DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 26. OKTOBER 1995. - R. MOSCATO MOD BESTUUR VAN DE NIEUWE ALGEMENE BEDRIJFSVERENIGING. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: ARRONDISSEMENTSRECHTBANK AMSTERDAM - NEDERLANDENE. - SOCIAL SIKRING - INVALIDITET - LOVGIVNING DER SKAL ANVENDES - LOVGIVNING AF A-TYPEN - ALLEREDE BESTAAENDE HELBREDSTILSTAND. - SAG C-481/93.



Samling af Afgørelser 1995 side I-03525



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° forsikring mod invaliditet ° betingelser for tildeling af ydelser ° betingelse i den kompetente medlemsstats lovgivning vedroerende arbejdstagerens helbredstilstand, da han blev tilsluttet ° forpligtelse til at medregne de forsikringsperioder, som er tilbagelagt efter lovgivningen i en anden medlemsstat

(Raadets forordning nr. 1408/71, art. 38, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at naar den medlemsstats lovgivning, der skal anvendes, bl.a. indeholder den betingelse for tildeling af invaliditetsydelser, at arbejdstagerens helbredstilstand paa det tidspunkt, hvor han blev tilsluttet ordningen i henhold til den paagaeldende lovgivning, ikke gav institutionen anledning til at forvente, at der efter kort tid ville indtraede uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet, skal den kompetente institution ogsaa medregne de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt efter lovgivningen i en anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning.

Eftersom artikel 38, stk. 1, gennemfoerer reglen om sammenlaegning af forsikrings-, bopaels- eller beskaeftigelsesperioder, der udgoer et af de grundlaeggende principper for Faellesskabets samordning af medlemsstaternes sociale sikringsordninger, der skal sikre, at udoevelsen af den traktatfaestede ret til fri bevaegelighed ikke bevirker, at en arbejdstager mister de sociale fordele, som han ville have haft krav paa, hvis han havde tilbragt hele sit erhvervsaktive liv i en enkelt medlemsstat, er bestemmelsen til hinder for, at den kompetente institution kan anse det tidspunkt, hvor forsikringen begyndte i henhold til den lovgivning, som er gaeldende for institutionen, som begyndelsestidspunkt for de forsikringsperioder, der skal medregnes ved invaliditetsydelsernes fastsaettelse.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 15. oktober 1992, indgaaet til Domstolen den 28. december 1993, har Arrondissementsrechtsbank, Amsterdam, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 13, stk. 2, litra a), og artikel 39, stk. 1 og 5, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af R. Moscato mod Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (den nye almene erhvervssammenslutning) angaaende tildeling af ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed.

3 I 1979 og 1980 arbejdede sagsoegeren, der er italiensk statsborger, i Belgien i seks maaneder som minearbejder. Han var derefter fra den 10. marts 1981 til den 28. februar 1985 ansat hos Sphinx NV i Maastricht, hvorunder han bevarede sin bopael i Belgien. Da dette arbejdsforhold blev bragt til ophoer i forbindelse med en reorganisering af virksomheden, modtog sagsoegeren fra den 28. februar 1985 til den 13. november 1987, som forhenvaerende graensearbejder arbejdsloeshedsydelser fra den kompetente belgiske institution i medfoer af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71.

4 Sagsoegeren arbejdede fra den 13. november 1987 som vikar i virksomheden Chesswick i Roermond (Nederlandene).

5 Den 9. februar 1988 ophoerte sagsoegeren helt med at arbejde paa grund af psykiske problemer. Fra denne dato og indtil den 8. februar 1989 modtog han sygedagpenge i henhold til "Ziektewet" (lov om sygeforsikring for arbejdstagere, herefter "ZW") fra Nieuwe Algemene Bedrifjsvereniging, som forvaltningen af denne lovgivning henhoerer under.

6 I maj 1989 meddelte Nieuwe Algemene Bedrifjsvereniging sagsoegeren, at den ikke ville tildele ham ydelser fra den 9. februar 1989 i anledning af uarbejdsdygtighed i henhold til "Algemene Arbeidsongeschiktheidswet" af 11. december 1975 (lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, Stbl. 674, herefter "AAW") eller "Wet op de Arbeidsongeschiktheidserzekering" af 18. februar 1966 (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed, Stbl. 84, herefter "WAO").

7 Denne afgoerelse er begrundet med, at sagsoegerens helbredstilstand den 13. november 1987, hvor han paabegyndte sit sidste arbejdsforhold i Nederlandene, klart gav anledning til at forvente, at der inden for det naeste halve aar ville indtraede uarbejdsdygtighed.

8 AAW, der traadte i kraft den 1. oktober 1976, finder generelt anvendelse paa bosiddende personer under 65 aar og paa ikke-bosiddende personer under 65 aar, som er indkomstskattepligtige paa grund af loennet beskaeftigelse i Nederlandene.

9 WAO, der traadte i kraft den 1. juli 1967, indeholder bestemmelserne om den lovpligtige forsikring mod uarbejdsdygtighed for arbejdstagere under 65 aar og dermed ligestillede personer.

10 Saafremt der samtidig bestaar et krav paa en ydelse i medfoer af AAW og en ydelse i medfoer af WAO, udbetales kun WAO-ydelsen, medmindre AAW-ydelsen er hoejere, idet AAW-ydelsen i saa fald udbetales som et tillaeg svarende til forskelsbeloebet (AAW' s artikel 36a).

11 Sagsoegte har til stoette for at afslaa at tildele sagsoegeren ydelser i medfoer af AAW eller WAO henvist til artikel 21, stk. 1, indledningen, og litra c), i AAW og til artikel 30, stk. 1, indledningen, og litra b), i WAO.

12 Ifoelge disse bestemmelser kan sagsoegte helt eller delvis, midlertidigt eller endeligt undlade at tage hensyn til uarbejdsdygtighed, der er indtraadt inden for et halvt aar efter det tidspunkt, hvor forsikringen er traadt i kraft, naar den sikredes helbredstilstand paa tidspunktet for forsikringens ikrafttraeden aabenbart maatte give anledning til at forvente, at der ville indtraede uarbejdsdygtighed inden for et halvt aar.

13 Sagsoegeren har anlagt sag til proevelse af sagsoegtes afslag ved Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, og denne ret har fundet, at de i sagen omhandlede bestemmelser rejser nogle spoergsmaal om fortolkningen af artikel 13, stk. 2, litra a), og artikel 39, stk. 1 og 5, i forordning nr. 1408/71, saerligt paa baggrund af en raekke af Domstolens domme vedroerende bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes i henhold til bestemmelserne i afsnit II af forordning nr. 1408/71. Det drejer sig om dom af 12. juni 1986 (sag 302/84, Ten Holder, Sml. s. 1821), af 21. februar 1991 (sag C-140/88, Noij, Sml. I, s. 387), af 21. februar 1991 (sag C-245/88, Daalmeijer, Sml. I, s. 555) og af 29. juni 1988 (sag 58/87, Rebmann, Sml. s. 3467).

14 Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, har derfor besluttet at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Skal artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, bl.a. henset til dommen i Rebmann-sagen, fortolkes saaledes, at sagsoegeren i den periode, da han modtog ydelser ved arbejdsloeshed i Belgien, fortsat var omfattet af nederlandsk lovgivning?

2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, er artikel 39, stk. 5, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, bl.a. henset til dommene i Noij- og Daalmeijer-sagerne, da til hinder for at antage, at sagsoegeren fortsat er omfattet af den nederlandske lovgivning om ydelser ved invaliditet, da sagsoegeren var en langtidsledig graensearbejder, der modtog en ydelse ved arbejdsloeshed fra sit bopaelslands institution?

3) Er artikel 39, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, bl.a. henset til princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, som ligger til grund for forordning (EOEF) nr. 1408/71, til hinder for, at en bestemmelse om risikobegraensning som WAO' s artikel 30, stk. 1, litra b), og AAW' s artikel 21, stk. 1, litra c), goeres gaeldende over for sagsoegeren?"

Den faellesskabsretlige baggrund

15 Med henblik paa samordning af medlemsstaternes invaliditetsordninger opstilles der i forordning nr. 1408/71 en sondring mellem de tilfaelde, hvor arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende udelukkende har vaeret omfattet af lovgivninger af den saakaldte "A-type", og tilfaelde, hvor den paagaeldende har vaeret omfattet af mindst én lovgivning af den saakaldte "B-type" (artikel 37 til 43).

16 I henhold til lovgivning af A-typen er stoerrelsen af ydelser ved invaliditet uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde (artikel 37 til 39). De nationale lovgivninger om invaliditet af A-typen er opregnet i bilag IV til forordningen.

17 I medfoer af lovgivning af B-typen fastsaettes stoerrelsen af invaliditetsydelserne derimod efter forsikringsperiodernes laengde (artikel 40).

18 Naar arbejdstageren udelukkende har vaeret omfattet af lovgivninger af A-typen, afgoer institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, paa grundlag af denne lovgivning, om den paagaeldende opfylder de foreskrevne betingelser for ret til ydelser (artikel 39, stk. 1).

19 Saafremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser i henhold til denne lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopaelsperioder, skal institutionen anvende reglerne om sammenlaegning i forordningens artikel 38.

20 Forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter de forskellige lovgivninger, som arbejdstageren har vaeret omfattet af, sammenlaegges og medregnes saaledes, for saa vidt det er fornoedent, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, som gaelder for den institution, der skal betale ydelsen.

21 En person, der opfylder betingelserne i ovennaevnte lovgivning, modtager endvidere udelukkende ydelser fra den kompetente institution, saaledes at samtidig anvendelse af de nationale lovgivninger af A-typen i forbindelse med fastsaettelsen af invaliditetsydelserne og de vanskeligheder, der kan vaere forbundet dermed, undgaas (artikel 39, stk. 2).

De for sagen relevante omstaendigheder

22 Det fremgaar af akterne i sagen for den nationale ret, som er stillet til raadighed for Domstolen, at sagsoegeren med hensyn til invaliditetsforsikring udelukkende har vaeret omfattet af den nederlandske og belgiske lovgivning, der ° som det fremgaar af bilag IV til forordningen ° begge er af A-typen.

23 Det kan endvidere fastslaas, at sagsoegeren den 9. februar 1988, hvor hans uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, var omfattet af lovgivningen i Nederlandene paa grund af sin loennede beskaeftigelse paa denne stats omraade.

24 Af de ovenfor naevnte oplysninger foelger for det foerste, at fastsaettelsen af de invaliditetsydelser, som sagsoegeren kan rejse krav om, skal ske efter bestemmelserne i forordningens artikel 38 og 39, og for det andet, at i overensstemmelse med artikel 39, stk. 1 og 2, finder udelukkende den nederlandske lovgivning anvendelse paa fastsaettelsen af de paagaeldende ydelser til sagsoegeren.

25 Den nationale rets tredje spoergsmaal skal herefter behandles inden undersoegelsen af de to foerste spoergsmaal.

Det tredje spoergsmaal

26 Med det tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, hvilken betydning ovennaevnte bestemmelser i forordning nr. 1408/71 og princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed har for den kompetente institution, naar det som i den foreliggende sag i den lovgivning, som er gaeldende for denne institution, er bestemt, at den helt eller delvis, midlertidigt eller endeligt kan undlade at tage hensyn til uarbejdsdygtighed, der er indtraadt inden for et halvt aar efter det tidspunkt, hvor arbejdstageren blev tilsluttet forsikringen, naar den paagaeldendes helbredstilstand paa dette tidspunkt maatte give anledning til at forvente, at der ville indtraede uarbejdsdygtighed inden for et halvt aar.

27 Det bemaerkes indledningsvis, at der i traktatens artikel 51 er paalagt Raadet den opgave at vedtage de foranstaltninger vedroerende social sikkerhed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed. Bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 skal derfor fortolkes i lyset af dette formaal (jf. bl.a. dom af 9.8.1994, sag C-406/93, Reichling, Sml. I, s. 4061, praemis 21).

28 Reglen i traktatens artikel 51, litra a), om sammenlaegning af forsikrings-, bopaels- eller beskaeftigelsesperioder, som bl.a. er gennemfoert ved artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 for saa vidt angaar invaliditetsforsikring, udgoer et af de grundlaeggende principper for Faellesskabets samordning af medlemsstaternes sociale sikringsordninger, og den skal sikre, at udoevelsen af den traktatfaestede ret til fri bevaegelighed ikke bevirker, at en arbejdstager mister de sociale fordele, som han ville have haft krav paa, hvis han havde tilbragt hele sit erhvervsaktive liv i en enkelt medlemsstat. Hvis dette var konsekvensen, ville det kunne afholde arbejdstagere i Faellesskabet fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, og ville dermed vaere en hindring for denne frihed (jf. bl.a. dom af 5.10.1994, sag C-165/91, Van Munster, Sml. I, s. 4661, praemis 27).

29 Saafremt lovgivningen i den kompetente stat indeholder den betingelse for tildeling af invaliditetsydelser, at den sikredes helbredstilstand paa det tidspunkt, hvor han blev tilsluttet forsikringen, ikke gav anledning til at forvente, at der efter kort tid ville indtraede uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet, paahviler det derfor i medfoer af forordningens artikel 38, stk. 1, den kompetente institution ogsaa at medregne de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt efter lovgivningen i en anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning.

30 Forordningens artikel 38, stk. 1, er saaledes til hinder for, at den kompetente institution kan anse det tidspunkt, hvor sikringen begyndte i henhold til den lovgivning, som er gaeldende for institutionen, som begyndelsestidspunkt for de forsikringsperioder, der skal medregnes ved invaliditetsydelsernes fastsaettelse.

31 Det tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at forordningens artikel 38, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at naar den medlemsstats lovgivning, der skal anvendes, bl.a. indeholder den betingelse for tildeling af invaliditetsydelser, at arbejdstagerens helbredstilstand paa det tidspunkt, hvor han blev tilsluttet ordningen i henhold til den paagaeldende lovgivning, ikke gav anledning til at forvente, at der efter kort tid ville indtraede uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet, skal den kompetente institution ogsaa medregne de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt efter lovgivningen i en anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning.

Det foerste og det andet spoergsmaal

32 Under hensyn til besvarelsen af det tredje spoergsmaal er det ufornoedent at besvare den forelaeggende rets to foerste spoergsmaal.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

33 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, ved kendelse af 15. oktober 1992, for ret:

Artikel 38, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at naar den medlemsstats lovgivning, der skal anvendes, bl.a. indeholder den betingelse for tildeling af invaliditetsydelser, at arbejdstagerens helbredstilstand paa det tidspunkt, hvor han blev tilsluttet ordningen i henhold til den paagaeldende lovgivning, ikke gav anledning til at forvente, at der efter kort tid ville indtraede uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet, skal den kompetente institution ogsaa medregne de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt efter lovgivningen i en anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning.