ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 92/12/EØF (1) af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, og navnlig kravet om en given afgifts »særlige øjemed«, a) fortolkes således, at det i henhold til bestemmelsen kræves, at det mål, der forfølges, ikke må være opnåeligt gennem en anden harmoniseret afgift? b) fortolkes således, at der er tale om et rent budgetmæssigt formål, når en given afgift er indført samtidig med overførslen af beføjelser til nogle selvstyrende regioner, som samtidig tildeles det provenu, der skabes i forbindelse med opkrævningen af afgiften med det formål delvist at dække de udgifter, der følger med de overførte beføjelser, hvorfor der kan fastsættes forskellige afgiftssatser i hver enkelt selvstyrende region? c) Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, skal udtrykket »særligt øjemed« da fortolkes således, at der kun kan være ét formål med afgiften, eller kan der på den anden side godt være tale om flere forskellige formål, heriblandt det rent budgetmæssige, som har til hensigt at finansiere visse beføjelser? d) Såfremt det foregående spørgsmål besvares med, at der godt kan forfølges flere forskellige formål, hvor relevant skal et givent formål, jf. artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, da være for at opfylde betingelsen om, at afgiften skal tjene et »særligt øjemed«, når der henses til Domstolens retspraksis, og hvilke kriterier skal i så fald anvendes for at bestemme hovedformålet med tillægsafgiften?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 30 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder da fortolkes således, at den forbyder ubegrundet opsigelse, eller at den fastsætter et sådant forbud, for så vidt som den stiller krav om, at begrundelsen for opsigelsen klart skal fremgå af det dokument, der afslutter ansættelsesforholdet, og at arbejdstageren skal kunne efterprøve begrundelsens sandfærdighed og relevans?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 71/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 2. januar 2013 — Directeur général des douanes et droits indirects og Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières mod Humeau Beaupreau SAS

(Sag C-2/13)

2013/C 71/17

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Directeur général des douanes et droits indirects og Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières

Sagsøgt: Humeau Beaupreau SAS

Præjudicielt spørgsmål

Skal de fremstillingsprocesser for fodtøj, der består i formning af hælkappen i overlæderet og kartning af dette overlæder samt en ydersål forud for samlingen af disse, betegnes som »samlefunktioner« eller »bearbejdninger for at kunne indgå i den færdige vare«, jf. punkt VII i de forklarende bemærkninger til den almindelige tariferingsbestemmelse 2 a) vedrørende det harmoniserede system?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 2. januar 2013 — Cartier parfums — lunettes SAS og Axa Corporate Solutions Assurance SA mod Ziegler France SA, Montgomery transports Sàrl, Société Inko Trade SRO, Société Jaroslave Mateja og Société Groupama transport

(Sag C-1/13)

2013/C 63/22

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Cartier parfums — lunettes SAS og Axa Corporate Solutions Assurance SA

Sagsøgte: Ziegler France SA, Montgomery transports Sàrl, Société Inko Trade SRO, Société Jaroslave Mateja og Société Groupama transport

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at kompetencen for den ret, ved hvilken en sag først er anlagt, skal anses for fastslået, når parterne ikke har gjort gældende, at denne ret er inkompetent, eller når denne ret har erklæret sig kompetent ved en endelig afgørelse uanset af hvilken grund, herunder at klagemulighederne er udtømt?

(1) EFT L 12, s. 1.
1)

Skal artikel 77 eller 78 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at oppebørsel af en børnepasningspension kan aflede krav over for den medlemsstat, der udbetaler pensionen?
4)

Skal forordningens artikel 181a, stk. 2, i en situation som den i hovedsagen foreliggende og henset til legalitetsprincippet fortolkes således, at en afgørelse fra toldmyndigheden, i forbindelse med hvilken de rettigheder til at blive hørt og fremsætte indsigelser, som proceduren i henhold til denne bestemmelse indebærer, ikke blev overholdt, er ugyldig som følge af en væsentlig procedurefejl, der skal sidestilles med en tilsidesættelse af et væsentligt formkrav, hvis manglende overholdelse medfører retsaktens ugyldighed, uanset tilsidesættelsens konsekvenser i den konkrete sag, således at Domstolen skal træffe afgørelse om et til prøvelse heraf anlagt søgsmål uden at have mulighed for at overveje at tilbagesende sagen til den administrative myndighed med henblik på en retmæssig afslutning af proceduren?
—

ved at fastslå, at ECB med rette kunne konkludere, at udbredelsen af de af appellanterne begærede dokumenter ville have undermineret EU’s og Grækenlands økonomiske politik
2)

Hvornår skal et arbejdsforhold anses for at henhøre under »staten« som omhandlet § 5 i direktiv 1999/70/EF og navnlig også med henblik på udtrykket »bestemte sektorer og/eller (…) bestemte kategorier af arbejdstagere« og dermed for at kunne begrunde andre retsfølger end private arbejdsforhold?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 79/11

Sag anlagt den 17. januar 2013 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-23/13)

2013/C 79/18

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J.-P. Keppenne og E. Manhaeve, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand (1), idet den ikke har sikret opsamling og rensning af byspildevand i otte byområder med mere end 15 000 personækvivalenter i såkaldt normale områder.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør til støtte for sagen gældende, at Frankrig i otte byområder ikke har gennemført Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand korrekt.

I henhold til artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 91/271/EØF skal byområder med mere end 15 000 personækvivalenter (PE) senest den 31. december 2000 være forsynet med kloaknet til opsamling af spildevand og underkaste dette spildevand en sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.

For så vidt angår forpligtelsen til at rense byspildevand, pålægger direktivets artikel 4, stk. 1, medlemsstaterne en forpligtelse til at sikre, at det spildevand, der tilledes kloaknet, før udledningen underkastes sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.

Endelig gør kontrolprocedurerne i bilag I, punkt D, til direktivet det muligt at undersøge, om udledninger fra rensningsanlæg for byspildevand opfylder direktivets krav for så vidt angår udledning af spildevand.

(1) EFT L 135, s. 40.
1)

Domstolen anmodes om at fastslå, om artikel 2d, stk. 4, i direktiv 2007/66 (1) skal fortolkes således, at hvis en ordregivende myndighed inden direkte tildeling af kontrakten til en bestemt økonomisk aktør, der er blevet valgt uden forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse, i Den Europæiske Unions Tidende har offentliggjort bekendtgørelsen med henblik på frivillig gennemsigtighed og ventet mindst ti dage inden indgåelse af kontrakten, må den nationale retsinstans automatisk — aldrig og under ingen omstændigheder — beslutte, at kontrakten er »uden virkning«, selv om det er lagt til grund, at de bestemmelser, hvorefter kontrakten på bestemte betingelser må tildeles uden afholdelse af en udbudsprocedure, er blevet tilsidesat?
7)

Såfremt også det sjette spørgsmål besvares bekræftende, er fortolkningen af den primære og/eller sekundære EU-ret da til hinder for, at denne ubegrænset vedvarende ulige behandling kan begrundes med det lovgivningsmæssige mål, at overgangsloven ikke (kun) skal beskytte de gamle dommeres bestående erhvervede rettigheder på skæringsdatoen for overgangen, men (også) forventningen om disses prognosemæssigt forskaffede livsindkomst i henhold til de tidligere regler om aflønning i den pågældende lønramme og at nye dommere (Neurichter) skal aflønnes bedre end gamle dommere? Kan den vedvarende forskelsbehandling af gamle dommere være begrundet, fordi den alternative regulering (individuel indplacering også af gamle dommere efter erfaringsperioder) ville være forbundet med en større administrativ byrde?
2)

Følger det af rettens pligt ifølge EU-retten og EU-Domstolens retspraksis til at afvise fradrag for indgående moms, når der foreligger afgiftsunddragelse, at i tilfælde, hvor der foreligger afgiftsunddragelse, har den nationale ret under omstændigheder som i hovedsagen også pligt til på embeds vegne at fastslå afgiftsunddragelse, idet den — under hensyntagen til sin pligt efter national ret til at afgøre sagen således, at den respekterer forbuddet mod at stille sagsøgeren dårligere samt princippet om retten til adgang til effektive retsmidler for en domstol og retssikkerhedsprincippet, og anvende de relevante retsregler på embeds vegne — tager stilling til nye faktiske anbringender, der først er fremsat for den under sagens behandling, samt alle beviser, herunder sådanne, der vedrører proformaforretninger, uægte dokumenter og dokumenter med urigtigt indhold?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 71/12

Appel iværksat den 10. januar 2013 af Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin og Robert Marin til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 7. november 2012 i sag T-574/08, Syndicat des thoniers méditerranéens m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-12/13 P)

2013/C 71/18

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin og Robert Marin (ved avocats A. Arnaud og P.-O. Koubi-Flotte)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Syndicat des thoniers méditerranéens, Marc Carreno, Jean Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin og Serge Antoine José Perez

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dom af 7. november 2012 i sag T-574/08 ophæves.

— Unionen tilpligtes at betale følgende beløb: — til Gérard Buono (appellant nr. l) og Jean Luc Buono (appellant nr. 2), der handler på vegne af deres fartøjer GERARD LUC III og IV, kræves 1 523 588,94 EUR — til Roger Del Ponte (appellant nr. 3), der handler på vegne af fartøjet ROGER CHRISTIAN IV, kræves 1 068 600 EUR — til Serge Antoine Di Rocco (appellant nr. 4), der handler på vegne af fartøjet ANNE ANTOINE II, kræves 1 094 800 EUR — til Jean Gérald Lubrano (appellant nr. 5), der handler på vegne af fartøjet VILLE D'ARZEW II, kræves 855 628,20 EUR — til Jean Lubrano (appellant nr. 6) og M. Jean Lucien Lubrano (appellant nr. 7), der handler på vegne af deres fartøjer GERALD JEAN III og IV, kræves 1 523 588,94 EUR — til Fabrice Marin (appellant nr. 8) og M. Robert Marin (appellant nr. 9), der handler på vegne af deres fartøj ERIC MARIN, kræves 865 784,59 EUR.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer fornyet afgørelse på baggrund af de resultater, som Domstolen kommer frem til.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanterne gjort tre anbringender gældende.

For det første har appellanterne bebrejdet Retten, at den i forbindelse med det anbringende, som vedrører spørgsmålet, om der foreligger et ansvar uden for kontraktforhold for en ulovlig handling, har foretaget en forkert kvalificering af den skade, som de har lidt.

For det andet har appellanterne gjort gældende, at Retten, idet den ikke foretog en korrekt vurdering af den skade, som appellanterne hver især angiveligt har lidt, har tilsidesat de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved EU-retten.

For det tredje har appellanterne subsidiært gjort gældende, at Retten ikke i medfør af de generelle principper, der er fælles for medlemsstaternes ret, har anerkendt et lovligt ansvar uden for kontraktforhold.
2)

Følger det af artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolket i forbindelse med begrænsningen af de rettigheder, der er indeholdt i chartrets artikel 6 og artikel 45, stk. 1, og i overensstemmelse med det EU-retlige princip om beskyttelse mod et vilkårligt eller uforholdsmæssigt indgreb i en fysisk persons personlige handlefrihed, at en national retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede artikel 63, stk. 1, nr. 5), i Zakon za ministerstvoto na vatreshnite raboti om politiets mulighed for at anholde en statsborger i en medlemsstat i op til 24 timer — såfremt personens identitet ikke kan fastlægges i medfør af de fremgangsmåder, der er fastsat i lovgivningen — kan finde anvendelse, hvorefter anholdelsen er lovlig på følgende betingelser: A. beføjelsen til at anordne foranstaltningen er omfattet af politimyndighedens skønsbeføjelse, når identiteten ikke kan fastlægges ved et identitetsdokument, ved en person hvis identitet er fastlagt, eller på nogen anden pålidelig måde B. forskriften kræver ikke, at der foretages en vurdering af, om det er nødvendigt at fastlægge identiteten. Den kræver heller ikke, at der foretages en vurdering af personens adfærd eller af spørgsmålet, om der i betragtning af de konkrete omstændigheder er opstået behov for overholdelse af en lovfæstet beføjelse for politimyndigheden C. fastlæggelsen af identiteten støttes ikke udtrykkeligt på tilfælde, hvor loven tillader iværksættelse af foranstaltninger til identificering af en person. Fastlæggelsen af identiteten er også mulig ved gennemsyn af et informationssystem eller på andre pålidelige måder, der ikke består i identifikationsforanstaltninger. D. domstolsprøvelsen af, om retsforskriften anvendes lovligt, finder alene sted på grundlag af de i forskriften fastsatte betingelser, da udøvelsen af beføjelsen beror på et frit skøn?
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 54, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF (1) af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (2), idet den ikke har vedtaget eller i hvert fald ikke har meddelt Kommissionen de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre direktivet.
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF (1) af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (2), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre direktivet.
—

Afgørelsen, der blev truffet den 1. september 2010 af EU’s delegation i Republikken Serbien, og hvorved der blev givet afslag på det bud, der blev afgivet af IDT Biologika GmbH inden for rammerne af udbudsproceduren EuropeAid/129809/C/SUP/RS om levering af rabiesvaccine til ministeriet for landbrug, skovbrug og vandforsyning i Republikken Serbien for så vidt angår parti nr. 1, og tildeling af buddet til et konsortium af forskellige virksomheder under ledelse af »Biovet a.s.«, annulleres.
c)

Skal artikel 66 i EF-toldkodeksen som fastsat ved forordning nr. 2913/92 (3), sammenholdt med artikel 251 i Kommissionens forordning nr. 2454/93 (4) og de øvrige gennemførselsbestemmelser vedrørende efterfølgende ændringer i toldangivelsen, fortolkes således, at i de tilfælde, hvor der ved indførselen af en vare er påført en forkert modtager i angivelsen, skal det efter ansøgning være muligt at erklære angivelsen for ugyldig og berigtige benævnelsen af modtageren også efter varens frigivelse, såfremt toldfritagelsen i henhold til artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning nr. 661/2008 havde skullet anvendes, hvis det var den rigtige modtager, der var påført, eller skal artikel 220, stk. 2, litra b), i EF-toldkodeksen som fastsat ved forordning nr. 2913/92 under disse omstændigheder fortolkes således, at toldmyndighederne ikke er berettiget til at foretage en efterfølgende bogføring?
1)

Skal artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/5/EF af 16. februar 1998 om lettelse af adgangen til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er opnået (1), i lyset af det almindelige princip om forbud mod misbrug af beføjelser og artikel 4, stk. 2, TEU om respekten for de nationale identiteter, fortolkes således, at de nationale forvaltningsmyndigheder har pligt til at registrere italienske statsborgere, som har misbrugt EU-retten, i advokatfortegnelsen over etablerede advokater, og er artiklen da således til hinder for en national praksis, ifølge hvilken disse myndigheder kan afvise begæringer om registrering i advokatfortegnelsen over etablerede advokater, såfremt der foreligger sådanne objektive omstændigheder, som giver anledning til at antage, at der er tale om misbrug af EU-retlige beføjelser, dog uden at påvirke dels overholdelsen af proportionalitetsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, dels vedkommendes ret til at anlægge sag for at påberåbe sig en eventuel tilsidesættelse af etableringsretten og således opnå en domstolsprøvelse af forvaltningens foranstaltning?
Det andet anbringende: Retten har ligeledes tilsidesat artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 4253/88, sammenholdt med princippet om kompetencetildeling (artikel 5, stk. 2, TEU, artikel 7, TEUF), idet den uretmæssigt tillagde Kommissionen en bemyndigelse til at foretage ekstrapolerede finansielle korrektioner (det andet anbringendes første led). Selv om det kunne udledes af artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 4253/88, at Kommissionen havde en kompetence til at foretage nedsættelser ved ekstrapolering, har Retten dog uretmæssigt anerkendt den måde, hvorpå den er blevet gennemført i det foreliggende tilfælde. For det første burde Kommissionen ikke have kvalificeret de påberåbte fejl systematisk i forhold til hele det operationelle program eller have ekstrapoleret fejlprocenten, der således var beregnet i forhold til hele programmet. For det andet burde Kommissionen ikke have benyttet den anvendte stikprøvemetode for at foretage en nedsættelse ved ekstrapolering for hele programmet (det andet anbringendes andet led). Gennem ekstrapolering af de ikke-repræsentative fejl og standardkorrektioner har Kommissionen uforholdsmæssigt begrænset deltagelsen i finansieringen af det operationelle program (det andet anbringendes tredje led).
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 54, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 2, nr. 15), 16), 22), 34) og 35), artikel 3, stk. 4 og 9, artikel 6, stk. 1-3, artikel 7, stk. 1 og 3, artikel 9 samt artikel 14 og artikel 17-23, artikel 10 og 11, artikel 16, artikel 26, stk. 2, litra c), andet punktum ff., samt litra d), tredje og fjerde punktum, artikel 26, stk. 3, artikel 27, stk. 2, artikel 29, artikel 31, artikel 36, artikel 42, stk. 1-4, artikel 43, stk. 1, 4 og 8, artikel 44 samt bilag I, nr. 1) og 2), eller i det mindste ikke underrettet Kommissionen herom.
1)

Er EU-retten, navnlig artikel 31, stk. 3, i tredje livsforsikringsdirektiv (1), til hinder for, at livsforsikringsselskaber på grundlag af åbne eller uskrevne retlige standarder i nederlandsk ret såsom kravene om rimelighed og billighed, der gælder for forholdet mellem et livsforsikringsselskab og en potentiel forsikringstager forud for indgåelsen af aftalen, og/eller en almindelig og/eller særlig pligt til at udvise omhu er forpligtet til at meddele forsikringstagere flere oplysninger om forsikringens omkostninger og risikopræmier, end hvad der i 1999 var fastsat i de nederlandske bestemmelser, der har gennemført tredje livsforsikringsdirektiv (navnlig artikel 2, stk. 2, litra q) og r), i RIAV 1998)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský soud v Ostravě (Den Tjekkiske Republik) den 30. januar 2013 — Strojírny Prostějov, a.s. mod Odvolací finanční ředitelství

(Sag C-53/13)

2013/C 141/18

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Ostravě

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Strojírny Prostějov, a.s.

Sagsøgt: Odvolací finanční ředitelství

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 56 og 57 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for anvendelsen af national lovgivning, som i tilfælde, hvor en virksomhed, der stiller arbejdstagere til rådighed for en anden virksomhed (leverandøren), har hjemsted på en anden medlemsstats område, pålægger den virksomhed, der benytter sig af arbejdstagerne, en pligt til at indeholde indkomstskat for disse arbejdstagere og betale den til statskassen, mens det er leverandøren, der har denne pligt, hvis leverandøren har hjemsted på Den Tjekkiske Republiks område?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 147/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale ordinario di Aosta (Italien) den 30. januar 2013 — Rocco Papalia mod Comune di Aosta

(Sag C-50/13)

2013/C 147/06

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale ordinario di Aosta

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rocco Papalia

Sagsøgt: Comune di Aosta

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 1999/70/EF (1) (artikel 1 og § 5 i den rammeaftale, som er opført som bilag til direktivet, samt enhver anden tilhørende eller relateret bestemmelse) fortolkes således, at det tillader, at en arbejdstager, der er ansat af en offentlig myndighed på baggrund af en tidsbegrænset kontrakt uden opfyldelse af de i fællesskabsretten fastlagte betingelser, kun er berettiget til erstatning for skaden, såfremt arbejdstageren beviser, at skaden reelt foreligger, og navnlig i det omfang arbejdstageren fremlægger et positivt bevis, eventuelt også i form af forhold, der skal tages i betragtning, og dog under alle omstændigheder et præcist bevis, for at have været nødsaget til at give afkald på andre og bedre jobmuligheder?

(1) EFT L 175, s. 43.
3)

Er det muligt at udlede, at en ansøger om et yngre varemærke har handlet i god tro i en situation, hvor indehaveren af et ældre varemærke har indgået aftaler med førstnævnte, på grundlag af hvilke indehaveren indvilligede i offentliggørelse af periodiske tryksager, hvis betegnelse lignede den yngre varemærkeansøgers mærke, samtykkede i den af ansøgeren om et yngre varemærke foretagne registrering af disse tryksager, og tilbød denne ansøger bistand i forbindelse med offentliggørelsen heraf, men hvor aftalerne trods alt ikke udtrykkeligt regulerede spørgsmålet om intellektuel ejendomsret?