FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JEAN MISCHO

fremsat den 27. maj 1986 ( *1 )

Høje Domstol.

1. Faktiske omstændigheder

I nærværende sag har sagsøgeren i hovedsagen oplagret 1827 pakker forfjerdinger uden knogler i henhold til en kontrakt om privat oplagring. Kødet hidrørte fra dyr, som var slagtet i Belgien inden for de sidste ti dage forud for oplagringen. Det var ikke frosset på det tidspunkt, hvor det blev indladet i Belgien, men ankom ikke desto mindre i frosset tilstand til lageret. Dette vidste interventionsorganet imidlertid ikke noget om og ydede derfor støtte til privat oplagring. Under en skatterevision i 1977 kom det imidlertid frem, at kødet var leveret i frosset tilstand. Sagsøgte i hovedsagen, Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM) krævede herefter støttebeløbet tilbagebetalt.

Som følge heraf har Danhuber anlagt sag med påstand om ændring af BALM's afgørelse.

2. De præjudicielle spørgsmål

Under tvisten ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, første afdeling, har retten forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal kød anses for ’fersk eller kølet’ efter artikel 5, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 895/68 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT 1968 I, s. 179), når det leveres frosset på oplagringsstedet, blot det er slagtet inden for det tidsrum, der er angivet i artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1971/68 af 25. juli 1968 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende ydelse af støtte til den private oplagring inden for oksekødsektoren (EFT 1968 II, s. 349), henholdsvis inden for det tidsrum, der er angivet i artikel 5 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2778/74 af 31. oktober 1974 om fastsættelse af ydelse af forudfastsat fikseret støtte til privat oplagring inden for oksekødsektoren (EFT 1974 L 294 af 1.11.1974, s. 73)? Såfremt spørgsmålet besvares benægtende:

2) Er det foreneligt med reglerne om privat oplagring, herunder i særdeleshed foreneligt med artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1071/68, at lade de handlinger, der går forud for selve oplagringen, herunder navnlig nedfrysningen af kødet, udføre på et andet sted end oplagringsstedet? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:

3) Fortabes retten til støtte, såfremt lagerindehaveren tilsidesætter sine forpligtelser efter artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1071/68?«

I forbindelse med det første spørgsmål har Verwaltungsgericht drøftet, hvorvidt man ved afgørelsen af, om kødet skal anses for »fersk« eller »frosset« skal henholde sig til kødets temperatur eller til slagtningstidspunktet. I sidstnævnte tilfælde må kød, der hidrører fra dyr, som er slagtet inden for de sidste ti dage, betragtes som »fersk«. I den forbindelse har den forelæggende ret henvist til artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 1071/68, som ændret ved artikel 5 i forordning nr. 2778/74, hvorefter der kun kan ydes støtte til produkter, der stammer fra slagtninger, som er foretaget inden for de sidste ti dage. Endvidere har Verwaltungsgericht drøftet, om det er muligt at yde oplagringsstøtte til kød, som ankommer til lageret i frosset tilstand, når det under alle omstændigheder skal være frosset for at kunne oplagres.

Verwaltungsgericht erkender, at det nok er vanskeligere at udføre den i EF-forskrifterne foreskrevne kontrol med det oplagrede køds kvalitet og identifikation, når det er frosset. Retten mener imidlertid at vide, at der meget sjældent udføres kontrol på stedet, og at de tyske myndigheder normalt udelukkende foretager kontrollen på grundlag af dokumenter. I den foreliggende sag fremgik det i øvrigt, at der ikke var nogen inspektør til stede i lageret på det tidspunkt, hvor kødet blev losset ud.

Om det andet spørgsmål har Verwaltungsgericht anført, at BALM selv undertiden har tilladt, at nedfrysningen af det kød, som er bestemt til oplagring, foretages på et andet sted end oplagringsstedet, hvorfor det vil være inkonsekvent ikke at acceptere, at det nedfryses under transporten.

Vedrørende det tredje spørgsmål har Verwaltungsgericht endelig anført, at det er ubestridt, at Danhuber har tilsidesat sin forpligtelse til at underrette interventionsorganet om tidspunktet og stedet for oplagringen, således som det kræves efter artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1071/68. Retten er imidlertid af den opfattelse, at dette er en underordnet forpligtelse, som ikke kan påvirke retten til at få udbetalt støttebeløbet.

3. Første spørgsmål

Jeg skal først behandle de gældende EFbestemmelser på området.

Artikel 5, stk. 1 og 2 i Rådets forordning nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT 1968 I, s. 179) bestemmer følgende:

»1) For at hindre et betydeligt prisfald eller afdæmpe dets virkning kan følgende interventionsforanstaltninger træffes : a) støtte til privat oplæring, ...

2) De i stk. 1 nævnte interventionsforanstaltninger kan træffes for voksent kvæg samt for fersk eller kølet kød af voksent kvæg i form af hele kroppe, halve kroppe, ’quartiers compensés’, forfjerding eller bagfjerding«.

Det fremgår af denne bestemmelse, at der ikke kan ydes støtte til privat oplagring af frosset kød. Dette fremgår endvidere af forordning nr. 1071/68 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende ydelse af støtte til den private oplagring inden for oksekødsektoren, hvis artikel 5, stk. 1, bestemmer følgende :

»1) Støttebeløbet fastsættes pr. vægtenhed og vedrører den ved anbringelsen på lager dokumenterede vægt forud for frysningen ( 1 )«.

Artikel 1, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 2778/74 om fastsættelse af ydelse af forudfastsat fikseret støtte til privat oplagring inden for oksekødsektoren bestemmer følgende (1. punktum):

»1) Støtte til privat oplagring ydes for de produkter, der er opført i bilaget.«

Bilaget henviser til position 02.01 A II a) 1 bb) 11 i den fælles toldtarif, som udelukkende vedrører fersk eller kølet kød.

Begrundelsen for, at der ikke kan ydes støtte til privat oplagring af frosset kød er, at det skal være muligt at foretage kontrol med kødets identitet, kvalitet og friskhed, hvilket ikke er muligt, når det er frosset. Endvidere er der risiko for, at det frosne kød har været i omsætning, eller at kød, hvortil der allerede én gang er ydet støtte, oplagres igen.

Endelig skal jeg tilføje, at det er uden betydning, om der i det foreliggende tilfælde er udført nogen kontrol eller ej. Som Domstolen har fastslået i dommen af 5. december 1985 (se præmis 21 i sag 124/83, Corman, Smi. 1985, s. 3777) har de nævnte kontrolforanstaltninger karakter af en forpligtelse, som påhviler medlemsstaterne over for Fællessksabet. Gennemføres foranstaltningerne ikke, har dette alene virkning i forhold til EF-institutionerne, men fritager ikke støttemodtageren fra sin forpligtelse over for interventionsorganet.

4. Andet spørgsmål

Svaret på det første spørgsmål er dermed også bestemmende for svaret på det andet spørgsmål. Ankommer kødet nemlig til lageret i frosset tilstand, er det ikke længere muligt at udføre kontrollen. Som med rette anført af Kommissionen gælder der endvidere følgende betingelse efter artikel 2 i forordning nr. 989/68 om fastsættelse af de almindelige regler for ydelse af støtte til privat oplagring af oksekød:

»Ansøgning om støtte til privat oplagring kan kun fremsættes i det land, i hvilket produktet skal oplagres, medmindre en særlig tilladelse foreligger«.

Er oplagringskontrakten med andre ord indgået i Forbundsrepublikken Tyskland, må oplagringen ikke påbegyndes gennem en nedfrysning af kødet i Belgien, medmindre interventionsorganet har givet tilladelse hertil.

5. Tredje spørgsmål

Da det andet spørgsmål herefter må besvares benægtende, er der ingen grund til at besvare det tredje spørgsmål.

Jeg finder det imidlertid rigtigst lige at sige et par ord om et argument, som firmaet Danhuber fremsatte under de mundtlige forhandlinger (hvorved firmaet henviste til Domstolens dom af 11. juni 1979 i sag 240/78 (Atalanta Amsterdam BV mod Produktschap voor Vee en Vlees, Smi. 1979, s. 2137) og gjorde gældende, aţ forpligtelsen i artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1071/68, er underordnet og tilsidesættelsen ikke kan medføre, at sagsøgeren fortaber sit krav på støttebeløbet. Artikel 3 forpligter den private lagerindehaver til »at meddele det kompetente interventionsorgan dag og sted for anbringelsen på lager samt art og vægt af de produkter, der skal oplagres«.

Det fremgår imidlertid, at forordning nr. 1071/68 og den forordning, der var omhandlet i Atalanta-sagen, forordning nr. 1889/76 ( 2 ), ikke er affattet på samme måde. Forordning nr. 1889/76 indeholder nemlig i artikel 6, stk. 2, en bestemmelse om, at »oplageren ... ikke [er] berettiget til støtte, medmindre de i artikel 3, stk. 2, litra a), nævnte forpligtelser er fuldstændig opfyldt« (dvs. forpligtelsen til at anbringe den aftalte mængde på lageret inden for de fastsatte frister og at holde den opbevaret på lageret inden for den fastsatte periode, uden at ændre de oplagrede produkter eller at erstatte dem med andre inden for den fastsatte oplagringsperiode). Forordning nr. 1071/68 indeholder derimod ikke en sådan tilsvarende bestemmelse.

Der er derfor næppe i forordning nr. 1071/68 grundlag for at sondre mellem hovedforpligtelser og underordnede forpligtelser.

Den bestemmelse i forordningens artikel 4, stk. 3, som den forelæggende ret har henvist til, taler blot om »den aftalte mængde«.

Atalanta-dommen omhandlede desuden kun den situation, at dokumentationen for oplagringen var indsendt for sent, og ikke en så væsentlig forpligtelse som forpligtelsen til at give interventionsorganet meddelelse om datoen ogstedet for anbringelsen på lageret og om arten og vægten af de produkter, der skal oplagres, hvilken forpligtelse er væsentlig for at kunne gennemføre kontrollen.

Det er altså min opfattelse, at kravet på støttebeløbet bortfalder, når oplageren ikke opfylder de forpligtelser, der påhviler ham efter forordningens artikel 3, stk. 2, litra b), i hvert fald i de tilfælde, hvor nedfrysningen foretages på et andet sted end selve oplagringsstedet, medmindre han i behørig form har indhentet den nødvendige tilladelse til at lade nedfrysningen foregå i et andet land.

6. Konklusion

På grundlag af det anførte skal jeg foreslå Domstolen at besvare de af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main forelagte spørgsmål på følgende måde:

1) Frosset kød kan ikke, uanset slagtningstidspunktet, andes for »fersk eller kølet« kød i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 805/68.

2) Oplagringen skal foregå i det land, hvor der er indgivet ansøgning om støtte, medmindre interventionsorganet har givet særlig tilladelse til fravigelse heraf.

( *1 ) – Oversat fra fransk.

( 1 ) – P fremgår af Toldsamarbejdsridets forklarende bemærkninger, at frosset ked er ked, som er nedkøl til ned under frysepunktet, inddl midten er frosset.

( 2 ) – Kommission.(tm) forordning (EØF) nr. 1889/76 af 29 juli 1976 om gennemførelsesbestemmelser vedrerende ydelse at stette til privat oplagring af svinekød, EFT 1976 L 206, s. 82.