RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Anden Afdeling)

21. juli 2016

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Personalesag — EIB’s ansatte — bedømmelse — bedømmelsesrapport — afgørelse fra appeludvalget«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af appeludvalgets afgørelse af 8. december 2014 om afslag på hans klage over hans bedømmelsesrapport vedrørende bedømmelsesåret 2013 samt af afgørelsen fra Den Europæiske Investeringsbank (EIB eller herefter »banken«) om ikke at forfremme ham. Endvidere har han nedlagt påstand om, at det fastslås, at han været udsat for psykisk chikane og om at banken tilpligtes at erstatte de økonomiske og ikke-økonomiske tab og den fysiske skade, han angiveligt har lidt.

Udfald:

Den Europæiske Investerings frifindes. Carlo De Nicola bærer sine egne omkostninger og betaler Den Europæiske Investeringsbanks omkostninger.

Sammendrag

Hvad angår rækkevidden af den kontrol, som skal foretages af det appeludvalg, som er indført af Den europæiske Investeringsbank på området for bedømmelse af de ansatte, kan nævnte udvalg gøre de udtalelser, der er indeholdt i bedømmelsesskemaet, ugyldige og/eller ændre den endelige bedømmelse af fortjenesterne. Appeludvalget har således bemyndigelse til på ny at bedømme rigtigheden af hvert af disse udsagn og i givet fald til at underkende dem. Rækkevidden af denne kompetence går videre end den blotte kompetence til legalitetskontrol og til at ophæve en bestemmelse i en retsakt, i det omfang den omfatter muligheden for at annullere endog begrundelsen for bestemmelsens vedtagelse, uanset dens betydning for sammenhængen i begrundelsen for retsakten. (jf. præmis 46) Henvisning til: Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 41

I forbindelse med et søgsmål rettet mod en afgørelse truffet af det appeludvalg, der er nedsat af Den Europæiske Investeringsbank på området for bedømmelse af de ansatte, tilkommer det Unionens retsinstanser at efterprøve, om og i hvilket omfang det nævnte udvalg har udført sin pligt til fuldstændig kontrol i overensstemmelse med de gældende regler, idet det bemærkes, at den legalitetskontrol, der foretages af Unionens retsinstanser for så vidt angår de bedømmelser, der er indeholdt i den årlige bedømmelsesrapport for en ansat i banken, er begrænset og kun vedrører eventuelle formfejl, åbenbare faktiske fejl, som disse bedømmelser er behæftet med samt eventuel magtfordrejning. En fejl er i denne forbindelse kun åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved administrationens udøvelse af sit skøn. For at godtgøre, at administrationen har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en afgørelse, der er truffet på grundlag af denne vurdering, annulleres, forudsættes det derfor, at de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, skal være tilstrækkelige til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om en åbenbar fejl forkastes, såfremt den anfægtede bedømmelse – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – fortsat kan anses for at være korrekt og sammenhængende. Dette er tilfældet med et anbringende, som vedrører administrationens valg hvad angår fastsættelsen af mål i forbindelse med den årlige bedømmelse, når dagsøgeren indskrænker sig til at fremsætte påstande, som ikke er underbygget af beviser. (jf. præmis 47, 48, 68 og 73) Henvisning til: Retten i Første Instans: dom af 22. oktober 2002, Pflugradt mod ECB, T-178/00 og T-341/00, EU:T:2002:253, præmis 69 Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 52 og 54, og af 16. september 2013, De Nicola mod EIB, T-618/11 P, EU:T:2013:479, præmis 61 Personaleretten: dom af 8. oktober 2015, FT mod ESMA, F-39/14, EU:F:2015:117, præmis 74 og den deri nævnte retspraksis

En sagsøger er under procedurerne ved Personaleretten repræsenteret ved en advokat, således at sagsøgerens tilstedeværelse ikke er nødvendig, medmindre den nævnte Personaleret har anmodet herom eller det kræves af hensyn til omstændighederne. (jf. præmis 53) Henvisning til: Retten i Første Instans: kendelse af 2. juni 2009, Sison mod Rådet, T-47/03 DEP, EU:T:2009:166, præmis 52

Bedømmelsen af en ansats tjenstlige indsats skal ikke bortse fra dennes erfaring og ansvarsniveau, idet en EU-institutions eller et EU-organs forventninger til sine ansatte ikke er uforanderlige og kan tage hensyn til den pågældende ansattes erfaring, uden at dette udgør et åbenbart urigtigt skøn. (jf. præmis 54) Henvisning til: Personaleretten: dom af 11. december 2014, DE mod EMA, F-103/13, EU:F:2014:265, præmis 97

Artikel 41 i vedtægten for de ansatte i Den Europæiske Investeringsbank gør det udelukkende muligt for de ansatte i banken at indbringe individuelle tvister for Unionens retsinstanser. Selv om de ansatte på visse betingelser i forbindelse med en individuel tvist kan gøre gældende, at de generelle foranstaltninger er ulovlige, kan de ikke direkte påstå annullation heraf. I denne henseende tilsigter bankens interne retningslinjer vedrørende proceduren for bedømmelse af de ansatte at frembringe retsvirkninger i forhold til en kategori af ansatte, dvs. de ansatte i banken, opfattet generelt og abstrakt. De udgør følgelig en foranstaltning af generel rækkevidde. Påstande om annullation heraf kan således ikke anses for at vedrøre individuelle tvister som omhandlet i de førnævnte bestemmelser i artikel 41 i vedtægten for de ansatte i banken. Disse retningslinjer kan herefter ikke være genstand for et direkte søgsmål anlagt af en ansat i banken. (jf. præmis 79 og 80) Henvisning til: Domstolen: dom af 16. juli 1981, Bowden m.fl. mod Kommissionen, 153/79, EU:C:1981:184, præmis 13 Retten i Første Instans: dom af 6. marts 2001, Dunnett m.fl. mod EIB, T-192/99, EU:T:2001:72, præmis 61 og 62; af 16. december 2004, De Nicola mod EIB, T-120/01 og T-300/01, EU:T:2004:367, præmis 132, og af 29. november 2006, Agne-Dapper m.fl. mod Kommission m.fl., T-35/05, T-61/05, T-107/05, T-108/05 og T-139/05, EU:T:2006:365, præmis 56

I henhold til artikel 270 TEUF har Domstolen kompetence til at afgøre alle tvister mellem Unionen og dets ansatte med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Ifølge artikel 41 i vedtægten for de ansatte i Den Europæiske Investeringsbank skal alle individuelle tvister mellem banken og dens ansatte desuden afgøres af Domstolen. Ifølge artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen udøver Personaleretten endelig i første instans beføjelserne til at træffe afgørelse om tvister mellem Unionen og dens ansatte i henhold til artikel 270 TEUF. For så vidt angår omfanget af Personalerettens domstolskontrol i tvister mellem banken og dens ansatte indeholder artikel 41 i vedtægten for de ansatte i banken ingen specifik regel, der har til virkning at indskrænke eller udvide Unionens retsinstansers kompetence, således som denne, for tjenestemænds vedkommende, følger af vedtægtens artikel 91 og af fast retspraksis. (jf. præmis 87 og 88)