Det Forenede Kongeriges regering udtrykker alvorlig tvivl med hensyn til, om spørgsmålene kan antages til realitetsbehandling. Den anfører først, at spørgsmålene ikke er nødvendige for, at der kan træffes afgørelse i den sag, der verserer for den nationale ret, og dernæst, at de oplysninger, der fremlægges i forelæggelseskendelsen, ikke er tilstrækkelige til, at medlemsstaterne og fællesskabsinstitutionerne kan afgive behørige indlæg.

For det første vedrører de spørgsmål, som Domstolen er blevet anmodet om at besvare, fortolkningen af direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring. I forelæggelseskendelsen anfører den nationale ret imidlertid, at der i denne sag ikke foreligger nogen direkte forskelsbehandling, og at den omtvistede nationale bestemmelse, der antages at berøre langt flere kvinder end mænd, er begrundet i objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling. I henhold til Domstolens retspraksis ( 6 ) tilkommer det den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstændigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gælder uafhængigt af arbejdstagerens køn, men som faktisk rammer langt flere kvinder end mænd, er berettiget af objektive grunde, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn. Hvor den nationale ret som i den foreliggende sag selv anfører, at en bestemmelse, der kan have en diskriminerende virkning, er begrundet i objektive hensyn, er der ikke grund til at anmode om en fortolkning af direktiv 79/7.

Det Forenede Kongeriges regering anfører for det andet, at forelæggelseskendelsens mangler gør det særligt vanskeligt at udarbejde noget indlæg i den foreliggende sag. Hvis Domstolen alligevel finder, at spørgsmålene skal antages til realitetsbehandling, foreslår regeringen, at spørgsmålene i mangel af nærmere oplysninger skal undersøges med udgangspunkt i alternative hypoteser. Hvis Bruna-Alessandra Züchner arbejdede eller var arbejdssøgende på det tidspunkt, hvor hendes mand kom ud for en ulykke, og hvis hun måtte opgive sit arbejde eller sin arbejdssøgning for at kunne passe ham, tilhører hun den erhvervsaktive befolkning i den betydning, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2 i direktiv 79/7, idet hun er holdt op med at arbejde som følge af en af de i artikel 3 opregnede risici. Hvis hun derimod før ulykken hverken havde arbejde eller var arbejdssøgende, tilhører hun ikke den erhvervsaktive befolkning og vil derfor ikke være berettiget til at påberåbe sig direktiv 79/7, da direktivet i henhold til Domstolens retspraksis kun omfatter personer, der står til rådighed for arbejdsmarkedet, eller som ikke længere står til rådighed som følge af indtrædelsen af en af de risici, der er nævnt i artikel 3 ( 7 ). Det Forenede Kongerige er endelig af den opfattelse, at hvis Domstolen antager spørgsmålene til realitetsbehandling, bør den alene besvare det første spørgsmål og svaret herpå bør være som følger: Sagsøgeren tilhører kun den erhvervsaktive befolkning i den betydning, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, såfremt hun forud for sin mands ulykke var arbejdstager, selvstændig erhvervsdrivende eller arbejdssøgende, og den pågældende aktivitet alene blev afbrudt som følge af indtrædelsen af en af de i direktivets artikel 3 nævnte risici i forhold til hendes ægtefælle.