Artikel 3 og 4 i forordning nr. 320/2006 om en midlertidig ordning for omstrukturering af sukkerindustrien i Fællesskabet og om ændring af forordning nr. 1290/2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik og artikel 4 i forordning nr. 968/2006 om de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af forordning nr. 320/2006 skal fortolkes således, at begrebet produktionsfaciliteter i henhold til disse artikler omfatter siloer, der er beregnet til støttemodtagerens opbevaring af sukker, og dette uanset den omstændighed, at de også anvendes til andre formål. Hverken siloer, der udelukkende anvendes til opbevaring af kvoteproduceret sukker, som andre producenter oplagrer, eller som købes af sidstnævnte, eller siloer, der udelukkende anvendes til emballering eller indpakning af sukker med henblik på dets afsætning, falder ind under et sådant begreb. Det påhviler den nationale ret at foretage en sådan bedømmelse i hvert enkelt tilfælde på baggrund af de tekniske egenskaber eller af den reelle brug, der er gjort af de pågældende siloer.

Der er intet, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 3 og 4 i forordning nr. 320/2006 om en midlertidig ordning for omstrukturering af sukkerindustrien i Fællesskabet og om ændring af forordning nr. 1290/2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik og af artikel 4 i forordning nr. 968/2006 om de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af forordning nr. 320/2006. Denne lovgivning fastsætter en omstruktureringsstøtte til gengæld for en nedlæggelse af de omhandlede produktionsfaciliteter.

For det første gør denne lovgivning det nemlig muligt for producenten frit at beslutte, om han ønsker støtten, at vælge den fabrik, for hvilken han gør afkald på den dertil svarende kvote, og i givet fald at vælge en fuldstændig eller alene delvis nedlæggelse af produktionsfaciliteterne. De fordele, som producenten kan drage af omstruktureringsstøtten, afhænger således i høj grad af de valg, han selv foretager. Ud fra dette perspektiv er den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke uforholdsmæssig.

For det andet er situationen for en sukkerproducent, der vælger at give afkald på en kvote, der er blevet tildelt en fabrik med en silo, og situationen for en producent, der skal nedlægge en fabrik uden en silo, på baggrund af formålet om producentens frivillige afkald på den kvoteproduktion, der er blevet tildelt en sukkerfabrik, fuldstændigt sammenlignelige, for så vidt som disse producenter giver afkald på det samme antal ton kvoter. Endvidere udgør de direkte udgifter, der er knyttet til nedrivningen af en silo, kun en lille del af de samlede udgifter til nedlæggelse af produktionsfaciliteterne. På denne baggrund fremgår det ikke, at EU-lovgiver, der nyder et vidt skøn på området for den fælles landbrugspolitik, ved ikke at foreskrive, at det faste beløb for støtten pr. ton kvote, der gives afkald på, varierer alt efter, om den fabrik, der af en producent udpeges til at skulle nedlægges, har en silo eller ej, vedtog en foranstaltning, der er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte mål, nemlig at reducere sukkerproduktionen med henblik på at genoprette ligevægten på det indre marked.

(jf. præmis 45, 46, 50, 51 og 53 samt domskonkl. 2)