ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 194/25

Sag anlagt den 20. december 2013 — K. Chrysostomides & Co. m.fl. mod Rådet m.fl.

(Sag T-680/13)

2014/C 194/33

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Dr. K. Chrysostomides & Co. LLC (Nicosia, Cypern) og 50 andre sagsøgere (ved barrister P. Tridimas)

Sagsøgte: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Den Europæiske Union ved Europa-Kommissionen, Eurogruppen ved Rådet for Den Europæiske Union og Den Europæiske Centralbank

Sagsøgernes påstande

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne de beløb, der fremgår af det skema, der er vedhæftet stævningen, og i tillæg hertil de renter, der påløber fra den 26. marts 2013 indtil Domstolen afsiger dom.

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Subsidiært:

— Det fastslås, at Den Europæiske Union og/eller de sagsøgte institutioner har pådraget sig et ansvar uden for kontrakt.

— Det fastsættes, hvilken procedure der skal følges med henblik på at fastslå det tab, som sagsøgerne faktisk har lidt, og som kan godtgøres.

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgerne (51 i alt) er indskydere og/eller aktionærer i Bank of Cyprus Public Company Ltd og/eller Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd. De søger erstatning i henhold til artikel 268 TEUF, artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF, der omhandler Unionens ansvar uden for kontraktforhold, for det tab, de har lidt som følge af de foranstaltninger, der blev truffet af de sagsøgte institutioner, om at pålægge Republikken Cypern et bail-in-skema.

Sagsøgerne finder, at de sagsøgte institutioner vedtog et bail-in-skema for Republikken Cypern, som direkte medførte tabet af deres indeståender og aktier. Efter sagsøgernes opfattelse blev de bail-in-foranstaltninger, som Republikken Cypern vedtog, indført alene for at gennemføre de foranstaltninger, som de sagsøgte havde vedtaget, og som blev godkendt af de sagsøgte institutioner.

Sagsøgerne finder, at bail-in-skemaet tilsidesætter ejendomsretten som beskyttet ved artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder og artikel 1 i protokol nr. 1 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Sagsøgerne anfører endvidere, at bail-in-skemaet tilsidesætter proportionalitetsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
—

Der foretages en prøvelse af lovligheden af den af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) udviste passivitet i sag OF/2013/0902, efter at kontoret af sagsøgeren er blevet opfordret til at handle.
—

Sagsøgerne har i denne sammenhæng anført, at ingen af de spørgsmål, som Kommissionen opfordres til at fremlægge forslag om, ligger åbenbart uden for Kommissionens beføjelse til at fremsætte et forslag til en EU-retsakt med henblik på gennemførelsen af traktaterne. Sagsøgerne har tilføjet, at selv om et af disse spørgsmål måtte ligge uden for denne beføjelse, skulle Kommissionen have registreret det planlagte borgerinitiativ, begrænset til de spørgsmål, der efter Kommissionens opfattelse ikke ligger åbenbar uden for denne beføjelse.
1.

Første anbringende om, at Klageudvalget med urette har anført, at det kumulative princip i REACH’s bilag om forsøg var ensbetydende med, at en undersøgelse for dette mængdeinterval på endnu en dyreart var et standardkrav i bilag X til forordning (EU) nr. 1907/2006. Sagsøgeren har til støtte for dette anbringende gjort gældende, at: — Klageudvalgets begrundelse er en non sequitur. Kravene om forsøg øges nødvendigvis ikke i forbindelse med, at man flytter til et højere mængdeinterval: det kumulative princip er ofte ikke relevant for bestemte effektparametre, og er det ikke for udviklingstoksicitet. — Kolonne 1, punkt 8.7.2. i bilag X kræver udtrykkeligt en undersøgelse af »én dyreart«, ikke to, og det samme gælder for kolonne 1, punkt 8.7.2 i bilag IX. — Klageudvalgets begrundelse tager ikke hensyn til den utvetydige formulering i kolonne 2, punkt 8.7.2 i bilag IX, som fastsætter at, hvorvidt der skal udføres en undersøgelse på endnu en dyreart for mængdeintervallet efter bilag IX eller bilag X, skal afhænge af resultatet af undersøgelsen af den første dyreart og alle andre relevante foreliggende data. Det sker således ikke automatisk. — Klageudvalgets konklusion giver ingen politisk mening, idet den tillægger REACH-lovgiverne en intention om, at behovet for en undersøgelse af endnu en dyreart på et lavere bilagsniveau (bilag IX) afhænger af en videnskabelig vurdering, hvorimod videnskab er irrelevant på et højere bilagsniveau (bilag X).
—

I henhold til finansforordningens artikel 107 skal Kommissionen foretage en bedømmelse af, om tilbudsgiverne er genstand for en interessekonflikt under udbudsproceduren for rammekontrakten i modsætning til den bedømmelse i hvert enkelt tilfælde under opfyldelsen af rammekontrakten, som Kommissionen har foretrukket i den foreliggende sag. Enhver tilbudsgiver, som var genstand for en interessekonflikt som beskrevet under udbudsproceduren, burde have været udelukket inden tildelingen af rammekontrakten og ikke, som Kommissionen selv har foretrukket i denne sag, i hvert enkelt tilfælde under opfyldelsen af kontrakten. Afsnit 5.2.3.2. i udbudsbetingelserne udgør et krav, der er endog endnu strengere end interessekonflikten som fastlagt i finansforordningens artikel 107. På grundlag af det ovenstående burde sagsøgte have afvist nogle af de valgte tilbudsgivere.
2)

Andet anbringende om utilstrækkelig begrundelse, idet begrundelsen for retsakterne ikke giver sagsøgeren grundlag for at anfægte deres gyldighed for Retten og heller ikke gør det muligt for Retten at efterprøve deres lovlighed.
—

Det fastslås, at sagsøgerens varemærke MAKING LIFE BETTER AT WORK for så vidt angår de varer og tjenesteydelser, der er omhandlet i sagen, har et tilstrækkeligt fornødent særpræg til at blive registreret som EF-varemærke.
—

Rådets afgørelse 2013/534/FUSP af 29. oktober 2013 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
—

Afgørelse nr. 110655 af 14. oktober 2013, hvorved det endelige tilskud fra Europa-Parlamentet til Alliancen af Europæiske Nationale Bevægelser herved er blevet fastsat til et beløb på 186 292,12 EUR for 2012, og hvori det følgelig fastslås, at Alliancen af Europæiske Nationale Bevægelser skal tilbagebetale 45 476,00 EUR, henset til at et beløb på 231 412,80 EUR allerede er blevet tildelt den sagsøgende forening, annulleres.
—

Europa-Parlamentets afgørelse af 7. oktober 2013, der er delvis gengivet i afgørelse af 14. oktober 2013, og hvorved det endelige tilskud fra Europa-Parlamentet til Alliancen af Europæiske Nationale Bevægelser er blevet fastsat til et beløb på 186 292,12 EUR for 2012, og hvori det følgelig fastslås, at Alliancen af Europæiske Nationale Bevægelser skal tilbagebetale 45 476,00 EUR, henset til at et beløb på 231 412,80 EUR allerede er tildelt den sagsøgende forening, annulleres.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 85/21

Sag anlagt den 20. december 2013 — Bilbaína de Alquitranes m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-689/13)

2014/C 85/37

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Bilbaína de Alquitranes, SA (Luchana-Baracaldo, Vizcaya, Spanien), Deza, a.s. (Valašské Meziříčí, Den tjekkiske Republik), Industrial Química del Nalón, SA (Oviedo, Spanien), Koppers Denmark A/S (Nyborg, Danmark), Koppers UK Ltd (Scunthorpe, Det Forenede Kongerige), Koppers Netherlands BV (Uithoorn, Nederlandene), Rütgers basic aromatics GmbH (Castrop-Rauxel, Tyskland), Rütgers Belgium NV (Zelzate, Belgien), Rütgers Poland Sp. z o.o. (Kędzierzyn-Koźle, Polen), Bawtry Carbon International Ltd (Doncaster, Det Forenede Kongerige), Grupo Ferroatlántica, SA (Madrid, Spanien), SGL Carbon GmbH (Meitingen, Tyskland), SGL Carbon GmbH (Bad Goisern am Hallstättersee, Østrig), SGL Carbon (Passy, Frankrig), SGL Carbon, SA (La Coruña, Spanien), SGL Carbon Polska S.A. (Racibórz, Polen) og ThyssenKrupp Steel Europe AG (Duisburg, Tyskland) (ved advokaterne K. Van Maldegem og C. Mereu)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Sagen antages til realitetsbehandling, og der gives sagsøgerne medhold.

— Den anfægtede retsakt annulleres, for så vidt CTPHT hermed klassificeres som H400 og H410.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgerne har nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens forordning (EU) nr. 944/2013 af 2. oktober 2013 om ændring, med henblik på tilpasning til den tekniske og videnskabelige udvikling, af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger (»CLP-forordningen«) (EUT L 261, s. 5), for så vidt den klassificerer beg, kultjære-, højtemperaturs-; tjærebeg, CAS-nummer 65996-93-2 (»CTPHT«) som Aquatic Acute 1 (H400) og Aquatic Chronic 1 (H410) (herefter »den anfægtede retsakt«).

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne anført tre anbringender.

1) Med det første anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede retsakt er ulovlig, eftersom den tilsidesætter REACH- og CLP-forordningerne vedrørende klassificering af stoffer som giftige for vandmiljøet og vedrørende undersøgelser, som skal foretages til dette formål, samt ligebehandlingsprincippet for så som der i afgørelsen ikke tages hensyn til de undersøgelser, som er gennemført i overensstemmelse med REACH og OECD-retningslinjerne, og der hermed stilles krav om, at der skal foretages forsøg, som ikke bygger på nogen anerkendt og standardiseret metode.

2) Med det andet anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede retsakt er ulovlig, da den er baseret på et åbenbart urigtigt skøn, idet der hermed ikke tages hensyn til de inaktive iboende egenskaber ved CTPHT, som påvirker forsøgene med ultraviolet lys og anvendelsen af summationsmetoden væsentligt. Med afgørelsen blev der opstillet M-faktorer for PAH-bestanddele, uden at der blev foretaget nogen egentlig gennemgang af de undersøgelser, der blev henvist til, og de oplysninger, som sagsøgerne havde fremlagt, blev afvist uden gyldig begrundelse.
2)

Det andet anbringende vedrører retlige fejl, der kan inddeles i tre led, begrundet i: — en urigtig fortolkning af artikel 3a i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (vedrørende den appellerede doms præmis 56-58) — en retlig fejl i definitionen af forholdet mellem tjenestens interesse og legalitetsprincippet (vedrørende den appellerede doms præmis 63) — en tilsidesættelse af grænsen for Personalerettens domstolskontrol og den omstændighed, at Personaleretten dermed har overskredet sine beføjelser (vedrørende præmis 59, 60 og 63).
—

Det fastslås, at afgørelsens artikel 4, stk. 1, vedrørende forbuddet mod at »overføre tilbagebetalingsforpligtelsen til andre personer« er en nullitet, eller denne bestemmelse annulleres delvis, for så vidt som den indebærer en stillingtagen til forbuddet mod eller den angivelige ugyldighed af kontraktvilkår om regres over for tredjeparter for de beløb, som investorerne skal tilbagebetale til den spanske stat.
5)

Med det femte anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Rådet har tilsidesat princippet om berettiget forventning ved ikke at efterkomme en af Retten afsagt dom, i hvilken Rådet var part og sagsøger modpart, og hvor Rådet tabte sagen, ved ikke at efterkomme dommens præmisser, ved at tage materielt fejl af sagsøgerens virksomhed og dennes formodede rolle i forhold til Irans regering, ved at undlade at foretage nogen undersøgelse af sagsøgerens reelle rolle og virksomhed i Iran, eftersom Retten anførte, at dette var en vigtig del af EU’s sanktioner mod Iran, og ved at fastholde sanktionerne efter den 20. januar 2014, hvor EU vedtog indtægtsskabende aktiviteter for Iran, idet Iran ikke længere anses for at udøve nukleare spredningsaktiviteter.
4)

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af ejendomsretten, retten til at oprette og drive egen virksomhed, retten til respekt for familielivet og proportionalitetsprincippet. Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at deres genopførelse på sanktionslisterne er en tilsidesættelse af deres ejendomsret og retten til at oprette og drive egen virksomhed samt af den anden sagsøgers ret til respekt for familielivet. De mener, at opførelsen på sanktionslisterne er et uforholdsmæssigt indgreb, der er åbenbart uegnet til at opfylde de formål, der forfølges med de anfægtede retsakter, og under alle omstændigheder går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå disse formål.
3)

Tredje anbringende om en retsstridig afvisning af at anvende punkt 35 i retningslinjerne for bøder (2), idet Kommissionen har nægtet at tage i betragtning, at sagsøgerne ikke er i stand til at betale bøden.
3)

Med det tredje anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Rådet har tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar ved ikke at informere IRISL eller de andre sagsøgere om, at det havde til hensigt at gennemføre de anfægtede foranstaltninger og ved ikke at have givet sagsøgerne mulighed for at fremsætte bemærkninger hertil.
3)

Der foreligger en retlig fejl, idet artikel 107 TEUF og artikel 108 TEUF er tilsidesat, for så vidt som de foranstaltninger, der er genstand for denne sag, anses for at udgøre statsstøtte, uden at det er blevet fastslået, at de omhandlede foranstaltninger har en indvirkning på samhandelen i Fællesskabet.
4)

Under alle omstændigheder er SIMET ikke blevet tildelt statsstøtte, idet metoden til fastsættelse af det beløb, selskabet indrømmes i skadeserstatning, under henvisning til kriterierne i forordning (EØF) nr. 1191/69 for aktiviteterne med transport på dæk, der følger af de public service-forpligtelser, som selskabet har udført i perioden 1987-2003, udelukker enhver risiko for overkompensation til fordel for SIMET, idet det blot udgør en modydelse for de tillægsomkostninger, som selskabet har haft til at løse ovennævnte pligter, som det ulovligt er blevet pålagt.
Procedurefordrejning for så vidt som fastsættelsen ex novo af et kriterium om risikodeling i afgiftsordningen ikke var sket i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 549/2004 af 10. marts 2004 om rammerne for oprettelse af et fælles europæisk luftrum (»rammeforordningen«), som artikel 15, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 550/2004 af 10. marts 2004 om udøvelse af luftfartstjenester i det fælles europæiske luftrum (»luftfartstjenesteforordningen«) henviser til. Sagsøgeren er af den opfattelse, at det følger af disse bestemmelser, at Kommissionen vedtager gennemførelsesforanstaltninger for at fastlægge afgiftsordningen bistået af Udvalget for det Fælles Luftrum, og at det i øvrigt er fremgangsmåden i artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 182/2011 af 16. februar 2011 om de generelle regler og principper for, hvordan medlemsstaterne skal kontrollere Kommissionens udøvelse af gennemførelsesbeføjelser, der skal finde anvendelse.

Subsidiært har sagsøgeren ligeledes anført, at Kommissionen har tilsidesat forpligtelsen til at begrunde retsakter og artikel 16 i forordning (EF) nr. 550/2004, idet den ikke forudgående har hørt Udvalget for det Fælles Luftrum vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Spaniens synspunkt er i overensstemmelse med principperne og normerne for afgiftsordningen eller ej.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 102/38

Sag anlagt den 4. februar 2014 — Red Bull mod KHIM — Automobili Lamborghini (Gengivelse af to tyre)

(Sag T-73/14)

2014/C 102/59

Stævningen er affattet på tysk

Parter

Sagsøger: Red Bull GmbH (Fuschl am See, Østrig) (ved advokaterne V. von Bomhard, J. Fuhrmann og A. Renck samt solicitor I. Fowler)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Automobili Lamborghini SpA (Sant’ Agata Bolognese, Italien)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 14. november 2013 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1263/2012), annulleres.

— Harmoniseringskontoret — og såfremt den anden part i sagen for appelkammeret formelt indtræder i sagen også denne — tilpligtes at betale sagen omkostninger, herunder sagsøgerens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det registrerede EF-varemærke, som begæringen om fortabelse vedrører: Et figurmærke, der gengiver to tyre, for varer i klasse 12 (EF-varemærke nr. 3 629 342)

Indehaver af EF-varemærket: Red Bull GmbH

Indgiveren af begæringen om fortabelse af EF-varemærket: Automobili Lamborghini SpA

Annullationsafdelingens afgørelse: Medhold i begæringen om fortabelse

Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009.
2.

Andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 14 i Rådets forordning nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93, samt urigtig anvendelse af artikel 11 i Kommissionens forordning (EF) nr. 659/1999 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EUT L 140, s. 1). Det gøres i den forbindelse gældende, at de italienske myndigheder ved afgørelsen er pålagt at anvende renters rente på de beløb, som virksomhederne skylder for tilbagebetaling af statsstøtte, således som det bestemmes i artikel 11 i forordning nr. 794/2004. Den italienske regering har bestridt dette punkt, idet den har gjort gældende, at denne renteberegningsmetode — også i betragtning af Den Europæiske Unions Domstols retspraksis (og navnlig dom af 11.12.2008, sag C-295/07, Kommissionen mod Département du Loiret og Scott SA) — ikke kan finde anvendelse for så vidt angår tilbagebetalingsafgørelser, før forordning nr. 794/2004 trådte i kraft, og så meget desto mindre for så vidt angår afgørelser før offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse om de rentesatser, der skal anvendes ved tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte (EUT C 110 af 8.5.2003, s. 21-22).
—

I henhold til det i artikel 277 TEUF fastsatte vurderes lovligheden/ulovligheden og anvendeligheden/uanvendeligheden af artikel 266, stk. 1, i anvendelsesbestemmelserne for finansforordningen og artikel 2, stk. 4, nr. 13, i PRAG 2013 i forhold til de øvrige regler om forvaltning og udbud af offentlige kontrakter, i forhold til de øvrige bestemmelser vedrørende forvaltningen og udbuddet af offentlige kontrakter, hvorved den ordregivende myndighed, for så vidt som den efter annullationen af dette udbud, på trods af at kontraktens værdi oversteg tærsklen fastsat i den gældende bestemmelse, besluttede at iværksætte en procedure med direkte forhandling med en eller flere tilbudsgivere uden forudgående meddelelse til de andre tilbudsgivere, som var udelukket fra den direkte forhandling.
4.

Fjerde anbringende om magtfordrejning, eftersom der foreligger objektive, klare og samstemmende indicier, som giver grundlag for at hævde, at Rådet, ved svigagtigt at misbruge sin stilling, med vedtagelsen af sanktionsforanstaltningerne har tilsigtet at forfølge andre formål end dem, som er angivet.
1.

Første anbringende vedrører Rådet for den Europæiske Unions tilsidesættelse af (i) artikel 1, stk. 1, artikel 7, stk. 2, og artikel 9, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, s. 51) samt dets tilsidesættelse af (ii) princippet om god forvaltningsskik, proportionalitetsprincippet og princippet om ikke-diskrimination, da det traf beslutning om endelig opkrævning af de midlertidige antidumpingforanstaltninger, der blev pålagt sagsøgeren, eftersom: — Der ikke på grundlag af artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 kan pålægges nogen antidumpingforanstaltninger over for eksportører såsom sagsøgeren, hvis varer blev anset for ikke at være indført til dumpingpriser. Der er derfor intet retligt grundlag for at pålægge sagsøgeren en midlertidig antidumpingtold eller endnu mindre træffe beslutning om opkrævning af sådan told. — Rådet tilsidesatte artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 ved at pålægge og foretage endelig opkrævning af en midlertidig dumpingtold på 2,8 % over for sagsøgeren, der var større end den korrekte foreløbige dumpingmargen. — Artikel 9, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 forbyder, at Kommissionen pålægger midlertidig told, såfremt den midlertidige dumpingmargen er mindre end 2%. Rådet tilsidesatte artikel 9, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 ved at træffe beslutning om endelig opkrævning af den midlertidige told, der var pålagt sagsøgeren. — På baggrund af de fejl, som Europa-Kommissionen begik, da den beregnede sagsøgerens midlertidige dumpingmargen, skulle Rådet have konkluderet, at Kommissionen ikke foretog en omhyggelig og upartisk undersøgelse af alle de relevante aspekter i sagen. En sådan undladelse udgør en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik. — Rådets handlinger vedrørende en endelig opkrævning af den fejlagtigt pålagte midlertidige told over for sagsøgeren må anses for uforholdsmæssige i forhold til formålet med Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 og må følgelig anses for en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. — Ved at stille krav om endelig opkrævning af sagsøgerens fejlagtigt beregnede midlertidige dumpingtold og ved ikke at stille krav om, at P.T. Cilandra Perkase skulle betale midlertidig antidumpingtold, foretog Rådet en forskelsbehandling af to virksomheder, hvis situationer er sammenlignelige. Sagsøgeren har følgelig gjort gældende, at Rådet tilsidesatte princippet om ikke-diskrimination.
1)

Med det første anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen, da den gav afslag på at registrere initiativet, har anvendt det retlige kriterium i artikel 4, stk. 2, litra b) i forordning nr. 211/2011 forkert, ved (i) på ukorrekt vis at fastslå, at initiativets målsætninger ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes inden for rammen af traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og (ii) ved ikke at tage de i forordning nr. 211/2011 underliggende principper i betragtning.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 93/27

Sag anlagt den 22. januar 2014 — Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen

(Sag T-51/14)

2014/C 93/47

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Den Tjekkiske Republik (ved M. Smolek, J. Vláčil og J. Vikáková, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens gennemførelsesafgørelse K(2013) 7615 endelig af 13. november 2013 om afvisning af en ansøgning om registrering af en betegnelse i registret over garanterede traditionelle specialiteter som fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 (1) (Pomazánkové máslo (GTS)) annulleres, og

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat et anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 50 og 52 i forordning nr. 1151/2012, sammenholdt med samme forordnings artikel 18. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen ikke foretog en undersøgelse af, om betingelserne for registrering af navnet Pomazánkové máslo som en garanteret traditionel specialitet var opfyldt og afviste den pågældende ansøgning af en anden grund end, at den ikke opfyldte disse betingelser.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 af 21.11.2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 343, s. 1).
5)

Femte anbringende om, at Rådet har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at anse et eller flere af kriterierne for opførelse på listerne for at være opfyldt for så vidt angår sagsøgeren og ikke har fremlagt noget bevis, der begrunder, at sagsøgeren er blevet udpeget.
3)

Tredje anbringende: Appellanten gør med dette anbringende gældende, at hans ret til forsvar er blevet tilsidesat, fordi han ikke har fået lejlighed til at tage stilling til den femårsperiode, som Personaleretten anså for at være relevant.