorefter der principielt ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, anvendelse på forhandlingerne for Domstolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

(jf. præmis 52)
Sag C-240/01

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud – punktafgift af mineralolier – direktiv 92/81/EØF – mineralolier, der anvendes som brændsel«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgiftssatserne for mineralolier – direktiv 92/81 – mineralolier, der er pålagt afgift – mineralolier, der »anvendes som brændsel« – begreb – selvstændig fortolkning – begreb omfattende alle tilfælde, hvor der forbruges olie – national lov, der ikke pålægger alle de mineralolier, der er omfattet af dette begreb, punktafgift – traktatbrud

(Rådets direktiv 92/81, art. 2, stk. 2, første punktum)

I medfør af artikel 2, stk. 2, første punktum, i direktiv 92/81 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier skal der svares punktafgift af mineralolier, som ikke er omfattet af direktiv 92/82, hvis de er bestemt til at »anvendes […] som brændsel eller som motorbrændstof«.

I den forbindelse kan der ikke af den omstændighed, at fællesskabslovgiver ikke har givet en nærmere definition af disse former for anvendelse, udledes, at lovgiver har villet overlade det til medlemsstaterne at definere disse former for anvendelse. En sådan mulighed ville nemlig indebære en risiko for indbyrdes afvigende definitioner, hvilket kunne være til skade for den i denne artikel ensartede fastlæggelse af den begivenhed, der udløser afgiftspligten. Det følger heraf, at begrebet »anvendes som brændsel« skal fortolkes på selvstændig måde.

For så vidt angår denne fortolkning følger det af direktiv 92/81’s opbygning og formålet med punktafgiften på mineralolier som forbrugsafgift, at det omhandlede begreb ikke blot omfatter de tilfælde, hvor den varmeenergi, der frembringes ved forbrænding af mineralolie, anvendes til opvarmning, men ligeledes de tilfælde, hvor den således fremstillede varmeenergi anvendes til andre formål, og derfor omfatter alle de tilfælde, hvor mineralolier forbrændes, og hvor den således fremkomne varme anvendes til opvarmning, uanset formålet med denne opvarmning, herunder forvandling eller destruktion af det stof, der optager denne varmeenergi i forbindelse med en kemisk eller industriel proces. I alle disse tilfælde forbruges mineralolierne og skal derefter pålægges punktafgift.

En medlemsstat, som i sin nationale lovgivning definerer indskrænkende, hvilket har til følge, at de tilfælde, hvor forbrænding af mineralolien sker inden for rammerne af en homogen proces og falder sammen med forvandling eller destruktion af det stof, der optager den varmeenergi, der frigives ved forbrændingen, fritages fra punktafgift, og derved ikke pålægger alle mineralolier, der anvendes som brændsel, punktafgift, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 2, stk. 2, første punktum, i direktiv 92/81.

(jf. præmis 45, 46, 50, 52 og 56-58 samt domskonkl.)
Sag C-463/01

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Miljø – frie varebevægelser – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62/EF – udvinding og markedsføring af naturligt mineralvand – direktiv 80/777/EØF – forpligtelser til pantopkrævning og tilbagetagelse af engangsemballager i forhold til den samlede procentdel af genbrugsemballage«

Sammendrag af dom

1. Miljø – affald – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62 – adgang for medlemsstaterne til at fremme genbrugsordninger for emballage – direktivet indeholder ikke præcise kriterier for udformningen af disse ordninger – bedømmelse af nævnte ordninger i forhold til traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser

(Art. 28 EF og 30 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62, art. 5)

2. Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – nationale bestemmelser, hvorved en samlet ordning for indsamling af emballageaffald erstattes af en ordning med pantopkrævning og individuel tilbagetagelse – ulovlig – begrundelse – beskyttelse af miljøet – betingelse – overholdelse af proportionalitetsprincippet

(Art. 28 EF og 30 EF)

1. Artikel 5 i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald, som giver medlemsstaterne mulighed for i overensstemmelse med traktaten at fremme genbrugsordninger for emballage, der kan genbruges på en miljømæssigt fornuftig måde, formulerer en sådan mulighed i generelle vendinger, uden at de kriterier, som skal tages i betragtning af de medlemsstater, der gør brug af muligheden, er præciseret. Eftersom udformningen af de ordninger, der fremmer genbrugsemballage, ikke er reguleret ved direktivet i forhold til de medlemsstater, der beslutter at anvende denne mulighed, kan sådanne ordninger følgelig bedømmes i forhold til traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser.

(jf. præmis 41, 43, 45 og 50)

2. En medlemsstat, der for så vidt angår engangsemballage erstatter en samlet ordning for indsamling af emballage med en ordning med pantopkrævning og individuel tilbagetagelse, som indebærer, at producenterne må ændre visse angivelser på deres emballager, og som medfører yderligere omkostninger for alle producenter og forhandlere, uden at disse gives en tilstrækkelig overgangsfrist til at tilpasse sig til kravene i henhold til den nye ordning før dens ikrafttrædelse, tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 5 i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald, sammenholdt med artikel 28 EF.

Sådanne nationale bestemmelser, der kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, kan således kun være begrundet i tvingende hensyn til miljøbeskyttelse, såfremt de midler, der bringes i anvendelse, er egnede til at virkeliggøre de tilstræbte mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre disse mål.

(jf. præmis 59, 62, 68, 75, 78 og 79 samt domskonkl.)
Sag C-464/01

Johann Gruber

mod

Bay Wa AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Bruxelles-konventionen – artikel 13, stk. 1 – betingelser for anvendelse – begrebet »forbrugerkontrakt« – landmands køb af teglsten til delvis privat, delvis erhvervsmæssig brug«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat F.G. Jacobs fremsat den 16. september 2004

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 20. januar 2005

Sammendrag af dom

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – kompetence i sager om forbrugerkontrakter – begrebet »forbrugerkontrakt« – aftale om køb af gode til delvis privat, delvis erhvervsmæssig brug – udelukket undtagen i tilfælde af marginalt erhvervsmæssigt brug – den nationale rets afgørelse – kriterier

(Konventionen af 27.9.1968, art. 13- 15)

Kompetencereglerne i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes på følgende måde:

– En person, der har indgået en kontrakt vedrørende en vare med henblik på brug, der delvis vedrører hans erhvervsmæssige virksomhed, og som delvis ligger uden for denne virksomhed, kan ikke gøre den beskyttelse, der følger af de specielle kompetenceregler i konventionens artikel 13-15, gældende, medmindre den erhvervsmæssige virksomhed er så marginal, at den kun spiller en ubetydelig rolle i forbindelse med den transaktion, som kontrakten samlet set vedrører; den omstændighed, at der er tale om overvejende privat brug, er herved uden betydning.

– Det tilkommer den ret, som sagen er blevet indbragt for, at afgøre, om den pågældende kontrakt blev indgået for i en ikke ubetydelig grad at opfylde behov vedrørende den pågældendes erhvervsmæssige virksomhed, eller om den erhvervsmæssige brug tværtimod kun spillede en ubetydelig rolle.

– Den nævnte ret skal tage hensyn til samtlige relevante faktiske omstændigheder, der objektivt kan udledes af sagens akter; derimod skal der ikke tages hensyn til omstændigheder eller forhold, som var kendelige for medkontrahenten i forbindelse med kontraktens indgåelse, medmindre den person, der gør gældende at være forbruger, har udvist en sådan adfærd, at hans medkontrahent med føje har kunnet få det indtryk, at der var tale om erhvervsmæssige formål.

(jf. præmis 54 og domskonkl.)
Sag C-475/01

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Hellenske Republik

»Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 90, stk. 1, EF – punktafgifter på alkohol og alkoholholdige drikkevarer – anvendelse af en lavere sats på ouzo end på andre alkoholholdige drikkevarer – satsens overensstemmelse med et direktiv, der ikke er anfægtet inden for fristen i artikel 230 EF«

Sammendrag af dom

1. Institutionernes retsakter – formodning om gyldighed – nullitet – begreb

(Art. 249 EF)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivning – punktafgifter – direktiv 92/83 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – anvendelse af reducerede punktafgifter for visse produkter – tilsidesættelse af fællesskabsretten foreligger ikke

(Rådets direktiv 92/83, art. 23)

1. Der gælder i princippet for Fællesskabets institutioners retsakter en formodning om lovlighed, og de afføder derfor retsvirkninger, så længe de ikke er blevet trukket tilbage, annulleret under et annullationssøgsmål eller erklæret ugyldige som følge af en præjudiciel forelæggelse eller en ulovlighedsindsigelse.

Som en undtagelse fra dette princip bør retsakter, der er behæftet med en mangel, hvis grovhed er så åbenlys, at den ikke kan tolereres af Fællesskabets retsorden, anses for ikke at have affødt nogen som helst, end ikke foreløbig, retsvirkning, dvs. at de juridisk bør anses for nulliteter. Denne undtagelse skal sikre en ligevægt mellem to grundlæggende, men undertiden modstridende krav, som en retsorden skal opfylde, nemlig stabiliteten i retsforhold og overholdelsen af lovens bogstav.

De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Fællesskabets institutioner er en nullitet, er så alvorlige, at det af retssikkerhedsmæssige grunde må kræves, at denne konstatering forbeholdes fuldstændig ekstreme tilfælde.

(jf. præmis 18-20)

2. Artikel 23 i direktiv 92/83 – om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer – tillader anvendelse af reducerede takster for visse produkttyper. Det følger heraf, at en medlemsstat ikke tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten blot ved at opretholde en national ordning, der er vedtaget på grundlag af denne bestemmelse og i overensstemmelse hermed, hvilket afføder retsvirkninger, for hvilke der gælder en formodning om lovlighed.

(jf. præmis 23-25)
Sag C-349/01

Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH

mod

ADS Anker GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Bielefeld)

»Socialpolitik – artikel 4 og 11 i direktiv 94/45/EF – europæisk samarbejdsudvalg – information og høring af arbejdstagerne i fællesskabsvirksomheder – den centrale ledelses pligt til at meddele visse oplysninger til arbejdstagernes repræsentanter«

Sammendrag af dom

Socialpolitik – information og høring af arbejdstagerne i fællesskabsvirksomheder – direktiv 94/45 – uomgængeligt nødvendige oplysninger for at indlede forhandlinger med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg – anmodning til en virksomhed i koncernen uden rådighed over disse oplysninger – pligt for koncernens centrale ledelse eller for den ledelse, der anses for den centrale efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, til at meddele de nævnte oplysninger

(Rådets direktiv 94/45, art. 4, stk. 1 og 2, samt art. 2, andet afsnit, og art. 11)

Artikel 4, stk. 1, og artikel 11 i direktiv 94/45 om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg eller en procedure i fællesskabsvirksomheder og fællesskabskoncerner med henblik på at informere og høre arbejdstagerne skal fortolkes således, at medlemsstaterne har pligt til at pålægge en virksomhed etableret på deres område, med status som den centrale ledelse for en fællesskabskoncern efter betydningen i direktivets artikel 2, stk. 1, litra e), og artikel 3, stk. 1, eller den ledelse, der anses for den centrale efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, at den til en anden virksomhed i samme koncern, etableret i en anden medlemsstat, skal give de oplysninger, som der hos denne er indgivet anmodning om af virksomhedens arbejdstagerrepræsentanter, når de pågældende oplysninger ikke findes hos denne anden virksomhed, og når de er uomgængeligt nødvendige for at indlede forhandlinger med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg.

(jf. præmis 67 og domskonkl.)