Et særligt aspekt i denne sag består deri, at præsidenten for Centrale Raad van Beroep i en skrivelse af 7. juni 1978 til Domstolen med en redegørelse for de forelagte spørgsmål har fundet det formålstjenligt at fremstille »denne sags forhistorie og tankegangen, der har ført retten til forelæggelsen«. Efter min opfattelse er kendskabet til disse fakta nok nyttige, men ikke uundværlige for forståelsen og besvarelsen af spørgsmålene. Jeg mener dog at måtte fremsætte en kommentar til en i skrivelsen indeholdt bemærkning, som har forbløffet mig meget (navnlig fordi den synes at være et væsentligt led i den forelæggende rets argumentationskæde): det anføres nemlig, at Lohmann tilhører den af forordning nr. 1408/71 omfattede personkreds, og at de omtvistede nederlandske bestemmelser om børnetilskud hører under forordningens saglige anvendelsesområde.

I den nederlandske rets argumentation er de to punkter sammenknyttede. Skrivelsen omtaler nemlig forordningernes artikel 1, litra a), nr. ii) og artikel 2, stk. 1 og 2. Efter artikel 1, litra a), nr. ii) omfatter begrebet »arbejdstager« enhver person,

ii) der inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere eller for hele den erhvervsmæssigt beskæftigede del af befolkningen er tvungent forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, på hvilke denne forordning finder anvendelse,

—når det efter vedkommende sikringsordnings administrationseller finansieringsmetode er muligt at identificere den pågældende som arbejdstager, eller

i mangel af sådanne kriterier: når den pågældende er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en anden af de i bilag V opregnede risici inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere.

Ifølge artikel 2, stk. 1, finder forordningen anvendelse »på arbejdstagere, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborger i en af disse stater . . .«. Ifølge artikel 2, stk. 3, finder forordningen anvendelse på tjenestemænd »for så vidt de pågældende er eller har været omfattet af en medlemsstats lovgivning, på hvilken denne forordning finder anvendelse«. Centrale Raad van Beroep har nu stillet sig det spørgsmål, om begge de af Lohmann påberåbte nederlandske love om børnetilskud (Algemene Kinderbijslagwet og Kinderbijslagwet voor loontrekkenden) er omfattet af begrebet »lovgivning, på hvilken denne forordning finder anvendelse«, og er, efter at have besvaret spørgsmålet bekræftende ud fra forordningens artikel 4, nået til det resultat, at Lohmann tilhører forordningens personkreds.

I denne forbindelse har Kommissionen med rette påpeget, at en ret til familieydelser i tilfælde som det foreliggende ikke står alene, men afledes af andre rettigheder og er knyttet til den pågældendes retsstilling. Det forekommer mig derfor, at det ikke er den rigtige fremgangsmåde til problemets løsning at sammenholde lovene om børnetilskud med forordning nr. 1408/71 for at afgøre, om lovene er omfatet af forordningen. Når artikel 2 angiver arbejdstagere (eller i stk. 2, tjenestemænd) »som er eller har været omfattet af lovgivningen« i en medlemsstat, som tilhørende den personkreds, på hvilken forordningen finder anvendelse, så er det arbejdstagerens personlige stilling — eller den på basis heraf anvendelige forsikringsordning — som udgør den bestemmende faktor. Når man betragter det foreliggende tilfælde, så er det endvidere mærkeligt, at Lohmann, såfremt de to børnetilskudslove hører til den af forordningen omfattede lovgivning, skulle tilhøre forordningens personkreds, idet det dog først må godtgøres, at han er omfattet af de to love (i medfør af forordningens artikel 77).

Den nederlandske rets opfattelse forekommer mig imidlertid uholdbar, også selv om man tager som udgangspunkt, at de to nederlandske børnetilskudslove i princippet kan være omfattet af begrebet »lovgivning« som angivet i artikel 2, stk. 3. Vi ved nemlig, at sagsøgeren ikke opfylder samtlige de i lovene fastsatte betingelser, og at han derfor ikke er omfattet af nogen af dem.

Som nævnt følger det af artikel 2, stk. 3, at tjenestemænd kun kan påberåbe sig forordning nr. 1408/71 i det omfang, de er eller har været omfattet af en national lovgivning, på hvilken forordningen finder anvendelse. Man kan herefter ikke lade sig nøje med at fastslå, at vedkommende påberåber sig national lovgivning, på hvilken forordningen finder anvendelse; betingelserne for, at vedkommende er omfattet af disse love, må være opfyldt. I det foreliggende tilfælde søger man at inddrage forordning nr. 1408/71 for at overvinde den hindring, der ligger i, at betingelserne i den nationale lovgivning ikke er opfyldt; dette forhold er imidlertid til hinder for, at artikel 2, stk. 3, kan anvendes. Det bør ikke glemmes, at artikel 2, stk. 3, har kakrakter af en undtagelse. Hovedformålet med harmoniseringsbestemmelserne i forordning nr. 1408/71 er nemlig — hvad den sociale sikring angår — at fjerne hindringerne for den ret til at kunne bevæge sig frit inden for Fællesskabet, som efter traktatens artikel 48 er tilsikret arbejdstagerne i de private virksomheder.

Efter min opfattelse er den eneste rigtige fremgangsmåde ved problemets løsning at fastslå rækkevidden af artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71. Fortolkningen af denne bestemmelse berører nemlig såvel den af forordningen omfattende personkreds som den betydning, der skal tillægges artikel 77, stk. 2, og som er genstanden for den nederlandske rets andet spørgsmål.