ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 203 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 1791/2006, skal fortolkes således, at der ikke opstår toldskyld på grundlag af denne artikel alene som følge af den omstændighed, at varer, der er henført under en procedure for ekstern fællesskabsforsendelse, efter et resultatløst afleveringsforsøg tilbagesendes til afgangsfrihavnen uden at have været frembudt for hverken bestemmelsestoldstedet eller toldstedet i frihavnen, såfremt det er fastslået, at de samme varer efterfølgende på ny blev transporteret til deres bestemmelsessted i forbindelse med en anden forskriftsmæssigt afsluttet procedure for ekstern fællesskabsforsendelse. I et tilfælde, hvor det ikke kan fastslås, hvilke varer der blev transporteret under den første og den anden procedure for ekstern fællesskabsforsendelse, opstår der derimod toldskyld i medfør af denne artikel.

I den situation, hvori det kan fastslås, hvilke varer der blev transporteret i forbindelse med hver af de to forsendelsesprocedurer, er disse varer således faktisk blevet frembudt for bestemmelsestoldstedet, da de blev sendt for anden gang. Den manglende frembydelse af disse varer for bestemmelsestoldstedet i forbindelse med den første fremsendelse heraf, den manglende frembydelse af varerne for toldstedet i frihavnen, da varerne kom retur, henførelsen af nævnte varer under den nye forsendelsesprocedure og den for sene frembydelse af varerne for bestemmelsestoldstedet er ikke omstændigheder, som i sig selv er tilstrækkelige til at udgøre unddragelse fra toldtilsyn.

Toldtilsyn i forbindelse med en forsendelsesprocedure foretages i sagens natur på afstand. Toldtilsynet vedrører varer, der ikke befinder sig et bestemt sted, men som transporteres fra et sted til et andet, uden at toldmyndighederne er i stand til at kontrollere deres nøjagtige opholdssted på ethvert tidspunkt af transporten. Dette toldtilsyn, der foretages på afstand, hindres ikke ved den blotte undladelse af at frembyde de omhandlede varer for bestemmelsestoldstedet eller toldstedet i en frihavn, såfremt alle de andre betingelser, der knytter sig til forsendelsesproceduren, er overholdt. I en sådan situation transporteres de omhandlede varer – på trods af disse undladelser – nemlig stadig under en godkendt forsendelsesprocedure ledsaget af de tilsvarende forsendelsesdokumenter, således at toldmyndighederne altid er i stand til at opnå adgang til varerne med henblik på kontrol heraf.

I den situation, hvori det ikke kan fastslås, hvilke varer der blev transporteret i forbindelse med hver af de to forsendelsesprocedurer, er betingelserne for, at der opstår toldskyld i henhold til toldkodeksens artikel 203, stk. 1, derimod opfyldt. I den situation er det nemlig ikke godtgjort, at varerne er blevet frembudt for bestemmelsestoldstedet, således som det kræves i henhold til toldkodeksens artikel 96, stk. 1, litra a). I en sådan situation er den kompetente toldmyndighed således forhindret i, i overensstemmelse med toldkodeksens artikel 92, stk. 2, at fastslå, at forsendelsesproceduren er blevet afsluttet korrekt.

(jf. præmis 26-29 og 32 samt domskonkl. 1)
Begrebet »naturligt mineralvand fra én og samme kilde«, der fremgår af artikel 8, stk. 2, i direktiv 2009/54 om udvinding og markedsføring af naturligt mineralvand, skal fortolkes således, at det betegner naturligt mineralvand, der udnyttes ved et eller flere naturlige eller kunstige udspring, og som har sin oprindelse i ét og samme grundvandsspejl eller ét og samme underjordiske vandlag, såfremt dette vand ved alle disse naturlige eller kunstige udspring med hensyn til de kriterier, der er anført i bilag I til dette direktiv, har identiske egenskaber, der forbliver konstante inden for rammerne af naturlige udsving.

Begrebet kilde som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2009/54 kan ikke sidestilles med begrebet underjordisk grundvandsspejl eller vandlag eller med udspring. Da naturligt mineralvand således også defineres på grundlag af dets sammensætning, må det konstateres, at egenskaberne ved naturligt mineralvand spiller en afgørende rolle ved identificeringen af det.

Da det endvidere forholder sig således, at mærkning af naturligt mineralvand skal indeholde en obligatorisk angivelse af stedet, hvor kilden udnyttes, og dennes navn, at navnet på kilden spiller en afgørende rolle for, at forbrugerne kan identificere dette vand, og at identifikationen af et bestemt naturligt mineralvand hovedsagelig foretages med hensyn til dets egenskaber, er det nødvendigvis egenskaberne, der i det væsentlige er afgørende for identiteten af den kilde, hvorfra det stammer.

Denne fortolkning understøttes af den generelle opbygning af direktiv 2009/54, herunder af dettes artikel 4, stk. 1, litra a)-c), artikel 6, artikel 7, stk. 2, litra a), og artikel 12, litra a) og b), og er desuden den eneste, der er i stand til at sikre gennemførelsen af de formål, som direktiv 2009/54 forfølger, der består i at beskytte forbrugernes sundhed, forhindre at forbrugerne bliver vildledt, samt sikre loyal handel.

(jf. præmis 29-31, 34-39 og 45 samt domskonkl.)
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 842/2006 af 17. maj 2006 om visse fluorholdige drivhusgasser, artikel 12, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 303/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør af forordning nr. 842/2006 af mindstekrav og betingelser for gensidig anerkendelse af certificering af virksomheder og personale vedrørende stationært køle-, luftkonditionerings- og varmepumpeudstyr, der indeholder visse fluorholdige drivhusgasser, artikel 12, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 304/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør forordning nr. 842/2006 af mindstekrav og betingelser for gensidig anerkendelse i forbindelse med autorisation af virksomheder og personale for så vidt angår stationære brandsikringssystemer og brandslukkere indeholdende visse fluorholdige drivhusgasser, artikel 7, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 305/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør forordning nr. 842/2006 af mindstekrav og betingelser for gensidig anerkendelse i forbindelse med autorisation af personale, som genvinder visse fluorholdige drivhusgasser fra højspændingsanlæg, artikel 6, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 306/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør af forordning nr. 842/2006 af mindstekrav og betingelser for gensidig anerkendelse i forbindelse med autorisation af personale, der genvinder visse opløsningsmidler, som er baseret på fluorholdige drivhusgasser, fra udstyr, artikel 4, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 307/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør af forordning nr. 842/2006 af mindstekrav til uddannelsesprogrammer og betingelser for gensidig anerkendelse af uddannelsesbeviser for personale for så vidt angår luftkonditioneringsanlæg i visse motorkøretøjer, der indeholder visse fluorholdige drivhusgasser, og artikel 1 i Kommissionens forordning (EF) nr. 308/2008 af 2. april 2008 om fastsættelse i medfør af forordning nr. 842/2006 af formatet til meddelelse om medlemsstaternes uddannelses- og autorisationsprogrammer, idet den ikke har meddelt Europa-Kommissionen de påkrævede oplysninger om certificeringsorganerne for personale og virksomheder og om betegnelserne for autorisationer til personale og virksomheder, der udøver aktiviteter, der vedrører visse fluorholdige drivhusgasser, og idet den ikke har givet meddelelse om de nationale foranstaltninger vedrørende sanktioner, der finder anvendelse ved overtrædelse af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 842/2006 af 17. maj 2006 om visse fluorholdige drivhusgasser.
Betingelsen i artikel 4, stk. 2, i direktiv 92/83 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer – hvorefter et bryggeri ikke må drives på licens – med henblik på anvendelsen af den reducerede punktafgiftssats på øl er ikke opfyldt, hvis det pågældende bryggeri fremstiller øl i overensstemmelse med en aftale, i medfør af hvilken det har tilladelse til at benytte tredjemands varemærker og fremstillingsproces.

Direktiv 92/83 tilsigter således at undgå, at en reduktion af punktafgiften på øl indrømmes bryggerier, hvis størrelse og produktionskapacitet kan ligge til grund for fordrejninger på det indre marked.

Følgelig er det efter artikel 4, stk. 2, i direktiv 92/83 et krav, at små bryggerier, hvis årlige ølproduktion er under 200000 hl, reelt er uafhængige af andre bryggerier både hvad angår deres juridiske og økonomiske struktur og hvad angår deres produktionsstruktur, når de benytter lokaler, der er fysisk adskilt fra andre bryggeriers lokaler, og ikke drives på licens.

At der ikke må foreligge en drift på licens udgør således én af de betingelser, der har til formål at sikre, at det pågældende lille bryggeri reelt er uafhængigt i forhold til andre bryggerier. Det følger heraf, at begrebet drift »på licens« skal fortolkes således, at det omfatter fremstillingen af øl under enhver form for autorisation, hvorunder det fremgår, at det nævnte lille bryggeri ikke er fuldstændig uafhængigt af den tredjemand, som har givet bryggeriet denne autorisation. Dette er tilfældet for så vidt angår en tilladelse til at udnytte et patent, et varemærke eller en fremstillingsproces tilhørende denne tredjemand.

(jf. præmis 21-23 og 25 samt domskonkl.)
Direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»forsyningspligtdirektivet«), som ændret ved direktiv 2009/136, skal fortolkes således, at de særlige takster og den finansieringsordning, der er fastsat i henholdsvis dette direktivs artikel 9 og artikel 13, stk. 1, litra b), finder anvendelse på tjenester vedrørende internetabonnementer, der kræver en internettilslutning på et fast sted, men ikke på mobile kommunikationstjenester, herunder tjenester vedrørende internetabonnementer, der leveres ved hjælp af de nævnte mobile kommunikationstjenester.

Såvel overskriften som ordlyden af dette direktivs artikel 4 fastslår således eksplicit en forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre en tilslutning til et offentligt kommunikationsnet på et fast sted. Denne forpligtelse fremgår ligeledes af ottende betragtning til samme direktiv, som bestemmer, at det er et fundamentalt krav til forsyningspligt efter anmodning at forsyne slutbrugere med en tilslutning til det offentlige telefonnet på et fast sted til en rimelig pris.

Udtrykket »på et fast sted« står imidlertid i modsætning til udtrykket »mobil«.

Mobile kommunikationstjenester er derfor pr. definition udelukket fra det minimum af forsyningspligtydelser, der er defineret i kapitel II i direktiv 2002/22, som ændret ved direktiv 2009/136, eftersom deres levering ikke forudsætter en adgang og en tilslutning til et offentligt kommunikationsnet på et fast sted. På tilsvarende vis er tjenester vedrørende internetabonnementer, der leveres ved hjælp af mobile kommunikationstjenester, ikke omfattet af dette minimum. Tjenester vedrørende internetabonnementer er derimod indbefattet i dette minimum, såfremt deres levering forudsætter en internettilslutning på et fast sted.

Såfremt de mobile kommunikationstjenester, herunder tjenester vedrørende internetabonnementer, der leveres ved hjælp af disse mobile kommunikationstjenester, stilles til rådighed for offentligheden på det nationale område som »supplerende obligatoriske tjenester« som omhandlet i forsyningspligtdirektivets artikel 32, kan deres finansiering i national ret ikke sikres ved en ordning, der omfatter bestemte virksomheder.

Som angivet i 25. betragtning til forsyningspligtdirektivet, kan medlemsstaterne således ikke kræve, at markedsaktørerne bidrager til foranstaltninger, der ikke indgår i forsyningspligten. Selv om de enkelte medlemsstater har ret til at finansiere særforanstaltninger under overholdelse af EU-lovgivningen, må de således ikke gøre dette via bidrag fra markedsaktørerne.

(jf. præmis 34-37, 42 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 11, nr. 4), andet afsnit, i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391), skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat nægter en arbejdstager barselsydelse med den begrundelse, at hun i sin egenskab af tjenestemand, der har fået bevilget tjenestefrihed af personlige årsager med henblik på at arbejde som lønmodtager, ikke i forbindelse med dette arbejde som lønmodtager har tilbagelagt den prøvetid, der er fastlagt i national ret for at opnå den nævnte barselsydelse, selv om hun har arbejdet i mere end 12 måneder umiddelbart inden det forventede fødselstidspunkt.

Formålet med direktiv 92/85, som blev vedtaget med hjemmel i EØF-traktatens artikel 118A, som artikel 153 TEUF svarer til, er nemlig en forbedring af sikkerheden og sundheden for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer. I denne forbindelse, og således som det fremgår af 17. betragtning til direktiv 92/85, har EU-lovgiver for at undgå risikoen for, at bestemmelserne om barselsorlov ikke ville få effektiv virkning, hvis de ikke var forbundet med bevarelse af rettighederne i medfør af arbejdskontrakten, i artikel 11, nr. 2), litra b), i direktiv 92/85 bestemt, at bevarelse af lønnen og/eller oppebærelse af en passende ydelse skal sikres de arbejdstagere, der er omfattet af dette direktiv, i tilfælde af barselsorlov i henhold til direktivets artikel 8. Den omstændighed, at der kræves en særskilt prøvetid ved hver ændring af beskæftigelsesstatus eller arbejde, ville imidlertid bringe den minimumsbeskyttelse, der er fastsat i artikel 11, nr. 2), i direktiv 92/85 i fare, når den pågældende arbejdstager ikke har tilbagelagt en prøvetid på 6 måneder i sin nye stilling, selv om hun har haft arbejdsperioder på mere end 12 måneder umiddelbart inden det forventede fødselstidspunkt.

I denne forbindelse stiller hverken artikel 11, nr. 4), andet afsnit, i direktiv 92/85 eller nogen anden bestemmelse i dette direktiv i øvrigt krav vedrørende karakteren af disse arbejdsperioder. Under disse omstændigheder kan de forudgående arbejdsperioder, der er nævnt i denne bestemmelse, ikke begrænses til det igangværende arbejde inden det forventede fødselstidspunkt. Disse arbejdsperioder må forstås således, at de omfatter de forskellige på hinanden følgende ansættelser, som den pågældende arbejdstagere har haft inden dette tidspunkt, herunder for forskellige arbejdsgivere og med forskellig beskæftigelsesstatus.

(jf. præmis 40, 41, 44-46, 49 og 51 samt domskonkl.)
Artikel 12, andet afsnit, i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, der er opført som bilag til EU-traktaten, EUF-traktaten og Euratom-traktaten, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som tager hensyn til løn, vederlag og honorarer, som udbetales af Unionen til dens tjenestemænd og øvrige ansatte ved fastsættelsen af loftet for det beløb, der skal betales i boligskat til de lokale og regionale myndigheder, med henblik på en eventuel fritagelse herfor.

Den nationale lovgivning indeholder nemlig ikke nogen bestemmelser, som forhindrer tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen i delvist at blive fritaget for boligskat på samme betingelser som dem, der finder anvendelse på enhver anden skatteyder, som kan indrømmes denne fordel, nemlig at den skattemæssige referenceindkomst ikke overstiger den i loven fastsatte grænse.

I øvrigt afhænger boligskatten navnlig af boligens lejeværdi og vedrører ikke den skattepligtiges skatteevne eller hans samlede formue.

I den forbindelse udgør mekanismen til delvis fritagelse for boligskat en social foranstaltning, som gør det muligt for husstande med lav indkomst at betale kommunale skatter. At tillade en udelukkelse af løn, vederlag og honorarer, som udbetales af Unionen på grundlag af bestemmelserne i protokollens artikel 12, ville herefter føre til, at den indførte sociale foranstaltning tilsidesættes.

(jf. præmis 26, 28, 29 og 31 samt domskonkl.)
Det tilkommer derfor den nationale ret at efterprøve, om den nationale bestemmelse trådte i kraft uden hensyn til status quo-fristen som fastsat i artikel 9 i direktiv 98/34. I bekræftende fald udgør tilsidesættelsen af denne frist en væsentlig proceduremangel, der kan medføre, at den tekniske forskrift ikke kan bringes i anvendelse.

Enhver national foranstaltning inden for et område, der har været genstand for en udtømmende harmonisering på EU-plan, skal bedømmes på grundlag af de harmoniserede bestemmelser og ikke på grundlag af bestemmelser i den primære ret. Med henblik på at undersøge, om den harmonisering, der er gennemført ved et direktiv, er udtømmende, tilkommer det i denne henseende Domstolen at fortolke de pågældende bestemmelser under hensyntagen ikke blot til deres ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som de udgør en del af.

Hvad angår direktiv 94/11 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende mærkning af materialer anvendt i hovedbestanddelene af fodtøj med henblik på salg i detailleddet følger det af en ordlydsfortolkning af dets artikel 3 og 5, set i lyset af formålet med nævnte direktiv, at dette sidstnævnte foretager en udtømmende harmonisering alene for så vidt angår indholdet af forpligtelserne til mærkning af materialer anvendt i hovedbestanddelene af fodtøj, som, når den er opfyldt, udløser et forbud mod, at medlemsstaterne hindrer markedsføringen af disse varer. På denne baggrund skal en national lovgivning, som vedrører mærkning af de bestanddele af læder i fodtøj, der hidrører fra andre medlemsstater, eller som allerede er i fri omsætning på Unionens område, udelukkende bedømmes på grundlag af bestemmelserne i direktiv 94/11 og ikke på grundlag af bestemmelser i den primære ret.

(jf. præmis 33-35, 39 og 40)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. juli 2015 – Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-485/14) ( 1 )

»Traktatbrud — frie kapitalbevægelser — artikel 63 TEUF og artikel 40 i EØS-aftalen — afgift på vederlagsfrie overdragelser — fritagelse — arv og gaver — forskelsbehandling — institutioner der er etableret i en anden medlemsstat — bilateral skatteaftale«

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger — restriktioner — skattelovgivning — afgift på vederlagsfrie overdragelser — medlemsstats lovgivning, der indrømmer fritagelse for afgift på vederlagsfrie overdragelser for gaver og arv, der tilfalder offentlige eller almennyttige institutioner, når disse er etableret på medlemsstatens område, i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller en stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som har indgået en bilateral aftale — ikke tilladt — berettigelse — foreligger ikke (art. 63 TEUF; EØS-aftalen, art. 40) (jf. præmis 20-32 og domskonkl. 1)

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet den udelukkende indrømmer fritagelse for afgift på vederlagsfrie overdragelser for gaver og arv, der tilfalder offentlige eller almennyttige institutioner, når disse er etableret i Frankrig, i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller en stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, som har indgået en bilateral aftale med Den Franske Republik.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 7 af 12.1.2015.
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en bestemmelse i national ret, der med henblik på at sikre beskyttelsen af landbrugsbedrifters interesser forbyder et organ, der skal henregnes til staten, inden for rammerne af et offentligt udbud at afhænde en landbrugsgrund til den højestbydende, når det er opfattelsen hos den kompetente lokale myndighed, at sidstnævntes bud står i åbenbart misforhold til den anslåede værdi af denne grund, ikke henhører under begrebet»statsstøtte«, forudsat at anvendelsen af denne bestemmelse gør det muligt at nå frem til en pris, som ligger så tæt som muligt på markedsværdien af den omhandlede landbrugsgrund, hvilket det påhviler den forelæggende ret at undersøge.

(jf. præmis 55 og domskonkl.)
Sag C-209/14

NLB Leasing d.o.o.

mod

Republika Slovenija

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vrhovno sodišče Republike Slovenije)

»Præjudiciel forelæggelse — moms — direktiv 2006/112/EF — levering af varer eller ydelser — leasingkontrakt — tilbagelevering af en fast ejendom, der er omfattet af en leasingkontrakt, til leasinggiveren — begrebet »annullation, afbestilling, ophævelse, ikke-betaling eller kun delvis betaling« — leasinggiverens ret til nedsættelse af afgiftsgrundlaget — dobbelt afgiftsopkrævning — særskilte ydelser — princip om afgiftens neutralitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. juli 2015

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – fælles merværdiafgiftssystem – afgiftsgrundlag – nedsættelse i tilfælde af annullation, afbestilling, ophævelse eller afslag i prisen – afgiftspligtig person, der faktisk har modtaget samtlige betalinger som modydelse for den leverede ydelse, eller modtager, der, uden at kontrakten er blevet ophævet eller annulleret, ikke længere skylder den afgiftspligtige person den aftalte pris – ingen nedsættelse

Artikel 2, stk. 1, artikel 14 og artikel 24, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en leasingkontrakt vedrørende en fast ejendom enten bestemmer, at ejendomsretten skal overføres til leasingtageren ved kontraktens udløb, eller at de væsentlige rettigheder til denne ejendom skal stilles til rådighed for leasingtageren, idet denne herved bl.a. får overført hovedparten af de afkast og risici, der er forbundet med den juridiske ejendomsret til ejendommen, og idet den forrentede sum af leasingafdragene i praksis svarer til markedsværdien af godet, skal den transaktion, som følger af en sådan kontrakt, sidestilles med erhvervelse af et investeringsgode. (jf. præmis 32 og domskonkl. 1

Artikel 90, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke gør det muligt for en afgiftspligtig person at nedsætte sit afgiftsgrundlag, når den pågældende faktisk har modtaget samtlige betalinger som modydelse for den af personen leverede ydelse, eller når den anden kontraherende part, uden at kontrakten er blevet ophævet eller annulleret, ikke længere skylder vedkommende den aftalte pris. (jf. præmis 38 og domskonkl. 2)
På statsstøtteområdet gælder, at med undtagelse af de tilfælde, hvor en afgørelse om tilbagesøgning er blevet annulleret i medfør af artikel 263 TEUF, er den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af en medlemsstat over for et af Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre den afgørelse, der er rettet til den.

Hvad i denne henseende angår spørgsmålet, om der efter likvidationen af en virksomhed, af hvilken den ulovlige støtte skal tilbagesøges, eventuelt vil opstå social uro, er medlemsstaten forpligtet til at træffe alle egnede foranstaltninger til at sikre EU-rettens retsvirkninger og gennemslagskraft, således at EU-retten i alle erhvervsdrivendes interesse gennemføres korrekt, medmindre den pågældende medlemsstat godtgør, at en indgriben fra dens side vil få følger for den offentlige orden, som den ikke vil kunne afbøde ved hjælp af de midler, der står til dens rådighed.

(jf. præmis 48, 52 og 53)