Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 11. maj 2000. - Cinzia Gozza m.fl. mod Università degli Studi di Padova m.fl.. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale civile e penale di Venezia - Italien. - Etableringsret - Fri udveksling af tjenesteydelser - Læger - Specialer - Uddannelsesperioder - Aflønning - Direkte virkning. - Sag C-371/97.



Samling af Afgørelser 2000 side I-07881



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I denne sag anmoder Tribunale civile e penale di Venezia (Italien) Domstolen om at afgøre, om bestemmelserne i direktiv 75/362/EØF (1) og 75/363/EØF (2), begge direktiver som ændret ved direktiv 82/76/EØF (3) - hvorefter læger under speciallægeuddannelse har ret til en »passende aflønning« i uddannelsesperioden, såvel på heltids- som på deltidsbasis - har direkte virkning.

2 Domstolen har allerede delvis besvaret dette spørgsmål i sin dom af 25. februar 1999, i Carbonari m.fl.-sagen (4), der drejede sig om, hvorvidt de bestemmelser om retten til løn, som er indeholdt i de nævnte direktiver, er tilstrækkeligt præcise og ubetingede til, at de umiddelbart stifter ret for de borgere, som påberåber sig dem, i tilfælde hvor der er tale om en uddannelse på heltidsbasis.

3 Domstolen anmodes nu om at tage stilling til, om resultatet i Carbonari m.fl.-sagen kan overføres på tilfælde, hvor nogle af sagsøgerne gennemfører deres uddannelse på deltidsbasis.

I - Relevante retsregler

A - Fællesskabsretten

1. Relevante bestemmelser i de nævnte direktiver

4 Anerkendelsesdirektivet tager sigte på gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger og omfatter foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (5).

5 Anerkendelsesdirektivet sondrer mellem, om eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallæger er fælles for alle medlemsstaterne (6), eller kun for to eller flere medlemsstater (7). Anerkendelse af de førstnævnte er automatisk, når indehaverne i henhold til anerkendelsesdirektivets artikel 4 har fulgt en uddannelse, der svarer til mindstekravene i samordningsdirektivet. Hvad angår de øvrige, bestemmes det i artikel 6, at anerkendelse sker automatisk mellem disse medlemsstater, dog på betingelse af at indehaverne kan gøre gældende, at de har en uddannelse, der svarer til de i samordningsdirektivet opstillede krav.

6 Samordningsdirektivet tager sigte på samordning af visse af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge, »og ... overlade[r] det [i øvrigt] til medlemsstaterne frit at tilrettelægge deres undervisning« (8).

7 Ved samordningsdirektivet er der foretaget en vis harmonisering af uddannelsesbetingelserne og adgangen til de forskellige specialer »... med henblik på gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallæger, og for at sætte samtlige udøvere af erhvervet, som er statsborgre i medlemsstaterne, på nogenlunde lige fod inden for Fællesskabet ...« (9). Men disse »... minimumskriterier både for adgangen til speciallægeuddannelsen, dennes minimumsvarighed, undervisningsformen og stedet, hvor denne skal finde sted, samt for det tilsyn, den skal undergives ... vedrører kun specialer, der er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater« (10).

8 De to direktiver er blevet ændret ved direktiv 82/76, hvis mål, som klart fremgår af tredje betragtning til direktivet, er at definere en ny og strengere ordning for deltidsuddannelse af speciallæger (11). Direktiv 82/76 indeholder i øvrigt, i forhold til anerkendelses- og samordningsdirektiverne, forskellige tekniske ændringer, som var blevet nødvendige som følge af udviklingen i medlemsstaternes nationale lovgivninger og den erfaring, som de første års anvendelse havde givet (12).

9 Direktiverne er blevet ophævet ved og erstattet af direktiv 93/16/EØF (13), som ikke ændrer de væsentlige bestemmelser i de nævnte direktiver, men hvis mål er »for forenklingens og klarhedens skyld« at »kodificiere« dem og samle dem i én tekst (14).

10 Samordningsdirektivets artikel 1 pålægger medlemsstaterne at gøre adgangen til at optage og udøve virksomhed som læge betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for læger som omhandlet i anerkendelsesdirektivets artikel 3, hvilket således yder garanti for, at den pågældende gennem hele sin uddannelse har erhvervet de mindstekundskaber, der opregnes i samordningsdirektivets artikel 1, stk. 1, litra a)-d).

11 Samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, som ændret ved direktiv 82/76 (15), præciserer betingelserne for den uddannelse, der fører til erhvervelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for speciallæger. Denne uddannelse skal navnlig følges på heltidsbasis under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer i overensstemmelse med punkt 1 i bilaget (16). Uddannelsen skal endvidere finde sted på et universitet, på et universitetssygehus eller, i givet fald, i en anden institution inden for sundhedsområdet, der er godkendt til dette formål af de kompetente myndigheder eller organer (17).

12 Ifølge samordningsdirektivets artikel 2, stk. 3, udpeger medlemsstaterne de myndigheder eller organer, der er kompetente til at udstede de i stk. 1 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser .

13 I henhold til samordningsdirektivets artikel 3, som ændret ved direktiv 82/76 (18), kan medlemsstaterne give tilladelse til speciallægeuddannelse på deltidsbasis. Artiklen kræver imidlertid, at visse betingelser overholdes. Uddannelse på deltidsbasis kan kun tillades, såfremt en heltidsuddannelse som følge af dokumenterede personlige forhold ikke vil være gennemførlig (19). Endvidere skal deltidsuddannelsen tilrettelægges i overensstemmelse med punkt 2 i bilag I, og uddannelsesniveauet skal kvalitativt svare til det niveau, der opnås ved heltidsuddannelsen (20). Endvidere må dette niveau ikke sænkes, hverken fordi der er tale om en deltidsuddannelse, eller fordi der udøves lønnet privat erhvervsvirksomhed (21). Endelig må den samlede varighed af speciallægeuddannelsen ikke afkortes som følge af, at den foregår på deltidsbasis (22).

14 I punkt 1 og 2 i bilaget, som blev føjet til samordningsdirektivet ved direktiv 82/76 (23) bestemmes følgende:

»Karakteristiske træk ved speciallægeuddannelsen på heltids- og deltidsbasis

1. Speciallægeuddannelse på heltidsbasis

Denne uddannelse finder sted under arbejde i bestemte stillinger, der er anerkendt af de kompetente myndigheder.

Uddannelsen indebærer, at den pågældende læge deltager i samtlige lægelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregår, således at han igennem hele arbejdsugen året igennem anvender hele sin arbejdsindsats på denne praktiske og teoretiske uddannelse på de af de kompetente myndigheder fastsatte betingelser. Stillingen aflønnes derfor med et passende beløb.

Uddannelsen kan afbrydes af visse grunde, såsom militærtjeneste, tjenesterejser med videnskabeligt sigte, graviditet og sygdom. Uddannelsens samlede varighed kan ikke nedsættes på grund af sådanne afbrydelser.

2. Speciallægeuddannelse på deltidsbasis

Kravene er de samme som ved heltidsuddannelsen, og den eneste forskel mellem de to former for uddannelse er, at det ved deltidsuddannelsen er muligt at begrænse deltagelsen i de lægelige aktiviteter til mindst halvdelen af den i punkt 1, andet afsnit, fastsatte periode.

De kompetente myndigheder sørger for, at speciallægeuddannelsen på deltidsbasis svarer til heltidsuddannelsen både hvad angår den samlede varighed og kvaliteten.

Læger under specialuddannelse på deltidsbasis aflønnes derfor med et passende beløb«.

15 Samordningsdirektivets artikel 4 og 5 fastsætter minimumsvarigheden af de speciallægeuddannelser, der fører til erhvervelse af de eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, som er omhandlet i anerkendelsesdirektivets artikel 5 og 7 (24), og som er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere blandt dem.

16 Endelig bestemmes det i artikel 16 i direktiv 82/76, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet senest den 31. december 1982.

2. Domstolens praksis

17 Hvad angår de personer, der er tillagt rettigheder ved anerkendelsesdirektivet og samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, og hvad særligt angår retten til aflønning under speciallægeuddannelsen, har Domstolen i fast praksis fastslået, at »forpligtelsen til i henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i samordningsdirektivet at betale løn under uddannelsen til speciallæge [kun] gælder [...] for de lægespecialer, som er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater, og som er nævnt i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7« (25).

B - National ret

1. Italienske retsforskrifter

18 Anerkendelses- og samordningsdirektiverne er blevet gennemført i Den Italienske Republiks retsorden ved lov nr. 217 af 22. maj 1978 (26).

19 Ved dom af 7. juli 1987, Kommissionen mod Italien (27), fastslog Domstolen imidlertid, at Den Italienske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten, da den ikke inden for den fastsatte frist havde vedtaget de bestemmelser, der var nødvendige for at efterkomme direktiv 82/76.

20 Efter afsigelsen af denne dom blev direktiv 82/76 gennemført ved lovdekret nr. 257 af 8. august 1991 (28).

21 Artikel 4 i lovdekret nr. 257 fastsætter rettigheder og pligter for læger, som er under uddannelse til speciallæge, og artikel 6 indfører uddannelsesstipendier for denne gruppe.

22 Det hedder i artikel 6, stk. 1, i lovdekret nr. 257: »Personer under specialuddannelse, inden for rammerne af den ordning, der er omhandlet i artikel 2, andet afsnit, som er forpligtet til at gennemføre uddannelsen på heltidsbasis, modtager under hele uddannelsesforløbet - bortset fra tidsrum, hvor uddannelsen ikke finder sted - et uddannelsesstipendium på 21 500 000 ITL for 1991. Med virkning fra den 1. januar 1992 reguleres dette beløb årligt på grundlag af den forventede inflation og tilpasses hvert tredje år ved dekret udstedt af Sundhedsministeriet ... på grundlag af forhøjelsen af mindstesatsen for lønninger, der finder anvendelse på kontrakter indgået med arbejdstagerne i sundhedssektoren, som er ansat af det nationale sundhedsvæsen.«

23 Endelig præciseres det i artikel 8, stk. 2 i lovdekret nr. 257, at dets bestemmelser finder anvendelse med virkning fra det akademiske år 1991/1992.

2. Anvendelsen af den italienske lovgivning

24 Det står fast, at bestemmelserne i direktiv 82/76, som pålægger medlemsstaterne at give speciallæger en passende aflønning under deres uddannelse, er blevet gennemført af Den Italienske Republik ved artikel 6 i lovdekret nr. 257, og at denne bestemmelse er blevet fortolket således, at de derved indførte uddannselsestipendier ikke finder anvendelse, selv efter det akademiske år 1991/1992, på læger indskrevet på de forskellige undervisningssteder for speciallæger før 1991/1992 (29).

II - De faktiske omstændigheder og sagens behandling

25 Cinzia Gozza og 23 andre, der havde bestået afsluttende eksamen i medicin (herefter »sagsøgerne«), var indskrevet på instituttet for narkose og genoplivning under Padova Universitets medicinske fakultet i det akademiske år 1990/1991, men kunne ikke modtage uddannelsesstipendier som indført ved lovdekret nr. 257 fra påbegyndelsen af deres uddannelse. I løbet af august 1991 anlagde de sag ved Pretore di Padova i dennes egenskab af »guidice del lavoro« med påstand om, at det blev anerkendt, at de havde ret til en passende aflønning i forbindelse med deres hyppige specialiseringskurser.

26 Efter nogle processuelle indsigelser, som førte til, at Suprema Corte di Cassazione måtte træffe afgørelse om et kompetencespørgsmål, blev sagen henvist til den forelæggende ret som »foro erariale« (værneting i sager vedrørende offentlige finanser). Corte suprema di cassazione havde fastslået, at der i denne sag ikke var tale om et arbejdsforhold - hverken offentligretligt eller privatretligt, et underordnelsesforhold eller et dermed sidestillet forhold - der kunne bevirke, at sagen skulle indbringes for et andet judicielt organ, som havde kompetence til at træffe afgørelse om arbejdsforhold.

27 Ved begæring af 14. marts 1996 har lægerne - hvis antal er steget fra 24 til 636 gennem forskellige stadier i sagens behandling - fået sagens behandling ved Tribunale civile e penale di Venezia fremmet.

28 Sagsøgerne, som alle har afsluttende eksamen i medicin og kirurgi, har bekræftet at have været indskrevet på forskellige undervisningssteder for speciallæger, som er tilknyttet Università degli Studi di Padova, og de har nedlagt påstand om, at det anerkendes, at de i overensstemmelse med anerkendelses- og samordningsdirektiverne og direktiv 82/76 har krav på at blive aflønnet med et passende beløb; de har i overensstemmelse hermed nedlagt påstand om, at det nævnte universitet og de øvrige sagsøgte - Ministeriet for Universiteter, Sundhedsministeriet og Undervisningsministeriet - tilpligtes at betale de skyldige beløb, som skal opgøres under sagen.

29 De sagsøgte organer har bestridt disse påstande. De har gjort gældende, at de omhandlede direktiver ikke kan have direkte virkning, fordi det ikke er angivet i direktiverne, hvem der er forpligtet til at betale den passende aflønning, og navnlig fordi direktiverne ikke præciserer de kriterier, der gør det muligt at beregne denne aflønning. Det er således i en anden retskilde, nemlig hver medlemsstats gennemførelseslovgivning, at disse kriterier skal fastlægges.

30 De sagsøgte har endvidere anført, at artikel 6 i lovdekret nr. 257, som udgjorde den foranstaltning, hvorved Den Italienske Republik opfyldte forpligtelsen til ifølge fællesskabsretten at sørge for en passende aflønning, ikke har givet anledning til nogen form for forskellig behandling af læger under speciallægeuddannelse, som var indskrevet før det akademiske år 1991/1992 (som sagsøgerne) - på hvilke den nye lovgivning ikke finder anvendelse - og de læger, som blev indskrevet efter 1991/1992 - på hvilke denne lovgivning derimod finder anvendelse. Til forskel fra de læger, som blev indskrevet efter 1991/1992, var de læger, der var indskrevet før dette tidspunkt, herunder sagsøgerne, på ingen måde forpligtet til hverken at uddanne sig på heltidsbasis eller til at påtage sig ikke at udøve nogen erhvervsmæssig virksomhed. De sagsøgte erkender imidlertid, at sagsøgerne var i færd med at gennemføre en speciallægeuddannelse på deltidbasis.

31 Da sagens afgørelse afhænger af fortolkningen af de omtvistede direktiver, har Tribunale civile e penale di Venezia ved kendelse af 7. oktober 1997 besluttet at udsætte sagens behandling og forlægge Domstolen følgende præjucidielle spørgmål:

»1) Skal direktiv 82/76/EØF - for så vidt som det heri bestemmes, at speciallæger under uddannelsen såvel på heltidsbasis som på deltidsbasis skal 'aflønnes med et passende beløb' - også med hensyn til den periode, hvori den italienske stat ikke havde udstedt specifikke regler, fortolkes således, at det har direkte virkning i forhold til speciallæger under uddannelse i den forstand, at de over for de kompetente statslige myndigheder har ret til uden begrænsning at blive aflønnet med et passende beløb for deres arbejdsindsats under uddannelsen?

2) I bekræftende fald ønskes det oplyst, hvilke kriterier der skal anvendes ved afgørelsen af, hvad der er et passende beløb, såvel med hensyn til uddannelse på heltidsbasis som med hensyn til uddannelse på deltidsbasis?«

III - Stillingtagen

A - Formaliteten

32 Den spanske regering har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at de af den nationale ret stillede spørgsmål må afvises, fordi beskrivelsen af sagens faktiske omstændigheder er ufuldstændig (30). Ifølge regeringen følger det af Domstolens faste praksis (31), at den forpligtelse til at udbetale løn i uddannelsesperioderne for lægespecialer, som er fastsat i samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra c), kun gælder for de lægespecialer, der er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere af dem, og på betingelse af, at specialerne er nævnt i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7. I det foreliggende tilfælde har den nationale ret imidlertid undladt at præcisere det nøjagtige indhold af de specialer, sagsøgerne under uddannelse i.

33 Det er korrekt, at forelæggelseskendelsen ikke indeholder faktiske oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at give den nationale ret et fuldstændigt svar. Imidlertid synes disse manglende præciseringer ikke at kunne forhindre Domstolen i at besvare de spørgsmål, den nationale ret har stillet. Det er tilstrækkeligt at fastslå, at bestemmelserne i anerkendelses- og samordningsdirektiverne for de pågældende specialer klart opregner såvel de benævnelser, der gælder i medlemsstaterne, som de myndigheder og organer, der er kompetente til at udstede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for specialerne.

34 Det må herefter påhvile »den forelæggende ret blandt sagsøgerne i hovedsagen at udpege dem, der tilhører den kategori af læger, som følger en af de pågældende specialistuddannelser, og som i henhold til samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, vil være berettiget til en passende aflønning under uddannelsen« (32).

35 Uden at ville bestride, at de præjudicielle spørgsmål er fremsat af en »ret« i den forstand, hvori ordet er anvendt i EØF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) (33), har den italienske regering gjort gældende, at Domstolen bør afvise de præjucidielle spørgsmål, idet de er fremsat af en instans, som efter de italienske processuelle regler ikke kan (eller endnu ikke er anmodet om at) træffe realitetsafgørelse i sagen.

36 Hertil skal for det første, i henhold til fast retspraksis (34), bemærkes, at i forbindelse med den fordeling af opgaverne, som består mellem Domstolen og de nationale retter, og som følger af traktatens artikel 177, er den nationale ret bedre i stand til at vurdere såvel hensigtsmæssigheden som relevansen af de spørgsmål, som den stiller Domstolen med henblik på at kunne løse den tvist, den har fået forelagt.

37 For det andet skal det bemærkes, »at det efter den opgavemæssige fordeling, der består mellem Domstolen og de nationale retter, ikke tilkommer Domstolen at undersøge, om den kendelse, der forelægges den, er afsagt i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes sammensætning og virkemåde« (35).

38 På denne baggrund kan de præjudicielle spørgsmål antages til realitetsbehandling.

B - Besvarelsen af spørgsmålene

1. Indledende bemærkninger

39 Med spørgsmålene ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne vedrørende forpligtelsen til at aflønne læger under speciallægeuddannelse, der gennemføres på heltidsbasis (36) og på deltidsbasis (37), med et passende beløb, i mangel af en gennemførelse af direktivet i national ret inden for fristen, henset til deres indhold, er ubetingede og tilstrækkeligt præcise til, at læger under speciallægeuddannelse har ret til at påberåbe sig forpligtelsen hertil over for en medlemsstats myndigheder under en sag for de nationale domstole.

2. Aflønningsforpligtelsen under uddannelsen på heltidsbasis

40 Hvad angår uddannelsen på heltidsbasis har Domstolen efter en fuldstændig og detaljeret gennemgang (38) af de relevante fællesskabsbestemmelser og de pågældende italienske gennemførelsesbestemmelser - som er helt identiske med dem, som skal anvendes af den forelæggende ret i hovedsagen - allerede givet de nationale domstole alle de nødvendige oplysninger til brug for afgørelser af denne sagstype.

41 Det påhviler herefter disse retsinstanser at anvende de fællesskabsretlige bestemmelser, således som de er fortolket af Domstolen i Carbonari m.fl.-sagen, på de sager, der bliver anlagt ved dem (39).

42 I Carbonari m.fl.-dommen fastslog Domstolen, at forpligtelsen til at aflønne læger under speciallægeuddannelse på heltidsbasis i princippet har direkte virkning.

Domstolens fastslog, at »bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, litra c), samt punkt 1 i bilaget til samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, forpligter medlemsstaterne til, for så vidt angår de læger, der kan omfattes af ordningen med gensidig anerkendelse, at yde løn under speciallægeuddannelsen, såfremt specialerne er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Denne pligt er som sådan ubetinget og tilstrækkeligt præcis« (40).

43 Domstolen præciserede, at det følger af gennemgangen af den generelle opbygning af samordnings- og anerkendelsesdirektiverne og direktiv 82/76, at forpligtelsen til at aflønne uddannelsesperioder for speciallæger »... helt [er] betinget af overholdelsen af kravene til uddannelsen af speciallæger, som selv giver medlemsstaterne mulighed for at foretage den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallæger i overensstemmelse med anerkendelsesdirektivet« (41), og at det påhviler hver »medlemsstat, hvori uddannelsen til speciallæge finder sted [at] sikre, at denne uddannelse opfylder samtlige betingelser ifølge samordningsdirektivet og direktiv 82/76, og at læger under specialistuddannelse skal aflønnes« (42).

44 Domstolen udtalte endvidere, at forpligtelsen til at aflønne uddannelsesperioder på heltid »kun gælder for de lægespecialer, som er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater, og som er nævnt i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7« (43), og at de nævnte artikler »... vedrørende de omhandlede specialistuddannelser opregner såvel de i medlemsstaterne gældende betegnelser som de kompetente myndigheder eller organer« (44).

45 Med henblik på at fastslå, om læger under speciallægeuddannelse har denne ret, henviste Domstolen derfor den forelæggende ret til at foretage en efterprøvelse på en række punkter.

46 For det første udtalte Domstolen, at det påhviler den nationale ret at efterprøve, om lægerne »... tilhører den kategori af læger, som følger en af de pågældende specialistuddannelser [jf. samordningsdirektivets artikel 5 eller 7, som ændret ved direktiv 82/76] ...« (45).

47 For det andet udtalte Domstolen, at det ligeledes påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om uddannelsen forløber i overensstemmelse med kravene i samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76.

Domstolen udtalte nærmere, »at punkt 1 i bilaget til samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, er udtrykkeligt og ubetinget i den forstand, at det kræver den uddannelsessøgendes deltagelse i samtlige lægelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregår, således at han eller hun gennem hele arbejdsugen året igennem anvender hele sin arbejdsindsats på denne praktiske og teoretiske uddannelse« (46). På den anden side bemærkede Domstolen, at det i punkt 1 ganske vist bestemmes, »at de nærmere betingelser skal fastsættes af de kompetente myndigheder, men [at] de deri opførte krav vedrørende uddannelse på heltidsbasis er tilstrækkeligt præcise til, at den forelæggende ret kan fastslå, hvem af sagsøgerne i hovedsagen der falder ind under kategorien af læger under specialistuddannelse, som i perioden før det akademiske år 1991/92 opfyldte betingelserne for uddannelse til speciallæge på heltidsbasis efter den betyding, der er forudsat i samordningsdirektivet og direktiv 82/76« (47).

48 Da samordningsdirektivet og direktiv 82/76 dog ikke indeholder oplysninger om hverken identiteten af den institution, som det påhviler at udrede den passende aflønning, eller den fællesskabsretlige definition af den løn, som skal betragtes som passende, eller af metoderne til fastsættelse af denne løn, fastslog Domstolen , at »bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, litra c), samt punkt 1 i bilaget til samordningsdirekivet, som ændret ved direktiv 82/76, ikke i den henseende [er] ubetingede ... [da] de ikke [sætter] den nationale ret i stand til at fastslå identiteten af den debitor, som er pligtig at udrede den passende aflønning, ligesom dennes størrelse ikke kan fastslås« (48).

49 I overensstemmelse med de principper, som Domstolen har udledt vedrørende den opgave, som den er pålagt i henhold til traktatens artikel 177 (49) - ud over besvarelsen af de formelt stillede spørgsmål - bemærkede Domstolen til brug for den nationale ret for det første, at princippet om fællesskabsrettens forrang vil kunne afhjælpe hindringerne i forbindelse med, at princippet om den direkte virkning ikke kan anvendes i det konkrete tilfælde. Domstolen bemærkede for det andet, at forrangsprincippet forudsætter, at visse krav overholdes.

50 Domstolen udtalte for det første, at »... den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter - og navnlig bestemmelser i en lov der, således som det er tilfældet i hovedsagen, særligt er blevet fastsat med henblik på at sikre gennemførelsen af et direktiv - i videst muligt omfang [er] forpligtet til at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formål og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og således handle i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 189, stk. 3 ...« (50). Med hensyn til lovdekret nr. 257, opfordrede Domstolen derefter den nationale ret til »... at bedømme, i hvilket omfang samtlige foreliggende nationale regler, og især - for perioden efter deres ikrafttræden - bestemmelserne i en lov, der er vedtaget med henblik på at gennemføre direktiv 82/76, allerede fra ikrafttrædelsen af de nævnte bestemmelser kan fortolkes i lyset af ordlyden af og formålet med nævnte direktiv for at nå det ved dette tilsigtede resultat« (51).

51 Såfremt det i samordningsdirektivet tilsigtede resultat ikke kan nås gennem en direktivkonform fortolkning, kan de skadelidte eventuelt anlægge erstatningssøgsmål mod medlemsstaten, for så vidt som betingelserne for at indlede et sådant søgsmål er opfyldt (52).

52 Domstolen anviste endelig en tredje mulig løsning.

Domstolen udtalte, at »de skadelige følger af en for sen gennemførelse af et direktiv kan afhjælpes ved, at foranstaltningerne til gennemførelse af direktivet anvendes fuldt ud og med tilbagevirkende gyldighed, idet direktivet dog skal være gennemført korrekt. Den nationale ret skal imidlertid påse, at erstatningen står i passende forhold til de skadelidtes tab. I den henseende er det tilstrækkeligt, at foranstaltningerne til gennemførelse af direktivet anvendes med tilbagevirkende gyldighed, korrekt og fuldt ud, medmindre de skadelidte godtgør, at de har lidt yderligere tab som følge af, at de ikke i rette tid har kunnet opnå de økonomiske fordele, direktivet sikrer dem, hvilke tab derfor også bør erstattes« (53).

3. Aflønningsforpligtelsen under uddannelsen på deltidsbasis

53 Den gennemgang, som Domstolen har foretaget vedrørende speciallægeuddannelse på heltidsbasis, og de resultater, den er nået frem til i Carbonari m.fl.-dommen, kan efter min opfattelse fuldt ud overføres på tilfælde, hvor speciallægeuddannelsen følges på deltid.

54 Det følger af såvel målsætningen for (54) som ordlyden af samordningsdirektivet og direktiv 82/76, at speciallægeuddannelsen på deltidsbasis skal opfylde samme kvalitative og kvantitative krav, som gælder for speciallæger, der følger en uddannelse på heltidsbasis.

55 Således indeholder punkt 2 i bilaget til samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, klare, præcise og ubetingede regler, idet det bestemmes, at den eneste forskel mellem de to former for uddannelse er, »at det ved deltidsuddannelsen er muligt at begrænse deltagelsen i de lægelige aktiviteter til mindst halvdelen af den i punkt 1, andet afsnit, fastsatte periode« (55), og at »de kompetente myndigheder sørger for, at speciallægeuddannelsen på deltidsbasis svarer til heltidsuddannelsen både hvad angår den samlede varighed og kvaliteten« (56).

Med andre ord gør deltidsuddannelsen det muligt for lægerne at tilrettelægge varigheden af deres uddannelssforløb til speciallæge over en længere periode.

56 Punkt 2, tredje afsnit, i det nævnte bilag bestemmer endvidere udtrykkeligt, at såfremt betingelserne i det andet afsnit er opfyldt, skal læger under specialuddannelse på deltidsbasis aflønnes med et »passende beløb«.

57 Da uddannelsen på deltidsbasis kun består i en ændring af den måde, hvorpå en speciallægeuddannelse opnås, idet fordelingen af undervisningstiden adskiller sig fra den, der gælder for en speciallægeuddannelse på heltidsbasis, kan jeg ikke se, på hvilket grundlag Domstolen skulle kunne nå til et andet resultat end det, den nåede frem til i Carbonari m.fl.-sagen.

Forslag til afgørelse

58 Sammenfattende foreslår jeg Domstolen at besvare det af Tribunale civile e penale di Venezia stillede spørgsmål således:

»Artikel 2, stk. 1, litra c), samt punkt 1 i bilaget til Rådets direktiv 75/363/EØF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge og artikel 3, stk. 1 og 2, samt punkt 2 i bilaget til direktiv 75/363, som ændret ved Rådets direktiv 82/76/EØF af 26. januar 1982 om ændring af direktiv 75/362/EØF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 75/363 (senere ophævet ved og erstattet af Rådets direktiv 93/16/EØF af 5.4.1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser), skal fortolkes således:

- Forpligtelsen til at betale en passende løn under uddannelsen til speciallæge gælder kun for de lægespecialer, som er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater, og som er nævnt i artikel 5 eller 7 i Rådets direktiv 75/362/EØF af 16. juni 1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser.

- Denne forpligtelse gælder kun, hvis de betingelser for uddannelse på heltidsbasis, som er foreskrevet i punkt 1 i bilaget til direktiv 75/363, som ændret ved direktiv 82/76 og erstattet af direktiv 93/16, eller de betingelser for uddannelse på deltidsbasis, som er foreskrevet i punkt 2 i bilaget til direktiv 75/363, som ændret ved direktiv 82/76 og erstattet af direktiv 93/16, overholdes af speciallægerne under uddannelse.

- Forpligtelsen er ubetinget og tilstrækkelig præcis, idet den, for at en speciallæge kan være omfattet af ordningen for gensidig anerkendelse ifølge direktiv 75/362, kræver, at hans uddannelse skal foregå på heltidsbasis eller deltidsbasis og være aflønnet.

- Forpligtelsen gør det imidlertid ikke i sig selv muligt for den nationale ret at fastslå identiteten af den debitor, som skal udrede den passende aflønning, ligesom dennes størrelse heller ikke kan fastslås.

Den nationale ret har dog pligt til, når den anvender bestemmelser i national ret, hvad enten de er ældre eller yngre end et direktiv, så vidt muligt at fortolke dem i lyset af ordlyden af og formålet med direktivet.«

(1) - Rådets direktiv af 16.6.1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 167, s. 1, herefter »anerkendelsesdirektivet«.

(2) - Rådets direktiv af 16.6.1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge, EFT L 167, s. 14, herefter »samordningsdirektivet«.

(3) - Rådets direktiv af 26.1.1982, EFT L 43, s. 21.

(4) - Sag C-131/97, Sml. I, s. 1103.

(5) - Anden betragtning.

(6) - Artikel 5, stk. 2.

(7) - Artikel 7.

(8) - Første betragtning.

(9) - Anden betragtning.

(10) - Ibidem.

(11) - Jf. artikel 9, 10, 12, 13 og 14.

(12) - Artikel 1-8 og 15, som navnlig ændrede artikel 5 og 7 i anerkendelsesdirektivet.

(13) - Rådets direktiv af 5.4.1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, EFT L 165, s. 1.

(14) - Første betragtning.

(15) - Derefter erstattet af artikel 24, stk. 1, litra c) og d), i direktiv 93/16.

(16) - Artikel 2, stk. 1, litra c).

(17) - Artikel 2, stk. 1, litra d).

(18) - Derefter erstattet af artikel 25 i direktiv 93/16.

(19) - Artikel 3, stk. 1, i samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, derefter erstattet af artikel 25 i direktiv 93/16.

(20) - Artikel 3, stk. 2, i samordningsdirektivet, som ændret ved direktiv 82/76, derefter erstattet af artikel 25, stk. 2, første afsnit, i direktiv 93/16.

(21) - Ibidem.

(22) - Artikel 3, stk. 2, i samordningsdirektivet, som ændret ved artikel 25, stk. 2, andet afsnit i direktiv 93/16.

(23) - Derefter erstattet af bilag I til direktiv 93/16.

(24) - Erstattet af artikel 5 og 7 i direktiv 93/16.

(25) - Dom af 6.12.1994, sag C-277/93, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 5515, præmis 20, og den allerede nævnte dom i Carbonari m.fl.-sagen, præmis 27.

(26) - GURI nr. 146 af 29.5.1978.

(27) - Sag 49/86, Sml. s. 2995.

(28) - GURI nr. 191 af 16.8.1991, herefter »lovdekret nr. 257«.

(29) - Dette er anerkendt af den italienske regering i dennes skriftlige indlæg. Det fremgår også af side 4, tredje afsnit, i forelæggelseskendelsen og af side 5, andet afsnit, i den franske oversættelse af forelæggelseskendelsen.

(30) - Punkt 20, tredje afsnit, i den franske oversættelse af indlægget. Under retsmødet for Domstolen har den spanske regering imidlertid ikke gentaget disse anbringender.

(31) - Jf. ovenfor i punkt 16.

(32) - Carbonari m.fl.-dommen, præmis 28.

(33) - Hvad angår Domstolens kriterier for bedømmelsen af, om det organ, der forelægger præjudicielle spørgsmål, har karakter af et judicielt organ, henvises navnlig til dom af 4.2.1999, sag C-103/97, Köllensperger og Atzwanger, Sml. I, s. 551, præmis 17.

(34) - Siden dommen af 5.2.1963, sag 26/62, Van Gend & Loos, Sml.1954-1964, s. 375, org. ref.: Rec. s. 1, jf. også dom af 29.11.1978, sag 83/78, Pigs Marketing Board, Sml. s. 2347.

(35) - Dom af 16.9.1999, sag C-435/97, WWF m.fl., Sml. I, s. 5613, præmis 33, og de dér nævnte domme.

(36) - Som anført i artikel 2, stk. 1, litra c), i samordningsdirektivet i den version, der fremgår af direktiv 82/76 (ophævet og erstattet af artikel 24, stk. 1, litra c), i direktiv 93/16) og i punkt 1 i bilaget til samordningsdirektivet i den version, der fremgår af direktiv 82/76 (ophævet og erstattet af bilag I, punkt 1, i direktiv 93/16).

(37) - Som anført i artikel 3, stk. 1 og 2, i samordningsdirektivet i den version, der fremgår af direktiv 82/76 (ophævet og erstattet af artikel 25, stk. 1 og 2, i direktiv 93/16) og i punkt 2 i bilaget til samordningsdirektivet i den version, der fremgår af direktiv 82/76 (ophævet og erstattet af bilag I, punkt 2, i direktiv 93/16).

(38) - Jf. Carbonari m.fl.-dommen, præmis 24-53.

(39) - Dom af 8.2.1990, sag C-320/88, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, Sml. I, s. 285, præmis 11, af 22.6.1999, sag C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, Sml. I, s. 3819, præmis 11, og af 18.11.1999, sag C-107/98, Teckal, Sml. I, s. 8121, præmis 31.

(40) - Carbonari m.fl.-dommen, præmis 44, min fremhævelse.

(41) - Ibidem, præmis 41.

(42) - Ibidem, præmis 42.

(43) - Ibidem, præmis 27.

(44) - Ibidem, præmis 28.

(45) - Ibidem.

(46) - Ibidem, præmis 33, min fremhævelse.

(47) - Ibidem, præmis 34, min fremhævelse.

(48) - Ibidem, præmis 47.

(49) - Ifølge Domstolens faste praksis er den præjudicielle forelæggelsesprocedure et instrument for samarbejdet mellem Domstolen og de nationale domstole (siden dommen af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 39, org. ref. Rec. s. 1081, jf. også dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, præmis 22).

(50) - Carbonari m.fl.-dommen, præmis 48, min fremhævelse.

(51) - Ibidem, præmis 49.

(52) - Ibidem, præmis 53.

(53) - Ibidem, præmis 53.

(54) - Jf. navnlig tredje betragtning til direktiv 82/76.

(55) - Samordningsdirektivets bilag I, punkt 2, første afsnit, som ændret ved direktiv 82/76.

(56) - Ibidem, andet afsnit.