Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – tjenesteydelser ydet i en anden medlemsstat – artikel 22, stk. 1, litra c), og artikel 36 i forordning nr. 1408/71

[Art. 49 EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), art. 22, stk. 2, og art. 36]

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – tjenesteydelser ydet i en anden medlemsstat

[Art. 10 EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra a) og c)]

3. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser

(Art. 234 EF)

Sammendrag

1. Artikel 22, stk. 1, litra c), artikel 22, stk. 2, og artikel 36 i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at en forsikret, der af den kompetente institution har fået tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at få den for hans helbredstilstand fornødne hospitalsbehandling, ikke har krav på, at denne institution refunderer rejse-, opholds- og forplejningsudgifter, som den forsikrede selv og dennes ledsager har afholdt på den pågældende medlemsstats område, bortset fra udgifter til den forsikredes ophold og forplejning på hospitalet.

For det første vedrører den kompetente institutions forpligtelse efter artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 for så vidt angår naturalydelser således udelukkende udgifter til behandling, som den forsikrede har modtaget i opholdsmedlemsstaten, dvs. for så vidt angår hospitalsbehandling, udgifter til egentlige lægelige ydelser og udgifter, der er uadskilleligt forbundet med vedkommendes behandlingsbehov og forplejning under opholdet på hospitalet. Samtidig indebærer begrebet »kontantydelser« i denne artikels forstand ikke afholdelse af allerede erlagte udgifter, som f.eks. yderligere udgifter i form af rejse-, opholds- og forplejningsudgifter, som den forsikrede og dennes ledsager har afholdt på denne medlemsstats område.

For det andet vedrører artikel 36 i forordning nr. 1408/71 udelukkende spørgsmålet om refusion mellem institutioner og tillægger ikke de forsikrede nogen rettigheder.

Denne fortolkning er med forbehold for det resultat, der måtte følge, såfremt artikel 49 EF finder anvendelse. Denne bestemmelse er til hinder for, at en national lovgivning udelukker godtgørelse af de yderligere udgifter, som en patient, der har fået tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat, for dér at modtage hospitalsbehandling, har haft, når disse udgifter i henhold til denne lovgivning godtgøres, hvis behandlingen udføres på et hospital, der er omfattet af det pågældende nationale system.

(jf. præmis 28, 33, 36, 38 og 39 samt domskonkl. 1)

2. En national lovgivning, som giver ret til ydelser, der supplerer de ydelser, som er fastsat i artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, i situationer, der henhører under artikel 22, stk. 1, litra a), men ikke i situationer, der henhører under artikel 22, stk. 1, litra c), berører ikke denne bestemmelses direkte virkning og tilsidesætter ikke princippet i artikel 10 EF om loyalt samarbejde.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 2)

3. Det tilkommer udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen.

Domstolen kan imidlertid ikke træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den af den nationale ret ønskede fortolkning eller vurdering af en fællesskabsbestemmelses gyldighed savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter. Begrundelsen for et præjudicielt spørgsmål er således ikke, at Domstolen skal afgive responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist.

(jf. præmis 47-49)