ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Dommen Frankrig mod Kommissionen (EU:C:2002:294) kan imidlertid ligeledes fortolkes således, at det for at fastslå, at de offentlige myndigheder er impliceret i vedtagelsen af den pågældende foranstaltning, er tilstrækkeligt, at det af en helhed af indicier kan sluttes, at disse myndigheder som hovedregel fastsætter den beslutningsprocedure, der skal følges inden for en offentlig virksomhed ved vedtagelsen af foranstaltninger, såsom de i hovedsagen omhandlede, eller i det mindste udøver en stærk og fremherskende indflydelse på denne procedure. Den omstændighed, at den offentlige virksomheds direktør i den foreliggende sag ikke har gjort disse myndigheder bekendt med den pågældende foranstaltning, og at vedtægterne bevidst er blevet tilsidesat, således at garantierne er stillet mod de tilsynsførende organers vilje samt mod Rotterdams kommunes og statens vilje, er således ikke nødvendigvis til hinder for, at disse foranstaltninger kan tilregnes de offentlige myndigheder.
62

Domstolen har i denne sammenhæng understreget, at der påhviler forvaltningen en generel forpligtelse til at udvise omhu ved undersøgelsen af, om de udbetalinger, den selv har foretaget, og som vejer tungt i Unionens budget, er lovlige, idet medlemsstaterne skal overholde den generelle forpligtelse til at udvise omhu i artikel 4, stk. 3, EU, hvilket indebærer, at medlemsstaterne skal træffe foranstaltninger med henblik på hurtigt at afhjælpe uregelmæssigheder. Hvis man således accepterer medlemsstaternes mulighed for at indrømme denne forvaltning en periode til at handle, som er meget længere end den, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95, kan dette til en vis grad indbyde til en langsommelighed hos de nationale myndigheder med henblik på at forfølge »uregelmæssigheder« som omhandlet i artikel 1 i forordning nr. 2988/95, samtidig med at de erhvervsdrivende udsættes for dels en lang periode med retlig usikkerhed, dels risikoen for ikke længere at kunne føre bevis for, at de pågældende transaktioner er lovlige efter en sådan periode (jf. i denne retning dom Ze Fu Fleischhandel og Vion Trading, EU:C:2011:282, præmis 44 og 45).
1)

Fastslås det, at varerne i stedet for at blive henført under en anden toldprocedure ved en fejltagelse er blevet angivet til en toldprocedure, der indebærer forpligtelse til at betale importafgifter, erklærer toldmyndighederne angivelsen for ugyldig, hvis der inden for tre måneder fra datoen for antagelsen af angivelsen indgives anmodning herom, og såfremt: — varerne ikke har været anvendt på andre betingelser end fastsat i den toldprocedure, de skulle have været henført under — varerne på det tidspunkt, hvor de blev angivet, var bestemt til at skulle henføres under en anden toldprocedure, for hvilken de opfyldte alle betingelserne, og — varerne omgående angives til den toldprocedure, de faktisk var bestemt til. Angivelsen om varernes henførsel under sidstnævnte toldprocedure får virkning fra datoen for antagelsen af den angivelse, der er erklæret ugyldig. Toldmyndighederne kan undtagelsesvis tillade, at fristen på tre måneder overskrides i tilfælde, hvor der foreligger rimelig begrundelse herfor. [...]«
26

Kommissionen er hvad for det første angår analysen af de pågældende foranstaltningers formål af den opfattelse, at Retten i den foreliggende sag bekræftede forekomsten af en konkurrencebegrænsning uden at basere sig på erklæringerne fra Groupements medlemmer, men efter at have undersøgt selve affattelsen af MERFA, hvorefter alle banker, hvis tilslutningsaktivitet er væsentligt lavere end deres udstedelsesaktivitet, automatisk underkastes denne opkrævning. Det reelle formål med MERFA er således at diktere en adfærd – at begrænse udstedelse af kort eller at vælge at bære en meromkostning, som ikke bæres af de andre ledende banker – hvilket begrænser nytilkomnes mulighed for frit at konkurrere med de ledende banker. Appellanten har ikke godtgjort, at foranstaltninger, der tilsigter at udelukke visse nytilkomne på markedet for udstedelse, ikke har et »konkurrencebegrænsende formål«. Hvad angår påstanden om, at foranstaltningerne blot har en tilskyndende virkning, har Kommissionen anført, at Retten analyserede og bekræftede Kommissionens konklusion om, at der forelå betydelige hindringer for udviklingen af tilslutningsaktiviteten. Retten konkluderede, at der kun var to muligheder tilbage for nytilkomne, nemlig at betale eller at begrænse deres udstedelsesaktivitet. Under disse omstændigheder fremhævede Retten med rette ligheden mellem de foranstaltninger, der lå til grund for BIDS-dommen, og de pågældende foranstaltninger, for så vidt som de udgør en hindring for den naturlige udvikling i markedsandelene for producenterne, idet de sidstnævnte ved et afskrækkende bidrag tilskyndes til ikke at overskride en vis produktionsvolumen.
12

Artikel 13 i direktiv 2000/31 med overskriften »Caching« bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer, at tjenesteyderen i tilfælde af levering af en informationssamfundstjeneste, der består i transmission på et kommunikationsnet af information, som leveres af en tjenestemodtager, ikke pådrager sig ansvar for automatisk, mellemliggende og midlertidig oplagring af denne information foretaget alene med det formål at gøre senere transmission af informationen til andre tjenestemodtagere efter disses anmodning mere effektiv, forudsat: a) at tjenesteyderen ikke ændrer informationen b) at tjenesteyderen overholder betingelserne for adgang til informationen c) at tjenesteyderen overholder reglerne om ajourføring af informationen, angivet på en måde, der er almindelig anerkendt og anvendt af industrien d) at tjenesteyderen ikke foretager indgreb i den lovlige anvendelse af teknologi, som er almindelig anerkendt og anvendt af industrien, med det formål at skaffe sig data om anvendelsen af informationen, og e) at tjenesteyderen straks tager skridt til at fjerne den information, han har oplagret, eller til at hindre adgangen til den, når han får konkret kendskab til, at informationen er blevet fjernet fra nettet eller adgangen til den hindret, eller at en domstol eller en administrativ myndighed har krævet informationen fjernet eller adgangen til den hindret. 2. Denne artikel berører ikke en domstols eller en administrativ myndigheds muligheder for i overensstemmelse med medlemsstaternes retssystem at kræve, at en tjenesteyder bringer en overtrædelse til ophør eller forhindrer den.«
12.-14. og 24. betragtning til direktiv 93/13 har følgende ordlyd:

»[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af [EF-traktaten] at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[D]et antages, at de love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne, som direkte eller indirekte fastsætter vilkårene for forbrugeraftaler, ikke indeholder urimelige kontraktvilkår; det forekommer derfor ikke nødvendigt at lade kontraktvilkår, der afspejler love eller bindende administrative bestemmelser […], være underlagt bestemmelserne i dette direktiv; udtrykket »love og bindende administrative bestemmelser« [i artikel 1, stk. 2,] omfatter ligeledes de regler, som ifølge lovgivningen gælder mellem de kontraherende parter, når der ikke er aftalt anden ordning.

[M]edlemsstaterne bør dog sørge for, at der ikke forekommer urimelige kontraktvilkår deri […]

[…]

[M]edlemsstaternes retslige myndigheder og administrative organer skal råde over tilstrækkelige og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige vilkår i forbrugeraftaler til ophør.«
Anden til femte betragtning til UCITS-direktivet, som det var affattet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen relevante tidspunkt, var sålydende:

»[E]n samordning af de nationale lovgivninger, der gælder for institutterne for kollektiv investering, forekommer […] hensigtsmæssig med henblik på indbyrdes at tilnærme konkurrencevilkårene for disse institutter på fællesskabsplan og derved gennemføre en mere effektiv og ensartet beskyttelse af deltagerne; en sådan samordning forekommer hensigtsmæssig med henblik på at gøre det lettere for et institut for kollektiv investering hjemmehørende i én medlemsstat at markedsføre sine andele på de øvrige medlemsstaters område.

[M]ed gennemførelsen af disse målsætninger bliver det lettere at ophæve begrænsningerne i den frie bevægelighed på fællesskabsplan for andele fra institutter for kollektiv investering; en sådan samordning fremmer oprettelsen af et europæisk kapitalmarked.

[U]nder hensyn til disse målsætninger bør der indføres fælles minimumsbestemmelser for institutter for kollektiv investering hjemmehørende i Fællesskabet for så vidt angår deres godkendelse, tilsyn, struktur, aktiviteter samt de oplysninger, de skal offentliggøre.

[M]ed forbehold af bestemmelserne for kapitalbevægelser vil anvendelsen af sådanne fælles bestemmelser være en tilstrækkelig garanti for, at institutter for kollektiv investering hjemmehørende i en medlemsstat kan markedsføre deres andele i andre medlemsstater, uden at disse kan underlægge disse institutter eller deres andele nogen som helst bestemmelser, bortset fra bestemmelser, som i de pågældende stater ikke henhører under de områder, der omfattes af dette direktiv; det bør dog fastsættes, at hvis et institut for kollektiv investering markedsfører sine andele i en anden medlemsstat end den, hvori det er hjemmehørende, skal det i denne anden medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger, for at deltagerne i denne anden medlemsstat frit kan udøve deres økonomiske rettigheder og råde over de relevante oplysninger.«
5

Direktivets artikel 4 bestemte: »1. Som afgiftspligtig person anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed. 2. De former for økonomisk virksomhed, der er omhandlet i stk. 1, er alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder […]. Som økonomisk virksomhed anses bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. 3. Medlemsstaterne kan som afgiftspligtig person ligeledes anse enhver, der lejlighedsvis udfører en transaktion henhørende under de i stk. 2 omhandlede former for virksomhed og især en enkelt af følgende transaktioner: a) levering af en bygning eller en del af en bygning med tilhørende jord inden første indflytning; medlemsstaterne kan fastlægge de nærmere betingelser for anvendelsen af dette kriterium på ombygninger og definere begrebet »tilhørende jord« medlemsstaterne kan anvende andre kriterier end første indflytning […] ved »bygning« forstås enhver grundfast konstruktion b) levering af en byggegrund ved »byggegrunde« forstås grunde, hvad enten de er byggemodnet eller ikke, når de af medlemsstaterne betragtes som sådanne. [...] 5. […] kommuner […] anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag. Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning. [...] Medlemsstaterne kan anse den virksomhed, som udøves af [kommuner], og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 13 eller 28, som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
24

Det er under disse omstændigheder, at Consiglio di Stato har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) [Udgør bestemmelsen om, at hvervet som formand for havnemyndigheden [i Brindisi] er forbeholdt italienske statsborgere], henset til, at undtagelsen i artikel 45, stk. 4, TEUF vedrørende […] ansættelser i den offentlige administration (som den foreliggende sag […] ikke omhandler) forekommer at være uden betydning for den foreliggende sag [– udnævnelse af en borger fra en anden EU-medlemsstat til formand for en havnemyndighed, som er en juridisk person, der er at betegne som et offentligretligt organ –], og til, at stillingen som formand for havnemyndigheden [i Brindisi], uanset hvorledes det anskues, ikke desto mindre er et betroet hverv, som kan betegnes som »beskæftigelse« i bred forstand, […] en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af selvsamme artikel 45? 2) Kan en borger fra en anden EU-medlemsstats udøvelse af hvervet som formand for en italiensk havnemyndighed – i øvrigt – anses for henhørende under etableringsretten i artikel 49 TEUF ff., og ville det i dette tilfælde forholde sig sådan, at forbuddet i den nationale lovgivning mod ikke-italienske statsborgeres udøvelse af dette hverv udgør en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling, eller vil dette forhold kunne anses for at udgøre en undtagelse i medfør af førnævnte artikel 51 TEUF? 3) Desuden ønskes det subsidiært oplyst: Kan en borger fra en anden EU-medlemsstats udøvelse af hvervet som formand for en italiensk havnemyndighed betegnes som en »tjenesteydelse« i henhold til direktiv 2006/123, og har udelukkelsen [af] anvendelsen af dette direktiv på havnetjenester også betydning i denne sag, og udgør forbuddet i den italienske lovgivning, som vedrører udøvelsen af hvervet – hvis dette ikke er tilfældet – en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling? 4) Mere subsidiært ønskes det oplyst: Kan spørgsmålet om en borger fra en anden EU-medlemsstats udøvelse af hvervet som formand for en italiensk havnemyndighed – alligevel – behandles mere generelt som en EU-borgers ret i medfør af [chartrets] artikel 15 […] til »at arbejde, etablere sig og levere tjenesteydelser i alle medlemsstaterne«, hvis det ikke kan anses for omfattet af de ovenstående bestemmelser, uanset de specifikke »sektorbestemte« bestemmelser i artikel 45 TEUF og 49 TEUF ff. samt i direktiv 2006/123[…], og er forbuddet i den nationale lovgivning vedrørende udøvelsen af hvervet således i strid med det lige så generelle forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der er indeholdt i [chartrets] artikel 21, stk. 2 […]?«
53

Den omhandlede nationale lovgivning og praksis fastsætter således en metrologisk verifikation af både varmtvandsmålere, der er tilsluttet udstyr til fjernopkoblet (telemetrisk) dataoverførsel, og af dette sidstnævnte udstyr. Det skal imidlertid for det første bemærkes, at i henhold til artikel 9 i direktiv 2004/22 skal vurderingen af en vandmålers overensstemmelse med de relevante væsentlige krav i dette direktiv foretages før markedsføringen og ibrugtagningen heraf. Det er kun i tilfælde af, at en sådan vurdering viser, at kravene er opfyldt, at fabrikanten af denne måler kan påsætte den supplerende metrologiske mærkning. For det andet bestemmer punkt 8.1 i bilag I til samme direktiv, som det er anført i nærværende doms præmis 33, at varmtvandsmålernes metrologiske egenskaber, der opfylder samtlige krav i direktiv 2004/22, ikke på utilladelig måde må blive påvirket ved deres tilslutning til en anden anordning, som er fjerntilsluttet måleinstrumentet. For det tredje præciserer punkt 10.5 i dette bilag I, at i tilfælde af uoverensstemmelse mellem måleresultaterne på henholdsvis måleinstrumentet og denne anordning er det det resultat, som angives af måleinstrumentet, der tjener som grundlag for den pris, der skal betales af forbrugeren.
Artikel 12, stk. 1 og 2, i OUG nr. 9/2013 fastsætter:

»1. Såfremt den allerede indbetalte særlige afgift for personbiler og motorkøretøjer, [forureningsafgiften] eller afgiften på luftforureningsemissioner fra motorkøretøjer overstiger det beløb for mærket, som følger af anvendelsen af disse bestemmelser om miljømærke, omregnet [til rumænske lei (RON)] efter kursen på datoen for indregistreringen eller registreringen af ejendomsretten til et brugt motorkøretøj, kan differencen i forhold til den indbetalte afgift tilbagebetales, dog kun til den afgiftspligtige person og på grundlag af proceduren i overensstemmelse med gennemførelsesbestemmelserne for dette hastedekret. Den difference, som skal tilbagebetales, beregnes på grundlag af den formel, som er fastsat i dette hastedekret, ved anvendelse af de elementer, som blev vurderet i forbindelse med indregistreringen eller registreringen af ejendomsretten til et brugt motorkøretøj.

2. Det beløb, som svarer til forskellen mellem på den ene side det af den afgiftspligtige person indbetalte beløb som den særlige afgift for personbiler og motorkøretøjer, forureningsafgiften […] eller afgiften på luftforureningsemissioner fra motorkøretøjer og på den anden side det beløb, som følger af anvendelsen af [miljømærket], tilbagebetales inden for den præklusionsfrist, som bestemmes i Ordonanţa Guvernului nr. 92 [privind Codul de procedură fiscală (regeringens dekret nr. 92 om skatteprocedureloven) af 24. december 2003 (Monitorul Oficial al României, DEL I, Nr. 941 af 29.12.2003)], som bekendtgjort på ny, og som senere ændret og suppleret, på grundlag af proceduren i overensstemmelse med gennemførelsesbestemmelserne for dette hastedekret.«
15

Den forelæggende ret er i lighed med sagsøgeren i hovedsagen af den opfattelse, at nævnte artikel 16, idet den gør det muligt for en arbejdsgiver at ændre en deltidsansættelseskontrakt til en fuldtidsansættelseskontrakt imod arbejdstagerens vilje, er i strid med direktiv 97/81, for så vidt som denne bestemmelse er diskriminerende over for deltidsansatte, som i modsætning til fuldtidsansatte er underlagt den offentlige arbejdsgivers ensidige beslutning om at ændre arbejdstidens længde. Ifølge den forelæggende ret medvirker en sådan foranstaltning ikke til at fremme mulighederne for deltidsarbejde, hverken for arbejdsgiverne eller for arbejdstagerne. Retten har endvidere anført, at denne nationale foranstaltning er i strid med rammeaftalens § 5, stk. 2, som ifølge retten, under hensyntagen til det heri fastsatte forbud mod afskedigelse, kræver arbejdstagerens samtykke, såfremt arbejdsgiveren påtænker en sådan ændring af ansættelseskontrakten.
32

Hvad angår den særskilte sukkerbetaling, der blev indført ved forordning nr. 319/2006, er dens formål, som det fremgår af anden og niende betragtning til forordningen, at kompensere for de indtægtstab, der er en følge af reformen af den fælles markedsordning for sukker hos sukkerroe- og cikorieavlerne i de nye medlemsstater, som siden tiltrædelsen har nydt godt af prisstøtte inden for rammerne af denne fælles markedsordning. På denne baggrund må artikel 143ba, og artikel 126 i forordning nr. 73/2009 anses for at have til formål at støtte de landbrugere, der har nydt godt af sukkermarkedets støtteforanstaltninger inden den reform, der blev foretaget i 2006.
77

Det bemærkes i denne forbindelse, at i henhold til artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 udarbejder Det Europæiske Koordineringsbureau en oversigt over de i denne forordnings artikel 12 og 13 nævnte oplysninger samt over resultaterne af gennemførte undersøgelser og forskning i henhold til forordningens artikel 11 med angivelse af formålstjenlige oplysninger om den forventede udvikling i arbejdsmarkedssituationen i Unionen. Det fremgår i øvrigt af samme forordnings artikel 19, stk. 1, litra a), at det pågældende kontor har til opgave at »undersøge arbejdstagernes [...] vandringer«. Det Europæiske Koordineringsbureaus støttefunktioner skal således give medlemsstaterne og Kommissionen mulighed for i lyset af alle de relevante oplysninger at vedtage de nødvendige regulerende foranstaltninger til fremme af ligevægten på arbejdsmarkedet som fastsat i artikel 17 i forordning nr. 492/2011, og disse opgaver indgår i det formål, der er nævnt i niende betragtning til forordningen, om, at »medlemsstaterne [skal bestræbe] sig på at koordinere deres beskæftigelsespolitik«.
58

For så vidt angår spørgsmålet, om dette anbringende kunne antages til realitetsbehandling, fastslog Retten herved i den appellerede doms præmis 53 og 54, at dom AJD Tuna (EU:C:2011:153), som Domstolen afsagde efter sagens anlæggelse, skulle anses for et forhold, der gjorde det muligt at fremsætte et nyt anbringende, eftersom nævnte dom ændrede den retlige situation, der forelå på tidspunktet for indleveringen af stævningen. Retten konstaterede således, at forordning nr. 530/2008 var ugyldig i det hele som følge af dom AJD Tuna (EU:C:2011:153) og ophørte med at have retsvirkninger i medfør af anvendelsen af princippet om formodningen om retsakters lovlighed.
44

I den foreliggende sag fremgår det ikke af de oplysninger, som er fremlagt for Domstolen, at den spanske regering har påberåbt sig noget argument, der kan godtgøre, at den skattefritagelse, som der er ansøgt om, er en direkte følge af de grundlæggende eller ledende principper i skattesystemet i denne medlemsstat, eller at den er nødvendig for dette skattesystems funktionsmåde og effektivitet. Som Europa-Kommissionen har anført, synes en fritagelse for statsejendomme, der kan henføres til det nationale forsvar, desuden ikke at stå i direkte forbindelse med målene med selve ejendomsskatten. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret at undersøge, om der findes en eventuel begrundelse i lyset af alle de relevante forhold i den tvist, som er indbragt for den.
5

Følgende fremgår af 2., 3., 9., 14. og 16. betragtning til direktiv 2011/64: »(2) Unionens afgiftslovgivning for så vidt angår tobaksvarer skal sikre et velfungerende indre marked og samtidig et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, jf. artikel 168 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og under hensyntagen til at tobaksvarer kan forårsage alvorlige sundhedsskader, og at Unionen er part i Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om tobakskontrol. Der bør tages højde for situationen for hver af de forskellige sorter forarbejdet tobak. (3) Et af formålene med traktaten om Den Europæiske Union er at opretholde en økonomisk union, som har de samme kendetegn som et internt marked, inden for hvilken der er en sund konkurrence. Med hensyn til forarbejdet tobak forudsætter gennemførelsen af dette mål, at medlemsstaternes forbrugsafgifter på varer fra denne sektor ikke fordrejer konkurrencen og ikke hindrer den frie bevægelighed inden for Unionen. [...] (9) For så vidt angår punktafgifter, bør strukturharmoniseringen navnlig have den virkning, at konkurrencen for de forskellige kategorier af forarbejdet tobak, som tilhører den samme gruppe, ikke fordrejes som følge af opkrævning af afgifter, og at medlemsstaternes nationale markeder åbnes. [...] (14) Med hensyn til cigaretter bør der sikres neutrale konkurrencevilkår for producenterne, opdelingen af tobaksmarkederne bør reduceres og sundhedsmålene fremhæves. En prisrelateret minimumsafgift bør således fastsættes med udgangspunkt i den vejede gennemsnitlige detailsalgspris, og en specifik minimumsafgift bør finde anvendelse for alle cigaretter. Af samme årsag bør den vejede gennemsnitlige detailsalgspris også anvendes som udgangspunkt for måling af betydningen af specifikke punktafgifters andel af det samlede afgiftsbeløb. [...] (16) En sådan konvergens ville også bidrage til at sikre et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. Afgiftsniveauet er et vigtigt aspekt i forhold til prisen på tobaksvarer og påvirker følgelig forbrugernes rygevaner. Bedrageri og smugling undergraver de afgiftsregulerede prisniveauer navnlig for cigaretter og finskåren tobak til rulning af cigaretter og bringer derved målene for tobakskontrol og sundhedsbeskyttelse i fare.«