ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område indeholder en kompetenceregel, som er baseret på sagsøgtes fremmøde, for alle tvister, hvor kompetencen hos den ret, for hvilken sagen er indbragt, ikke følger af andre bestemmelser i denne forordning. Denne bestemmelse finder også anvendelse, når en sag er blevet indbragt for retten i strid med forordningens bestemmelser, og indebærer, at sagsøgtes fremmøde kan anses for en stiltiende accept af, at den ret, for hvilken sagen er indbragt, har kompetence, og dermed som en udvidelse af dennes kompetence.

Artikel 27, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at med forbehold for tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, har enekompetence i henhold til denne forordning, skal kompetencen for den ret, ved hvilken en sag først er anlagt, betragtes som fastslået i denne bestemmelses forstand, når denne ret ikke på embeds vegne har erklæret sig inkompetent, og når ingen af parterne har anfægtet rettens kompetence før eller frem til tidspunktet for den stillingtagen, der efter national procesret anses for det første forsvar vedrørende realiteten indgivet for den pågældende ret.

En fortolkning af den pågældende forordnings artikel 27, stk. 2, hvorefter det, for at kompetencen for den ret, ved hvilken en sag først er anlagt, er fastslået i denne bestemmelses forstand, er nødvendigt, at denne ret implicit eller eksplicit har anerkendt sin kompetence ved en afgørelse, som er blevet endelig, hvorved risikoen for parallelle sager forøges, ville fratage forordningens bestemmelser enhver effektivitet med henblik på at løse tilfælde af litispendens.

Når den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, ikke på embeds vegne har erklæret sig inkompetent, og når der ikke er rejst nogen indsigelser mod dennes kompetence, kan den omstændighed, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, erklærer sig inkompetent, i øvrigt ikke medføre en negativ kompetencekonflikt, idet den første rets kompetence ikke længere kan bestrides.

(jf. præmis 41, 43 og 45 samt domskonkl.)
Artikel 77, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008, skal fortolkes således, at en ydelse såsom en børnepasningspension i henhold til en medlemsstats bestemmelser, som i tilfælde af dødsfald tildeles den afdødes tidligere ægtefælle med henblik på pasning af denne tidligere ægtefælles børn, ikke kan sidestilles med en »pension eller rente i anledning af alderdom, invaliditet, arbejdsulykke eller erhvervssygdom« som omhandlet i denne bestemmelse i forordningen.

Betegnelsen af en bestemt ydelse i den generelle opbygning af forordning nr. 1408/71 er således hovedsagelig baseret på de enkelte elementer i denne ydelse, navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tildeles, og ikke på den betegnelse, den gives i den nationale lovgivning. Nævnte børnepasningspension forudsætter hverken en arbejdsulykke eller erhvervssygdom eller en fysisk, mental eller psykisk skade, der hindrer rettighedsindehaveren i at udøve en erhvervsmæssig aktivitet. Denne pension forudsætter, at den tidligere ægtefælle er afgået ved døden. Den har altså til formål at kompensere for det krav på underhold, der er forbundet med pasning af et barn, og som ophørte ved dette dødsfald, og at undgå, at den efterladte forælder må påtage sig at udøve en erhvervsmæssig aktivitet, der ikke er i barnets interesse.

(jf. præmis 36, 37, 39 og 45 samt domskonkl. 1)
Artikel 13, stk. 5, i direktiv 2003/9 om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne skal fortolkes således, at en medlemsstat, når den har valgt at yde materielle modtagelsesforhold i form af kontantydelser eller værdikuponer, skal stille disse ydelser til rådighed fra tidspunktet for indgivelsen af asylansøgningen i henhold til bestemmelserne i dette direktivs artikel 13, stk. 1, og opfylde de minimumsstandarder, der er fastsat i dette direktivs artikel 13, stk. 2.

Medlemsstaten skal sørge for, at det samlede kontantydelsesbeløb, der dækker de materielle modtagelsesforhold, er tilstrækkeligt til at muliggøre en værdig levestandard, som sikrer asylansøgernes sundhed og midlerne til deres underhold ved at gøre det muligt for dem bl.a. at tilvejebringe et logi, i givet fald under hensyntagen til varetagelsen af personer med særlige behovs interesse i medfør af bestemmelserne i direktivets artikel 17. De materielle modtagelsesforhold, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, 3, 5 og 8, i direktiv 2003/9, gælder ikke for medlemsstaterne, når de har valgt at yde disse modtagelsesforhold udelukkende i form af kontantydelser. Ydelsesbeløbet skal dog være tilstrækkeligt til at gøre det muligt for mindreårige at blive indkvarteret sammen med deres forældre på en sådan måde, at asylansøgernes familiemæssige enhed kan opretholdes.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Selv om den nationale ret med henblik på gennemførelse af en beslutning fra Europa-Kommissionen, der erklærer en støtteordning ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet og anordner tilbagebetaling af den pågældende støtte, men ikke identificerer de enkelte modtagere af denne støtte eller fastlægger de nøjagtige beløb, der skal tilbagesøges, er bundet af denne beslutning, er den derimod ikke bundet af de synspunkter, som den nævnte institution giver udtryk for inden for rammerne af gennemførelsen af denne beslutning. Den nationale ret skal dog, henset til princippet om loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3 TEU, anvende disse synspunkter som et af de forhold, der indgår i vurderingen i forbindelse med den sag, som er indbragt for den.

I det omfang de elementer, der er indeholdt i disse synspunkter og i de af Kommissionens udtalelser, som den nationale ret eventuelt anmoder om, har til formål at lette de nationale myndigheders udførelse af opgaver i forbindelse med den omgående og effektive gennemførelse af beslutningen om tilbagebetaling, og henset til princippet om loyalt samarbejde, skal den nationale ret således anvende disse som et af de forhold, der indgår i vurderingen i forbindelse med den sag, som er indbragt for den, og begrunde sin afgørelse på baggrund af alle de sagsakter, der er fremlagt for den.

(jf. præmis 31 og 32 samt domskonkl. 1)
Enhver af EU-institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger, udgør en anfægtelig retsakt i artikel 263 TEUF’s forstand. Disse bindende retsvirkninger af en retsakt skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom denne retsakts indhold, i givet fald under hensyn til sammenhængen for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser.

Hvad angår registreringen i E-Bacchus-databasen af vinbetegnelser, som medlemsstaterne har anerkendt som oprindelsesbetegnelser eller geografiske betegnelser, er denne ikke påkrævet, for at disse vinbetegnelser er beskyttet på EU-plan, idet de pågældende vinbetegnelser automatisk er beskyttet i henhold til forordning nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen), uden at denne beskyttelse afhænger af deres registrering i nævnte database.

Eftersom den pågældende registrering ikke tilsigter at skabe bindende retsvirkninger, udgør den således ikke en anfægtelig retsakt.

(jf. præmis 54, 55, 64 og 65)
Punkt 2, litra a), i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif skal fortolkes således, at en overdel, en ydersål og en indlægssål, som en vare, der fremtræder i ikke samlet stand og i det væsentlige fremtræder som fodtøj, henhører under position 6404 i nævnte kombinerede nomenklatur, når det forholder sig således, at der efter importen af disse komponenter skal indsættes en hælkap i overdelen, og ydersålen og overdelen skal gøres til genstand for kartning med henblik på samlingen.

De forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem, som udgør et vigtigt hjælpemiddel til at sikre en ensartet anvendelse af den fælles toldtarif og således kan betragtes som gyldige bidrag til fortolkning af denne tarif, angiver, at der ved varer i adskilt eller ikke samlet stand forstås varer, hvis forskellige dele skal samles, forudsat at der kun er tale om samlefunktioner. Endvidere må de enkelte komponenter ikke undergå yderligere bearbejdninger for at kunne indgå i den færdige vare.

Hvad angår såvel kartningen af overdelen og ydersålen som tilføjelsen af hælekappen kan ingen af disse processer betragtes som yderligere bearbejdninger af de pågældende komponenter, for at de kan indgå i den færdige vare.

(jf. præmis 39, 40, 41, 47, 49 og 52 samt domskonkl.)
Ophavsmænd tillægges i overensstemmelse med direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet en eneret til at tillade eller forbyde enhver form for spredning til almenheden ved salg eller på anden måde af deres originalværker eller eksemplarer heraf. Spredning til almenheden er karakteriseret ved en række handlinger, der i det mindste omfatter indgåelse af en salgsaftale, som gennemføres ved levering til et medlem af almenheden. En erhvervsdrivende er derfor ansvarlig for enhver handling, der udføres af den pågældende selv eller på dennes vegne, og som giver anledning til en spredning til almenheden i en medlemsstat, hvor de spredte varer er ophavsretligt beskyttet. En sådan spredning til almenheden skal anses for at foreligge, såfremt der er indgået en aftale om salg og forsendelse.

Forordning nr. 1383/2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder, skal fortolkes således, at indehaveren af en intellektuel ejendomsrettighed til en vare, der via en internetbutik i et tredjeland er solgt til en person, som har bopæl på en medlemsstats område, på det tidspunkt, hvor denne vare kommer ind på denne medlemsstats område, er omfattet af den beskyttelse, der er sikret denne indehaver ved den nævnte forordning, alene af den grund, at den nævnte vare er blevet købt. Det er i denne forbindelse ikke nødvendigt, at den omhandlede vare desuden forud for salget er indgået i et salgsudbud eller en reklame rettet mod forbrugerne i denne medlemsstat.

Varer, der stammer fra et tredjeland, og som er en efterligning af et produkt, der er varemærkebeskyttet i Den Europæiske Union, eller er en kopi af et produkt, der er beskyttet i Unionen af en ophavsret, en beslægtet rettighed eller et design, kan nemlig krænke disse rettigheder og således kvalificeres som varemærkeforfalskede varer eller piratkopierede varer, når det bevises, at de skal bringes i omsætning i Unionen, idet et sådant bevis er ført, bl.a. når det viser sig, at de nævnte varer er solgt til en kunde i Unionen eller har været genstand for et salgstilbud eller en reklame rettet mod forbrugerne i Unionen.

(jf. præmis 33-35 og domskonkl.)
Det kriterium, der skal tages hensyn til for at tarifere et produkt, såsom en olie, i pos. 2707 eller 2710 i den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1006/2011, er det vægtmæssige indhold af de aromatiske bestanddele i forhold til det vægtmæssige indhold af de ikke-aromatiske bestanddele.

Det tilkommer i princippet de nationale retter at fastlægge, hvilken metode der er mest egnet til at bestemme indholdet af aromatiske bestanddele i et givet produkt med henblik på at foretage en sådan tarifering.

(jf. præmis 39 og 56 samt domskonkl. 1 og 3)
Den Europæiske Unions Domstol har kompetence til at besvare til at besvare en anmodning om præjudiciel afgørelse, der hidrører fra Tribunal Arbitral Tributário.

I denne henseende opfylder det forelæggende organ alle betingelser for at kunne anses for at være en ret i en medlemsstat i artikel 267 TEUF’s forstand.

For at bedømme, om det organ, der forelægger en sag, er en ret i artikel 267 TEUF’s forstand – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – tager Domstolen en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt.

Artikel 4, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved Rådets direktiv 85/303, skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats genindførelse af en kapitaltilførselsafgift på kapitaludvidelser, som er omfattet af den første af disse bestemmelser, og som var pålagt en sådan afgift den 1. juli 1984, men som efterfølgende er blevet fritaget herfor.

Artikel 7, stk. 1, i direktiv 69/335 indeholder nemlig en klar og ubetinget forpligtelse for medlemsstaterne til at indrømme fritagelse for kapitaltilførselsafgift for alle dispositioner, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, og som den 1. juli 1984 var fritaget for afgift eller pålagt en afgift på 0,50% eller derunder.

For så vidt som dispositioner, der er omfattet af artikel 4, stk. 1, i direktiv 69/335, pr. den 1. juli 1984 var pålagt en kapitaltilførselsafgift med en højere sats end 0,50%, kunne en medlemsstat imidlertid i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 2, beslutte at fortsætte med at pålægge denne type dispositioner kapitaltilførselsafgift ved sin tiltrædelse af Unionen den 1. januar 1986.

I denne henseende kan henvisningen til datoen den 1. juli 1984 i artikel 7, stk. 1, første afsnit, i direktiv 69/335 ikke udgøre en bemyndigelse for de medlemsstater, der på denne dato pålagde de omhandlede dispositioner en kapitaltilførselsafgift med en højere sats end 0,50%, til at genindføre en sådan afgift efter at have givet afkald herpå. EU-lovgivers ønske var nemlig at afskaffe kapitaltilførselsafgiften, idet muligheden for at opretholde den udelukkende er en undtagelse, som er motiveret af medlemsstaternes frygt for tab af indtægter. Selv hvis tab af budgetindtægter kunne begrunde opretholdelse af kapitaltilførselsafgiften efter den 1. juli 1984 inden for grænserne i nævnte direktivs artikel 7, stk. 2, kan det følgelig ikke begrunde genindførelsen af en sådan afgift.

(jf. præmis 45, 46, 50 og 52 samt domskonkl.)
Artikel 50 og 203 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005, skal fortolkes således, at en vare under midlertidig opbevaring skal anses for at være unddraget toldtilsyn, hvis den er anmeldt under proceduren for ekstern forsendelse, men den ikke forlader opbevaringsstedet og ikke frembydes for bestemmelsestoldstedet, selv om forsendelsesdokumenterne er blevet frembudt der.

Den midlertidige fjernelse af forsendelsesdokumentet fra de varer, som dette dokument vedrører, skal kvalificeres som unddragelse af disse varer fra toldtilsyn. Denne fjernelse udgør nemlig en handling, som medfører, at toldmyndighederne hindres i, det være sig blot midlertidigt, at få adgang til en vare, der er undergivet toldmyndighedernes tilsyn, og at gennemføre de kontrolforanstaltninger, der er fastsat i Unionens toldbestemmelser.

Unddragelse af en vare fra toldtilsyn forudsætter alene, at visse objektive betingelser er opfyldt, såsom at varen ikke fysisk befinder sig på det godkendte opbevaringssted på det tidspunkt, hvor toldmyndighederne vil foretage en undersøgelse heraf. Det er således tilstrækkeligt med henblik på at fastslå, at der er sket unddragelse fra toldtilsyn, at varerne objektivt set har været unddraget eventuel kontrol, uafhængigt af, om denne kontrol faktisk blev foretaget af den kompetente myndighed.

(jf. præmis 30-33 og domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Belarus skal fortolkes således, at den kompetente nationale myndighed ved afgørelsen om en anmodning om fritagelse, som er fremsat i henhold til denne bestemmelse med henblik på anlæggelse af et søgsmål til anfægtelse af lovligheden af restriktive foranstaltninger, som Unionen har indført, ikke har et ubegrænset skøn, men skal udøve sine kompetencer under overholdelse af de rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2, andet punktum, og kravet om, at man som part skal repræsenteres af en advokat for at kunne anlægge et sådant søgsmål for Den Europæiske Unions Ret.

En indefrysning af pengemidler må således ikke medføre, at de personer, hvis pengemidler indefryses, fratages en effektiv adgang til domstolsprøvelse. Under udøvelsen af sin skønsbeføjelse har den kompetente nationale myndighed imidlertid ret til at kontrollere, at de pengemidler, der søges frigivet, er bestemt udelukkende til betaling af rimelige honorarer og godtgørelse af udgifter i forbindelse med juridisk bistand. Den kan opstille vilkår, som den finder passende, med henblik på bl.a. at sikre, at der ikke ses bort fra formålet med den pålagte sanktion, og at den indrømmede fritagelse ikke bliver omgået.

(jf. præmis 26-34 og domskonkl.)
Artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, i henhold til hvilken et hjemmehørende moderselskab kan etablere en skattemæssig enhed med et hjemmehørende datterdatterselskab, når det ejer datterdatterselskabet gennem et eller flere hjemmehørende selskaber, men etableringen ikke er mulig, når moderselskabet ejer datterdatterselskabet gennem ikke-hjemmehørende selskaber, som ikke har et fast driftssted i denne medlemsstat.

Den mulighed, som denne lovgivning giver hjemmehørende selskaber, udgør nemlig en likviditetsfordel for de omhandlede selskaber. Denne ordning gør det navnlig muligt at konsolidere overskud og underskud hos moderselskabet for de selskaber, der indgår i den skattemæssige enhed, og bevirker, at transaktioner foretaget inden for koncernen bevarer en skattemæssig neutral karakter.

Denne lovgivning fører således til en forskellig behandling med hensyn til adgangen til at vælge ordningen med skattemæssige enheder, alt efter om moderselskabet ejer sine indirekte kapitalandele via et datterselskab med hjemsted i denne stat eller i en anden medlemsstat.

For så vidt som bestemmelserne i denne lovgivning i skattemæssig henseende således stiller grænseoverskridende situationer ugunstigt i forhold til nationale situationer, udgør de derfor en restriktion, som principielt er forbudt i medfør af EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfrihed.

I denne henseende er det, for at en sådan forskellig behandling er forenelig med disse bestemmelser, en forudsætning, at den enten vedrører situationer, der ikke er objektivt sammenlignelige, idet sammenligneligheden af en grænseoverskridende situation med en national situation skal vurderes under hensyntagen til, hvilket formål der forfølges med de omhandlede nationale bestemmelser, eller at den er begrundet i tvingende almene hensyn.

Hvad angår sammenligneligheden er formålet med den nationale lovgivning så vidt muligt at sidestille en koncern bestående af et moderselskab og dets datter- og datterdatterselskaber med en virksomhed med flere driftssteder, idet der åbnes mulighed for skattemæssigt at konsolidere samtlige disse selskabers resultater. Desuden er ejerskabet af hjemmehørende datterdatterselskaber via et hjemmehørende datterselskab eller via et ikke-hjemmehørende datterselskab objektivt sammenlignelige, for så vidt som den enhed, der udgøres af moderselskabet og datterdatterselskaberne, i begge tilfælde ønsker at være berettiget til fordelene ved ordningen med skattemæssige enheder.

Endvidere kan nævnte restriktion ikke anses for at være begrundet i det tvingende almene hensyn om at bevare sammenhængen i skattesystemet. Selv om hensynet til at sikre sammenhængen i en beskatningsordning kan begrunde en restriktion for udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende friheder, kan det ikke godtgøres, at der foreligger en direkte sammenhæng mellem tildelingen af en skattefordel knyttet til oprettelsen af en skattemæssig enhed og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning.

(jf. præmis 21, 24, 27-29, 31, 33, 40, 41 og 43 samt domskonkl. 1)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning, der er fælles for hovedparten af delstaterne i en føderalt opbygget medlemsstat, og som i princippet forbyder afholdelse og formidling af hasardspil på internettet, når en enkelt delstat i en begrænset periode har opretholdt en mere lempelig lovgivning, der har været gældende samtidig med de øvrige delstaters restriktive lovgivning, så længe en sådan lovgivning opfylder de i Domstolens praksis fastsatte betingelser om proportionalitet, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter retten til årlig betalt ferie bortfalder, uden at der derved opnås ret til en finansiel godtgørelse for ferie, der ikke er afholdt, når arbejdsforholdet ophører på grund af arbejdstagerens død. Retten til en sådan godtgørelse kan ikke afhænge af, om den berørte forinden har indgivet en ansøgning herom.

Dels udgør denne ret til årlig ferie nemlig kun den ene af de to dele af et grundlæggende princip i Unionens sociallovgivning, der også omfatter retten til at modtage en godtgørelse, når arbejdsforholdet ophører. Dels synes retten til en økonomisk kompensation i tilfælde, hvor arbejdsforholdet er ophørt på grund af arbejdstagerens død, uomgængelig med henblik på at sikre den effektive virkning af den ret til årlig betalt ferie, som arbejdstagere har i henhold til direktiv 2003/88. Hvis forpligtelsen til betaling af den årlige ferie bortfaldt med ophøret af arbejdsforholdet på grund af arbejdstagerens død, ville det have den konsekvens, at en uforudsigelig hændelse, der ligger uden for både arbejdstagerens og arbejdsgiverens kontrol, ville medføre et fuldstændigt tab med tilbagevirkende kraft af selve retten til årlig ferie, således som fastsat i artikel 7 i direktiv 2003/88.

Når endvidere artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 som betingelse for adgangen til retten til en finansiel godtgørelse alene fastsætter, at arbejdsforholdet skal være ophørt, kan tildeling af en sådan godtgørelse ikke underlægges en betingelse om, at der forinden skal være indgivet en ansøgning herom.

(jf. præmis 20, 23-25, 27, 29 og 30 samt domskonkl.)