Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 20. maj 1992. - ADMINISTRATION DES DOUANES ET DROITS INDIRECTS MOD LEOPOLD LEGROS M. FL.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR D'APPEL DE SAINT-DENIS (LA REUNION) - FRANKRIG. - FRIE VAREBEVAEGELSER - DE FRANSKE OVERSOEISKE DEPARTEMENTERS AFGIFTSSYSTEM. - SAG C-163/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04625

svensk specialudgave side I-00053

finsk specialudgave side I-00053



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I denne sag har Cour d' appel de Saint-Denis, Réunion, forelagt Domstolen en anmodning om praejudiciel afgoerelse i medfoer af traktatens artikel 177 vedroerende spoergsmaalet om lovligheden efter faellesskabsretten af visse afgifter, der benaevnes "octroi de mer" ("oversoeisk afgift" eller "saertold"), der opkraeves ved indfoersel af varer til Réunion, et oversoeisk fransk departement. I det forslag til afgoerelse, som jeg fremsatte den 21. november 1991, kom jeg til det resultat, at disse afgifter var uforenelige med traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som importtold og med artikel 6 i den mellem Faellesskabet og Sverige den 22. juli 1972 i Bruxelles undertegnede overenskomst, idet de opkraevedes af import af varer hidroerende fra henholdsvis andre medlemsstater end den, hvortil den paagaeldende region hoerer, eller fra Sverige.

2. Jeg fastslog ligeledes, at Raadets beslutning 89/688/EOEF af 22. december 1979 om saertoldordningen i de franske oversoeiske departementer (EFT L 399, s. 46) var ugyldig, for saa vidt den bemyndigede Frankrig til at opretholde den nuvaerende saertoldordning indtil den 31. december 1992. I medfoer af artikel 227, stk. 2, i EOEF-traktaten er Raadet befoejet til at fastsaette visse undtagelser til fordel for de oversoeiske franske departementer, men jeg fandt, at denne bestemmelse, saaledes som den er blevet fortolket af Domstolen i dom af 10. oktober 1978 (sag 148/77, Hansen, Sml. s. 1787), var til hinder for, at Raadet fraveg traktatens bestemmelser vedroerende importtold og afgifter med tilsvarende virkning. Selv om de forhold, der ligger til grund for denne sag, stammer fra tiden foer vedtagelsen af beslutning 89/688, og spoergsmaalet om dens gyldighed som foelge heraf ikke udtrykkeligt var blevet rejst af den forelaeggende ret, fandt jeg det af hensyn til klarheden oenskeligt at fastslaa, at Raadet, dersom saertolden var en afgift med tilsvarende virkning som told, ikke var befoejet til at tillade Frankrig at opretholde denne afgift, og at beslutning 89/688 derfor var ugyldig.

3. Ved kendelse af 22. januar 1992 har Domstolen genoptaget den mundtlige forhandling med henblik paa hoering af parterne vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt beslutning 89/688 var gyldig, for saa vidt den tillod Frankrig indtil den 31. december 1992 at opretholde den nuvaerende saertoldordning. Der blev herefter den 31. marts 1992 afholdt et nyt retsmoede, under hvilket den franske regering, Réunion, Raadet og Kommissionen var repraesenteret. Det forslag, jeg fremsaetter i dag, omhandler alene de spoergsmaal, der blev rejst under dette retsmoede.

Domstolens kompetence

4. Det foerste spoergsmaal, jeg skal behandle, er, om Domstolen er kompetent til at tage stilling til gyldigheden af beslutning 89/688 i denne sag. Raadet kom ikke ind paa dette spoergsmaal, idet det overlod besvarelsen heraf til Domstolen, men den franske regering og Kommissionen har gjort gaeldende, at Domstolen ikke kunne tage stilling til spoergsmaalet, fordi de i sagen omhandlede forhold som naevnt forelaa paa et tidspunkt foer vedtagelsen af beslutningen, og fordi den forelaeggende ret ikke har stillet spoergsmaal vedroerende beslutningens gyldighed.

5. Jeg maa naturligvis bekraefte, at den forelaeggende ret ikke for Domstolen har indbragt noget spoergsmaal, der udtrykkeligt angaar beslutning 89/688. Paa den anden side har Domstolen aldrig i en praejudiciel forelaeggelsessag foelt sig bundet til alene at tage stilling til de bestemmelser, der saerligt blev paaberaabt af den forelaeggende ret. Tvaertimod har den med rette fastslaaet, at den kan vaere foranlediget til at tage stilling til alle bestemmelser i faellesskabsretten i forbindelse med de problemer, som de forelaeggende retter staar over for (jf. f.eks. dom af 12.12.1990, sag C-241/89, SARPP, Sml. I, s. 4695, praemis 8).

6. I denne sag har Kommissionen bestridt gyldigheden af beslutning 89/688 og antaget, at hvis dens opfattelse, hvorefter saertolden var en afgift med tilsvarende virkning som told, var rigtig, kunne en saadan afgift ikke lovliggoeres ved en beslutning vedtaget af Raadet i medfoer af traktatens artikel 227, stk. 2. Selv om beslutning 89/688 blev vedtaget paa grundlag af et forslag fra Kommissionen selv, har denne forklaret, at forslaget hvilede paa politiske overvejelser. Kommissionen har med rette undladt at forsvare henfoerelsen af saertolden til andre bestemmelser, der, selv om de var juridisk tvivlsomme, maaske overfladisk betragtet kunne have dannet grundlag for vedtagelsen af beslutningen.

7. De i sagen omhandlede forhold viser noedvendigheden af at undgaa en for snaever opfattelse af de befoejelser, der er tillagt Domstolen ved artikel 177. Selv om beslutningen ikke anses for at have tilbagevirkende kraft, kan der dog vaere nogen tvivl om dens tidsmaessige virkninger. Der synes ikke at bestaa nogen principiel grund til den betragtning, at den tidligere ulovlige saertold foerst er blevet lovlig fra en bestemt dato. Yderligere forekommer det paradoksalt foerst at anse saertolden for lovlig efter vedtagelsen af en beslutning, der havde til formaal at aendre den, saaledes som det ville vaere tilfaeldet, dersom der ikke blev tillagt beslutningen tilbagevirkende kraft. Men der er et punkt, der er endnu vigtigere, fordi det viser, at spoergsmaalet om gyldigheden af beslutningen er relevant for den sag, der skal afgoeres af den nationale ret: Dersom beslutningen er gyldig, indebaerer vedtagelsen af den nemlig efter min opfattelse noedvendigvis, at saertolden aldrig har kunnet betragtes som en told eller en afgift med tilsvarende virkning. Som foelge heraf er spoergsmaalet om beslutningens gyldighed uloeseligt forbundet med den sag, der verserer for den forelaeggende ret.

8. Ud fra dette synspunkt er det saaledes klart, at Domstolen er kompetent til at tage stilling til beslutningens gyldighed, og efter min opfattelse er det hoejst oenskeligt, at den goer dette. Hvis der ikke tages stilling til gyldigheden af beslutningen under omstaendigheder, hvor ugyldigheden af denne uundgaaeligt fremgaar af andre afsnit af dommen, vil dette skabe stor retsusikkerhed. Yderligere vil de samme spoergsmaal sandsynligvis tillige dukke op for de perioder, hvor beslutning 89/688 anses for at have vaeret gaeldende. Hvis Domstolen ikke tager stilling til beslutningens gyldighed under saadanne omstaendigheder, vil saavel retssikkerheden som en procesbesparende sagsbehandling bringes i fare. Argumentet for en afgoerelse af spoergsmaalet melder sig med fornyet styrke, nu hvor dette punkt er blevet udtoemmende behandlet.

Gyldigheden af beslutning 89/688

9. Jeg skal derfor tage stilling til, om parterne i det andet retsmoede har anfoert bestemte grunde, der kan foere til, at jeg reviderer min opfattelse, hvorefter beslutning 89/688 er ugyldig. Denne beslutning er blevet forsvaret paa grundlag af to anbringender, som ikke tidligere havde vaeret paaberaabt.

10. Raadet, der ikke tidligere havde ytret sig hverken skriftligt eller mundtligt, har gjort gaeldende, at hele opmaerksomheden indtil i dag har vaeret rettet mod opkraevningen af saertolden af varer, der indfoeres til Réunion. Efter Raadets opfattelse er det centrale spoergsmaal imidlertid lovligheden af undtagelsesbestemmelsen vedroerende saertolden til fordel for de lokale produkter. Ifoelge Raadet er denne undtagelse en form for statsstoette i medfoer af traktatens artikel 92, der maaske var ulovlig foer beslutning 89/688, men som er blevet lovliggjort ved denne vedtagelse.

11. Jeg kan ikke godtage dette argument. For det foerste finder jeg, at den sondring, Raadet tillaegger betydning, er uden relevans. De spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, vedroerer lovligheden af visse afgifter, der opkraeves ved indfoersel af varer til Réunion. Af de i mit tidligere forslag anfoerte grunde, finder jeg, at disse afgifter har tilsvarende virkning som importtold, og at Raadet ikke er befoejet til at fastsaette undtagelser fra reglerne om saadanne afgifter til fordel for de oversoeiske franske departementer. Selv om anvendelsen af provenuet af saertolden kan betragtes som en form for stoette i medfoer af artikel 92, eller selv om fritagelsen af lokale produkter fra saertolden kan betragtes som en saadan, er dette uden betydning for spoergsmaalet om, hvorvidt saertolden i sig selv maa sidestilles med en afgift med tilsvarende virkning som told (jf. dom af 11.5.1992, forenede sager C-78/90 ° C-83/90, Compagnie Commerciale de l' Ouest m.fl., Sml. I, s. 1847, praemis 32).

12. Under alle omstaendigheder indgaar traktatens bestemmelser om statsstoette i konkurrencereglerne. Disse regler naevnes i artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, blandt de bestemmelser, som Raadet ikke er befoejet til at fravige i medfoer af artikel 227, stk. 2, andet afsnit. Det er rigtigt, at Raadet har visse befoejelser for saa vidt angaar anvendelsen af traktatens bestemmelser om stoette, jf. artikel 92, stk. 3, litra d), artikel 93, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 94. Det fremgaar imidlertid aldeles klart af baade ordlyden af disse bestemmelser og af praeamblen til selve beslutning 89/688, at Raadet ved vedtagelsen af denne beslutning ikke handlede og ikke havde til hensigt at handle med hjemmel i traktatens regler om statsstoette. En eventuel anvendelse af disse regler under de i denne sag foreliggende omstaendigheder er som foelge heraf irrelevant for gyldigheden af beslutning 89/688.

13. Den franske regering har soegt at godtgoere gyldigheden af beslutning 89/688 ved at anfoere, at den havde hjemmel ikke blot i traktatens artikel 227, stk. 2, men tillige i artikel 235. Efter min opfattelse maa dette argument ligeledes forkastes, fordi det ville undergrave den grundlaeggende sondring, der findes i selve artikel 227, stk. 2, og som er fastslaaet ved dommen i Hansen-sagen, mellem reglerne i foerste afsnit i denne bestemmelse og reglerne i andet afsnit. Dersom Raadet under alle omstaendigheder i medfoer af artikel 235 kan fastsaette undtagelser fra traktatens bestemmelser med henblik paa at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i de oversoeiske franske departementer, ville dette indebaere en fordrejning af baade opbygningen og ordlyden af artikel 227, stk. 2. Henvisningen i praeamblen til beslutningen til artikel 235, som ikke fandtes i Kommissionens forslag, kan derfor kun forklares ved det synspunkt, at traktatens artikel 227, stk. 2, andet afsnit, ikke gav fornoeden hjemmel til vedtagelse af beslutningen. Artikel 235 kan ikke fortolkes saaledes, at den giver Raadet befoejelse til at fravige traktatens bestemmelser, naar dette er forbudt ifoelge selve artikel 227, stk. 2.

Forslag til afgoerelse

14. Jeg er derfor fortsat af den opfattelse, at saadanne afgifter som saertolden skal anses for afgifter med tilsvarende virkning som told, og at beslutning 89/688 er ugyldig, for saa vidt den har til formaal at tillade opretholdelse af den nuvaerende saertoldordning. Jeg finder, at Domstolen i dette tilfaelde er befoejet til at tage stilling til spoergsmaalet om denne beslutnings gyldighed, og at det af hensyn til retssikkerheden er oenskeligt, at den goer det. Som foelge heraf er jeg af den opfattelse, at de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, boer besvares i overensstemmelse med mit forslag til afgoerelse af 21. november 1991.

(*) Originalsprog: engelsk.