ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bestemmelserne i bilag II til Rådets direktiv 93/42/EØF af 14. juni 1993 om medicinsk udstyr, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29. september 2003, sammenholdt med dette direktivs artikel 11, stk. 1 og 10, og artikel 16, stk. 6, skal fortolkes således, at det bemyndigede organ ikke har en generel pligt til at foretage uanmeldte inspektioner, kontrollere udstyret og/eller gennemse fabrikantens forretningsdokumenter. Imidlertid skal dette organ, over for indicier, der tyder på, at medicinsk udstyr ikke er i overensstemmelse med de krav, der følger af direktiv 93/42, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at opfylde sine forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 16, stk. 6, og punkt 3.2, 3.3, 4.1-4.3 og 5.1 i bilag II til nævnte direktiv.

Direktiv 93/42, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at det bemyndigede organs indtræden i proceduren for EF-overensstemmelseserklæring har til formål at beskytte de endelige adressater for medicinsk udstyr. Betingelserne for, at et bemyndiget organ kan ifalde ansvar over for de endelige adressater for medicinsk udstyr for culpøs forsømmelse af sine forpligtelser i henhold til dette direktiv i forbindelse med denne procedure, henhører under national ret med forbehold for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.

Herved bemærkes indledningsvis, at Domstolen allerede har fundet, at det ikke er en nødvendig følge af den omstændighed, at et direktiv pålægger visse organer kontrolforpligtelser, eller af den omstændighed, at beskyttelse af skadelidte parter er nævnt som et af direktivets formål, at det pågældende direktiv har til formål at skabe rettigheder for disse parter, såfremt organerne tilsidesætter deres forpligtelser, og at dette i særlig grad er tilfældet, når dette direktiv ikke indeholder nogen udtrykkelig regel, der tillægger sådanne rettigheder (jf. i denne retning dom af 12.10.2004, Paul m.fl.,C-222/02, EU:C:2004:606, præmis 38-40). Endvidere må det konstateres, at det i mangel af enhver angivelse i direktiv 93/42 af reglerne for, at de bemyndigede organer vil kunne ifalde et civilretligt ansvar, ikke kan antages, at dette direktiv har til formål at regulere betingelserne for, at de endelige adressater for medicinsk udstyr eventuelt kan opnå erstatning for disse organers culpøse forsømmelse af deres forpligtelser.

(Jf. præmis 55, 56 og domskonkl. 2)
Sag C-289/15

Straffesag

mod

Jozef Grundza

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský súd v Prešove)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2008/909/RIA – artikel 7 – betingelsen om dobbelt strafbarhed – artikel 9 – grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse på grund af manglende dobbelt strafbarhed – statsborger i fuldbyrdelsesstaten dømt i udstedelsesstaten for manglende efterkommelse af en afgørelse fra et offentligt myndighedsorgan«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 11. januar 2017

Retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2008/909 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager – grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse – betingelsen om dobbelt strafbarhed – kontrol – rækkevidde

[Rådets rammeafgørelse 2008/909, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299, art. 7, stk. 3, og art. 9, stk. 1, litra d)]

Artikel 7, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, litra d), i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at betingelsen om dobbelt strafbarhed skal anses for at være opfyldt i en situation som den i hovedsagen omhandlede, når de faktiske forhold, der er lagt til grund for konstateringen af lovovertrædelsen, således som de er gengivet i dommen afsagt af udstedelsesstatens kompetente myndighed, også som sådanne ville være strafbare på fuldbyrdelsesstatens område, hvis de var indtruffet på dette område.

(jf. præmis 54 og domskonkl.)
Det følger af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1975/2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1698/2005 for så vidt angår kontrol og krydsoverensstemmelse i forbindelse med støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne, at medlemsstaterne er forpligtede til at foretage kontroller på stedet med henblik på at kontrollere, at modtagerne af den omhandlede støtte opfylder de betingelser for støttetildeling, som er foreskrevet ved EU-lovgivningen og ved den nationale lovgivning, som disse støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne er underlagt. Denne forordnings artikel 14, stk. 2, pålægger medlemsstaterne at foretage kontroller på stedet, som omfatter alle de af støttemodtagerens tilsagn og forpligtelser, som det er muligt at kontrollere på tidspunktet for kontrolbesøget, herunder de tilsagn og forpligtelser, der følger af national ret.

I øvrigt foreskriver forordning nr. 1975/2006 ikke præcise fremgangsmåder for de kontroller, som medlemsstaterne er forpligtede til at gennemføre med henblik på at kontrollere, om kriterierne for tildeling af foranstaltninger til støtte til udvikling af landdistrikterne overholdes.

Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 1975/2006 præciserer imidlertid, at kontrollerne skal foretages i henhold til artikel 29, 30 og 32 i forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser for krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, hvilke bestemmelser udelukkende vedrører kontroller på stedet af enkeltansøgningerne vedrørende de arealrelaterede støtteordninger.

Artikel 35 i forordning nr. 796/2004, som vedrører kontroller på stedet af dyrerelaterede foranstaltninger, finder således ikke som sådan anvendelse på kontrollen på stedet af arealrelaterede foranstaltninger, såsom udligningsgodtgørelse for naturbetingede handicap.

Selv om EU-lovgivningen vedrørende tildeling af støtte og præmier ikke udtrykkeligt forpligter medlemsstaterne til at indføre særlige overvågnings- og kontrolforanstaltninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at en sådan forpligtelse alt efter omstændighederne kan fremgå forudsætningsvis af den omstændighed, at det efter den pågældende ordning påhviler medlemsstaterne at indføre et effektivt kontrol- og overvågningssystem.

(jf. præmis 62, 63, 65-67, 70 og 71)
Hvad angår en præjudiciel forelæggelse vedrørende princippet om, at staten er erstatningsansvarlig uden for kontraktforhold for tab, som er forvoldt private på grund af tilsidesættelser af EU-retten, der må tilregnes staten, er dette princip sikret i Unionens retsorden. Skadelidte borgere har en ret til erstatning på grundlag af statens ansvar uden for kontraktforhold, såfremt tre betingelser er opfyldt, nemlig at den EU-retlige bestemmelse, der er tilsidesat, har til formål at tillægge dem rettigheder, at tilsidesættelsen af denne bestemmelse er tilstrækkelig kvalificeret, og at der er en direkte årsagsforbindelse mellem denne tilsidesættelse og borgernes tab. De samme betingelser finder anvendelse på en medlemsstats erstatningsansvar uden for kontraktforhold for tab, der er forvoldt ved, at en ret i sidste instans har truffet en afgørelse, der tilsidesætter en EU-retlig bestemmelse. Princippet om statens ansvar uden for kontraktforhold er derfor omfattet af Domstolens fortolkningskompetence.

EU-retten skal fortolkes således, at ordningen for en medlemsstats ansvar uden for kontraktforhold for tab, der er forvoldt ved en tilsidesættelse af EU-retten, ikke kan finde anvendelse på et tab, der angiveligt er forvoldt en borger på grund af en påstået tilsidesættelse af en grundlæggende frihed fastsat i artikel 49 TEUF, 56 TEUF eller 63 TEUF, som følger af en national lovgivning, der finder anvendelse uden forskel på nationale statsborgere og statsborgere i andre medlemsstater, såfremt der er tale om en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, og hvor der ikke består en forbindelse mellem genstanden for og omstændighederne i tvisten i hovedsagen og disse artikler.

Såfremt en national ret har forelagt en sag for Domstolen i forbindelse med en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, men ikke har fremlagt yderligere oplysninger, end at den omhandlede nationale lovgivning finder anvendelse uden forskel på statsborgere i den berørte medlemsstat og statsborgere i andre medlemsstater, kan Domstolen imidlertid ikke i denne henseende fastslå, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse vedrørende EUF-traktatens bestemmelser om de grundlæggende friheder er nødvendig for løsningen af den tvist, der verserer for den forelæggende ret. De konkrete elementer, der gør det muligt at fastslå, at der består en forbindelse mellem genstanden for eller omstændighederne i en tvist, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, og artikel 49 TEUF, 56 TEUF eller 63 TEUF, skal nemlig fremgå af forelæggelsesafgørelsen. I forbindelse med en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, tilkommer det følgelig den forelæggende ret i overensstemmelse med kravene i artikel 94 i Domstolens procesreglement at oplyse Domstolen om, på hvilken måde tvisten – på trods af, at den er af rent intern karakter – frembyder en tilknytning til de EU-retlige bestemmelser om de grundlæggende friheder, som gør den præjudicielle anmodning om den ønskede fortolkning nødvendig for løsningen af denne tvist.

(jf. præmis 54, 55 og 58 samt domskonkl.)
Sag C-365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

mod

Hauptzollamt Bielefeld

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – toldunion og fælles toldtarif – tilbagebetaling af importafgifter – forordning (EØF) nr. 2913/92 (toldkodeks) – artikel 241, stk. 1, første led – en medlemsstats forpligtelse til at fastsætte bestemmelse om betaling af renter selv i mangel af et søgsmål for de nationale domstole«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. januar 2017

Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – beløb, som en borger har betalt med urette for importafgifter, der er fastsat ved en ugyldig antidumpingforordning – forpligtelse til heraf at betale renter til en borger, der har krav på tilbagebetaling

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 241)

Når importafgifter, herunder antidumpingtold, tilbagebetales med den begrundelse, at de er blevet opkrævet i strid med EU-retten, hvilket det tilkommer til forelæggende ret at efterprøve, er der for medlemsstaterne en forpligtelse, der følger af EU-retten, til heraf til de borgere, der har krav på tilbagebetaling, at betale renter, som påløber fra tidspunktet for disse borgeres betaling af de tilbagebetalte afgifter.

Det skal i denne henseende ganske vist bemærkes, at toldkodeksens artikel 241, første punktum, bestemmer, at toldmyndighedernes godtgørelse af import- eller eksportafgifter samt eventuel låne- eller morarente opkrævet i forbindelse med betalingen ikke medfører, at myndighederne skal betale rente. Dog kan denne bestemmelse ikke i sig selv indebære, at den nationale lovgivning i en situation som den i hovedsagen omhandlede gyldigt kan bestemme, at der ikke skal ske betaling af renter af det tilbagebetalte importafgiftsbeløb fra tidspunktet for betalingen af afgiftsbeløbene, og indtil de er tilbagebetalt. Det følger således af såvel tilblivelsen af toldkodeksens artikel 241 som af den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, at den ikke finder anvendelse på omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede.

Det bemærkes i denne henseende, at det i henhold til Domstolens praksis tilkommer de nationale myndigheder i deres retsorden at drage konsekvenserne af en ophævelse eller en erklæring om ugyldighed af en forordning, der pålægger antidumpingtold, hvilket har til følge, at antidumpingtold, der er betalt i henhold til den pågældende forordning, ikke lovligt skulle have været betalt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i toldkodeksens artikel 236, stk. 1, og i princippet kan være genstand for tilbagebetaling fra toldmyndighederne i henhold til denne bestemmelse, såfremt de betingelser, der er tilknyttet en sådan tilbagebetaling, herunder den, der er fastsat i kodeksens artikel 236, stk. 2, er opfyldt (jf. i denne retning dom af 27.9.2007, Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, præmis 67, og af 18.3.2010, Trubowest Handel og Makarov mod Rådet og Kommissionen, C-419/08 P, EU:C:2010:147, præmis 25).

(jf. præmis 24-26, 34 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 28, stk. 2, første punktum, i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union skal fortolkes således, at bestemmelsen kun omhandler domme, der er blevet endelige før den dato, som den pågældende medlemsstat har angivet.

Denne fortolkning underbygges af definitionen af »dom« i rammeafgørelsens artikel 1, litra a). Herved er den omstændighed, at såvel denne artikel som nævnte artikel 28, stk. 2, henviser til den pågældende doms »endelige« karakter, en understregning af den særlige betydning, der ved anvendelsen af den sidstnævnte bestemmelse tillægges den nævnte doms karakter af uanfægtelig afgørelse og dermed den dato, hvor afgørelsen får denne karakter. Desuden skal begrebet »dom« og begrebet »afsigelse« af denne dom, som er indeholdt i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, gøres til genstand for en selvstændig og ensartet fortolkning på Unionens område, idet rækkevidden af disse begreber, samt følgelig af denne bestemmelse, hverken kan afhænge af udstedelsesstatens eller fuldbyrdelsesstatens nationale straffeproces. En fortolkning af artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, i henhold til hvilken dennes anvendelse afhænger af den dato, hvor en dom anses for at være blevet »afsagt« i den pågældende nationale rets forstand, uanset hvilken dato, dommen bliver endelig, er derfor udelukket.

Hvad endelig angår sammenhængen og formålet med den lovgivning, som den i hovedsagen omhandlede bestemmelse er en del af, bemærkes, at artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, således som generaladvokaten har anført i punkt 45-48 i forslaget til afgørelse, udgør en undtagelse til hovedreglen i rammeafgørelsens artikel 28, stk. 1, der fastsætter, at anmodninger om anerkendelse af en retsafgørelse og fuldbyrdelse af en sanktion, der modtages efter den 5. december 2011, reguleres af de forskrifter, som medlemsstaterne har vedtaget til gennemførelse af nævnte rammeafgørelse. Som en undtagelse til denne hovedregel skal den første af de nævnte bestemmelser fortolkes strengt.

Da den begrænser antallet af tilfælde, der fortsat er omfattet af de retsregler, der eksisterede før ikrafttrædelsen af rammeafgørelse 2008/909 og dermed øger antallet af tilfælde, der henhører under de regler, som medlemsstaterne har vedtaget til gennemførelse af denne rammeafgørelse, er en streng fortolkning af nævnte rammeafgørelses artikel 28, stk. 2, således at denne bestemmelse kun omhandler domme, der er blevet endelige senest den 5. december 2011, bedst egnet til at sikre det med rammeafgørelsen forfulgte formål. Som det fremgår af rammeafgørelsens artikel 3, stk. 1, er dette formål at give medlemsstaterne mulighed for at anerkende domme og fuldbyrde de heri indeholdte sanktioner med henblik på at lette de domfældte personers sociale rehabilitering.

(jf. præmis 27-31 og 33 samt domskonkl.)
Begrebet »transportør«, som i henhold til artikel 96, stk. 2, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005 har en forpligtelse til at frembyde varerne i intakt stand for bestemmelsestoldstedet, skal fortolkes således, at det omfatter enhver, der faktisk udfører transport af varer under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse og har accepteret denne transport med kendskab til, at varerne er underlagt denne procedure, herunder en underentreprenør på transporten.

Artikel 96, stk. 2, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005, skal fortolkes således, at en underentreprenør på transporten, som har overleveret varerne til hovedtransportøren på parkeringspladsen ved bestemmelsestoldstedet og dernæst på ny har fået ansvaret for varerne med henblik på efterfølgende transport, alene har pligt til at sikre sig, at varerne er blevet frembudt på bestemmelsestoldstedet, og alene kan holdes ansvarlig, hvis der ikke er sket en sådan frembydelse, såfremt han, da han tog varerne i besiddelse på ny, vidste, at forsendelsesproceduren ikke var blevet behørigt afsluttet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Transportørens ansvar som fastsat i denne bestemmelse, bygger således på den omstændighed, at han faktisk har varerne i besiddelse. Den transportør, som overdrager ansvaret til en anden transportør ved at overdrage varerne, fritages følgelig i princippet for forpligtelsen i henhold til bestemmelsen på betingelse af, at denne anden transportør havde kendskab til den omstændighed, at varerne var underlagt proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse. Selv om den omstændighed, at varerne er underlagt toldkontrol i henhold til toldkodeksens artikel 37, er til hinder for, at transportøren kan fritages for det ansvar, der påhviler ham i henhold til toldkodeksens artikel 96, stk. 2, ved at overdrage varerne til en hvilken som helst anden person, kan denne sidstnævnte person imidlertid fritages for dette ansvar ved at overdrage det til en anden person, som i overensstemmelse med artikel 96 er underlagt en forpligtelse til at frembyde varerne behørigt på bestemmelsestoldstedet, såsom en anden transportør, som accepterer varerne med kendskab til, at de er underlagt proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse.

(jf. præmis 31, 32 og 39 samt domskonkl. 2)
3.

Miljø — affald — direktiv 2006/21 — medlemsstaternes forpligtelse til at sikre håndteringen af udvindingsaffald — rækkevidde — affaldshåndtering uden at bringe menneskers sundhed i fare eller skade miljøet — forpligtelse til at nå et bestemt resultat — medlemsstaternes skønsbeføjelse vedrørende de foranstaltninger, der skal træffes — grænser — vedvarende situation, der ikke opfylder kravene — undladelse (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21, art. 3, stk. 4) (jf. præmis 79-81 og 93-101)
Begrebet »aftale om værneting« som omhandlet i artikel 23 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal ikke fortolkes blot som en simpel henvisning til national ret i en eller flere af de berørte stater, men som et selvstændigt begreb. Henset til det processuelle sigte med denne bestemmelse, som har til formål at fastlægge ensartede regler om retternes internationale kompetence, er en værnetingsklausul omfattet af bestemmelsen, som fastsætter de formelle og materielle krav, som sådanne klausuler skal opfylde af hensyn til retssikkerheden og for at sikre parternes samtykke.

Den ret, for hvilken der er indbragt en sag om en værnetingsaftales gyldighed, skal efterprøve in limine litis, om denne værnetingsaftale faktisk har været genstand for parternes samtykke, som skal være udtrykt klart og præcist, og formkravene i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal i denne forbindelse sikre, at samtykket faktisk er godtgjort. Bestemmelsen skal fortolkes således, at en værnetingsklausul, der dels er fastsat i ordregiverens almindelige leveringsbetingelser, som er nævnt i de mellem parterne indgåede kontrakter, og som blev meddelt, efter at de var blevet aftalt, dels tillægger retterne i en by i en medlemsstat kompetence, opfylder kravene i denne bestemmelse om parternes samtykke og om præciseringen af klausulens indhold.

I henhold til gældende retspraksis er en værnetingsklausul, som er fastsat i de almindelige forretningsbetingelser, tilladt, såfremt den af begge kontrahenter undertegnede kontrakt selv udtrykkeligt henviser til de almindelige forretningsbetingelser indeholdende værnetingsklausulen. For så vidt angår klarheden af en sådan klausuls indhold og vedrørende bestemmelsen af, hvilken ret eller hvilke retter i en medlemsstat der skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister mellem parterne, er det tilstrækkeligt, at klausulen angiver de objektive forhold, som parterne er nået til enighed om med henblik på valget af den eller de retter, som de vil indbringe allerede opståede eller fremtidige tvister for. Disse forhold, som skal være tilstrækkelig præcise til at sætte den ret, sagen er indbragt for, i stand til at afgøre, om den har kompetence til at påkende sagen, kan eventuelt konkretiseres gennem de omstændigheder, der foreligger i sagen.

(jf. præmis 37, 39, 43, 44 og 49 samt domskonkl.)
Det følger af såvel retssikkerheds- som kontroltekniske hensyn, at det afgørende kriterium for tarifering af varer normalt vil være disses objektive karakteristika og egenskaber som beskrevet i den enkelte position i den kombinerede nomenklatur og de supplerende bestemmelser til dennes afsnit og kapitler.

Selv om bestemmelser i en aftale som aftalen om handel med informationsteknologiprodukter ikke efter deres karakter skaber nogen rettigheder for borgerne, som disse i medfør af EU-retten kan påberåbe sig direkte for de nationale domstole, følger det af fast retspraksis, at når der findes EU-regler på det omhandlede område, kræver den forrang, som internationale aftaler indgået af Unionen har i forhold til den afledte ret, at denne i videst muligt omfang fortolkes i overensstemmelse med disse aftaler.

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af henholdsvis forordning nr. 1549/2006 og forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at apparater som de i hovedsagen omhandlede screenplays, der gør det muligt dels at lagre multimediafiler, dels at gengive disse på et tv eller en videomonitor, skal henføres under pos. 8521 i denne nomenklatur.

(jf. præmis 53 og domskonkl.)
Artikel 71 i forordning nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i henhold til hvilken det kun er udgifter, som afholdes efter vedtagelsen af afgørelsen om bevilling af støtte, der kan komme i betragtning til bidrag fra ELFUL til medfinansiering af en operation til udvikling af landdistrikterne, som er valgt af den myndighed, der forvalter det omhandlede program for landdistriktsudvikling eller under dennes ansvar.

Artikel 71, stk. 3, i forordning nr. 1698/2005 fastsætter således reglerne for udgifters støtteberettigelse i princippet på nationalt plan med forbehold for de særlige betingelser, der i nævnte forordning er fastsat for visse foranstaltninger for landdistriktudvikling. Det følger heraf, at det, for så vidt som denne betingelse i princippet giver medlemsstaterne kompetencen til at fastsætte reglerne for udgifters støtteberettigelse, skal bemærkes, at nævnte medlemsstater kan fastsætte en betingelse for disses støtteberettigelse, som bl.a. er knyttet til den omstændighed, at disse udgifter er blevet afholdt, efter at støtteanmodningen er blevet godkendt. Da formålet med forordning nr. 1698/2005 ifølge femte betragtning hertil består i at fremme udviklingen af landdistrikterne, er en betingelse, der begrænser støtteberettigede udgifter til en medfinansieret operation til kun at omfatte udgifter, der er afholdt efter afgørelsen om bevilling af støtte, dermed i overensstemmelse med dette mål, for så vidt som den sikrer en mere effektiv tildeling af ELFUL-midler.

(jf. præmis 37, 39, 41 og 45 samt domskonkl. 1)