ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at udnyttelsen af landbrugstekniske bygge- og anlægsarbejder, som foretages af et handelsselskab uden fortjeneste for øje, der alene på supplerende vis udøver denne virksomhed erhvervsmæssigt, udgør økonomisk virksomhed i denne bestemmelses forstand, desuagtet det forhold, at disse bygge- og anlægsarbejder i væsentligt omfang er blevet finansieret gennem statsstøtte, og det forhold, at udnyttelsen alene giver indtægter i form af afgifter af beskeden størrelse, når afgiften på grund af varigheden af den fastsatte opkrævningsperiode er af en vis varig karakter.

For det første skal en sådan virksomhed anses for at være omfattet af begrebet økonomisk virksomhed, hvis den udøves med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. Sådanne indtægter foreligger, når de ydelser, der er foretaget eller skal foretages, giver eller vil give anledning til et vederlag ved, at de pågældende grundejere opkræves en afgift for udnyttelse af bygge- og anlægsarbejderne for en periode fastsat til otte år, eftersom en sådan periode giver afgiften en vis varig karakter.

Hvad for det andet angår den omstændighed, at de pågældende afgiftspligtige personer alene kan udøve erhvervsmæssig økonomisk virksomhed på supplerende vis, følger det dels af artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112, at det for at fastslå, at udnyttelsen af materielle eller immaterielle goder sker med henblik på opnåelse af indtægter, er uden betydning, om det med denne udnyttelse tilsigtes at generere gevinst. Dels har udøvelsen af en sådan virksomhed på supplerende vis ikke betydning for, om den er af økonomisk karakter, idet den nævnte afgift på grund af sin varighed kan anses for at have en vis varig karakter. Det forhold, at de investeringer, der er blevet foretaget, for en væsentlig del er finansieret gennem midler, der er tildelt af medlemsstaten og EU, kan ikke have nogen indflydelse på, om en sådan virksomhed er af økonomisk karakter, eftersom begrebet økonomisk virksomhed er objektivt og finder anvendelse uanset formålet med eller resultatet af de pågældende operationer, men også uanset hvilken finansieringsmåde den pågældende person har valgt, herunder når der er tale om offentlige tilskud.

(jf. præmis 28, 30, 31, 33-35, 37, 38 og 51 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, nr. 35), litra g), nr. iii), i forordning nr. 1013/2006 om overførsel af affald, som ændret ved forordning nr. 255/2013, skal fortolkes således, at overførsel af affald som omhandlet i bilag III til denne forordning, der er bestemt til nyttiggørelse, skal kvalificeres som ulovlig i henhold til denne bestemmelse, når det i bilag VII til denne forordning omhandlede ledsagedokument vedrørende denne overførsel indeholder fejlagtige eller usammenhængende oplysninger vedrørende importøren/modtageren, anlægget til nyttiggørelse og de berørte land/stater, uanset om disse oplysninger er korrekt angivet i andre dokumenter, som er stillet til rådighed for de kompetente myndigheder, om der er forsæt til vildledning af de kompetente myndigheder, og om disse myndigheder har gennemført procedurerne i forordningens artikel 24.

Såfremt det i bilag VII til forordning nr. 1013/2006 omhandlede ledsagedokument indeholder fejlagtige og usammenhængende oplysninger af denne type, kan den tilsyns- og kontrolopgave, som påhviler de kompetente myndigheder nemlig ikke gennemføres i henhold til denne forordning, eftersom disse myndigheder pga. manglende information om detaljerne vedrørende den pågældende overførsel ikke kan sikre en passende sporing af overførslerne med henblik på at undgå miljøskader eller aktiviteter, som er farlige for folkesundheden. Hvad i denne henseende angår den omstændighed, at de oplysninger, som er påkrævet i det i bilag VII omhandlede dokument, fremgår af andre dokumenter, oprettes et sådant dokument nemlig efter særlige regler og har til formål at opfylde specifikke mål med lovgivningen vedrørende overførsel af affald, mens andre dokumenter, såsom det internationale fragtbrev eller en faktura, ikke har et sådant formål. Uanset om der i dette dokument er begået en fejl forsætligt eller ej, forholder det sig ikke desto mindre således, at når den har forårsaget en uoverensstemmelse, forpligter den de berørte medlemsstaters tilsynsmyndigheder til at foretage yderligere undersøgelser, hvilket medfører, at det er umuligt øjeblikkeligt at foretage en kontrol af overførslen i medfør af alene bilag VII til forordning nr. 1013/2006, og derfor bør disse to typer af fejl – om ikke andet så på tidspunktet for kvalificeringen af overtrædelsen – behandles ens. Hvad endelig angår den manglende gennemførelse af procedurerne i denne forordnings artikel 24 etablerer hverken denne artikel eller andre bestemmelser i forordningen en forbindelse mellem disse procedurer og definitionen på en ulovlig overførsel, hvorfor en manglende gennemførelse af disse procedurer ikke påvirker kvalificeringen af den omhandlede overførsel som ulovlig i henhold til denne forordnings artikel 2, nr. 35).

(jf. præmis 36, 42, 45-47 og domskonkl. 1)
Artikel 5, stk. 4, litra b), i forordning nr. 543/2008 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1234/2007 for så vidt angår handelsnormer for fjerkrækød er gyldig, henset til den i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder omhandlede frihed til at oprette og drive egen virksomhed.

Selv om den i denne artikel foreskrevne mærkningspligt kan begrænse udøvelsen af denne frihed til at oprette og drive egen virksomhed, idet en sådan forpligtelse pålægger adressaten en tvang, der begrænser den frie anvendelse af de ressourcer, denne har til rådighed, da virksomheden derved forpligtes til at træffe foranstaltninger, der kan være forbundet med omkostninger for denne og have indvirkning på organisationen af virksomhedens aktiviteter, udgør friheden til at oprette og drive egen virksomhed således ikke desto mindre ikke en absolut rettighed, men skal ses i sammenhæng med dens funktion i samfundet.

Hvad angår mærkningspligtens egnethed til at sikre opnåelse af de med EU-lovgivningen forfulgte formål, kan lovgiver lægge til grund, at denne forpligtelse dels gør det muligt at sikre forbrugerne troværdige oplysninger takket være angivelserne på emballagen, dels har en sådan karakter, at den kan tilskynde forbrugerne til at købe fjerkrækød, hvilket forbedrer afsætningsmulighederne for disse produkter og som følge deraf producenternes indtægter.

Hvad angår nødvendigheden af en sådan lovgivning kan EU-lovgiver med rette lægge til grund, at en lovgivning, der alene foreskriver, at prisen påføres varereolerne, ikke giver mulighed for at opnå de forfulgte mål på en lige så effektiv måde som artikel 5, stk. 4, litra b), i forordning nr. 543/2008, fordi kun en angivelse af salgsprisen og prisen pr. vægtenhed giver mulighed for at sikre forbrugerne tilstrækkelige oplysninger i tilfælde af et produkt, hvor de enkelte emballageenheder kan have forskellig vægt. En sådan forpligtelse forekommer i øvrigt ikke at være mere vidtgående end nødvendigt i forhold til de tilsigtede formål, for så vidt som den i artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 543/2008 foreskrevne angivelse af salgsprisen og prisen pr. vægtenhed kun er et sæt oplysninger ud af flere, som skal anføres på færdigpakningen eller på en dertil fastgjort etiket i henhold til denne bestemmelse.

(jf. præmis 29, 30, 38, 39 og 41, samt domskonkl. 1)
Endvidere er den omstændighed, at der ikke er foretaget harmonisering hvad angår finansieringen af de pågældende foranstaltninger, under alle omstændigheder uden betydning for kvalificeringen af en økonomisk fordel, som en sådan finansiering kan udgøre. Selv på områder, som henhører under medlemsstaternes kompetence, skal de overholde EU-retten og bl.a. de krav, der følger af artikel 107 TEUF og 108 TEUF

Med henblik på at vurdere begrebet byrder, der normalt belaster en virksomheds budget, og dermed vurderingen af en foranstaltnings selektive karakter med henblik på at kvalificere den som statsstøtte, udgør de supplerende udgifter, som virksomhederne skal afholde som følge af forpligtelser, der følger af lovgivning, regler eller aftale, som er en iboende del af udøvelsen af en reguleret økonomisk aktivitet, efter deres art sådanne byrder. Den omstændighed, at sådanne forpligtelser hidrører fra offentlige myndigheder, kan følgelig ikke i sig selv påvirke vurderingen af arten af disse myndigheders indgreb med henblik på at afgøre, om de favoriserer virksomheder ud over de sædvanlige markedsvilkår.

Formålet om beskyttelse af folkesundheden, som forfølges ved forpligtelsen for virksomheder i en bestemt sektor til at foretage sygdomsscreeninger, er ikke tilstrækkeligt til at udelukke, at statens finansiering af disse screeninger kan kvalificeres som statsstøtte. Artikel 107, stk. 1, TEUF sondrer ikke ud fra grundene til eller formålet med de af bestemmelsen omfattede indgreb, men bestemmelsen definerer disse i kraft af deres virkninger.

Med henblik på at vurdere, om en foranstaltning er selektiv for at kunne kvalificere den som statsstøtte, påhviler det Kommissionen at fastlægge, om denne foranstaltning, uanset at det er fastslået, at den indebærer en generel fordel, indebærer fordele alene for visse virksomheder eller visse erhvervssektorer. Følgelig har Retten ikke begået en retlig fejl ved at finde, at Kommissionen med rette fastslog, at en medlemsstats finansiering af screeninger foretaget med henblik på at beskytte folkesundheden er selektiv som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, når situationen for de erhvervsdrivende i sektoren implicit, men nødvendigvis blev sammenlignet med situationen for alle de virksomheder, der ligesom dem var underlagt kontroller, som de var forpligtet til at gennemføre før afsætningen eller markedsføringen af deres produkter.

Den omstændighed, at testene med henblik på at kontrollere varer, herunder fødevarer, varierer fra sektor til sektor, alt efter deres art, formål, omkostninger og hyppighed, eventuelt kan påvirke muligheden for at sammenligne disse forskellige sektorer, er uden betydning inden for rammerne af kvalificeringen af statsstøtte, som ikke vedrører selve testene, men deres finansiering ved statsmidler, hvilket medfører, at de omkostninger, som belaster modtagerne, lettes. Et sådant spørgsmål skal rejses med et andet anbringende for Retten.

(jf. præmis 50 og 53-55)
Artikel 35 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en delstatsenhed i en medlemsstat, som pålægger enhver virksomhed, der har sit driftssted på denne delstatsenheds område, at affatte samtlige angivelser på fakturaer vedrørende grænseoverskridende transaktioner udelukkende på det officielle sprog i denne delstatsenhed, idet retten ellers ex officio erklærer disse fakturaer ugyldige.

En sådan lovgivning kan således hverken begrundes i formålet om at fremme og stimulere anvendelsen af et eller flere af en medlemsstats officielle sprog eller nødvendigheden af at bevare en effektiv skattekontrol, idet den går ud over det, som er nødvendigt for at nå disse mål, og således ikke kan anses for forholdsmæssig.

(jf. præmis 47, 50, 51, 56 og 57 samt domskonkl.)
Artikel 48, stk. 2, litra a), nr. ii), andet led, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at bestemmelsen opfylder betingelserne for i mangel af en gennemførelse i national lovgivning at tildele borgerne rettigheder, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole over for en ordregivende myndighed, for så vidt som denne er et offentligt organ eller ved en retsakt udstedt af en offentlig myndighed har fået til opgave at levere en offentlig tjenesteydelse under den offentlige myndigheds tilsyn, og som med henblik herpå har fået tillagt særlige beføjelser ud over dem, som følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.

Artikel 48, stk. 2, litra a), nr. ii), andet led, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der anvendes regler, som er fastlagt af den ordregivende myndighed, hvorefter det ikke er muligt for den økonomiske aktør at godtgøre sin tekniske formåen ved hjælp af en ensidig erklæring, medmindre aktøren godtgør, at det ikke er muligt eller er meget vanskeligt at indhente en attestering fra den private køber.

I denne sammenhæng er regler i en udbudsbekendtgørelse, som kun tillader en økonomisk aktør at fremlægge en ensidig erklæring for at påvise sin tekniske formåen, såfremt denne godtgør, at det ikke er muligt at indhente en attestering fra den private køber, uforholdsmæssige. Derimod forekommer regler – der figurerer i en udbudsbekendtgørelse, i henhold til hvilke en økonomisk aktør er berettiget til at påberåbe sig en sådan ensidig erklæring i det tilfælde, hvor han ved hjælp af objektive elementer, der skal efterprøves fra sag til sag, godtgør, at der foreligger betydelige vanskeligheder, som forhindrer denne i at indhente en sådan attestering, som eksempelvis skyldes den pågældende købers manglende vilje – i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, for så vidt som disse regler ikke pålægger den omhandlede operatør en urimelig bevisbyrde, som er uforholdsmæssig i forhold til forfølgelsen af de samme formål.

(jf. præmis 41, 42 og 44 samt domskonkl. 2)
EF-traktatens artikel 119 (senere artikel 141 EF), artikel 1 i direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, artikel 11, nr. 2), litra b), i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, samt artikel 11, nr. 3), i direktiv 92/85 skal fortolkes således, at bestemmelserne i det tilfælde, hvor den pågældende medlemsstat ikke har fastsat en bevarelse af alle de lønelementer og tillæg, som en dommer havde ret til før sin barselsorlov, ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en almindelig dommer i tilfælde af en obligatorisk barselsorlovsperiode før den 1. januar 2005 er udelukket fra at oppebære en godtgørelse vedrørende de udgifter, som de almindelige dommere afholder i forbindelse med udøvelsen af deres beskæftigelse, forudsat at den nævnte arbejdstager i denne periode har oppebåret en indtægt, som mindst svarer til den ydelse, der er fastsat i den nationale lovgivning om social sikring, og som hun ville have modtaget i tilfælde af sygeorlov, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Begrebet løn som omhandlet i artikel 11 i direktiv 92/85 omfatter nemlig i lighed med definitionen i traktatens artikel 119 i EF-traktaten (senere artikel 141 EF) de ydelser, som arbejdsgiveren som følge af arbejdstagerens arbejdsforhold direkte eller indirekte betaler under barselsorloven. Begrebet ydelse, som ligeledes anvendes i nævnte artikel 11, omfatter derimod enhver indtægt, som arbejdstageren modtager under sin barselsorlov, og som ikke betales af arbejdsgiveren som følge af arbejdsforholdet.

Der må således sondres mellem løn som anført i artikel 11, nr. 2) og 3), i direktiv 92/85 og den fulde løn, som oppebæres, når den kvindelige arbejdstager faktisk bestrider sit arbejde, og som i det foreliggende tilfælde omfatter den særlige dommergodtgørelse, som vedrører de udgifter, som de almindelige dommere afholder i forbindelse med udøvelsen af deres beskæftigelse.

I denne forbindelse ønskede EU-lovgiver at sikre, at arbejdstageren under barselsorloven får en indtægt, der mindst svarer til den ydelse, der er fastsat i den nationale lovgivning om social sikring for tilfælde af sygeorlov.

Når en arbejdstager er fraværende fra arbejdet, fordi hun er på barselsorlov, indebærer den minimumsbeskyttelse, der kræves efter artikel 11, nr. 2) og 3), i nævnte direktiv, derfor ikke, at vedkommende bevarer retten til fuld løn.

Den blotte omstændighed, at en dommer ikke oppebærer en særlig dommergodtgørelse under en obligatorisk barselsorlov, til forskel fra hendes arbejdende mandlige kolleger, udgør desuden ikke forskelsbehandling baseret på køn som omhandlet i EF-traktatens artikel 119 (senere artikel 141 EF) og i artikel 1 i direktiv 75/117.

(jf. præmis 30, 32-34, 41 og 44 samt domskonkl.)
Artikel 4 i direktiv 2003/59 om grundlæggende kvalifikationskrav og efteruddannelseskrav for førere af visse køretøjer, der benyttes til godstransport eller personbefordring ad vej, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der for de personer, som er omfattet af den i denne artikel fastsatte fritagelse for pligten for førere af visse køretøjer, der benyttes til godstransport eller passagerbefordring ad vej, til at følge et grundlæggende kvalifikationskursus, er fastsat et krav om forudgående efteruddannelse af en varighed på 35 timer for udøvelsen af det pågældende chaufførerhverv.

Direktiv 2003/59 indebærer således en minimumsharmonisering af nationale bestemmelser om grundlæggende kvalifikationer og efteruddannelse for førere af visse køretøjer, der benyttes til godstransport eller personbefordring ad vej. En minimumsharmonisering hindrer ikke medlemsstaterne i at opretholde eller vedtage foranstaltninger med henblik på en mere vidtgående beskyttelse, dog under forudsætning af, at sådanne foranstaltninger ikke kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare. Dette er ikke tilfældet med en betingelse, hvorefter der med henblik på udstedelsen af chaufførens kvalifikationsbevis, ud over besiddelsen af visse kategorier af kørekort, kræves deltagelse i forudgående efteruddannelse af en varighed på 35 timer. Den nævnte betingelse bidrager til at sikre chaufførers kvalitet og til forbedring af færdselssikkerheden og chaufførers sikkerhed, hvilke mål er omhandlet i fjerde og femte betragtning til direktiv 2003/59. Desuden kan et sådant yderligere krav ikke anses at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde disse formål. Kravet kan heller ikke anses for at være et indgreb i chaufførernes erhvervede rettigheder, dels fordi direktiv 76/914 om minimumsniveauet for uddannelse af visse førere af køretøjer i transport ad landevej, der blev ophævet og erstattet af direktiv 2003/59, i artikel 1, stk. 3, gav medlemsstaterne mulighed for at kræve en uddannelse, der var højere end den i bilaget til førstnævnte direktiv fastsatte for at opnå et kvalifikationsbevis, dels fordi det i den pågældende nationale lovgivning, selv inden gennemførelsen af direktiv 2003/59, var fastsat, at besiddelsen af et relevant kørekort ikke var tilstrækkeligt for at føre de køretøjer, som det pågældende direktiv omhandler, og at disse køretøjers chauffører havde pligt til at forbedre deres kvalifikationer som chauffører gennem årlig uddannelse. Et sådant yderligere krav er endelig ikke i strid med artikel 15 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 39, 43, 45-47 og 50-52 samt domskonkl.)
annullationen af denne sidstnævnte medfører, at der skabes et retligt tomrum for så vidt angår gennemførelsen af EU-retten på miljøområdet, som ville være mere skadelig for miljøet i den forstand, at annullationen ville betyde ringere beskyttelse og således ville modvirke selve EU-rettens væsentligste formål, og

En national ret kan, når dette er muligt i henhold til de nationale retsregler, undtagelsesvis og i hvert enkelt tilfælde ratione temporis begrænse visse virkninger af en afgørelse om, at en bestemmelse i national ret, der blevet vedtaget under tilsidesættelse af de forpligtelser, der er fastsat i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet, navnlig de forpligtelser, der følger af artikel 6, stk. 3, heri, er ulovlig, på betingelse af, at en sådan begrænsning er nødvendig, idet der foreligger et tvingende hensyn til miljøbeskyttelsen, og henset til de særlige omstændigheder i den sag, der er indbragt for den. Denne mulighed, der har karakter af en undtagelse, kan imidlertid kun benyttes, hvis alle de følgende betingelser er opfyldt:

På EU-rettens nuværende udviklingstrin har en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, principielt pligt til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse, for at denne kan vurdere, om bestemmelser i de nationale retsregler, der er fastslået at være i strid med EU-retten, undtagelsesvis kan opretholdes, når henses til et tvingende hensyn til miljøbeskyttelsen og til de særlige omstændigheder i den sag, der er indbragt for den. Den nævnte nationale ret er kun undtaget fra denne pligt, når den er overvist om, hvilket den skal redegøre for på detaljeret vis, at der ikke er nogen rimelig tvivl med hensyn til fortolkningen og anvendelsen af de betingelser, der fremgår af dom af 28. februar 2012, Inter-Environnement Wallonie og Terre wallonne (C-41/11).

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)
Et krav om tilbagebetaling som følge af en ugrundet berigelse, der udspringer af tilbagebetalingen af en bøde, der er pålagt under en konkurrencesag, er ikke omfattet af »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i artikel 1 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område.

Selv om visse tvister mellem en offentlig myndighed og en privatperson kan henhøre under anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001, forholder det nemlig sig anderledes, når den offentlige myndighed udøver offentligretlige beføjelser. For at kunne afgøre om dette er tilfældet, er det nødvendigt at afgøre, hvilket retsforhold der består mellem parterne i tvisten, og at undersøge, på hvilket grundlag og efter hvilke nærmere regler søgsmålet er iværksat.

Hvad angår det retsforhold, der består mellem parterne i tvisten i hovedsagen, bemærkes, at mens sager vedrørende privatpersoner i forbindelse med gennemførelsen af konkurrenceretten er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001, er det derimod sikkert, at en bøde, der er blevet pålagt af en administrativ myndighed, der udøver de offentligretlige beføjelser, som den er blevet tillagt i henhold til national ret, henhører under »administrative anliggender«, som ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001 i henhold til forordningens artikel 1, stk. 1. Dette gælder særligt bøder, der er pålagt på grund af overtrædelse af de nationale regler om forbud mod konkurrencebegrænsninger. Det følger heraf, at en tvist, hvori konkurrencemyndigheden søger at opnå betaling hos en virksomhed af en fordring, som udspringer af en bøde, som myndigheden har pålagt denne virksomhed, henhører under administrative anliggender.

Vedrørende de nærmere regler, efter hvilke søgsmålet er iværksat, ændrer den omstændighed, at konkurrencemyndigheden har anlagt sag ved de civile domstole, intet i denne henseende. Uanset arten af den inddrivelsesform, som national ret giver mulighed for, er det forhold, at en sagsøgers inddrivelse af omkostningerne sker på grundlag af en fordring, som har sit udspring i en handling foretaget under udøvelsen af offentlig myndighed, således tilstrækkeligt til, at søgsmålet ikke kan anses for omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001.

(jf. præmis 32-34, 38-40 og 43 samt domskonkl.)