FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

Y. BOT

fremsat den 24. oktober 2017 ( 1 )

Sag C-353/16

MP

mod

Secretary of State for the Home Department,

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol))

»Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – minimumskrav til tildeling af flygtningestatus – betingelser for berettigelse til subsidiær beskyttelse – eftervirkninger af tortur, som en person har været udsat for i sit hjemland – risiko for, at ansøgerens psykiske tilstand lider alvorlig overlast i tilfælde af tilbagesendelse til hjemlandet – manglende behandling af de pågældende sygdomme i hjemlandet«

I. Indledning

1. Kan en tredjelandsstatsborger, der har eftervirkninger af tortur udøvet i dennes hjemland, men som ikke længere risikerer at blive udsat for tortur, hvis han vender tilbage til sit hjemland, være omfattet af en subsidiær beskyttelse med den begrundelse, at dennes psykiske sygdomme ikke kan behandles ordentligt af sundhedsvæsenet i dette tredjeland?

2. Det er dette spørgsmål, der nærmere bestemt ønskes besvaret i den foreliggende sag. Domstolen vil atter få lejlighed til at udtale sig om artikel 2, litra e), og artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83/EF ( 2 ) og subsidiært artikel 3 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder ( 3 ) og artikel 14, stk. 1, i konventionen mod tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf ( 4 ).

3. På baggrund af min gennemgang vil jeg foreslå Domstolen, at den fastslår, at artikel 2, litra e), og artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83 ikke pålægger medlemsstaterne at udvide ordningen med subsidiær beskyttelse til at omfatte et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, uanset EMRK’s artikel 3 og torturkonventionens artikel 14, stk. 1.

II. Retsforskrifter

A. International ret

4. Torturkonventionens artikel 14, stk. 1, bestemmer: »Enhver deltagende stat skal i sit retssystem sikre, at et offer for en torturhandling opnår oprejsning og har en eksigibel ret til rimelig og tilstrækkelig erstatning og herunder midler til en så fuldstændig rehabilitering som mulig. I tilfælde af et offers død som følge af en torturhandling skal de, som han har forsørgerpligt over for, være berettiget til erstatning.«

5. EMRK’s artikel 3 har følgende ordlyd: »Ingen må underkastes tortur og ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.«

B. EU-retten

6. Følgende fremgår af 9., 25. og 26. betragtning til direktiv 2004/83: »(9) De tredjelandsstatsborgere og statsløse, som har tilladelse til at forblive på medlemsstaternes område af årsager, der ikke beror på behovet for international beskyttelse, men som skyldes medfølelse eller humanitære hensyn, falder uden for anvendelsesområdet for dette direktiv. […] (25) Det er nødvendigt at indføre kriterier for anerkendelse af personer, der søger om international beskyttelse, som berettiget til subsidiær beskyttelse. Kriterierne bør hentes fra de internationale forpligtelser i henhold til menneskerettighedsinstrumenter og eksisterende former for praksis i medlemsstaterne. (26) Risici, som et lands befolkning eller et udsnit heraf almindeligvis er udsat for, kan normalt ikke i sig selv siges at udgøre en individuel trussel, der kan kvalificeres som alvorlig overlast.«

7. Direktivets artikel 2 bestemmer: »I dette direktiv forstås ved: […] e) »person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse«: en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der ikke anerkendes som flygtning, men for hvem der er alvorlig grund til at antage, at vedkommende, hvis han eller hun sendes tilbage til sit hjemland eller, for så vidt angår en statsløs, til det land, hvor han eller hun tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, vil løbe en reel risiko for at lide alvorlig overlast som defineret i artikel 15, og som ikke er omfattet af artikel 17, stk. 1 og 2, og som ikke kan eller, på grund af en sådan risiko, ikke vil påberåbe sig dette lands beskyttelse […]«

8. Direktivets artikel 3 fastsætter: »Medlemsstaterne kan indføre eller opretholde gunstigere standarder for fastsættelse af, hvem der kan anerkendes som flygtninge eller som personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for fastsættelse af indholdet af international beskyttelse, for så vidt disse standarder er forenelige med dette direktiv.«

9. Artikel 4, stk. 4, i direktiv 2004/83 bestemmer: »Hvis en ansøger allerede har været udsat for forfølgelse eller alvorlig overlast eller direkte trusler om sådan forfølgelse eller sådan overlast, er der god grund til at formode, at ansøgeren har en velbegrundet frygt for forfølgelse eller løber en reel risiko for at lide alvorlig overlast, medmindre der er god grund til at antage, at sådan forfølgelse eller sådan overlast ikke vil gentage sig.«

10. Direktivets artikel 6 fastsætter: »Aktører, der kan stå bag forfølgelse eller alvorlig overlast, omfatter: a) staten b) parter eller organisationer, der kontrollerer staten eller en væsentlig del af dens område c) ikke-statslige aktører, hvis det kan påvises, at de i litra a) og b) nævnte aktører, herunder internationale organisationer, ikke kan eller ikke vil tilbyde beskyttelse mod forfølgelse eller alvorlig overlast som defineret i artikel 7.«

11. Direktivets artikel 15 bestemmer: »Ved alvorlig overlast forstås: a) dødsstraf eller henrettelse, eller b) udsættelse af en ansøger for tortur, umenneskelig eller vanærende behandling eller straf i dennes hjemland, eller c) alvorlig og individuel trussel mod en civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af vilkårlig vold i forbindelse med international eller intern væbnet konflikt.«

12. Artikel 16 i direktiv 2004/83 fastsætter: »1. En tredjelandsstatsborger eller statsløs er ikke længere berettiget til subsidiær beskyttelse, når de forhold, der førte til tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus, ikke længere eksisterer eller har ændret sig i en sådan grad, at beskyttelse ikke længere er påkrævet. 2. I det i stk. 1 omhandlede tilfælde skal medlemsstaterne tage hensyn til, hvorvidt ændringen af forholdene er af en så væsentlig og ikke blot midlertidig karakter, at den person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, ikke længere er udsat for nogen reel risiko for alvorlig overlast.«

III. Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

13. MP, der er srilankansk statsborger, ankom til Det Forenede Kongerige i januar 2005 og fik opholdstilladelse som studerende. Han fik afslag på en forlængelse af denne tilladelse den 11. december 2008.

14. Den 5. januar 2009 indgav den pågældende en ansøgning om asyl, idet han gjorde gældende, at han havde været medlem af De Tamilske Tigre (herefter »LTTE«), at han var blevet tilbageholdt og tortureret af sikkerhedsstyrkerne i sit hjemland, og at han, såfremt han blev sendt tilbage til sit hjemland, var i risiko for at blive udsat for yderligere mishandling.

15. Den 23. februar 2009 blev denne ansøgning afvist med den begrundelse, at det ikke var blevet godtgjort, at ansøgeren igen ville være truet, hvis han vendte tilbage til sit hjemland.

16. MP bestred denne afgørelse ved Upper Tribunal (appeldomstol, Det Forenede Kongerige), idet han fremlagde lægejournaler, der viste, at han havde eftervirkninger af tortur, at han led af alvorlig post-traumatisk stress og depression, at han i høj grad var selvmordstruet, og at han fremstod som om, at han havde en stærk hensigt om at begå selvmord, såfremt han blev sendt tilbage til sit hjemland. Den pågældende domstol afviste imidlertid den pågældendes søgsmål, dels fordi det var støttet på konventionen om flygtninges retsstilling ( 5 ) og direktiv 2004/83, dels fordi det ikke var blevet godtgjort, at MP stadig var truet i sit hjemland.

17. Upper Tribunal (appeldomstol) tog imidlertid MP’s søgsmål til følge, for så vidt som det var støttet på EMRK’s artikel 3, i det væsentlige med den begrundelse, at sagsøgeren ikke, såfremt han blev sendt tilbage til sit hjemland, ville kunne modtage en ordentlig behandling for sin psykiske sygdom, hvilket er i strid med denne artikel.

18. Denne afgørelse blev stadfæstet af Court of Appeal (England and Wales) (appeldomstol (England og Wales), Det Forenede Kongerige), som var af den opfattelse, at direktiv 2004/83 ikke omfattede de tilfælde, der er nævnt i EMRK’s artikel 3, i hvilke risikoen vedrører sundhed og selvmord og ikke forfølgelse.

19. MP iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol). Han gjorde gældende, at anvendelsesområdet for direktiv 2004/83 ikke kan fortolkes så snævert, som retten i første instans og appeldomstolen har gjort det, at han burde være omfattet af subsidiær beskyttelse, dels på grund af den mishandling, han tidligere er blevet udsat for i sit hjemland, og som har forårsaget hans sygdom, dels på grund af de manglende faciliteter til behandling af eftervirkningerne af mishandlingen i hjemlandet. Ifølge sagsøgeren i hovedsagen skal den manglende risiko for en fremtidig mishandling, hvis han vender tilbage til sit hjemland, ikke tages i betragtning ved vurderingen af hans berettigelse til subsidiær beskyttelse.

20. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at dette spørgsmål endnu ikke er præcist afgrænset i Domstolens praksis og heller ikke i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) praksis.

21. Under disse omstændigheder har Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Omfatter artikel 2, litra e), sammenholdt med artikel 15, litra b), i […] direktiv 2004/83[…] en reel risiko for, at ansøgerens fysiske eller psykiske helbred lider alvorlig overlast, hvis ansøgeren sendes tilbage til sit hjemland som følge af tidligere tortur, umenneskelig eller vanærende behandling, som hjemlandet var ansvarligt for?«

IV. Bedømmelse

22. Indledningsvis skal det bemærkes, at Domstolen har to muligheder i forbindelse med behandlingen af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. Domstolen kan udtale sig inden for rammerne af det af den forelæggende ret stillede spørgsmål, dvs. udelukkende om fortolkningen af artikel 2, litra e), og artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83, men dens besvarelse kan ligeledes omfatte en bedømmelse af disse bestemmelser i lyset af bestemmelserne i EMRK’s artikel 3 og torturkonventionens artikel 14.

23. For det første skal det vedrørende en besvarelse, der udelukkende fokuserer på bestemmelserne i direktiv 2004/83, bemærkes, at en ren ordlydsfortolkning af dette direktivs artikel 15, der indeholder en udtømmende definition af alvorlig overlast, udelukker manglende faciliteter til behandling af en sygdom i det hjemland, hvortil det påtænkes at tilbagesende den pågældende, fra anvendelsesområdet for subsidiær beskyttelse.

24. Ordlyden af direktivets artikel 15, litra b), er således klar. Den tillader kun indrømmelse af subsidiær beskyttelsesstatus i tilfælde af alvorlig risiko for, at en ansøger i fremtiden vil blive udsat for tortur, umenneskelig eller vanærende behandling eller straf, hvis denne sendes tilbage til sit hjemland.

25. Domstolen har endvidere fastslået, at de tre former for »alvorlig overlast«, som er defineret i artikel 15 i direktiv 2004/83, udgør betingelserne for, at en person kan anses for at være berettiget til subsidiær beskyttelse, når der i overensstemmelse med direktivets artikel 2, litra e), er grund til at antage, at ansøgeren løber en reel og alvorlig risiko for at lide en sådan overlast, hvis han sendes tilbage til sit hjemland ( 6 ).

26. En sådan fortolkning indebærer i den foreliggende sag, at MP ikke kan være berettiget til subsidiær beskyttelse, for så vidt som det er ubestridt, at han ikke længere risikerer at blive udsat for tortur, hvis han vender tilbage til sit hjemland, selv om han sandsynligvis ikke vil kunne modtage den nødvendige behandling til håndtering af den post-traumatiske stress, som han er ramt af, på grund af sundhedsvæsenets utilstrækkelighed og risikerer at tage sit eget liv, hvis han sendes tilbage til sit hjemland.

27. Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at risici for en forringelse af en tredjelandsstatsborgers helbred, som ikke skyldes en forsætlig manglende sundhedspleje af denne statsborger, ikke er omfattet af direktiv 2004/83’s artikel 15. Den form for alvorlig overlast, der defineres i direktivets artikel 15, litra b), omhandler udsættelse af en tredjelandsstatsborger for tortur eller umenneskelig eller vanærende behandling eller straf i dennes hjemland ( 7 ).

28. Ifølge denne retspraksis følger det af fortolkningen af direktivets artikel 6, at den alvorlige overlast, der er tale om, skal udgøres af tredjemands adfærd, og at den dermed ikke blot kan følge af den generelle utilstrækkelighed af hjemlandets sundhedsvæsen ( 8 ).

29. Det skal fremhæves, at selv om den lidelse, der følger af en sygdom, under visse omstændigheder kan udgøre umenneskelig eller vanærende behandling ( 9 ), forholder det sig ikke desto mindre sådan, at et af de afgørende kriterier for tildeling af subsidiær beskyttelse, nemlig identifikation af en aktør, der er ansvarlig for overgrebet, og mod hvem det er nødvendigt at yde beskyttelse, ikke er opfyldt.

30. For at en person kan anses for berettiget til subsidiær beskyttelse, er det således ikke tilstrækkeligt at godtgøre, at personen vil løbe en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling, når denne vender tilbage til hjemlandet. Det skal også godtgøres, at denne risiko skyldes faktorer, der direkte eller indirekte, men altid forsætligt kan tilregnes det pågældende lands statslige myndigheder, uanset om truslerne mod den pågældende personligt skyldes hjemlandets myndigheder eller tolereres af disse myndigheder, eller om truslerne kan tilskrives uafhængige grupper, mod hvilke de pågældende myndigheder ikke kan sikre en effektiv beskyttelse af deres borgere.

31. Når der er tale om en person, hvis helbredstilstand kræver lægetilsyn, og som ikke vil kunne modtage passende behandling i sit hjemland, skyldes den umenneskelige eller nedværdigende behandling, som denne risikerer at blive udsat for, hvis han eller hun vender tilbage til dette land, imidlertid ikke en handling eller forsætlig undladelse fra denne stats offentlige myndigheders eller uafhængige organers side, og den er ikke rettet mod en bestemt person.

32. Her kan et af de afgørende kriterier for tildeling af subsidiær beskyttelse, nemlig det direkte eller indirekte ansvar, som de offentlige myndigheder i hjemlandet bærer for den alvorlige overlast, og mod hvilken beskyttelse er påkrævet, ikke anses for opfyldt.

33. I en situation som den i hovedsagen omhandlede opfylder den beskyttelse, som medlemsstaten yder, ikke et behov for international beskyttelse som omhandlet i direktiv 2004/83’s artikel 2, litra e), og den er derfor ikke omfattet af det fælles europæiske asylsystem.

34. Det følger deraf, at risikoen for forværring af en tredjelandsstatsborgers helbred, når denne lider af en psykisk sygdom, fordi der ikke findes en passende behandling i dennes hjemland, og der ikke er tale om, at personen forsætligt nægtes plejeydelser, ikke er tilstrækkelig til at medføre, at denne tildeles subsidiær beskyttelsesstatus ( 10 ), selv om den sygdom, som asylansøgeren er ramt af, skyldes tortur, som denne tidligere har været udsat for i sit hjemland.

35. Som sagsøgeren i hovedsagen og Republikken Polen har gjort gældende, er der således ikke grund til at antage, at den eneste forskel fra den sag, der gav anledning til dom af 18. december 2014, M’Bodj ( 11 ), nemlig den omstændighed, at MP’s sygdom skyldes eftervirkningerne af tortur, som den pågældende tidligere har været udsat for i hjemlandet, og ikke en naturligt opstået sygdom, vil kunne ændre betingelserne for indrømmelse af subsidiær beskyttelsesstatus, således som de fremgår af bestemmelserne i direktiv 2004/83, og således som Domstolen allerede har fortolket dem ( 12 ).

36. Det foreslås derfor, at Domstolen fastslår, at definitionen i artikel 2, litra e), sammenholdt med artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83, ikke omfatter den reelle alvorlige risiko for en persons fysiske og psykiske helbred som følge af tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling, som denne tidligere har været udsat for, og som hjemlandet er ansvarligt for, hvis ansøgeren sendes tilbage.

37. Hvis Domstolen for det andet ønsker at give et mere udtømmende svar, der gør det muligt at sammenholde bestemmelserne i direktiv 2004/83 med EMRK’s artikel 3 og torturkonventionens artikel 14, stk. 1, skal der fremsættes følgende bemærkninger.

38. Dels findes der allerede vigtige holdepunkter i retspraksis vedrørende EMRK’s artikel 3.

39. Indledningsvis bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den grundlæggende rettighed, som er sikret ved EMRK’s artikel 3, ganske vist hører til de almindelige EU-retlige grundsætninger, hvis overholdelse Domstolen skal sikre, og at Menneskerettighedsdomstolens praksis skal tages i betragtning ved fortolkningen af rækkevidden af denne rettighed inden for Unionens retsorden ‐ men det er imidlertid artikel 15, litra b) i direktiv 2004/83, som, i det væsentlige, svarer til EMRK’s artikel 3 ( 13 ).

40. Domstolen har imidlertid fastslået, at det af 5., 6., 9. og 24. betragtning til direktiv 2004/83 fremgår, at selv om direktivet med den subsidiære beskyttelse tilsigter at være et supplement og en tilføjelse til den beskyttelse af flygtninge, der sikres med Genèvekonventionen, ved at identificere de personer, som reelt har behov for international beskyttelse, omfatter dets anvendelsesområde ikke personer, der har tilladelse til at opholde sig på medlemsstaternes område af andre årsager, dvs. på skønsmæssig basis og på grund af medfølelse eller af humanitære hensyn. Forpligtelsen til at fortolke artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83 under iagttagelse af EMRK’s artikel 3, som denne artikel i det væsentlige svarer til, kan ikke rejse tvivl om denne fortolkning ( 14 ).

41. Det er imidlertid ligeledes blevet fastslået ( 15 ), at fortolkningen af artikel 15 i direktiv 2004/83 i lyset af EMRK’s artikel 3 kan muliggøre indrømmelse af subsidiær beskyttelse, men kun i ganske særlige undtagelsestilfælde, og når tvingende menneskelige hensyn taler imod en tilbagesendelse, som det fremgår af Menneskerettighedsdomstolens praksis ( 16 ).

42. Menneskerettighedsdomstolen har i denne forbindelse fastslået, at den omstændighed, at en tredjelandsstatsborger, der er ramt af en alvorlig sygdom, i ganske særlige undtagelsestilfælde ikke kan udvises til et land, i hvilket der ikke findes tilstrækkelige faciliteter til behandling af dennes sygdom, ikke nødvendigvis indebærer, at den pågældende skal have tilladelse til at opholde sig i et deltagende land ( 17 ).

43. Denne retspraksis kan overføres på hovedsagen og indebærer, at medlemsstaterne ikke er forpligtede til automatisk at tildele subsidiær beskyttelse til personer med sygdomme, der skyldes tortur, som de tidligere har været udsat for i hjemlandet. MP’s situation kan således anses for at være et særligt undtagelsestilfælde, i hvilket der findes tungtvejende menneskelige hensyn.

44. I den foreliggende sag er det ikke godtgjort, at sundhedsvæsenets utilstrækkelighed alene udgør en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 3. Hvis denne utilstrækkelighed imidlertid medfører en forværring af den pågældendes helbredstilstand, kan denne bestemmelse være blevet tilsidesat. Det tilkommer udelukkende den nationale ret at vurdere, om der er sket en sådan tilsidesættelse, selv om det forekommer sandsynligt, at den foreliggende sag er omfattet af denne hypotese, henset til den post-traumatiske stress, som MP er ramt af, og til den omstændighed, at han er selvmordstruet, såfremt han sendes tilbage til sit hjemland. Endvidere har den nationale ret i første instans og den nationale appeldomstol fastslået, at disse bestemmelser er blevet tilsidesat, og det fremgår af sagsakterne, hvilket er ubestridt, at MP ikke vil blive sendt tilbage til sit hjemland.

45. Det skal endvidere fremhæves, at systemet med subsidiær beskyttelse skal adskilles fra de overvejelser, der gør sig gældende i hovedsagen, i hvilken det er ubestridt, at ansøgeren ikke længere risikerer at blive udsat for tortur, såfremt han vender tilbage til sit hjemland.

46. Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at det vil være i strid med den generelle opbygning af og formålene med direktiv 2004/83 at give den status, som direktivet fastsætter, til tredjelandsstatsborgere, der befinder sig i situationer, som savner enhver forbindelse med rationalet bag international beskyttelse ( 18 ).

47. I forlængelse af de allerede anførte overvejelser vedrørende fortolkningen af nævnte direktivs artikel 2, litra e), og artikel 15, litra b), ville der, såfremt ansøgeren blev indrømmet international beskyttelse, være tale om en anden form for beskyttelse i henhold til nævnte direktivs artikel 2, litra g), in fine. En sådan beskyttelse tildeles af en anden årsag ud fra et skøn og på grundlag af medfølelse eller humanitære hensyn, der er baseret på overholdelsen af især EMRK’s artikel 3.

48. I henhold til niende betragtning til direktiv 2004/83 har lovgiver imidlertid haft et klart ønske om at udelukke de situationer, der er baseret på humanitære årsager, fra anvendelsesområdet for direktivet ( 19 ).

49. Det følger således af det ovenstående, at bestemmelserne i direktiv 2004/83, sammenholdt med EMRK’s artikel 3, ikke forhindrer medlemsstaterne i at udelukke personer, der befinder sig i en situation som den, MP befinder sig i, og som lider af eftervirkningerne af tortur, som de tidligere har været udsat for, men som ikke længere risikerer at blive udsat for en sådan behandling, såfremt de vender tilbage til deres hjemland, selv om de er selvmordstruede og helt sikkert ikke kan modtage en passende behandling af deres sygdomme, fra anvendelsesområdet for subsidiær beskyttelse. I denne forbindelse tilkommer det udelukkende den nationale ret på grundlag af de oplysninger, den er i besiddelse af, at vurdere, om EMRK’s artikel 3 er blevet tilsidesat.

50. Hvad for det andet angår torturkonventionens artikel 14 skal det indledningsvis bemærkes, at bestemmelserne i direktiv 2004/83 og de øvrige retsakter, der ligger til grund for det fælles europæiske asylsystem, er blevet vedtaget som en vejledning til medlemsstaternes kompetente myndigheder ved anvendelsen af Genèvekonventionen og de øvrige relevante aftaler på området, i henhold til artikel 78, stk. 1, TEUF ( 20 ). Direktivets bestemmelser skal derfor fortolkes i lyset af disse retsakters generelle opbygning og formål ( 21 ).

51. Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at EU-retten skal anvendes uafhængigt af den humanitære folkeret ( 22 ). Det skal endvidere fremhæves, at Domstolen har fastslået, at den humanitære folkeret og ordningen med subsidiær beskyttelse i direktiv 2004/83 forfølger forskellige formål og opretter klart adskilte beskyttelsesmekanismer ( 23 ).

52. Det skal derfor bemærkes, at direktiv 2004/83 ikke indeholder bestemmelser, der på nogen måde svarer til bestemmelserne i torturkonventionens artikel 14, stk. 1, som pålægger de deltagende stater at fastsætte procedurer og midler, der gør det muligt for ofrene for torturhandlinger at opnå oprejsning.

53. Det er således kun i dette omfang, at Domstolen eventuelt vil kunne behandle spørgsmålet, om det kan påvirke EU-medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med tildeling af den subsidiære beskyttelse, der følger af direktiv 2004/83, og som har til formål at beskytte enkeltpersoner mod at lide alvorlig overlast, når et tredjeland, hvori ansøgeren er statsborger, har tilsidesat torturkonventionens artikel 14.

54. Det følger således af en ordlydsfortolkning af torturkonventionens artikel 14, stk. 1, at det i princippet tilkommer den stat, der er ansvarlig for torturhandlinger, der er udøvet på dens område, at fastsætte midler og procedurer, som gør det muligt for de berørte personer at opnå oprejsning eller en så fuldstændig rehabilitering som mulig ( 24 ).

55. En samlet læsning af denne konventions bestemmelser underbygger faktisk denne ordlydsfortolkning, idet artikel 13 ff. hovedsageligt henvender sig til den stat, der er ansvarlig for overtrædelsen ( 25 ). I denne henseende skal det undersøges, om medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med subsidiær beskyttelse vil kunne udvides, hvis Sri Lanka ikke overholder de forpligtelser, der udspringer af torturkonventionen, som landet deltager i.

56. Kan et tredjelands overtrædelse af torturkonventionen give enkeltpersoner mulighed for at påberåbe sig en ret til subsidiær beskyttelse i Den Europæiske Union? Kan en sådan overtrædelse fortolkes som et bevis for, at der findes en risiko for umenneskelig og nedværdigende behandling, såfremt den berørte person vender tilbage til sit hjemland? Kan den omstændighed, at der ikke findes en procedure, der muliggør oprejsning i oprindelseslandet, betragtes som en risiko for alvorlig overlast? Det er disse spørgsmål, som Domstolen eventuelt måtte ønske at udtale sig om.

57. Nogle stater vil eventuelt acceptere at overtage de forpligtelser, der udspringer af torturkonventionen, selv om de ikke er ansvarlige for den pågældende tortur. En sådan universel kompetence tillades i straffesager, når der er tale om retsforfølgning og domfældelse af ophavsmænd til tortur. Denne akt tillader således, at den eneste forbindelse mellem forumstaten og den stat, hvor overtrædelsen har fundet sted, er, at den formodede ophavsmand til tortur befinder sig på statens territorium, og denne kan enten udlevere eller retsforfølge og dømme denne formodede ophavsmand i en straffesag ( 26 ). Det er imidlertid ikke normalt, at denne universelle kompetence anerkendes i forbindelse med civilretligt ansvar og ofrenes ret til erstatning for de skadevoldende handlinger ( 27 ). Den eneste forbindelse, der kræves mellem overtrædelsen og staten i denne forbindelse, er, at ofret for tortur, der er begået i et andet land, opholder sig på den stats territorium, i hvilken erstatningssøgsmålet anlægges. Denne udvidelse af værneting for de stater, der deltager i torturkonventionen, vil, såfremt den accepteres af Domstolen ( 28 ), gøre det muligt for ofre for tortur effektivt at gøre deres ret til erstatning gældende og fuldt ud påberåbe sig en jus cogens ( 29 ), hvorved kampen mod tortur styrkes på internationalt plan ( 30 ).

58. Det er kun i dette omfang, at det kan accepteres, at torturkonventionens artikel 14, stk. 1, finder anvendelse på hovedsagen, og tillader, at medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med subsidiær beskyttelse udvides. Når dette er sagt, går en sådan universel kompetence videre end det, der allerede accepteres i EU-retspraksis, og hovedsagen forekommer ikke at være den bedste lejlighed til at tage dette skridt, for så vidt som to aspekter er til hinder for, at torturkonventionens artikel 14, stk. 1, finder anvendelse.

59. Dels fremgår det ikke af nogen af sagsakterne, at Sri Lanka forsætligt vil tilsidesætte de forpligtelser, der følger af torturkonventionens artikel 14, stk. 1, såfremt MP sendes tilbage. Det følger således af det ovenstående, at MP ikke med rette kan påstå, at Sri Lanka forsætligt vil fratage ham pleje, og der kan derfor ikke være tale om en risiko for nogen af de former for alvorlig overlast, der er nævnt i artikel 15 i direktiv 2004/83, og som kan medføre tildeling af subsidiær beskyttelse, selv om sundhedsvæsenets utilstrækkelighed ikke bestrides. Det kan derfor ikke på forhånd fastslås, at Sri Lanka vil tilsidesætte de forpligtelser, der følger af torturkonventionen, over for MP.

60. Dels skal der, for at retten til erstatning kan anerkendes, indgives en klage eller en stævning. Det tilkommer den person, der har været udsat for tortur, at anlægge et søgsmål for at opnå oprejsning eller passende midler til en så fuldstændig rehabilitering som mulig i henhold til torturkonventionens artikel 14, stk. 1. I den foreliggende sag har sagsøgeren i hovedsagen imidlertid hverken godtgjort eller påstået, at denne har fremsat krav om erstatning eller om midler til rehabilitering, hverken over for de srilankanske myndigheder eller over for myndighederne i en medlemsstat, for så vidt som disse kan erklære sig kompetente. Det fremgår ikke af nogen af sagsakterne, at MP har anlagt et søgsmål på grundlag af bestemmelserne i torturkonventionens artikel 14, stk. 1.

61. Rent hypotetisk er den eneste måde, hvorpå hovedsagen kan indgå i anvendelsesområdet for disse bestemmelser, således dels, at det srilankanske sundhedsvæsens mangler vil give anledning til en forsætlig tilsidesættelse af landets forpligtelser over for MP i henhold til torturkonventionens artikel 14, stk. 1, dels at indgivelsen af en ansøgning om subsidiær beskyttelse i en EU-medlemsstat kan gælde som et erstatningskrav eller et krav om de nødvendige midler til en så fuldstændig rehabilitering som mulig.

62. En sådan fortolkning synes imidlertid at strække anvendelsesområdet for såvel bestemmelserne i direktiv 2004/83 som bestemmelserne i torturkonventionens artikel 14, stk. 1, til det yderste.

63. Ydermere er det absolut nødvendigt at vurdere de praktiske konsekvenser af en så bred fortolkning. Hvis en sådan fortolkning giver alle, der tidligere har været udsat for mishandling, ret til subsidiær beskyttelse, så længe deres oprindelsesland ikke fastsætter midler og procedurer, der muliggør erstatning til eller rehabilitering af ofrene, herunder via indførelsen af et tilstrækkeligt sundhedsvæsen, vil det øge medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med subsidiær beskyttelse betydeligt og medføre såvel proceduremæssige som materielle problemer. En sådan fortolkning går langt videre end det, EU-lovgiver har ønsket med vedtagelsen af direktiv 2004/83 og indførelsen af det fælles europæiske asylsystem, og risikerer at medføre en stigning i antallet af ansøgninger om international beskyttelse samt problemer med at bringe sådanne beskyttelsesordninger til ophør i overensstemmelse med artikel 16 i direktiv 2004/83 i tilfælde af post-traumatisk stress eller selvmordsrisiko. Desuden finder Domstolens praksis anvendelse, uanset medlemsstaternes skønsbeføjelse til af humanitære årsager at give opholdstilladelse til personer, der er ramt af sådanne sygdomme.

64. Det følger af det ovenstående, at det bør foreslås Domstolen, at den fastslår, at torturkonventionens artikel 14, stk. 1, ikke er til hinder for, at der ikke tildeles subsidiær beskyttelse til en ansøger, der befinder sig i en situation som den i hovedsagen omhandlede.

65. Det foreslås derfor, at Domstolen fastslår, at definitionen i artikel 2, litra e), sammenholdt med artikel 15, litra b), i direktiv 2004/83, ikke omfatter den reelle risiko for, at en persons fysiske og psykiske helbred som følge af tortur, som denne tidligere har været udsat for, og som hjemlandet er ansvarlig for, lider alvorlig overlast, hvis ansøgeren sendes tilbage, uden at EMRK’s artikel 3 og torturkonventionens artikel 14, stk. 1, er til hinder herfor.

V. Forslag til afgørelse

66. Henset til det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »Definitionen i artikel 2, litra e), sammenholdt med artikel 15, litra b), i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund har behov for international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, omfatter ikke den reelle risiko for, at en persons fysiske og psykiske helbred som følge af tortur, som denne tidligere har været udsat for, og som hjemlandet er ansvarlig for, lider alvorlig overlast, hvis ansøgeren sendes tilbage.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Rådets direktiv af 29.4.2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2004, L 304, s. 12).

( 3 ) – Underskrevet i Rom den 4.11.1950 (herefter »EMRK«).

( 4 ) – Vedtaget i New York den 10.12.1984 (herefter »torturkonventionen«).

( 5 ) – Underskrevet i Rom den 28.7.1951 (herefter »Genèvekonventionen«).

( 6 ) – Dom af 17.2.2009, Elgafaji (C-465/07, EU:C:2009:94, præmis 31), af 30.1.2014, Diakité (C-285/12, EU:C:2014:39, præmis 18), og af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 30).

( 7 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 31 og 32).

( 8 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 35).

( 9 ) – Jf. mit forslag til afgørelse M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2113, punkt 44-46 og den deri nævnte praksis fra Menneskerettighedsdomstolen). Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolens dom af 29.4.2002, Pretty mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2002:0429JUD000234602, § 52).

( 10 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 36).

( 11 ) – C-542/13, EU:C:2014:2452.

( 12 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452).

( 13 ) – Dom af 17.2.2009, Elgafaji (C-465/07, EU:C:2009:94, præmis 28). Vedrørende Menneskerettighedsdomstolens fortolkning af EMRK’s artikel 3 henvises til Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.2.2008, Saadi mod Italien (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, §§ 134 og 135), og af 21.1.2011, M.S.S. mod Belgien og Grækenland (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, § 219 ff.). I denne dom fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at den behandling, der forbydes med EMRK’s artikel 3, navnlig skal frembyde et minimum af alvor, den skal være forsætlig, ydmygende og nedværdigende.

( 14 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 37 og 38).

( 15 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 39 og 40).

( 16 ) – Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.5.2008, N mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2008:0527JUD002656505, §§ 42-45). I denne dom fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at dens praksis først og fremmest vedrørte hiv-positive mennesker, men at andre tilfælde rent undtagelsesvis kan forhindre udvisning af personer med en naturligt opstået fysisk eller psykisk sygdom.

( 17 ) – Menneskerettighedsdomstolen, 27.2.2014, S.J. mod Belgien (CE:ECHR:2015:0319JUD007005510, §§ 118-120). Menneskerettighedsdomstolen fremhævede i denne dom, at tredjelandsstatsborgere, der udvises, i henhold til dens praksis i princippet ikke kan påberåbe sig en ret til at forblive på en kontraherende stats område for dér at modtage bistand og lægeydelser, sociale ydelser eller andre ydelser, der leveres af den stat, der udviser den pågældende. Den omstændighed, at sagsøgeren i tilfælde af udvisning fra den kontraherende stat kan opleve en alvorlig forringelse af sin situation, navnlig en væsentlig nedsættelse af sin forventede levetid, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at medføre en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 3.

( 18 ) – Dom af 18.12.2014, M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 44).

( 19 ) – Jf. mit forslag til afgørelse M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2113, punkt 60-63).

( 20 ) – Jf. navnlig mit forslag til afgørelse Danqua (C-429/15, EU:C:2016:485, punkt 55).

( 21 ) – Dom af 7.11.2013, X m.fl. (C-199/12 – C-201/12, EU:C:2013:720, præmis 39 og 40 og den deri nævnte retspraksis).

( 22 ) – Dom af 30.1.2014, Diakité (C-285/12, EU:C:2014:39, præmis 24-26), og af 14.3.2017, A m.fl. (C-158/14, EU:C:2017:202, præmis 91).

( 23 ) – Dom af 30.1.2014, Diakité (C-285/12, EU:C:2014:39, præmis 24).

( 24 ) – Jf. i denne retning C. Chanet, »La Convention des Nations Unies contre la torture et autres peines ou traitements cruels, inhumains ou dégradants«, Annuaire français de droit international, bind 30, Persée, Paris, 1984, s. 625-636.

( 25 ) – Jf. i denne retning E. Ponroy, og C. Jacq, »Étude comparative des Conventions des Nations Unies et du Conseil de l’Europe relatives à la torture et aux peines ou traitements inhumains ou dégradants«, Revue de science criminelle et de droit pénal comparé, Dalloz, Paris, 1990, s. 317.

( 26 ) – Jf. torturkonventionens artikel 5, stk. 2, i henhold til aut dedere aut judicare-princippet. Jf. i denne retning D. Vandermeersch, »La compétence universelle«, Juridictions nationales et crimes internationaux, Presses universitaires de France, Paris, 2002, s. 590-594.

( 27 ) – Menneskerettighedsdomstolen, 21.6.2016, Nait-Liman mod Schweiz (CE:ECHR:2016:0621JUD005135707, § 49 ff. samt § 115 ff.). I denne dom nægtede Menneskerettighedsdomstolen at anerkende, at EMRK’s artikel 6, stk. 1, forpligter de deltagende stater til at indføre civile erstatningsmekanismer for tortur, der er begået i et tredjeland. Menneskerettighedsdomstolen præciserede heri, at accept af en universel kompetence på området ville give anledning til anlæggelse af et meget stort antal søgsmål. Efter en udtømmende gennemgang af de europæiske retssystemer (§ 49) konkluderede Menneskerettighedsdomstolen, at forbuddet mod tortur ganske vist er omfattet af jus cogens og dermed af den universelle kompetence, men de civile søgsmål, der følger af tortur, skal dog respektere værnetingsreglerne. Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolen, 21.11.2001, Al-Adsani mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2001:1121JUD003576397, §§ 61 og 115 ff.).

( 28 ) – Der hersker langt fra enighed om dette spørgsmål i de europæiske retsordener og den europæiske litteratur, som Menneskerettighedsdomstolen fremhævede i sin dom af 21.11.2001, Al-Adsani mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2001:1121JUD003576397, §§ 61 og 62), og af 21.6.2016, Nait-Liman mod Schweiz (CE:ECHR:2016:0621JUD005135707, § 115 ff.).

( 29 ) – Vedrørende en definition, jf. dom af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen (C-402/05 P og C-415/05 P, EU:C:2008:461, præmis 87): »forstået som et grundlæggende folkeretligt princip, der gælder for alle folkeretlige subjekter […], og som det ikke er muligt at fravige«.

( 30 ) – Jf. dom afsagt af Det Internationale Krigsforbrydertribunal vedrørende det tidligere Jugoslavien den 10.12.1998, Anto Furundzija (IT-95-17, § 156).