Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 20. april 1999. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien. - Traktatbrud - Forordning (EØF) nr. 4055/86 - Fri udveksling af tjenesteydelser - Søtransport. - Sag C-170/98.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05493



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (1) (herefter »forordningen«), idet det ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger, hverken med henblik paa at tilpasse aftalen med Republikken Zaire, saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, Belgien er berettiget til, eller med henblik paa at ophaeve aftalen.

De relevante retsregler

2 Forordningen har til formaal at gennemfoere Raadets forordning (EOEF) nr. 954/79 af 15. maj 1979 om medlemsstaternes ratifikation eller tiltraedelse af De Forenede Nationers konvention om en kodeks for linjekonferencer (2). Navnlig tilsigtes det med forordningen, at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser anvendes »paa soetransportomraadet mellem medlemsstaterne og medlemsstaterne og tredjelande, saa eksisterende restriktioner gradvis fjernes, og der ikke indfoeres nye restriktioner« (3). Forordningens artikel 1, stk. 1, bestemmer: »Fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres.«

3 De bestemmelser i forordningen, der er relevante i den foreliggende sag, er dem, der vedroerer arrangementer om lastfordeling. Der maa i den forbindelse sondres mellem bestaaende og fremtidige arrangementer. Med hensyn til fremtidige arrangementer er det i forordningens artikel 5, stk. 1, fastsat, at de »er forbudt bortset fra saerlige tilfaelde, hvor linjerederierne i Faellesskabet ellers ikke har faktisk mulighed for at besejle de paagaeldende tredjelande. Under saadanne omstaendigheder kan de paagaeldende arrangementer tillades paa de i artikel 6 fastsatte betingelser« (4). For saa vidt angaar bestaaende arrangementer hedder det i artikel 3, at de »skal ophaeves gradvis eller tilpasses i henhold til artikel 4«. Artikel 4 har foelgende ordlyd:

»1. Bestaaende arrangementer om lastfordeling, der ikke er ophaevet gradvis i henhold til artikel 3, tilpasses i overensstemmelse med faellesskabsforskrifterne og skal navnlig:

a) for saa vidt angaar trafik, som er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, vaere i overensstemmelse med denne kodeks og med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til forordning (EOEF) nr. 954/79

b) for saa vidt angaar trafik, som ikke er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, tilpasses saa snart som muligt og i hvert fald inden den 1. januar 1993, saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet, som defineret i artikel 1, en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, de paagaeldende medlemsstater er berettiget til.

2. Medlemsstaterne og Kommissionen underrettes straks om nationale foranstaltninger, der traeffes i medfoer af stk. 1. Den konsultationsprocedure, der blev indfoert ved Raadets beslutning 77/587/EOEF, finder anvendelse.

3. Medlemsstaterne skal i starten af hver sjette maaned og derefter hvert aar foretage indberetning til Kommissionen om fremskridt med hensyn til den i stk. 1, litra b), naevnte tilpasning.

4. Opstaar der vanskeligheder i forbindelse med tilpasningen af arrangementer for at bringe dem i overensstemmelse med stk. 1, litra b), underretter den paagaeldende medlemsstat Raadet og Kommissionen. I de tilfaelde, hvor aftaler er uforenelige med stk. 1, litra b), og hvor den paagaeldende medlemsstat anmoder herom, skal Raadet paa forslag af Kommissionen traeffe passende foranstaltninger.«

4 Den 5. marts 1981 indgik Kongeriget Belgien og Republikken Zaire en international aftale, der indeholder arrangementer om lastfordeling. Aftalens artikel 3, stk. 3, bestemmer: »For saa vidt angaar transport af varer af enhver art, der sendes ad soevejen mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi (5).«

Det fremgaar af aftalen, der var indgaaet for ubestemt tid, at den »naar som helst [kan] opsiges skriftligt ad diplomatisk vej og med seks maaneders varsel« (6). Ifoelge aftalens artikel 18, stk. 1, skulle aftalen traede i kraft, naar de kontraherende parter gensidigt havde underrettet hinanden om, at formkravene i deres respektive lovgivninger var blevet opfyldt.

Den 13. juni 1983 underrettede Kongeriget Belgien Republikken Zaire om, at det havde ratificeret aftalen, og den 13. april 1987 underrettede Republikken Zaire Kongeriget Belgien om, at den havde ratificeret aftalen. Aftalen traadte saaledes i kraft den 13. april 1987, dvs. efter at forordningen var traadt i kraft.

Den administrative procedure

5 Kommissionen fandt, at de arrangementer om lastfordeling, der var indeholdt i aftalen, var i strid med forordningen, og den indledte derfor den 10. april 1991 den i EF-traktatens artikel 169 fastsatte administrative procedure over for Kongeriget Belgien. I aabningsskrivelsen anfoerte Kommissionen, at de paagaeldende arrangementer maatte betegnes som »fremtidige aftaler« som omhandlet i forordningens artikel 5. De var derfor forbudt, medmindre der udtrykkeligt var meddelt tilladelse til dem, hvilket imidlertid ikke var tilfaeldet.

I svarskrivelsen af 7. juni 1991 bestred den belgiske regering, at der var tale om en fremtidig aftale. Efter regeringens opfattelse blev aftalen indgaaet, inden forordningen traadte i kraft, og den havde de facto vaeret anvendt siden 1981. Aftalen kunne foelgelig ikke antages at vaere i strid med forordningens artikel 5.

6 Kommissionen fandt ikke den belgiske regerings svar tilfredsstillende og fremsatte derfor den 11. oktober 1993 en begrundet udtalelse over for regeringen. Heri anfoerte Kommissionen, at aftalen var i strid med forordningen, idet 40% af trafikken var forbeholdt belgiske rederier, mens rederier fra andre medlemsstater var udelukket. Bestemmelsen maatte saaledes antages at vaere udtryk for forskelsbehandling og foelgelig i strid med forordningens artikel 1. Da der var tale om en aftale, der var indgaaet efter forordningens ikrafttraeden, var aftalen forbudt i henhold til forordningens artikel 5. Kommissionen anmodede derfor den belgiske regering om at traeffe de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at bringe den paagaeldende situation til ophoer inden for en frist paa to maaneder.

7 Efter en mere indgaaende gennemgang af sagen naaede Kommissionen imidlertid frem til, at aftalen kunne betragtes som en »bestaaende aftale«, som derfor var omfattet af forordningens artikel 3 og 4. Kommissionen fremsatte herefter den 11. april 1996 en supplerende aabningsskrivelse, hvori Kommissionen anfoerte, at den ikke havde modtaget oplysninger om, at aftalen var blevet tilpasset.

De belgiske myndigheder svarede blot, at de ville foretage det fornoedne med henblik paa, at den tilpasning, Kommissionen havde anmodet om, blev foretaget.

Herefter fremsatte Kommissionen den 23. juni 1997 en supplerende begrundet udtalelse over for Kongeriget Belgien.

Realiteten

8 I staevningen og i replikken har Kommissionen gentaget de argumenter, den fremfoerte under den administrative procedure. Den aftale, der er indgaaet mellem Kongeriget Belgien og Republikken Zaire, maa ifoelge Kommissionen betegnes som en »bestaaende aftale«. Saaledes er det i aftalens artikel 18, stk. 1, fastsat, at de kontraherende parter foerst er bundet af aftalen, naar »formkravene i deres respektive lovgivninger er blevet opfyldt«, hvilket for Kongeriget Belgiens vedkommende skete med vedtagelsen af lov af 21. april 1983 om godkendelse af aftalen, som Republikken Zaire blev underrettet om den 13. juni 1983, dvs. inden forordningen traadte i kraft. Sammenfattende er Kommissionen af den opfattelse, at aftalen er omfattet af anvendelsesomraadet for forordningens artikel 3 og 4. I henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, litra a), burde aftalen saaledes have vaeret tilpasset fra det tidspunkt, hvor Kongeriget Belgien ratificerede FN's kodeks for linjekonferencer, dvs. den 30. marts 1988.

9 Kongeriget Belgien har ikke reelt bestridt, at der er tale om traktatbrud. Kongeriget Belgien har ikke paastaaet sig frifundet og har i sine indlaeg erklaeret, at det hele tiden har givet udtryk for, at det ville aendre de omtvistede bestemmelser som oensket af Kommissionen. Denne aendring har endnu ikke kunnet foretages som foelge af den vanskelige politiske situation i Republikken Zaire, nu Den Demokratiske Republik Congo.

Den sagsoegte regering er imidlertid ikke enig med Kommissionen i, at aftalen burde have vaeret tilpasset med virkning fra det tidspunkt, hvor Kongeriget Belgien ratificerede FN's kodeks for linjekonferencer, dvs. den 30. marts 1988. Regeringen har tilfoejet, at det vil vaere urimeligt at opsige aftalen, idet den ogsaa omfatter en raekke bestemmelser, der ikke er i strid med forordningen.

10 De argumenter, den sagsoegte regering er fremkommet med, og som i oevrigt ikke kan foere til, at Kongeriget Belgien skal frifindes, kan jeg imidlertid ikke tiltraede. For saa vidt angaar spoergsmaalet om, fra hvilket tidspunkt den omtvistede aftale skulle tilpasses, har Kommissionen med rette anfoert, at der i forordningens artikel 4, stk. 1, sondres mellem trafik, som er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, og trafik, som ikke er omfattet af kodeksen. Kun med hensyn til de sidstnaevnte former for trafik havde medlemsstaterne i henhold til forordningen en frist, der udloeb den 1. januar 1993, til at foretage den fastsatte tilpasning. Derimod er der for saa vidt angaar den anden kategori af soetransport, som den foreliggende sag netop drejer sig om, ikke fastsat nogen frist. Den omstaendighed, at der ikke er fastsat nogen frist for tilpasning af denne kategori af trafik, indebaerer, at den skal tilpasses straks efter, at den beroerte stat har ratificeret kodeksen. For Kongeriget Belgiens vedkommende fandt denne ratificering sted den 30. marts 1988.

For saa vidt endelig angaar bemaerkningen om, at det vil vaere urimeligt, at aftalen skal ophaeves, er jeg enig med Kommissionen i, at den ikke har kraevet aftalen ophaevet, men kun tilpasset med henblik paa, at den blev forenelig med forordningen. En eventuel ophaevelse af aftalen i sin helhed ville kun have vaeret noedvendig, saafremt den anden part i aftalen ikke accepterede de noedvendige aendringer.

Efter min opfattelse maa Kommissionens paastande herefter tages til foelge, idet Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forordningen.

Forslag til afgoerelse

11 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at

- der gives Kommissionen medhold, og at

- Kongeriget Belgien paalaegges at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 378, s. 1.

(2) - EFT L 121, s. 1.

(3) - 11. betragtning til forordningen.

(4) - Min fremhaevelse. Den fremgangsmaade, der er fastsat i artikel 6 med hensyn til tilladelse til nye arrangementer, er foelgende:

»1. Hvis en medlemsstats statsborgere eller rederier som defineret i artikel 1, stk. 1 og 2, befinder sig i eller risikerer at komme i en situation, hvor de ikke har faktisk mulighed for at besejle et bestemt tredjeland, underretter den paagaeldende medlemsstat de oevrige medlemsstater og Kommissionen saa hurtigt som muligt.

2. Raadet traeffer med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen afgoerelse om de noedvendige foranstaltninger. Saadanne foranstaltninger kan under de i artikel 5, stk. 1, omhandlede omstaendigheder omfatte forhandlinger om og indgaaelse af arrangementer om lastfordeling.

3. Saafremt Raadet ikke har truffet afgoerelse om de noedvendige foranstaltninger inden seks maaneder efter, at en medlemsstat har givet underretning i henhold til stk. 1, kan den paagaeldende medlemsstat traeffe saadanne foranstaltninger, som paa dette tidspunkt maatte vaere noedvendige for at bevare en faktisk mulighed for besejling i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1.

4. Foranstaltninger, der traeffes i henhold til stk. 3, skal vaere i overensstemmelse med faellesskabsforskrifterne og give statsborgere eller faellesskabsrederier som defineret i artikel 1, stk. 1 og 2, rimelig, fri adgang uden forskelsbehandling til de relevante lastandele.

5. Medlemsstaterne og Kommissionen underrettes straks om nationale foranstaltninger, der traeffes i medfoer af stk. 3. Den konsultationsprocedure, der blev indfoert ved Raadets beslutning 77/587/EOEF, finder anvendelse.«

(5) - Min oversaettelse.

(6) - Artikel 18, stk. 2.