Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet

(Rådets direktiv 89/391, art. 7, stk. 1 og 3)

2. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet

(Rådets direktiv 89/391, art. 8, stk. 2)

3. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet

[Rådets direktiv 89/391, art. 11, stk. 2, litra c) og d)]

Sammendrag

1. Ved artikel 7, stk. 1, i direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet pålægges arbejdsgiveren en overordnet forpligtelse, der består i at udpege en eller flere arbejdstagere, som skal varetage aktiviteterne til beskyttelse mod og aktiviteterne til forebyggelse af erhvervsbetingede risici. I bestemmelsens stk. 3 fastsættes en forpligtelse til at henvende sig til kompetent sagkundskab uden for virksomheden. Denne sidstnævnte forpligtelse er imidlertid kun subsidiær i forhold til den, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, for så vidt som den kun eksisterer, hvis personalet i virksomheden og/eller institutionen ikke er tilstrækkelig kompetent med henblik på tilrettelæggelsen af disse aktiviteter til beskyttelse og forebyggelse. Artikel 7 indeholder således en rangfølge med hensyn til de forpligtelser, der er pålagt arbejdsgiverne.

Med henblik på at anvende direktiv 89/391 fuldt ud på en tilstrækkelig klar og præcis måde skal dets gennemførelse i medlemsstaternes nationale ret afspejle den rangfølge, der er angivet i nævnte artikel 7. Heraf følger, at en national lovgivning ikke respekterer denne rangfølge med hensyn til forpligtelser, når den giver arbejdsgiverne valget mellem at overdrage aktiviteterne til beskyttelse mod og aktiviteterne til forebyggelse af erhvervsmæssige risici til kompetent sagkundskab henholdsvis inden for og uden for virksomheden og/eller institutionen, og denne lovgivning er derfor ikke i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 1 og 3.

(jf. præmis 49, 50, 52 og 54)

2. Forpligtelsen, hvorefter arbejdsgiveren i henhold til artikel 8, stk. 2, første afsnit, i direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet inden for områderne førstehjælp, brandbekæmpelse og evakuering af arbejdstagerne skal udpege de arbejdstagere, der får til opgave at gennemføre de nødvendige foranstaltninger, er ikke betinget af aktiviteternes art og virksomhedens og/eller institutionens størrelse. En sådan begrænsning af udpegelsesforpligtelsen følger ikke af ordlyden af denne artikel, der ikke nævner nogen undtagelse eller begrænsning i forhold til denne udpegelsesforpligtelse, og da begrænsningen ville være i strid med direktivets formål, ville konsekvensen heraf være, at denne forpligtelse kun ville finde anvendelse på store virksomheder og institutioner eller på dem, der udfører visse aktiviteter, uden at der er fastsat klare og objektive kriterier til at identificere disse aktiviteter.

Det er derimod muligt at tage hensyn til virksomhedens og/eller institutionens betydning eller størrelse samt til arten af de heri udførte aktiviteter for at konkretisere de elementer, som er foreskrevet i direktivets artikel 8, stk. 2, første afsnit.

(jf. præmis 60-62 og 64)

3. Uanset at artikel 11, stk. 1, i direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet pålægger arbejdsgiverne en generel forpligtelse til at høre arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter og tillade deres deltagelse i behandlingen af alle spørgsmål, der vedrører sikkerheden og sundheden under arbejdet, vedrører direktivets artikel 11, stk. 2, en forudgående og utvivlsom forpligtelse til at inddrage og høre de arbejdstagere, som særlig beskæftiger sig med arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

En national gennemførelsesbestemmelse, som ikke fastsætter en konkret og særlig stilling for disse arbejdstagere i forhold til høringen og den afbalancerede deltagelse hvad angår oplysningerne i direktivets artikel 10, stk. 1, litra a), er således ikke forenelig med nævnte artikel 11, stk. 2, litra c). Dette er tilfældet, når en national lovgivning dels fastsætter forpligtelsen til at inddrage samarbejdsudvalg, sikkerhedsansvarlige og arbejdstagere generelt i identificeringen og evalueringen af risici, dels fastsætter, at når arbejdstagere, som ikke er kontraktligt bundet til den arbejdsgiver, der er ansvarlig for et arbejdssted, dvs. arbejdstagere uden for virksomheden, arbejder på dette sted, er denne arbejdsgiver forpligtet til i givet fald at tilse, at disse arbejdstagere underrettes om risici på deres arbejdssted og oplæres derefter. En sådan national lovgivning gennemfører kun den generelle underretningsforpligtelse i direktivets artikel 10, stk. 2.

I øvrigt gennemfører denne lovgivning heller ikke forpligtelsen til i henhold til direktivets artikel 11, stk. 2, litra d), at sikre deltagelse og høring af disse arbejdstagere, selv når arbejdsgiveren retter henvendelse til kompetent sagkundskab uden for virksomheden og/eller institutionen.

(jf. præmis 75-77, 80, 81 og 91)