ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forordningens artikel 6 med overskriften »Tilsyn« bestemmer:

»1. Når en medlemsstat har til hensigt at yde de minimis-støtte til en virksomhed i overensstemmelse med denne forordning, giver den virksomheden skriftlig meddelelse om det potentielle støttebeløb udtrykt som en bruttosubventionsækvivalent og om, at støtten er de minimis-støtte […]. Inden medlemsstaten yder støtten, skal den indhente en skriftlig erklæring eller en erklæring i elektronisk form fra virksomheden om anden de minimis-støtte omfattet af denne forordning eller andre de minimis-forordninger, som virksomheden har modtaget i det indeværende og de to foregående regnskabsår.

2. Når en medlemsstat har oprettet et centralt register over de minimis-støtte med fuldstændige oplysninger om al de minimis-støtte, der er ydet af myndighederne i den pågældende medlemsstat, skal stk. 1 ikke længere anvendes fra det tidspunkt, hvor registret dækker en periode på tre regnskabsår.

3. Medlemsstaten kan kun yde ny de minimis-støtte i henhold til denne forordning efter at have kontrolleret, at støtten ikke medfører, at det samlede de minimis-støttebeløb, som er ydet den pågældende virksomhed, kommer til at overstige det relevante loft i artikel 3, stk. 2, og at alle betingelserne i denne forordning er overholdt.

4. Medlemsstaterne registrerer og lagrer alle oplysninger om anvendelsen af denne forordning. Registeret skal omfatte alle de oplysninger, der er nødvendige for at godtgøre, at betingelserne i denne forordning er opfyldt. De registrerede oplysninger om individuel de minimis-støtte skal opbevares i ti regnskabsår regnet fra det tidspunkt, hvor støtten blev ydet. De registrerede oplysninger om en de minimis-støtteordning opbevares i ti regnskabsår fra det tidspunkt, hvor der sidst blev ydet individuel støtte i henhold til ordningen.

5. På Kommissionens skriftlige anmodning giver medlemsstaterne […] Kommissionen alle de oplysninger, denne finder nødvendige for at kunne vurdere, om betingelserne i denne forordning er opfyldt, især hvad angår det samlede beløb, som en virksomhed har modtaget i de minimis-støtte […].«
Nævnte direktivs artikel 7a, stk. 1-3, har følgende ordlyd:

»1. Ved fastlæggelse af niveauerne for de vægtede gennemsnitlige vejafgifter, der skal opkræves for det pågældende infrastrukturnet eller en klart defineret del af et sådant net, tager medlemsstaterne hensyn til de forskellige omkostninger, der er omhandlet i artikel 7, stk. 9. De omkostninger, der medregnes, skal vedrøre det net eller en del af det net, for hvilket vejafgifterne opkræves, og de køretøjer, der er pålagt vejafgift. Medlemsstaterne kan vælge ikke at lade disse omkostninger dække gennem vejafgiftsprovenuet eller kun at dække en del af omkostningerne.

2. Vejafgifter fastsættes i henhold til artikel 7 og stk. 1 i nærværende artikel.

3. For nye vejafgiftsordninger, der ikke involverer koncessionsvejafgifter, og som medlemsstaterne indfører efter den 10. juni 2008, beregner medlemsstaterne omkostningerne under anvendelse af en metode, der er baseret på de grundlæggende beregningsprincipper i bilag III.

For nye koncessionsvejafgifter, der indføres efter den 10. juni 2008, skal det maksimale vejafgiftsniveau svare til eller ligge under det niveau, der ville være resultatet, hvis der var anvendt en metode baseret på de grundlæggende beregningsprincipper i bilag III. Vurderingen af, om afgifterne er på et hertil svarende niveau, foretages på grundlag af en referenceperiode af en rimelig længde, der er afpasset efter koncessionskontraktens art.

Forpligtelserne i henhold til dette stykke gælder ikke for vejafgiftsordninger, der allerede er indført den 10. juni 2008, eller for hvilke der inden den 10. juni 2008 ifølge en udbudsprocedure er modtaget bud eller svar på opfordringer til at forhandle ved udbud med forhandling, så længe disse ordninger fortsat er gældende, og forudsat de ikke ændres væsentligt.«
5

Artikel 1 i direktiv 98/34 bestemmer: »I dette direktiv forstås ved: […] 2) »tjeneste«: enhver tjeneste i informationssamfundet, dvs. enhver tjeneste, der normalt ydes mod betaling, og som teleformidles ad elektronisk vej på individuel anmodning fra en tjenestemodtager. Med henblik på denne definition forstås ved – »teleformidling«: at en tjeneste ydes, uden at parterne er til stede samtidig – »ad elektronisk vej«: at en tjeneste fra afsendelsesstedet sendes og på bestemmelsesstedet modtages ved hjælp af elektronisk databehandlingsudstyr (herunder digital komprimering) og datalagringsudstyr, og som udelukkende sendes, rutes og modtages via tråd, radio, optiske midler eller andre elektromagnetiske midler – »på individuel anmodning fra en tjenestemodtager«: at en tjeneste ydes ved transmission af data på individuel anmodning. […] 3) »teknisk specifikation«: en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder forskrifter for varen vedrørende handelsmæssig betegnelse, terminologi, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering samt procedurer for overensstemmelsesvurdering. […] 4) »andet krav«: et krav, der ikke er en teknisk specifikation, og som pålægges et produkt af bl.a. forbruger- eller miljøbeskyttelseshensyn, og som vedrører produktets livscyklus efter markedsføring, såsom betingelser for anvendelse, genanvendelse, genbrug eller bortskaffelse, når disse betingelser kan influere betydeligt på sammensætningen af produktet, dets natur eller afsætningen af det 5) »forskrift vedrørende tjenester«: et krav af generel karakter vedrørende adgang til at optage og udøve virksomhed i forbindelse med tjenester, der er omhandlet i denne artikels nr. 2, navnlig bestemmelser vedrørende tjenesteyderen, tjenesterne og tjenestemodtageren, dog undtaget forskrifter, der ikke specifikt tager sigte på de i samme [nummer] definerede tjenester. […] Med henblik på denne definition – anses en forskrift for specifikt at tage sigte på informationssamfundets tjenester, når det af begrundelsen og de dispositive bestemmelser fremgår, at den i sin helhed eller i visse enkelte bestemmelser har specifikt til hensigt og formål at give forskrifter for disse tjenester på eksplicit og målrettet måde – anses en forskrift ikke for specifikt at tage sigte på informationssamfundets tjenester, når den kun indirekte eller tilfældigt vedrører disse tjenester. […] 11) »teknisk forskrift«: en teknisk specifikation eller et andet krav eller en forskrift vedrørende tjenester, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes ved markedsføring, levering eller anvendelse af en tjeneste, eller etablering af en operatør af tjenester i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, samt medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt eller forbud mod levering eller anvendelse af en tjeneste eller mod, at en tjenesteyder etablerer sig, jf. dog artikel 10. […]«
64

Appellanterne har gjort gældende, at Retten har tilsidesat forpligtelsen til at begrunde sine afgørelser. For det første er det umuligt at forstå, hvilke indicier Retten lagde til grund for i den appellerede doms præmis 67 at fastslå, at Silver Plastics havde deltaget i det angivelige konkurrencebegrænsende møde den 13. juni 2002. Retten har intet sted forklaret, hvorfor de i den appellerede doms præmis 54 omhandlede håndskrevne noter konstaterer en overtrædelse af EU-konkurrenceretten. Retten bestræbte sig endvidere i den appellerede doms præmis 63 udelukkende på at godtgøre, hvorledes de argumenter, som appellanterne har fremført, ikke nødvendigvis vidner om, at et andet møde, som ikke havde et konkurrencebegrænsende formål, og som blev afholdt den samme dag med deltagelse af Silver Plastics’ repræsentanter, begyndte kl. 9, og at sidstnævntes repræsentanter derfor ikke kunne have deltaget i det konkurrencebegrænsende møde, der blev afholdt på det samme tidspunkt. Derimod forbliver grundene til, at Retten fandt, at det møde, som ikke havde et konkurrencebegrænsende formål, var begyndt senere, ukendte. Appellanterne har fremhævet, at de ikke har anfægtet den bevisbedømmelse, som Retten foretog, men gjort gældende, at Retten ikke positivt har underbygget sine antagelser.
51

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en ordning, ifølge hvilken et privat miljøorgan, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som er godkendt af offentlige myndigheder, i henhold til aftale herom med distributører af en særlig kategori af produkter opkræver finansielle bidrag som modydelse for en tjenesteydelse bestående i at overtage distributørernes forpligtelse til behandling af affaldet fra disse produkter og i til virksomheder, som har til opgave at sortere og nyttiggøre dette affald, at udbetale støtte med et beløb fastsat i godkendelsen på grundlag af miljømæssige og sociale formål, ikke udgør statslig indgriben eller indgriben ved hjælp af statsmidler i denne bestemmelses forstand, for så vidt som denne støtte ikke til stadighed er under de offentlige myndigheders kontrol, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
55

Den omstændighed alene, at bidraget er højt, gør det heller ikke muligt at påvise, at bidraget i sig selv er uforholdsmæssigt eller ikke overholder princippet om mindst mulig konkurrenceforvridning. Eftersom det nævnte bidrag svarede til størrelsen af de nettoomkostninger, som forsyningspligtleverandøren havde afholdt, og disse omkostninger var blevet anset for at udgøre en urimelig byrde for den for varetagelsen af forsyningspligten ansvarlige virksomhed, var den pågældende medlemsstat for det første forpligtet til at kompensere denne urimelige byrde ved en af de to ordninger, der er beskrevet i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2002/22, og dette bidrag var for det andet egnet til at udgøre en passende kompensation, som var begrænset til, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
27

Denne pligt, der påhviler den nationale domstol, følger af den omstændighed, at iværksættelse af en støtteforanstaltning i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF giver støttemodtageren en utilbørlig fordel bestående i dels, at den pågældende ikke betalte renter, der skulle have været erlagt af det omhandlede beløb svarende til den forenelige støtte, hvis denne havde måttet låne beløbet på markedet i afventning af Kommissionens vedtagelse af en endelig afgørelse, dels en forbedring af den pågældendes konkurrencemæssige stilling over for andre erhvervsdrivende på markedet i den periode, hvor den pågældende støtte var ulovlig (dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 51, og af 5.3.2019, Eesti Pagar, C-349/17, EU:C:2019:172, præmis 132). Støttens ulovlighed har nemlig dels medført, at disse erhvervsdrivende er blevet udsat for den risiko, der dog ikke blev realiseret, at en uforenelig støtte gennemføres, dels at de undergives de konkurrencemæssige virkninger af denne støtte på et tidligere tidspunkt, end de ellers ville have gjort (dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 50).
44

For det andet har Domstolen anført, at den »udstedende judicielle myndighed« som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 skal være i stand til at varetage denne funktion på objektiv vis, idet den tager hensyn til al dokumentation, såvel inkriminerende som diskulperende, og uden at denne risikerer, at dens beslutningsbeføjelse rammes af ekstern styring og instruktion, bl.a. fra den udøvende magt, og således at der ikke hersker nogen tvivl om, at afgørelsen om at udstede den europæiske arrestordre i sidste ende træffes af denne myndighed og ikke af den udøvende magt. Følgelig skal den udstedende judicielle myndighed kunne forsikre den fuldbyrdende judicielle myndighed om, at den, henset til de garantier, som gives i den udstedende medlemsstats retsorden, handler uafhængigt ved varetagelsen af de funktioner, der er forbundet med udstedelsen af en europæisk arrestordre. Denne uafhængighed kræver, at der findes vedtægtsmæssige og organisatoriske regler, der kan sikre, at den udstedende judicielle myndighed i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse om at udstede en sådan arrestordre ikke udsættes for nogen form for risiko for at blive underlagt navnlig en individuel instruktion fra den udøvende magt (dom af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og i Zwickau), C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, præmis 73 og 74, og af 27.5.2019, PF (Øverste anklager i Litauen), C-509/18, EU:C:2019:457, præmis 51 og 52).
43

I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at effektiviteten af den domstolsprøvelse, der er sikret ved chartrets artikel 47, kræver, at den pågældende skal kunne få kendskab til begrundelsen for den afgørelse, som er blevet truffet i forhold til den pågældende, enten ved at læse selve afgørelsen eller i en meddelelse af begrundelsen på vedkommendes begæring, uden at dette berører den kompetente rets beføjelse til at kræve af den omhandlede myndighed, at denne meddeler begrundelsen, såvel for at sætte den pågældende i stand til at forsvare sine rettigheder under de bedst mulige betingelser og at afgøre, om sagen bør prøves af de kompetente retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, som for at sætte disse retsinstanser fuldt ud i stand til at udøve en legalitetsprøvelse af den omhandlede nationale afgørelse (jf. i denne retning dom af 15.10.1987, Heylens m.fl.,222/86, EU:C:1987:442, præmis 15, og af 4.6.2013, ZZ,C-300/11, EU:C:2013:363, præmis 53).
38

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse på en sag, hvorunder der er nedlagt påstand om, at en part tilpligtes at undlade visse former for adfærd, der er udvist inden for rammerne af kontraktforholdet mellem sagsøgeren og sagsøgte, og som er støttet på et anbringende om sidstnævntes misbrug af dominerende stilling i strid med konkurrenceretten.
47

Det må imidlertid fastslås, at en kriminalisering, der fastsætter, at den omstændighed alene, at en forælder eller begge forældre til et barn, som tilbageholdes i en anden medlemsstat, ikke overgiver dette barn til den anden forælder, værgen eller ad hoc-værgen, medfører straf, selv om der ikke er gjort brug af vold, trussel om vold eller list, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål, når det forhold, at et barn tilbageholdes på den pågældende medlemsstats område, kun medfører straf, såfremt der er gjort brug af vold, trussel om vold eller list.
17

Ifølge den forelæggende ret er den første og den tredje af disse betingelser opfyldt i det foreliggende tilfælde. For det første fremgår det af eneforhandlingsaftalens bestemmelser, og det er i øvrigt uomtvistet mellem parterne, at de royalties og licensafgifter, der betales til gengæld for eneforhandlingsretten for de pågældende varer i Østrig, ikke var indbefattet i købsprisen for de varer, der skal værdiansættes. For det andet var den i hovedsagen omhandlede betaling af »compensation« tillige en købsbetingelse. Når sælgeren af de indførte varer også er licensgiver, må det formodes, at denne ligeledes kræver, at køberen, som også er licenstager, betaler royalties og licensafgifter ud over prisen. Det må derfor antages, at Habanos ikke ville have leveret de varer, der var bestemt til distribution i Østrig, uden betaling af denne »compensation«, eller at Habanos under alle omstændigheder ikke ville have leveret varerne på de samme kontraktvilkår som dem, der var aftalt. Det er i denne forbindelse uden betydning, at denne forpligtelse ophørte efter udløbet af en periode på fire år, idet en sådan omstændighed ikke påviser, at køberen ville have opnået en eneforhandlingsret i denne periode uden betaling af den nævnte »compensation«. Den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede »compensation« er blevet aftalt i en rammeaftale såsom eneforhandlingsaftalen, er ligeledes uden betydning, eftersom denne aftale fastsætter et princip om betaling af denne »compensation« ved ethvert senere individuelt køb.
4

Artikel 1d i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) bestemmer: »1. Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt. […] 2. For i praksis at sikre fuld erhvervsmæssig ligestilling mellem mænd og kvinder, hvilket er et væsentligt element, der skal tages i betragtning ved gennemførelsen af samtlige aspekter af denne vedtægt, er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at EU-institutionerne opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere. 3. Institutionernes ansættelsesmyndigheder fastlægger efter fælles overenskomst og efter udtalelse fra Vedtægtsudvalget foranstaltninger, der skal bidrage til, at mænd og kvinder får lige muligheder på de områder, der er omfattet af denne vedtægt, og træffer som led heri de nødvendige bestemmelser bl.a. med sigte på at afskaffe eksisterende uligheder, som har indflydelse på kvinders muligheder på de områder, der er omfattet af denne vedtægt. […] 6. Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. […]«
56

Hvad for det fjerde angår direktiv 2000/35’s tilblivelseshistorie skal det bemærkes, at Kommissionen i begrundelsen til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner af 25. marts 1998 (EFT 1998, C 168, s. 13), der ligger til grund for dette direktiv, har fremhævet for det første den kontraktmæssige uligevægt mellem et stort antal virksomheder og offentlige myndigheder, navnlig inden for visse brancher, såsom byggesektoren, som følge af hvilken disse virksomheder kan blive pålagt betalingsbetingelser uden at få mulighed for at forhandle disse, og, for det andet, behovet for at regulere følgerne af forsinket betaling inden for den offentlige byggesektor.
Artikel 14 og 28 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, sammenholdt med Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en bestemmelse i en national kollektiv overenskomst, som forbeholder kvindelige arbejdstagere, som selv passer deres børn, ret til en orlov efter udløbet af den lovbestemte barselsorlov, på betingelse af, at denne supplerende orlov tilsigter at beskytte de kvindelige arbejdstagere særligt i forbindelse med graviditet og moderskab, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, bl.a. under hensyn til betingelserne for tildeling af den nævnte orlov, reglerne for afholdelsen heraf og dens varighed samt den retsbeskyttelse, der er knyttet hertil.
5

Nævnte direktivs artikel 3 fastsætter: »1. Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. 2. Et kontraktvilkår anses altid for ikke at have været genstand for individuel forhandling, når det er udarbejdet på forhånd, og forbrugeren derved ikke har haft nogen indflydelse på indholdet, navnlig i forbindelse med en standardkontrakt. Den omstændighed, at visse elementer i et kontraktvilkår eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, udelukker ikke anvendelse af denne artikel på resten af en aftale, hvis en samlet vurdering fører til den konklusion, at der alligevel er tale om en standardkontrakt. Hvis en erhvervsdrivende hævder, at et standardiseret kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, har han bevisbyrden. 3. Bilaget indeholder en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige.«
54

Det skal tilføjes, at en sådan fortolkning ikke er i strid med formålene med direktiv 92/100 eller direktiv 2006/115, således som de er præciseret i henholdsvis syvende betragtning til direktiv 92/100 og femte betragtning til direktiv 2006/115, og hvorefter det skal sikres, at ophavsmænd og udøvende kunstnere vedvarende kan hellige sig deres skabende og kunstneriske virksomhed, ved at fastsætte en harmoniseret retlig beskyttelse, der sikrer muligheden for at modtage et rimeligt vederlag og dække investeringer, således at der opnås en passende ligevægt mellem de udøvende kunstneres og fonogramfremstillernes interesse i at modtage et vederlag for radio- og fjernsynsudsendelse af et bestemt fonogram og tredjemands interesse i at kunne udsende dette fonogram under rimelige betingelser (jf. i denne retning dom af 6.2.2003, SENA, C-245/00, EU:C:2003:68, præmis 36).
6

Sjette direktivs artikel 17, der har overskriften »Fradragsrettens indtræden og omfang«, bestemmer: »1. Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. 2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person[…] b) den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for indførte goder[…] c) den merværdiafgift, som skyldes i medfør af artikel 5, stk. 7, litra a), og artikel 6, stk. 3. […] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af merværdiafgiften, der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer[…] b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer[…] c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes[…] d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner[…] e) fastsætte, at såfremt den merværdiafgift, som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning.«