II —

Min opfattelse vedrørende disse spørgsmål er følgende. 1. Det første spørgsmål tilsigter at klargøre, om de relevante fællesskabsretsakter, nemlig Rådets direktiv nr. 72/166/EØF af 24. april 1972 (EFT 1972 II, s. 345; org.ref. ABl. L 103 af 2. 5. 1972, s. 1), Kommissionens henstilling nr. 73/185/EØF af 15. maj 1973 (EFT L 194 af 16. 7. 1973, s. 13) og Kommissionens beslutning nr. 74/166/EØF af 6. februar 1974 (EFT L 87 af 30. 3. 1974, s. 13) skal fortolkes således, at de indeholder bemyndigelse til at vedtage nationale lovbestemmelser, aftaler, beslutninger og samordnet praksis, der bevirker, at »loss-adjusternes« virksomhed begrænses, eller at disse udelukkes fra at afvikle skadestilfælde, der er forvoldt af udenlandske motorkøretøjer. Lad det være sagt straks: det var min opfattelse — som er i overenstemmelse med samtlige indlæg i denne sag — at dette spørgsmål bør besvares benægtende. Rådets direktiv nr. 72/166/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse indeholder — bortset fra spørgsmålet om det geografiske gyldighedsområde for den garantí, som beror på aftalerne om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer — ingen foranstaltninger til koordinering eller tilnærmelse af de nationale retsforskrifter. Derimod forudsætter den indgåelse af en overenskomst mellem de nationale bureauer, der skal gøre det muligt at ophæve kontrollen af det grønne kort ved grænserne inden for Fællesskabet. Direktivets artikel 2, stk. 2 bestemmer herom nærmere: »For køretøjer, der er hjemmehørende på en af medlemsstaternes område, træder dette direktivs bestemmelser med undtagelse af artiklerne 3 og 4 i kraft: — nar der mellem de seks nationale forsikringsbureauer er truffet en overenskomst, hvorefter hvert nationalt bureau forpligter sig til i overensstemmelse med det pågældende lands regler om lovpligtig ansvarsforsikring at behandle de skadestilfælde, der forekommer på landets område forårsaget af forsikrede eller uforsikrede køretøjer, der hører hjemme i en af de andre medlemsstater; — fra det af Kommissionen bestemte tidspunkt, efter at den i snævert samarbejde med medlemsstaterne har fastslået, at der er truffet en sådan overenskomst; — for denne overenskomsts gyldighedsperiode.« Kommissionens henstilling nr. 73/185/EØF og dens beslutning nr. 74/166/EØF bekræfter blot, at der den 16. oktober 1972 og 12. december 1973 blev truffet den overenskomst, som nævnes i Rådets direktiv, henholdsvis mellem de nationale bureauer i de oprindelige medlemsstater og mellem samdige medlemsstaters nationale bureauer, og den drager heraf den konsekvens, der er i overensstemmelse med direktivet, at kontrollen med det grønne kort ved grænserne inden for Fællesskabet nu skal ophæves. Hverken ordlyd, mening eller formål med de nævnte fællesskabsretsakter giver altså noget holdepunkt for, at de skulle indeholde bemyndigelse til på en eller anden måde at begrænse virksomheden som »loss-adjuster«. Bestemmelserne i Rådets direktiv kunne dog — det har den italienske regering med rette påpeget — først få retsvirkning, efter at overenskomsten mellem medlemsstaternes nationale bureauer var indgået; deres virkning er indskrænket til den nævnte overenskomsts gyldighedsperiode. Også mellem-bureau-overenskomsten må altså undersøges inden for rammerne af det første spørgsmål, for at rækkevidden af de fællesskabsredige forskrifter, som overenskomsten tilsigter at udfylde, og hvis fortolkning må følge overenskomstens fortolkning, kan fastlægges. Det er sagsøgers opfattelse, at mellem-bureau-overenskomstens artikler 4, litra b), 6 og 7 indeholder ulovlige konkurrencebegrænsninger. Efter min mening kan dette ikke tiltrædes. Den omstændighed, at artikel 4, litra b) tillader, at den udenlandske forsikringsgiver blot kan vælge en anden repræsentant end et medlem af det nationale bureau på grundlag af en fakultativ klausul som hvert enkelt nationalt bureau står frit overfor ved indgåelse af overenskomsten, tager hensyn til, at retsreglerne om og systemet i den lovpligtige automobilforsikring i de enkelte medlemsstater er helt forskellige. Hvert enkelt nationalt bureau må derfor kunne acceptere overenskomsten i den form, der er forenelig med national ret. Efter italiensk ret kan man kun drive forsikringsvirksomhed, såfremt staten har givet tilladelse hertil, såfremt bestemte krav i henseende til kapital opfyldes, og såfremt der ydes visse garantier, dannes reserver, og der gives adgang til statslig kontrol. Desuden indeholder den italienske lovgivning den begrænsning, at det kun er en i Italien hjemmehørende eller en sådan udenlandsk forsikringsgiver, der har et datterselskab i Italien, som kan træffe afgørelse om erstatning til skadelidte. På baggrund af denne ordning kunne det italienske bureau kun acceptere punkt (i) i den fakultative klausul. At UCI i øvrigt frit skal kunne vælge en korresponderende forsikringsgiver og kan tilbagekalde hvervet til enhver tid, er en logisk følge af, at UCI hæfter over for skadelidte. Det samme gælder for reglerne i mellem-bureau-overenskomstens artikler 6 og 7. Sagsøgeren mener, at mellem-bureauoverenskomsten uberettiget begrænser den udenlandske forsikringsgiver, der ikke har noget datterselskab i Italien, i hans valg af hjælpere ved, at han ikke kan overdrage afviklingen af skadetilfælde til en »loss-adjuster«, som har hans tillid. I virkeligheden udelukker mellem-bureau-overenskomsten imidlertid ikke, at en »loss-adjuster« får overdraget den for ham karakteristiske opgave at behandle skadestilfældet, ej heller udelukker den, at afviklingen forberedes ved indsamling af alle oplysninger, der er af betydning for fastsættelsen af erstatningens størrelse. Den udenlandske forsikringsgiver, der ikke har noget datterselskab i Italien, hindres nemlig ikke af mellem-bureau-overenskomsten i at anmode det italienske forsikringsselskab, som han har valgt som sin forretningsforbindelse, eller som UCI har udpeget for ham som forretningsforbindelse, om at tilkalde en bestemt »loss-adjuster« ved afvikling af skadestilfældet. En »loss-adjuster« kan alligevel ikke overtage hele afviklingen, da han ikke selvstændigt kan betale erstatningen og efter italiensk ret ej heller slet ikke er berettiget hertil. Sammenfattende kan det altså konstateres, at også mellem-bureau-overenskomsten, der i en vis henseende er en del af fællesskabsordningen, ikke hjemler nogen form for konkurrencestridige handlinger. 2. Det andet spørgsmål er, om konkurrencereglerne i EØF-traktatens artikel 85, 86 og 90 forbyder enhver national lovbestemmelse, enhver aftale mellem bureauer og enhver beslutning eller samordnet praksis, der også udelukker »loss-adjusterne« fra at afvikle skadestilfælde, som er forårsaget af udenlandske køretøjer, når de udtrykkeligt er blevet udpeget af skadevolderens forsikringsgivere, som driver virksomhed i dennes hjemland. a) For så vidt dette spørgsmål angår mellem-bureau-overenskomsten, har jeg allerede, i mine bemærkninger til de fællesskabsretlige forskrifter, besvaret det derhen, at mellem-bureau-overenskomsten ikke indeholder nogen bestemmelse, der udelukker »loss-adjusterne« fra at medvirke ved afvikling af skadestilfælde, som er forvoldt af udenlandske motorkøretøjer, når dette sker inden for deres typiske bistandsvirksomhed. Under denne synsvinkel strider overenskomsten hverken mod EØF-traktatens artikel 85 eller artikel 86. b) Italiensk ret kræver, at opgørelse af skader, der er forvoldt af udenlandske motorkøretøjer på italiensk territorium, udelukkende sker på UCI 's ansvar. Dette ansvar og hæftelsen i forhold til skadelidte består også, hvis UCI overlader opgøreisen af skaden til en i Italien hjemmehørende forsikringsgiver eller et i Italien stiftet datterselskab af den kompetente udenlandske forsikringsgiver, hvilket udtrykkeligt er tilladt i italiensk ret. Derimod tillader italiensk lovgivning ikke, at UCI efter anmodning fra en udenlandsk forsikringsgiver, som ikke har noget datterselskab i Italien, fremskaffer en »loss-adjuster« til umiddelbar hjælp for denne. Thi efter italiensk lovgivning er kun sådanne forsikringsgivere, der er etableret i Italien eller har et datterselskab dér, berettiget til endeligt at træffe afgørelse om opgørelse af en skade ved at fastsætte erstatningens størrelse og udbetale den. Ligesom Kommissionen anser jeg denne ordning for berettiget, da den tjener til at beskytte skadelidte. Dersom man nemlig tillod, at en udenlandsk forsikringsgiver direkte eller under medvirken af en »loss-adjuster«, som jo ikke kan træffe den endelige afgørelse om betaling af erstatningen, foretager opgørelse af skadestilfælde, måtte skadelidte i tilfælde af tvist søge at opnå sin ret uden for Italien; således ville han komme til at stå over for vanskeligheder med at kontrollere, om de gældende betingelser og garantier med hensyn til erstatning blev overholdt. Hvis man derimod gav tilladelse til, at »loss-adjusteren« selv kan træffe den endelige afgørelse om erstatningen på den udenlandske forsikringsgivers vegne, ville dette være ensbetydende med en omgåelse af den italienske lov, helt bortset fra, at »loss-adjusteren« herved ville overskride sin kompetence og de facto drive virksomhed som sådan under omgåelse af de gældende lovbestemmelser om forsikringsvirksomhed. For så vidt italiensk ret derefter udelukker »loss-adjusteren« som umiddelbar forretningsforbindelse for en udenlandsk forsikringsgiver, der ikke har noget datterselskab i Italien, berører dette heller ikke konkurrenceretten, da en »loss-adjuster« i forhold til forsikringsgiveren er en uafhængig person (aliud) og derfor heller ikke på nogen måde kan komme til at konkurrere med denne. Thi »loss-adjusternes« typiske virksomhed består jo netop i, at han yder bistand for en forsikringsgiver på dennes anmodning, mens han selv slet ikke er berettiget til at drive forsikringsvirksomhed. Derimod er der ingen bestemmelse i italiensk ret, der forbyder, at en »loss-adjuster« hidkaldes af en forsikringsgiver ved opgørelse af færdselskader, uanset om et udenlandsk køretøj er involveret heri, således at han yder den bistand, som denne form for virksomhed er kompetent til. At en udenlandsk forsikringsgiver, der ikke har noget datterselskab i Italien, kun via en italiensk korresponderende forsikringsgiver kan overlade denne bistandsvirksomhed til den »loss-adjuster«, han har tillid til, påvirker efter min opfattelse ikke hans konkurrenceretlige stilling uberettiget, fordi denne omvej er en rimelig og påkrævet følge af det nødvendige system til beskyttelse af skadelidte. Sammenfattende kan det altså konstateres, at italiensk ret inden for rammerne af systemet med det grønne kort ikke forårsager nogen utilladelig konkurrencebegrænsning. c) Sagsøgeren har gjort gældende, at UCI og de tilsluttede selskaber har lagt en adfærd for dagen, som er forbudt i henhold til EØF-traktatens konkurrenceret, da de gennemførte systemet med det grønne kort. Denne skulle efter sagsøgerens formening for det første bestå i, at UCI ikke accepterede den fakultative klausul i mellem-bureau-overenskomstens artikel 4, litra b), punkt iii). Endvidere besluttede UCI, at »loss-adjuster« heller ikke kunne yde bistand for forsikringsgivere ved afvikling af skadetilfælde, som udenlandske motorkøretøjer var impliceret i. Endvidere har sagsøgeren gjort gældende, at UCI's medlemmer — øjensynligt på grund af en anbefaling fra UCI eller ved gensidig enighed — i vidt omfang har afslået udenlandske forsikringsgiveres anmodning om at anvende »loss-adjustere« som hjælpere. At italiensk rets afvisning af mellem-bureau-overenskomstens fakultative klausul i artikel 4, litra b), punkt iii) var betinget og ikke bevirkede noget konkurrencestridigt forhold, har jeg allerede forklaret ovenfor. I hvilket omfang der findes beslutninger fra UCI eller samordnet praksis mellem de tilsluttede selskaber, som medfører, at »loss-adjusterne« fuldstændigt udelukkes fra den medvirken ved afvikling af skadestilfælde, som hører under deres kompetence, må afgøres af dommeren i hovedsagen, da UCI bestrider en sådan adfærd. Men skulle en sådan adfærd blive bevist, ville den af flere grunde stride mod EØF-traktatens konkurrenceregler. En sådan udelukkelse af »loss-adjusterne« fra bistandvirksomhed, som ligger inden for deres kompetence og er typiske for dem, ville i bestemte forsikringssager udelukke enhver konkurrence fra i forhold til forsikringsgiverne, når de tilbød deres hjælpevirksomhed. Udelukkelsen ville endvidere gøre det umuligt for udenlandske forsikringsgivere i det mindste middelbart at tilkalde en »loss-adjuster«, de har tillid til, ved afviklingen af skadestilfælde, hvilket ville fratage dem et vigtigt hjælpemiddel i konkurrencen med andre forsikringsgivere. Systemet med det grønne kort kræver ikke en sådan påvirkning af konkurrencen fra disse udenlandske forsikringsgivere og er derfor urimelig. UCI's og de tilsluttede selskabers påståede adfærd ville også påvirke udvekslingen af tjenesteydelser mellem EØF's medlemsstater, idet en medlemsstats virksomheder herved ville blive hindret i at tilbyde sine tjenester til en anden medlemsstats virksomheder, som på deres side ville være forhindret i at kunne modtage de førstnævntes tjenester. Den pågældende adfærd ville således stride mod EØF-traktatens artikel 85, stk. 1. Imidlertid ville samme adfærd også, når henses til UCI's og de tilsluttede selskabers lovbestemte monopol, være misbrug af en dominerende stilling i den i EØF-traktatens artikel 86 forudsatte betydning. Derimod ville bestemmelserne i italiensk ret, der som påvist ikke medfører indskrækning i konkurrencen, heller ikke kunne antages at være statslige foranstaltninger, som falder ind under forbudet i EØF-traktatens artikel 90, stk. 1. 3. Det tredje spørgsmål er, om EØF-traktatens artikler 7, 52, og 59 forbyder enhver national lovbestemmelse eller adfærd, der direkte eller indirekte bevirker, at en i den pågældende medlemsstat hjemmehørende »loss-adjuster« hindres i at udøve sin virksomhed, også når den pågældende lovbestemmelse vedrører et nationalt forsikringsbureau, eller når adfærden kan tilskrives dette. Ved besvarelsen af dette spørgsmål kan jeg fatte mig yderst kort. EØF-traktatens artikel 7 indeholder et almindeligt forbud mod enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling. For områderne fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser gælder de specielle regler i EØF-traktatens artikler 52 og 59, som sikrer anvendelse af grundsætningen i artikel 7 på hver deres område. Er en ordning således forenelig med artiklerne 52 og 59, er den også forenelig med grundsætningen i artikel 7. Sagsøgeren er et selskab stiftet i henhold til italiensk ret. For så vidt italiensk ret og UCI's adfærd på dette grundlag udelukker »loss-adjusterne« fra at være umiddelbare medhjælpere for udenlandske forsikringsgivere, der ikke har noget datterselskab i Italien, ved afvikling af forsikringssager, som udenlandske motorkøretøjer er impliceret i, gælder dette alle »loss-adjustere« uanset nationalitet. Det ses derfor ikke, hvorledes dette kan stride mod EØF-traktatens artikel 52 eller artikel 59. Der kan imidlertid heller ikke fastslås en indirekte påvirkning af den frie etableringsret og den frie udveksling af tjensteydelser, således som det påstås af sagsøgeren. Thi der findes ingen bestemmelse i italiensk ret, hvorefter »loss-adjusterne«, uanset nationalitet, skal udelukkes fra at medvirke ved afvikling af forsikringssager, hvori kun italienske motorkøretøjer er impliceret. Der er heller ingen holdepunkter for, at UCI eller de italienske forsikringsgivere har lagt en sådan praksis for dagen. Jeg har allerede indgående gjort rede for, at der ikke opstår urimelig forskelsbehandling af de udenlandske forsikringsgivere ved, at de, der ikke har noget datterselskab i Italien, kun via en italiensk forsikringsgiver kan overlade til en »loss-adjuster«, de har tillid til, at afvikle skadestilfælde, hvori udenlandske motorkøretøjer er impliceret. Af denne grund kan heller ikke EØF-traktatens artikel 62 gribe ind, da det kun drejede sig om en uvæsentlig ændring af retsstillingen for de nævnte udenlandske forsikringsgivere, som desuden var betinget af indførelsen af den lovpligtige automobilforsikring i Italien. Sammenfattende må det altså fastslås, at hverken den frie etableringsret eller den frie udveksling af tjenesteydelser er blevet påvirket ved systemet med det grønne kort og håndhævelsen heraf i Italien. 4. Det fjerde spørgsmål ønskes kun besvaret, dersom det første spørgsmål besvares bekræftende. Da det er min opfattelse, at dette som anført bør besvares benægtende, er et svar på det fjerde spørgsmål overflødigt.