FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

H. SAUGMANDSGAARD ØE

fremsat den 13. juni 2019 ( 1 )

Sag C-377/18

Straffesag

mod

AH,

PB,

CX,

KM,

PH,

Procesdeltager:

MH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv (EU) 2016/343 – uskyldsformodning – artikel 4 – offentlige henvisninger om skyld – retten til ikke at blive fremstillet som skyldig i en offentlig erklæring eller en retsafgørelse, før der er afsagt en endelig dom – en strafbar handling begået af flere i forening – aftale om forudgående erkendelse af skyld indgået mellem anklagemyndigheden og en af de tiltalte – angivelse og identificering af tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner, som medgerningsmænd til den strafbare handling – forenelighed – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 48 – konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder – artikel 6, stk. 2«

I. Indledning

1. Er retten til at blive anset for uskyldig i forbindelse med en aftale, der indgås mellem en anklagemyndighed og en tiltalt, hvorved den tiltalte på forhånd erklærer sig skyldig ( 2 ) i at have begået en strafbar handling med flere i forening, til hinder for en national procedureregel, der kræver, at de øvrige tiltalte, der har deltaget i den strafbare handling, og som retsforfølges som enkeltpersoner, skal angives og identificeres i denne aftale?

2. Dette er nærmere bestemt det præjudicielle spørgsmål, som Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) har forelagt.

3. Dette spørgsmål er opstået i forbindelse med en straffesag, der er indledt mod seks personer som følge af, at de angiveligt tilhører en organiseret kriminel gruppe. En af de tiltalte har inden for rammerne af denne sag ønsket at indgå en aftale om at erklære sig skyldig, hvis indhold i henhold til den gældende nationale lovgivning skal godkendes af den forelæggende ret. Denne ret skal i denne forbindelse fastslå, om det indebærer en risiko for at tilsidesætte den ret til at blive anset for uskyldig, som tilkommer de fem øvrige tiltalte i henhold til artikel 48, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( 3 ), og dermed tilsidesætte artikel 4, stk. 1, i direktiv (EU) 2016/343 ( 4 ), at de fem øvrige tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner, i denne aftale angives som medgerningsmænd, og at de identificeres ved deres navn og personnummer.

4. Den forelæggende ret har med det præjudicielle spørgsmål anmodet Domstolen om at præcisere rækkevidden af et af de hovedkrav, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af retten til at blive anset for uskyldig, nemlig kravet om, at en tiltalt ikke omtales som skyldig i en offentlig udtalelse eller i en retsafgørelse, såfremt denne persons skyld ikke først er bevist i overensstemmelse med loven. Dette spørgsmål indgår i forlængelse af den sag, der gav anledning til dom af 19. september 2018, Milev ( 5 ).

II. Retsforskrifter

A. Konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder

5. Artikel 6, stk. 2, i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder ( 6 ), der har overskriften »Ret til retfærdig rettergang«, bestemmer: »Enhver, der anklages for en lovovertrædelse, skal anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist i overensstemmelse med loven.«

B. EU-retten

1. Chartret

6. Chartrets artikel 48, der har overskriften »Uskyldsformodning og ret til et forsvar«, bestemmer: »1. Enhver, der anklages for en lovovertrædelse, skal anses for uskyldig, indtil hans eller hendes skyld er bevist i overensstemmelse med loven. 2. Respekt for retten til et forsvar er sikret enhver, der er anklaget for en lovovertrædelse.«

2. Direktiv 2016/343

7. Det fremgår af artikel 1 i direktiv 2016/343, at dette direktiv fastlægger fælles minimumsregler vedrørende dels visse aspekter af uskyldsformodningen, dels retten til at være til stede under retssagen.

8. 9., 10., 16., 17., 47. og 48. betragtning til dette direktiv har følgende ordlyd: »(9) Formålet med dette direktiv er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager ved at fastsætte fælles minimumsregler for visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen. (10) Ved at fastsætte fælles minimumsregler om beskyttelse af mistænktes og tiltaltes proceduremæssige rettigheder har dette direktiv til formål at styrke medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer og således at lette gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. […] […] (16) Der vil foreligge en krænkelse af uskyldsformodningen, hvis der i offentlige udtalelser fra offentlige myndigheder eller i andre retsafgørelser end dem, der omhandler skyldsspørgsmålet, henvises til en mistænkt eller tiltalt som skyldig, så længe denne persons skyld ikke er bevist i overensstemmelse med loven. Sådanne udtalelser og retsafgørelser bør ikke afspejle den opfattelse, at den pågældende person er skyldig. […] (17) Termen »offentlige udtalelser fra offentlige myndigheder« bør forstås som enhver udtalelse, der henviser til en strafbar handling, og som stammer fra en myndighed, der er involveret i straffesagen vedrørende den pågældende strafbare handling, f.eks. retslige myndigheder, politimyndigheder eller andre retshåndhævende myndigheder, eller fra en anden offentlig myndighed, f.eks. ministre og andre offentlige embedsmænd, idet dette ikke berører medlemsstaternes nationale ret om immunitet. […] (47) I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i chartret og i EMRK, herunder […] retten til en retfærdig rettergang, uskyldsformodningen og retten til et forsvar. […] (48) Da der ved dette direktiv fastsættes minimumsregler, bør medlemsstaterne kunne udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, og fastsætte et højere beskyttelsesniveau. Dette beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, bør aldrig være lavere end de standarder, der er fastsat i chartret eller EMRK som fortolket af [Den Europæiske Unions Domstol] og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«

9. Artikel 2 i direktiv 2016/343, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer: »Dette direktiv finder anvendelse på fysiske personer, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager. Det finder anvendelse på alle stadier i straffesagerne fra det tidspunkt, hvor en person mistænkes eller tiltales for at have begået en strafbar handling eller en påstået strafbar handling, indtil afgørelsen om den endelige fastsættelse af, hvorvidt denne person har begået den pågældende strafbare handling, er blevet endelig.«

10. Dette direktivs artikel 3 vedrører retten til at blive anset for uskyldig. Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte anses for uskyldige, indtil deres skyld er bevist i overensstemmelse med loven.«

11. Det nævnte direktivs artikel 4-7 vedrører visse aspekter af retten til at blive anset for uskyldig.

12. Artikel 4 i direktiv 2016/343, som ønskes fortolket i det foreliggende tilfælde, og som har overskriften »Offentlige henvisninger om skyld«, har navnlig følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at en mistænkt eller tiltalt i offentlige udtalelser fra offentlige myndigheder og i andre retsafgørelser end dem, der omhandler skyldsspørgsmålet, ikke omtales som skyldig, så længe denne persons skyld ikke er bevist i overensstemmelse med loven. Dette berører ikke handlinger fra anklagemyndigheden, der har til formål at bevise den mistænktes eller tiltaltes skyld, og foreløbige afgørelser af proceduremæssig art, som er truffet af retslige eller andre kompetente myndigheder, og som er baseret på mistanke eller belastende beviser. 2. Medlemsstaterne sikrer, at der findes passende foranstaltninger i tilfælde af en tilsidesættelse af forpligtelsen fastsat i denne artikels stk. 1 til at undlade at omtale mistænkte eller tiltalte som skyldige i overensstemmelse med dette direktiv og navnlig artikel 10. 3. Forpligtelsen fastsat i stk. 1 til at undlade at omtale mistænkte eller tiltalte som skyldige forhindrer ikke offentlige myndigheder i offentligt at formidle oplysninger om straffesager, når dette er strengt nødvendigt af hensyn til den strafferetlige efterforskning eller offentlighedens interesse.«

C. Bulgarsk ret

13. Det fremgår af artikel 31, stk. 3, i Konstitutsiya (forfatning) og af artikel 16 i Nakazatelno protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven, herefter »NPK«), at den tiltalte anses for uskyldig, indtil det modsatte er fastslået ved en retskraftig dom.

14. NPK’s artikel 381, stk. 1 og 6, giver den tiltalte mulighed for at erklære sig skyldig og for efter afslutningen af efterforskningen gennem sin forsvarer at indgå en aftale med anklagemyndigheden.

15. NPK’s artikel 381, stk. 5, nr. 1), bestemmer: »Aftalen udfærdiges skriftligt, og der skal være enighed om følgende spørgsmål: 1. at der er begået en strafbar handling, at den blev begået af den tiltalte, at den blev begået forsætligt, at den udgør en strafbar handling, og dens retlige kvalificering.«

16. NPK’s artikel 381, stk. 7, bestemmer, at »[h]vis der føres sag mod flere personer […], kan aftalen indgås med nogle af disse […]«.

17. NPK’s artikel 382, stk. 5, har følgende ordlyd: »Retten kan foreslå ændringer til aftalen, som drøftes med anklagemyndigheden og forsvareren. Derefter høres den tiltalte.«

18. Det fremgår af NPK’s artikel 382, stk. 7, at retten godkender aftalen, hvis den ikke er i strid med loven og den offentlige moral.

19. I henhold til NPK’s artikel 383, stk. 1, har aftalen retsvirkninger som en retskraftig dom.

20. Endelig fremgår det af artikel 12-14 i Zakon za grazhdanskata registratsia (folkeregisterloven) ( 7 ), at bulgarske statsborgere har tre navne, nemlig et fornavn, et patronymikon og et familienavn. De har endvidere i henhold til folkeregisterlovens artikel 11, stk. 1, et personnummer, der er et administrativt identifikationsnummer, som gør det muligt entydigt at bestemme den pågældende person.

III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

21. Den foreliggende sag indgår som et led i en straffesag, der er indledt mod seks personer, nemlig AH, PB, CX, KM, PH og MH. Disse personer er tiltalt i henhold til artikel 321, stk. 2, og artikel 321, stk. 3, nr. 2), i Nakazatelen kodeks (straffeloven, herefter »NK«) som følge af, at de angiveligt tilhører en organiseret kriminel gruppe. Denne gruppe var aktiv i perioden fra november 2014 til november 2015 i Sofia (Bulgarien). Ifølge anklageskriftet havde disse seks personer med henblik på berigelse fordelt opgaver mellem sig, idet de udstedte falske officielle dokumenter eller forfalskede indholdet af sådanne dokumenter, navnlig identitetspapirer og førerbeviser til motorkøretøjer.

22. En af disse personer, MH, ytrede ønske om at indgå en aftale om at erklære sig skyldig mod til gengæld at få en mildere straf.

23. De fem øvrige tiltalte gav samtykke til, at MH indgik denne aftale, idet de samtidig udtrykkeligt anførte, at dette imidlertid ikke indebar, at de erkendte deres skyld, og at de gav afkald på deres ret til at erklære sig uskyldige.

24. Det fremgår af den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, at MH erklærer sig skyldig i: »fra november 2014 til den 26. november 2015 i Sofia og Pavlikeni [Bulgarien] [a]t have deltaget i en organiseret kriminel gruppe, dvs. en varig og struktureret forening på mere end tre personer med deltagelse af [navn og personnummer på de fem øvrige tiltalte] med det formål at begå en strafbar handling [som omhandlet i artikel 308, stk. 2 og 7, og NK’s artikel 321, stk. 2 og artikel 321, stk. 3, nr. 2)]« ( 8 ). Det fremgår af denne aftales ordlyd, at alle de tiltalte er identificeret på samme måde, nemlig ved deres tre navne og deres personnummer. Den eneste forskel består i den omstændighed, at MH desuden er identificeret ved fødselsdato og ‑sted, adresse, statsborgerskab, etnisk tilhørsforhold, civilstand og straffeattest.

25. Den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, er i overensstemmelse med de nationale procedureregler blevet forelagt den forelæggende ret til godkendelse, idet denne ret er beføjet til at foretage ændringer heri.

26. Den forelæggende ret ønsker i denne forbindelse oplyst, om det er i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, direktiv 2016/343, at de fem øvrige personer, som ikke har indgået den nævnte aftale, og som er tiltalte i forbindelse med den almindelige straffesag, klart og udtrykkeligt i denne aftale angives som medlemmer af denne organiserede kriminelle gruppe, og at disse fem personer identificeres ved deres tre navne og personnummer.

27. Den forelæggende ret har anført, at det fremgår af fast national domstolspraksis, at indholdet af aftalen om at erklære sig skyldig skal svare fuldt ud til anklageskriftet, hvori alle de tiltalte er nævnt som medgerningsmænd til den strafbare handling. Disse personer skal derfor angives som sådanne i den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH. En angivelse af medgerningsmændene til den strafbare handling kan endvidere have stor betydning for de elementer, der udgør gerningsindholdet i den omhandlede strafbare handling, idet det kræver deltagelse af mindst tre personer for at udgøre en organiseret kriminel gruppe.

28. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343 indeholder et forbud mod, at en retslig myndighed i andre retsafgørelser end dem, der omhandler skyldsspørgsmålet, omtaler en tiltalt som skyldig. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den nationale retspraksis, der kræver, at de øvrige tiltalte i aftalen skal angives som medgerningsmænd til den omhandlede strafbare handling, således er i strid med den af EU-lovgiver fastsatte forpligtelse til ikke at omtale disse medgerningsmænd som skyldige.

29. På denne baggrund har Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er en national [rets]praksis i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, første punktum, i direktiv 2016/343, sammenholdt med 16. betragtning, første punktum, og 17. betragtning til direktivet, såfremt det kræves, at ikke alene den [tiltalte], som har erklæret sig skyldig i en [strafbar handling] og har indgået en aftale (i forbindelse med straffesagen), men tillige de øvrige [tiltalte], hans medgerningsmænd, som ikke har indgået denne aftale, som ikke har erklæret sig skyldige, og i forhold til hvilke den almindelige straffesag fortsætter, men som har givet samtykke til, at den første [tiltalte] indgår aftalen, i denne aftale angives som gerningsmænd til den omhandlede [strafbare handling]?«

30. Den tyske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg og har med undtagelse af den italienske regering afgivet mundtlige indlæg.

IV. Bedømmelse

A. Indledende bemærkning om anvendelsen af direktiv 2016/343

31. Når der henses til de drøftelser, der har fundet sted for Domstolen, er det min opfattelse, at det i forbindelse med undersøgelsen af det præjudicielle spørgsmål er nødvendigt at fremsætte en indledende bemærkning om det personelle og materielle anvendelsesområde for direktiv 2016/343, og navnlig dette direktivs artikel 4 ( 9 ).

32. For det første er den situation, som AH,PB, CX, KM og PH befinder sig i, utvivlsomt omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv.

33. Dette anvendelsesområde er defineret i artikel 2 i direktiv 2016/343. Det fremgår af denne bestemmelse, at dette direktiv finder anvendelse på fysiske personer, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager på alle stadier i straffesagerne fra det tidspunkt, hvor en person mistænkes eller tiltales for at have begået en strafbar handling eller en påstået strafbar handling, indtil afgørelsen om den endelige fastsættelse af, hvorvidt denne person har begået den pågældende strafbare handling, er blevet endelig.

34. Det er i hovedsagen ubestridt, at disse fem personer er tiltalt for at have begået en strafbar handling, og at deres skyld endnu ikke er bevist i overensstemmelse med loven.

35. For det andet kan den omtvistede angivelse af det forhold, at AH, PB, CX, KM og PH deltog i den omhandlede strafbare handling, anses for omfattet af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343, når der henses til arten og rækkevidden af den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH.

36. Denne aftale udgør nemlig i forhold til disse fem øvrige personer en retsafgørelse, der ikke omhandler deres skyld i denne bestemmelses forstand.

37. For det første udgør en aftale om at erklære sig skyldig en retsafgørelse, der henhører under det, der i almindelighed betegnes som »strafferetligt forlig« ( 10 ).

38. En aftale, hvorved en tiltalt erklærer sig skyldig i at have begået en strafbar handling – ofte mod at få en mildere straf – indgås med den retsforfølgende myndighed, som i det foreliggende tilfælde er anklagemyndigheden, før den i et retsmøde godkendes af den kompetente retslige myndighed.

39. En aftale om at erklære sig skyldig har derfor en retslig karakter, idet det for at indgå en sådan aftale er et krav, at den forelægges en ret, der behandler sagens realiteten, og som udøver sin kompetence til at træffe afgørelse ved en fremskyndet procedure.

40. I det foreliggende tilfælde fremgår det af NPK’s artikel 381-384, at den forelæggende ret skal tage stilling til den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, i et retsmøde, hvor det i henhold til den nationale lovgivning er et krav, at MH er til stede. Denne ret skal derfor efterprøve, om aftalen om at erklære sig skyldig er blevet indgået i overensstemmelse med de gældende processuelle og materielle regler, og om den tiltalte har indgået denne aftale frivilligt og med fuldt kendskab til konsekvenserne. Den forelæggende ret er udtrykkeligt tillagt beføjelse til at foreslå ændringer med hensyn til aftalens ordlyd, og det er i øvrigt i denne forbindelse, at den har forelagt det præjudicielle spørgsmål.

41. Den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, fører således til, at der efter en forenklet retslig prøvelse tages stilling til ikke blot den retlige kvalificering af en strafbar handling, men også MH’s strafferetlige ansvar og den straf, som han skal idømmes. Når denne aftale er godkendt af den forelæggende ret, er den retlig bindende og har, således som det fremgår af NPK’s artikel 383, retsvirkninger som en retskraftig dom. Eksekutionskraft og retskraft er imidlertid de to træk, som kendetegner enhver retsafgørelse, hvorved en sag afsluttes.

42. Når der henses til disse elementer, kan der efter min opfattelse ikke herske tvivl om, at den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, er udtryk for udøvelsen af ius punendi, og at der i forbindelse med udøvelsen af denne ret træffes en retsafgørelse med hensyn til de påtalte forhold og til MH’s skyld.

43. For det andet udgør den nævnte aftale en retsafgørelse, der ikke tager stilling til, hvorvidt AH, PB, CX, KM og PH er skyldige.

44. Begrebet »andre retsafgørelser end dem, der omhandler skyldsspørgsmålet«, som er nævnt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343, skal fortolkes således, at det sikrer denne bestemmelses effektive virkning, og navnlig den konkrete og effektive overholdelse af den ret, som tilkommer de tiltalte, til ikke at blive omtalt som skyldige, så længe deres skyld ikke er bevist i overensstemmelse med loven.

45. Det er korrekt, at den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, er blevet indgået inden for rammerne af en straffesag, der involverer flere personer, således som NPK’s artikel 381, stk. 7, giver mulighed for. I denne aftale er der imidlertid med hensyn til realiteten kun taget stilling til skyldsspørgsmålet i forhold til den person, der har erklæret sig skyldig, og som er part i aftalen. De øvrige tiltalte, der ikke er parter i denne aftale, har ikke givet afkald på deres processuelle rettigheder, herunder deres ret til at blive anset for uskyldige. Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at de fem øvrige tiltalte til trods for det »processuelle samtykke«, som de har givet til, at der kan indgås aftale om et sådant strafferetligt forlig, udtrykkeligt har tilkendegivet, at de ikke erkender deres skyld, og at de ikke giver afkald på deres ret til at erklære sig uskyldige.

46. Jeg deler derfor ikke den tyske regerings tvivl i denne forbindelse.

47. Den tyske regering er af den opfattelse, at selv om den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, ikke tager stilling til, om de øvrige tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner, er skyldige, forholder det sig ikke desto mindre således, at den udgør en retsafgørelse, der tager stilling til MH’s skyld, og som derfor skal anses for en retsafgørelse i forhold til disse øvrige tiltalte.

48. Denne fortolkning er efter min opfattelse alt for formalistisk og medfører, at de garantier, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343, mister enhver effektiv virkning.

49. Denne fortolkning er i øvrigt i strid med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis. Som jeg vil redegøre for i forbindelse med min analyse, har denne domstol nemlig fastslået, at retten til at blive anset for uskyldig også finder anvendelse, når en retsafgørelse, der træffes efter afslutningen af en procedure, som ikke direkte er rettet mod en klager i egenskab af tiltalt, men som derimod vedrører en straffesag, der verserer mod denne klager, og som er forbundet med denne procedure, medfører, at der på et for tidligt tidspunkt foretages en vurdering af, om den pågældende er skyldig ( 11 ).

50. Under disse omstændigheder skal det konstateres, at den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, i forhold til AH, PB, CX, KM og PH udgør en retsafgørelse, hvorved der ikke tages stilling til deres skyld, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343. De sidstnævnte kan derfor påberåbe sig de rettigheder, som de er tillagt ved den nævnte bestemmelse.

B. Gennemgang af det præjudicielle spørgsmål

51. Den forelæggende ret har med det præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at oplyse, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343 i forbindelse med en straffesag, der er indledt mod flere personer som følge af, at de har begået en strafbar handling i forening, er til hinder for en national procedureregel, der kræver, at de øvrige tiltalte, der har deltaget i den strafbare handling, og som retsforfølges som enkeltpersoner, skal angives i aftalen om at erklære sig skyldig og identificeres ved deres navn og personnummer.

52. Den forelæggende ret er med andre ord i tvivl om, hvilken formulering der skal anvendes inden for rammerne af en sådan aftale, for at denne aftale ikke tilsidesætter den ret til at blive anset for uskyldig, som tilkommer de tiltalte i en separat sag, og navnlig deres ret til ikke at blive omtalt som skyldige i en retsafgørelse, før deres skyld er bevist i overensstemmelse med loven.

53. Den forelæggende ret står over for en særlig vanskelighed med hensyn til arten af den omhandlede strafbare handling.

54. Jeg erindrer om, at seks personer er tiltalt for at have deltaget i en »organiseret kriminel gruppe« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i NK’s artikel 321, stk. 2, og artikel 321, stk. 3, nr. 2). Deltagelse i en organiseret kriminel gruppe er en strafbar handling, der efter sin art udføres af flere i forening, således som det også er tilfældet for deltagelse i kriminelle organisationer, og som kriminaliserer deltagelse i almindelighed. Som det fremgår af udtrykket »gruppe«, er den strafbare handling således først fuldbyrdet, når flere personer har deltaget i udførelsen af denne handling ( 12 ). Den klassiske opfattelse i retslitteraturen er, at disse personer anses for medgerningsmænd til den begåede strafbare handling. De deltager alle i den samme strafbare handling, og deres adfærd er tæt forbundet. Såfremt der består en egentlig fælles forståelse mellem medgerningsmændene på tidspunktet for udførelsen af den strafbare handling, må logikken tilsige, at denne fælles forståelse skal indgå som element i den sag, der føres mod disse medgerningsmænd ( 13 ). Dette afhængighedsforhold, der kendetegner medvirken, medfører en række konsekvenser, som er særlig udtalte, når medgerningsmændene ikke dømmes samtidig. Den forelæggende ret har således anført, at dette afhængighedsforhold, når der foreligger en aftale om at erklære sig skyldig, kan gøre det påkrævet, at de andre medgerningsmænd identificeres med henblik på at fastlægge den retlige kvalificering af den strafbare handling og den pågældendes strafferetlige ansvar. Et sådant krav kan imidlertid påvirke medgerningsmændenes processuelle garantier og navnlig den ret til at blive anset for uskyldige, som tilkommer dem.

55. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udtrykte i dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland således et betydeligt forbehold i en situation, hvor den retslige myndighed havde besluttet at pådømme sager mod de medtiltalte til en strafbar handling som separate sager, selv om anklagernes art medførte, at det for at fastslå den ene tiltaltes strafferetlige ansvar var nødvendigt at bevise, at de øvrige tiltalte havde deltaget i den strafbare handling ( 14 ).

56. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol opstillede derfor en række præcise krav til overholdelsen af uskyldsformodningen i EMRK’s artikel 6, stk. 2, når en retslig myndighed beslutter at opdele en sag som følge af, at en af de tiltalte har indgået en aftale om at erklære sig skyldig.

57. På den ene side skal den retslige myndighed, før den træffer en sådan afgørelse, foretage en grundig undersøgelse af samtlige de foreliggende interesser og give de medtiltalte mulighed for at anfægte denne afgørelse ( 15 ).

58. På den anden side skal den retslige myndighed i forbindelse med sagen om skyldsspørgsmålet anvende to garantier, som anses for afgørende for at sikre de medtiltalte en retfærdig rettergang i forbindelse med de sager, som verserer mod dem ( 16 ).

59. For det første påhviler det den retslige myndighed ikke at anse de forhold, der er erkendt inden for rammerne af en sag, som de andre medtiltalte ikke er parter i, for retskraftige, idet fastlæggelsen af disse forhold har en rækkevidde, der er begrænset til den pågældende sag.

60. For det andet skal den retslige myndighed undlade at foretage enhver form for henvisning eller udtalelse, der kan indebære, at der ikke foretages en retfærdig prøvelse af de anklager, der i forbindelse med en separat sag er rejst mod de medtiltalte, og navnlig, at deres ret til at blive anset for uskyldige tilsidesættes.

61. Det foreliggende præjudicielle spørgsmål vedrører dette sidstnævnte punkt og navnlig spørgsmålet om, hvilke nærmere bestemmelser, der gælder for i den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, at kunne identificere og angive AH, PB, CX, KM og PH som følge af, at de har deltaget i den strafbare handling.

1. Bestemmelserne i artikel 4 i direktiv 2016/343

62. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343 bestemmer, at det påhviler medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at en mistænkt eller tiltalt i bl.a. andre retsafgørelser end dem, der omhandler skyldsspørgsmålet, ikke omtales som skyldig, så længe denne persons skyld ikke er bevist i overensstemmelse med loven.

63. Det fremgår af dette direktivs artikel 4, stk. 2, at medlemsstaterne skal sikre, at der findes passende foranstaltninger i tilfælde af en tilsidesættelse af denne forpligtelse.

64. Bestemmelserne i artikel 4, stk. 1 og 2, i direktiv 2016/343 indeholder således ingen oplysninger om de foranstaltninger, som de kompetente nationale myndigheder helt konkret skal træffe for i en situation som den i hovedsagen omhandlede at sikre overholdelsen af den ret til at blive anset for uskyldig, der tilkommer de tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner. Dette direktiv indeholder endvidere ikke andre relevante bestemmelser ( 17 ). Det præciseres kun i 16. betragtning til dette direktiv, som den forelæggende ret udtrykkeligt har henvist til, at retsafgørelser ikke bør afspejle den opfattelse, at de pågældende personer er skyldige.

65. Det fremgår af artikel 1 i, men også af 10. og 48. betragtning til direktiv 2016/343, at de regler, der har til formål at forhindre eller berigtige offentlige henvisninger om skyld, er minimumsregler, idet medlemsstaterne i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 1 og 2, opfordres til at vedtage de »nødvendige« eller »passende« foranstaltninger i denne forbindelse.

66. EU-lovgiver har således overladt det til medlemsstaterne ud fra de særlige forhold, der kendetegner deres nationale retsordener, at fastsætte den konkrete art og rækkevidde af disse foranstaltninger. Domstolen har herved udtrykkeligt fastslået, at det nævnte direktiv ikke udgør et fuldstændigt og udtømmende instrument, som har til formål at fastsætte samtlige betingelser for vedtagelsen af en retsafgørelse, såsom en afgørelse om varetægtsfængsling ( 18 ). Denne konstatering finder naturligvis også anvendelse på de betingelser, der gælder for vedtagelsen af en retsafgørelse, såsom den omhandlede aftale om at erklære sig skyldig.

67. Det skøn, som medlemsstaterne i denne forbindelse råder over, er imidlertid undergivet begrænsninger. Medlemsstaterne skal nemlig overholde de grundlæggende rettigheder og de principper, der er anerkendt i chartret og EMRK, således som det i øvrigt fremgår af 47. betragtning til direktiv 2016/343, og de foranstaltninger, der vedtages, skal især gøre det muligt at forebygge eller bringe enhver tilsidesættelse af retten til at blive anset for uskyldig til ophør.

68. Fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343 skal derfor principielt foretages i lyset af den beskyttelsesstandard, der er fastsat i chartrets artikel 48 ( 19 ). Det skal imidlertid konstateres, at hverken denne bestemmelse eller Domstolens praksis gør det muligt at fastslå arten og rækkevidden af de foranstaltninger, som de kompetente nationale myndigheder skal træffe.

69. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol er til gengæld blevet forelagt en række tvister, hvis hovedlinjer det under disse omstændigheder er relevant at redegøre for.

70. Som det fremgår af forklaringerne til chartret ( 20 ), svarer den ret til at blive anset for uskyldig, der er fastsat i artikel 48, stk. 1, til den, der er fastsat i EMRK’s artikel 6, stk. 2. For at sikre den nødvendige sammenhæng mellem chartret og EMRK har EU-lovgiver fastsat reglen om, at disse rettigheders betydning og rækkevidde er de samme som i EMRK ( 21 ).

71. Det fremgår endvidere af Kommissionens forslag til direktiv ( 22 ), at EU-lovgiver ønskede at styrke og sikre en effektiv anvendelse af retten til at blive anset for uskyldig i straffesager ved i EU-retten at integrere den praksis, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har udviklet med hensyn til overholdelsen af EMRK’s artikel 6, stk. 2 ( 23 ). EU-lovgiver har klart redegjort for sit ønske om at fremme anvendelsen af chartrets artikel 6, 47 og 48 ved at henvise til EMRK’s artikel 6, således som denne artikel fortolkes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.

72. Artikel 3 i direktiv 2016/343 fastsætter således retten til at blive anset for uskyldig i tilsvarende vendinger som dem, der er anvendt i EMRK’s artikel 6, stk. 2.

73. Hvad angår dette direktivs artikel 4-7 regulerer disse artikler visse aspekter af uskyldsformodningen, såsom de aspekter, der udviklet i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis.

74. EU-lovgiver har således i det nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, fastsat et af de væsentlige krav, som denne domstol siden 1983 har stillet for at sikre overholdelsen af retten til at blive anset for uskyldig, nemlig retten til ikke at blive omtalt som skyldig i en offentlig udtalelse eller i en retsafgørelse, før der er afsagt en endelig dom ( 24 ).

75. Denne bestemmelse indeholder en minimumsregel og har på EU-rettens nuværende udviklingstrin derfor ikke til formål at give en bredere beskyttelse end den, der følger af EMRK ( 25 ).

76. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis er derfor relevant for fortolkningen af retten til at blive anset for uskyldig, der er fastsat i chartrets artikel 48, og navnlig et af aspekterne heraf, der er nævnt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343. Denne retspraksis giver nemlig nyttige bidrag med hensyn til, hvilke foranstaltninger de nationale myndigheder har pligt til at vedtage for at sikre, at præmisserne for en afgørelse eller de formuleringer, der anvendes heri, ikke indebærer et indgreb i den ret til at blive anset for uskyldig, der tilkommer de tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner.

2. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende overholdelsen af retten til at blive anset for uskyldig i den situation, hvor medtiltalte dømmes i separate sager

77. Det fremgår af EMRK’s artikel 6, stk. 2, at »[e]nhver, der anklages for en lovovertrædelse, skal anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist i overensstemmelse med loven« ( 26 ).

78. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog i dommen i sagen Karaman mod Tyskland, at uskyldsformodningen udgør et element i en retfærdig rettergang i straffesager, således som det kræves i henhold til EMRK’s artikel 6, stk. 1. Denne domstol udtalte, at denne formodning tilsidesættes, hvis den ret, der behandler sagens realitet, på et for tidligt tidspunkt i en retsafgørelse tilkendegiver den opfattelse, at den tiltalte er skyldig, selv om skyldsspørgsmålet ikke forinden er afgjort i overensstemmelse med loven. Det er tilstrækkeligt, selv i mangel af en formel konstatering, at der gives en begrundelse, som giver anledning til at tro, at dommeren anser den pågældende for skyldig ( 27 ).

79. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol lagde for at vurdere, om denne begrundelse udgjorde en tilsidesættelse af retten til at blive anset for uskyldig, »afgørende« vægt på den formulering, som den retslige myndighed havde anvendt ( 28 ). Denne domstol tog endvidere hensyn til de særlige omstændigheder, der lå til grund for denne formulering, og navnlig procedurens art og arten af de anklager, der var rejst mod den/de tiltalte ( 29 ). Disse faktorer gør det nemlig muligt at vurdere, i hvilket omfang den retslige myndighed har pligt til at nævne den konkrete rolle, som enhver, der kan have være involveret i en strafbar handling, har spillet, og deres hensigt ( 30 ).

80. I dommen i sagen Karaman mod Tyskland ( 31 ) fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol således, at »in complex criminal proceedings involving several persons who cannot be tried together, references by the trial court to the participation of third persons, who may later be tried separately, may be indispensable for the assessment of the guilt of those who are on trial.« ( 32 ). Denne domstol udtalte, at under disse omstændigheder »[are] [c]riminal courts […] bound to establish the facts of the case relevant for the assessment of the legal responsibility of the accused as accurately and precisely as possible, and they cannot present established facts as mere allegations or suspicions« ( 33 ). Denne domstol fastslog videre, at »[t]his also applies to facts related to the involvement of third persons« ( 34 ).

81. Menneskerettighedsdomstolen nuancerede denne udtalelse, idet den præciserede, at »if such facts have to be introduced, the court should avoid giving more information than necessary for the assessment of the legal responsibility of those persons who are accused in the trial before it« ( 35 ).

82. I den pågældende sag var ikke blot klagerens efternavn og fulde fornavn nævnt flere gange i dommen, men den rolle, som den pågældende havde spillet i forbindelse med bedrageriet, fremgik også. I forbindelse med angivelsen af klagerens navn var der imidlertid foretaget en tilføjelse ved udtrykket »retsforfølges som enkeltperson«.

83. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol skulle tage stilling til, om den i denne dom anførte begrundelse kunne give anledning tvivl om, hvorvidt der på et tidligere tidspunkt var taget stilling til klagerens skyld, og således bringe den retfærdige bedømmelse af de anklager, der var rejst mod den pågældende i forbindelse med en separat sag i Tyskland og/eller Tyrkiet, i fare.

84. Menneskerettighedsdomstolen fastslog ikke, at der var sket en tilsidesættelse af retten til at blive anset for uskyldig. Den udtalte, at den retslige myndighed for at vurdere graden af ansvar hos den tiltalte inden for rammerne af den pågældende dom havde pligt til at fastslå, »who had made the plans to misuse the donations and […]who had given which instructions to whom« ( 36 ). Menneskerettighedsdomstolen kritiserede heller ikke, at klageren var blevet identificeret ved sit fulde navn, idet denne angivelse i hele domsteksten blev efterfulgt af udtrykket »retsforfølges som enkeltperson«. Den var af den opfattelse, at den retslige myndighed således havde tydeliggjort, at den ikke skulle tage stilling til, om klageren var skyldig, men at den i overensstemmelse med de nationale strafferetlige procedureregler udelukkende havde til opgave inden for rammerne af den pågældende sag at vurdere, om den person, hvis sag var under pådømmelse, skulle ifalde et strafferetligt ansvar ( 37 ).

85. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol bekræftede i dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland denne retspraksis, idet den indledningsvis tog en lang række forbehold i forhold til den situation, hvor en aftale om at erklære sig skyldig indgås i forbindelse med en sag, hvor anklagernes art derimod måtte tilsige, at de medtiltaltes sager skulle pådømmes samlet ( 38 ). Denne domstol fremhævede således, at det i høj grad er »afgørende«, at den retslige myndighed i sagen om skyldsspørgsmålet anvender processuelle garantier, der er egnet til at sikre en retfærdig bedømmelse af de verserende sager, der er indledt mod de medtiltalte, herunder at undlade at fremsætte enhver form for ytring, der kan skade uskyldsformodningen ( 39 ). Med henblik på at foretage en vurdering af selve indholdet af denne begrundelse henviste denne domstol til den bedømmelsesmetode, der er opstillet i dommen i sagen Karaman mod Tyskland.

86. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland, fremgik det af den dom, der i forbindelse med en sag, der vedrørte skyldsspørgsmålet, blev afsagt mod X, at den pågældende havde begået den strafbare handling, som vedkommende var blevet foreholdt, sammen med to andre personer. Selv om navnene på disse to andre personer var blevet anonymiseret, indeholdt dommen imidlertid oplysninger om de erhvervsmæssige funktioner, som de pågældende udførte inden for regeringen eller i førende virksomheder, og den rolle, som de havde spillet i forbindelse med udførelsen af denne strafbare handling ( 40 ). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol kritiserede den ordlyd, der var anvendt i denne dom, idet der ikke på nogen måde herskede tvivl om, hvem de medtiltalte var, og hvorledes de havde deltaget i den strafbare handling, for hvilken X var blevet idømt straf ( 41 ).

3. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis som bidrag til fortolkningen af chartrets artikel 48 og artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343

87. Denne retspraksis gør det muligt at udlede en række konstateringer om rækkevidden af den ret til at blive anset for uskyldig, der er fastsat i chartrets artikel 48, og navnlig om de konkrete foranstaltninger, der gør det muligt at forhindre eller berigtige offentlige henvisninger om skyld i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343.

88. De offentlige henvisninger skal vurderes fra sag til sag i lyset af de særlige omstændigheder, der ligger til grund for omtalen, og navnlig arten af og den sammenhæng, som den pågældende sag indgår i.

89. Disse omstændigheder kan være afgørende, når de medtiltalte skal dømmes inden for rammerne af separate straffesager, og navnlig når en af dem er omfattet af en fremskyndet procedure, der vedrører skyldsspørgsmålet.

90. Den retslige myndighed skal i princippet træffe de foranstaltninger, der er egnede til at sikre en retfærdig prøvelse af de anklager, der er rejst mod de andre medtiltalte inden for rammerne af den sag, der verserer mod dem, og skal derfor i aftalen om et erklære sig skyldig undlade enhver form for angivelse eller henvisning, der kan tilsidesætte disse medtiltaltes ret til at blive anset for uskyldige.

91. Det kan imidlertid accepteres, at de øvrige medtiltalte, der deltog i den strafbare handling, angives og identificeres i denne aftale, for det første, såfremt en sådan angivelse er nødvendig for den retlige kvalificering af den strafbare handling og for bedømmelsen af det strafferetlige ansvar for den person, der har erklæret sig skyldig, og, for det andet, såfremt denne angivelse ledsages af en klar oplysning om, at de nævnte medtiltalte vil blive retsforfulgt som enkeltpersoner, og at deres skyld ikke er bevist i overensstemmelse med loven.

92. Dette indebærer, at den retslige myndighed skal være særdeles opmærksom på ikke blot den ordlyd, der anvendes i forbindelse med angivelsen og identificeringen af de øvrige tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner, men også begrundelsen for aftalen om at erklære sig skyldig i sin helhed.

93. Hvad for det første angår den ordlyd, der er anvendt for at omtale den rolle, som de øvrige tiltalte har spillet, og for at identificere dem, erindrer jeg således om, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis ikke er til hinder for, at den retslige myndighed identificerer disse personer ved deres fulde navn. Det er imidlertid ifølge denne retspraksis et krav, at der i forbindelse med denne omtale tilføjes et udtryk eller en formulering, der gør det muligt at forstå, at denne omtale kun er nødvendig for vurderingen af den pågældendes skyld, og ikke for vurderingen af, om de øvrige tiltalte, der retsforfølges som enkeltpersoner, er skyldige ( 42 ).

94. For det andet er det nødvendigt at foretage en prøvelse af den samlede begrundelse for den pågældende aftale om at erklære sig skyldig. Som Kommissionen med føje har anført i sit skriftlige indlæg, vil ethvert udtryk eller enhver formulering, der vedrører angivelsen eller identificeringen af de øvrige tiltalte, miste sin betydning, hvis andre dele af argumentationen eller den retlige analyse i afgørelsen kan forstås som en bedømmelse af de øvrige tiltaltes skyld.

95. Henset til samtlige ovenstående betragtninger er jeg derfor af den opfattelse, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343 i en situation, hvor en retslig myndighed inden for rammerne af en fremskyndet procedure, der vedrører skyldsspørgsmålet, pådømmer en sag mod en person, der er tiltalt for at have begået en strafbar handling i forening med andre, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at denne myndighed i aftalen om at erklære sig skyldig angiver de øvrige tiltalte, der har deltaget i den strafbare handling, og identificerer disse øvrige tiltalte, for så vidt som denne myndighed sikrer sig, for det første, at denne angivelse er nødvendig for den retlige kvalificering af den strafbare handling og for bedømmelsen af det strafferetlige ansvar for den person, der har erklæret sig skyldig, og, for det andet, at der i denne forbindelse er anvendt en ordlyd, der klart viser, at disse personer er tiltalt i en separat straffesag, og at der endnu ikke er taget stilling til deres skyld i overensstemmelse med loven.

96. Jeg er endvidere af den opfattelse, at det er vigtigt at erindre, at direktiv 2016/343 fastsætter minimumsregler, og at EU-lovgiver udtrykkeligt har givet medlemsstaterne mulighed for at udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, for at fastsætte et højere beskyttelsesniveau ( 43 ). Dette direktiv er derfor ikke til hinder for, at en medlemsstat vedtager strengere beskyttelsesforanstaltninger med det formål i en situation som den i hovedsagen omhandlede at forhindre enhver form for henvisning, der er egnet til at tilsidesætte den ret til at blive anset for uskyldig, der tilkommer de tiltalte inden for rammerne af en separat straffesag.

97. Det er i det foreliggende tilfælde ubestridt, at den straffesag, der er indledt mod AH, PB, CX, KM og PH som følge af, at de angiveligt tilhører en organiseret kriminel gruppe, er blevet opdelt efter, at MH har tilkendegivet sit ønske om at indgå en aftale om at erklære sig skyldig. Der er desuden enighed om, at de fem øvrige tiltalte har givet samtykke til, at MH kan indgå denne aftale, idet de samtidig har anført, at dette samtykke ikke indebærer, at de erkender deres skyld, eller at de har givet afkald på deres ret til at erklære sig uskyldige.

98. Det fremgår endvidere af forelæggelsesafgørelsen, at omtalen af det forhold, at AH, PB, CX, KM og PH deltog i den strafbare handling, og identificeringen af dem ved deres fulde navn og personnummer i den aftale, som anklagemyndigheden indgik med MH, følger af anvendelsen af national domstolspraksis, der kræver, at aftalens ordlyd skal svare fuldt ud til anklageskriftets ordlyd.

99. Dette krav henhører under det skøn, som medlemsstaterne råder over med hensyn til betingelserne for at indgå en aftale som den omhandlede, og som følger af den minimumsharmonisering, der er foretaget ved direktiv 2016/343.

100. Gennemførelsen af dette krav gør det imidlertid nødvendigt at træffe særlige forholdsregler for at sikre, at den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, ikke bringer den retfærdige prøvelse af de anklager, der er rejst mod AH, PB, CX, KM og PH inden for rammerne af den sag, der verserer mod dem, i fare, og navnlig at den ikke tilsidesætter deres ret til at blive anset for uskyldige. Denne aftale indeholder nemlig i dens nuværende affattelse angivelser, der i mangel af præciserende oplysninger kan forstås som en for tidlig tilkendegivelse vedrørende deres skyld.

101. Det tilkommer ikke Domstolen at fremsætte forslag eller ændringer til den ordlyd, der er anvendt i den nævnte aftale. Denne opgave tilkommer den forelæggende ret, der dels alene er i stand til at fortolke den gældende nationale ret og tage hensyn til sagens omstændigheder, dels alene har kompetence til at godkende denne aftale.

102. For at opfylde de krav, der er nævnt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/343, skal denne ret foretage en vurdering af, i hvilket omfang de omtvistede angivelser er nødvendige for den retlige kvalificering af den strafbare handling og bedømmelsen af MH’s strafferetlige ansvar. Jeg vil i denne henseende nævne, at den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen har anført, at disse angivelser kan have en stor betydning for, om de elementer, der udgør gerningsindholdet i den omhandlede strafbare handling, er opfyldt.

103. Den forelæggende ret har i givet fald pligt til at foretage en vurdering af, i hvilket omfang der i forbindelse med de nævnte angivelser er foretaget en tilføjelse af et udtryk eller en formulering, der klart viser, at AH, PB, CX, KM og PH er tiltalt inden for rammerne af en separat straffesag, og at der endnu ikke er taget stilling til deres skyld i overensstemmelse med loven.

104. Endelig skal den forelæggende ret sikre sig, at den aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og MH, ikke på nogen måde indeholder en angivelse, der kan forstås som en for tidlig tilkendegivelse vedrørende disse fem personers skyld.

V. Forslag til afgørelse

105. På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) forelagte præjudicielle spørgsmål på følgende måde: »Artikel 4, stk. 1, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at den nationale retslige myndighed i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor denne retslig myndighed i forbindelse med indgåelsen af en aftale om forudgående erkendelse af skyld pådømmer en sag mod en person, der er tiltalt for at have begået en strafbar handling i forening med andre, i denne aftale angiver de øvrige tiltalte, der har deltaget i den strafbare handling, og identificerer disse øvrige tiltalte, for så vidt som denne myndighed sikrer sig, for det første, at denne angivelse er nødvendig for den retlige kvalificering af den strafbare handling og for bedømmelsen af det strafferetlige ansvar for den person, der har erklæret sig skyldig, og, for det andet, at der i denne forbindelse er anvendt en ordlyd, der klart viser, at disse personer er tiltalt i en separat straffesag, og at der endnu ikke er taget stilling til deres skyld i overensstemmelse med loven.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Herefter »aftalen om at erklære sig skyldig«. Den sag, der vedrører denne aftale, vil herefter blive omtalt som »sagen om skyldsspørgsmålet«.

( 3 ) – Herefter »chartret«.

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).

( 5 ) – C-310/18 PPU, EU:C:2018:732.

( 6 ) – Undertegnet i Rom den 4.11.1950 (herefter »EMRK«).

( 7 ) – DV nr. 67 af 27.7.1999.

( 8 ) – Den forelæggende ret har fremsendt aftalens ordlyd efter anmodning fra Domstolen.

( 9 ) – Det tidsmæssige anvendelsesområde for direktiv 2016/343 giver efter min opfattelse ikke anledning til særlige vanskeligheder. Medlemsstaterne var i henhold til dette direktivs artikel 14, stk. 1, forpligtet til at gennemføre det nævnte direktiv senest den 1.4.2018. Jeg kan imidlertid konstatere, at den omhandlede aftale blev indgået mellem anklagemyndigheden og MH den 18.5.2018 og derfor fortsat skal godkendes af den forelæggende ret.

( 10 ) – Jf. i denne forbindelse redegørelsen om tiltalefrafald i Den Europæiske Union i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Gözütok og Brügge (C-187/01, EU:C:2002:516, punkt 61-106). Jf. ligeledes, hvad angår Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.2.2016, Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, § 100 og den deri nævnte retspraksis) (herefter »dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland«).

( 11 ) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.2.2014, Karaman mod Tyskland (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, § 41 og den deri nævnte retspraksis) (herefter »dommen i sagen Karaman mod Tyskland«).

( 12 ) – Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og af den omhandlede aftales ordlyd, at der således kræves deltagelse af mindst tre personer for at kunne udgøre en sådan gruppe.

( 13 ) – Jf. i denne forbindelse E. Baron, La coaction en droit pénal, doktorafhandling, der blev forsvaret den 7.12.2012, navnlig punkt 371.

( 14 ) – Dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§ 100 og den deri nævnte retspraksis, samt §§ 103 og 104 og den deri nævnte retspraksis). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udtalte i § 104 følgende: »If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.«

( 15 ) – Dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§ 104).

( 16 ) – Dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§§ 103-105).

( 17 ) – Artikel 4, stk. 3, i direktiv 2016/343 er ikke relevant i den foreliggende sag.

( 18 ) – Dom af 19.9.2018, Milev (C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, præmis 45-47).

( 19 ) – Jf. analogt dom af 21.12.2016, Tele2 Sverige og Watson m.fl. (C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 127 og 128 og den deri nævnte retspraksis), og af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 62).

( 20 ) – EUT 2007, C 303, s. 17.

( 21 ) – Jf. forklaringen til chartrets artikel 52.

( 22 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (COM(2013) 821 final).

( 23 ) – Jf. punkt 13-17 i dette forslag.

( 24 ) – Kommissionen henviste således i sit forslag til direktiv udtrykkeligt til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 25.3.1983, Minelli mod Schweiz (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, § 37), hvori denne domstol fastslog, at »the presumption of innocence will be violated if, without the accused’s having previously been proved guilty according to law and, notably, without his having had the opportunity of exercising his rights of defence, a judicial decision concerning him reflects an opinion that he is guilty. This may be so even in the absence of any formal finding; it suffices that there is some reasoning suggesting that the court regards the accused as guilty«.

( 25 ) – Det erindres, at det fremgår af fast retspraksis, at chartrets artikel 52, stk. 3, ikke berører EU-rettens og EU-Domstolens autonomi, idet EU-lovgiver således kan indrømme en mere omfattende beskyttelse end EMRK (jf. i denne forbindelse dom af 21.12.2016, Tele2 Sverige og Watson m.fl., C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).

( 26 ) – Jf. hvad angår retten til at blive anset for uskyldig i EMRK’s artikel 6, stk. 2, J.F. Kjølbro, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist- og Økonomforbundets Forlag, København, 2017, navnlig s. 655 ff.

( 27 ) – Jf. i denne forbindelse dommen i sagen Karaman mod Tyskland (§ 41 og den deri nævnte retspraksis).

( 28 ) – Jf. i denne forbindelse dommen i sagen Karaman mod Tyskland (§ 63 og den deri nævnte retspraksis), og i samme retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 31.10.2013, Mosinian mod Grækenland (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, § 23 og den deri nævnte retspraksis).

( 29 ) – Jf. i denne forbindelse dommen i sagen Karaman mod Tyskland (§ 64) og dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§ 104), og Menneskerettighedsdomstolens dom af 25.1.2018, Bikas mod Tyskland (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, § 46 og den deri nævnte retspraksis).

( 30 ) – Som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog i § 63 i dommen i sagen Karaman mod Tyskland, »[may] [e]ven the use of some unfortunate language […] not be decisive when regard is had to the nature and context of the particular proceedings«.

( 31 ) – Klageren påberåbte sig i denne sag, at den pågældendes ret til at blive anset for uskyldig var blevet tilsidesat som følge af, at det i en dom afsagt mod andre mistænkte, der blev retsforfulgt som enkeltpersoner i Tyskland, var angivet, at klageren havde deltaget i en strafbar handling. Den omhandlede retsafgørelse var derfor blevet afsagt i forbindelse med afslutningen af en sag, der ikke direkte var rettet mod klageren som anklaget, men som imidlertid vedrørte en straffesag, der verserede mod klageren, og som var forbundet hermed.

( 32 ) – Dommen i sagen Karaman mod Tyskland (§ 64), min fremhævelse.

( 33 ) – Dommen i sagen Karaman mod Tyskland (§ 64).

( 34 ) – Idem.

( 35 ) – Idem.

( 36 ) – Ibidem (§ 66).

( 37 ) – Ibidem (§ 69).

( 38 ) – Jf. den redegørelse, der vedrører denne problemstilling, i punkt 56-61 i dette forslag til afgørelse.

( 39 ) – Dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§§ 103 og 104).

( 40 ) – Denne dom indeholdt oplysning om, at X havde handlet i forening med to andre personer, nemlig »N., tidligere frivillig rådgiver for guvernøren«, og »O., tidligere direktør for VLK«, idet det blev præciseret, at »N.« havde haft »kriminelt forsæt til at tilegne sig midler […]« (jf. pressemeddelelse vedrørende dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland, der er tilgængelig på følgende internetadresse: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i=003-5307100-6607284).

( 41 ) – Dommen i sagen Navalnyy og Ofitserov mod Rusland (§ 106).

( 42 ) – Jf. punkt 82-84 i dette forslag til afgørelse.

( 43 ) – Jf. 48. betragtning til dette direktiv.