ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
67

Hvad angår midlertidigt ansatte har Unionens retsinstanser således, efter Kommissionens opfattelse i dom af 16. september 2015, EMA mod Drakeford (T-231/14 P, EU:T:2015:639), der i tilfælde af skift af arbejdsgiver langt fra anerkender en kontinuitet i karrieren, udelukkende konstateret kontinuitet mellem flere på hinanden følgende identiske kontrakter ved det samme agentur, ved anvendelse af ansættelsesvilkårenes artikel 8, som netop har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af tidsbegrænsede kontrakter. Endvidere følger det af dom af 29. april 2015, Todorova Androva mod Rådet (F-78/12, EU:F:2015:37, præmis 51 og 53), at der ikke, medmindre EU-lovgiver udtrykkeligt har fastsat det, er nogen administrativ kontinuitet i karrieren for en midlertidigt ansat, som er blevet tjenestemand. Hvad angår dom af 1. april 2008, Maruko (C-267/06, EU:C:2008:179), bekræfter denne udelukkende, at rettigheder, der er endeligt optjent under en kontrakt, ikke berøres af en ny bestemmelse, og at princippet om forbindelse mellem løn og pension således overholdes. Endelig har Kommissionen tilføjet, at dom af 5. december 2012, Grazyte mod Kommissionen (F-76/11, EU:F:2012:173), bekræfter, at der inden ændringsaftalen i 2014 ikke fandtes en beskyttelse af ansatte, som er overflyttet fra et agentur til et andet, ligesom den viser, at de særlige bestemmelser vedrørende agenturernes ansatte ikke er tilstrækkelige til at skabe en reel »væsentlig kontinuitet« mellem de med de forskellige agenturer indgåede kontrakter.
82

[…][K]onstateringen om, at den relevante kundekreds ikke i sin bevidsthed vil forbinde de omhandlede varemærker med hinanden, kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens argument, der tilsigter at gøre gældende, at appelkammeret også burde have taget hensyn til de varer, med hensyn til hvilke det ældre EU-figurmærke MONSTER ENERGY ikke var renommeret, såsom varerne »selvklæbende etiketter«, »overføringsbilleder« og »overføringer«, som henhører under klasse 16, der er omfattet af det nævnte ældre varemærke. Fraværet af et renommé medfører nemlig, at en betingelse for anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 ikke er opfyldt, og det omhandlede ældre varemærke er således ikke blevet skadet. Idet det ældre varemærkes renommé med andre ord er en nødvendig betingelse for, at det kan konkluderes, at der foreligger en af de skader, der er omhandlet i den nævnte forordnings artikel 8, stk. 5, herunder den skade på det ældre varemærkes særpræg, der er kendt under navnet udvanding af varemærket, følger det deraf, at ingen af de skader, der er omfattet af den nævnte bestemmelse, kan konstateres for så vidt angår de varer og tjenesteydelser, i forhold til hvilke betingelsen om det ældre varemærkes renommé ikke er overholdt. Det argument, som sagsøgeren har fremført inden for rammerne af det fjerde anbringende, der tilsigter, at det gøres gældende, at appelkammeret begik en fejl, idet det med henblik på at godtgøre forbindelsen mellem de omhandlede varemærker alene tog hensyn til de varer, for hvilke renomméet for det ældre varemærke var blevet påvist, må derfor forkastes. [udelades]
122

Samtidig bemærkes, at disse tjenestemænd, således som Rådet ligeledes med føje har gjort gældende, sendes på orlov i tjenestens interesse på rimelige økonomiske betingelser. Det bemærkes nemlig bl.a., at de pågældende tjenestemænd modtager en månedlig godtgørelse indtil orlovens ophør, hvis beregning, således som det er præciseret i præmis 89 ovenfor, ikke er blevet fundet urimelig af Retten. I øvrigt kan de pågældende tjenestemænd, således som det fremgår af vedtægtens artikel 42c, stk. 8, fortsætte med at bidrage til pensionsordningen og således forøge størrelsen af deres pension. Den betingelse om ti års tjenesteår, der er fastsat i vedtægtens artikel 42c, bidrager også til den forholdsmæssige karakter af den foranstaltning, der er fastsat i denne bestemmelse, for så vidt som den, således som Parlamentet med føje har bemærket, medfører, at denne foranstaltnings anvendelse forbeholdes tjenestemænd, hvis løn- og pensionsrettighedsniveau er sådan, at det mildner de økonomiske ulemper ved placeringen på orlov. Endelig bemærkes, for det første, at den foranstaltning, der er fastsat i vedtægtens artikel 42c, er underlagt en række betingelser, som er fastsat i denne bestemmelses første stykke, for det andet, at vedtagelsen af denne ikke er obligatorisk for institutionerne, som råder over et vidt skøn hvad angår denne vedtagelse, og, for det tredje, at det samlede årlige antal tjenestemænd, som kan være genstand for denne foranstaltning, højst må udgøre 5% af tjenestemænd i samtlige institutioner, der året forinden gik på pension (jf. præmis 95 ovenfor).
84

Det fremgår af denne retspraksis, at artikel 54, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 har til formål at fratage de indehavere af ældre varemærker, der i fem på hinanden følgende år har tålt brugen af et yngre EU-varemærke med kendskab til denne brug, muligheden for at indlede ugyldighedssøgsmål eller søgsmål om indsigelse mod dette varemærke. Denne bestemmelse muliggør således en afvejning mellem varemærkeindehaverens interesse i at sikre sit varemærkes væsentligste funktion og andre erhvervsdrivendes interesse i frit at kunne råde over tegn, der kan betegne deres varer og tjenesteydelser. Dette formål indebærer, at indehaveren af et ældre varemærke for at bevare denne væsentlige funktion skal være i stand til at rejse indsigelse mod brugen af et yngre varemærke, som er identisk med eller ligner det ældre varemærke. Det er nemlig først fra det øjeblik, hvor indehaveren af det ældre varemærke får kendskab til brugen af det yngre EU-varemærke, at den pågældende har mulighed for ikke at tåle det og dermed at rejse indsigelse mod det eller indgive begæring om ugyldighedserklæring af det yngre varemærke, og at fristen for rettighedsfortabelse på grund af passivitet dermed begynder at løbe (jf. dom af 20.4.2016, SkyTec, T-77/15, EU:T:2016:226, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
127

Det fremgår af retspraksis, at det er muligt, at en afgørelse om indstilling af strafforfølgningen over for en tiltalt, der hidrører fra en myndighed, som i henhold til den pågældende nationale retsorden skal deltage i forvaltningen af strafferetsplejen, under visse betingelser kan bevirke, at tiltalen frafaldes endeligt. I et sådant tilfælde skal den pågældende persons situation anses for at være omfattet af anvendelsesområdet for princippet ne bis in idem, og dette gælder, selv om en sådan procedure afvikles uden medvirken af en retsinstans, og selv om den afgørelse, der træffes som afslutning på proceduren, ikke har form af en dom (jf. i denne retning dom af 11.2.2003, Gözütok og Brügge, C-187/01 og C-385/01, EU:C:2003:87, præmis 27-31). Derimod finder princippet ne bis in idem ikke anvendelse på en afgørelse, hvorved en myndighed i en stat efter en materiel prøvelse af en sag, som verserer for den, på et trin, før der rejses tiltale mod en person, der er mistænkt for at have begået et strafbart forhold, beslutter at indstille den indledte straffesag, såfremt denne afgørelse om indstilling efter denne stats nationale lovgivning ikke indebærer, at adgangen til strafforfølgning definitivt ophører og dermed ikke udgør en hindring for ny strafforfølgning på grund af de samme handlinger i denne stat (jf. i denne retning dom af 22.12.2008, Turanský, C-491/07, EU:C:2008:768, præmis 45).
90

Sagsøgeren har gjort gældende, at selv om det antages, at de tegn, der er søgt registreret, for det første kan anses for at betyde »ganske enkelt tilsluttet [et netværk]«, og for det andet, at der er en tilstrækkeligt direkte og konkret forbindelse mellem denne betydning og de omtvistede varer og tjenesteydelser – hvilket sagsøgeren bestrider – vil deres usædvanlige sammensætning være tilstrækkelig til, at de har det minimum af fornødent særpræg, som er nødvendigt for, at de kan registreres. Idet de ansøgte varemærker består af to sammensatte sætninger, der hver især består af et enkelt ord, nemlig »simply« og »connected«, er en sådan sammenstilling usædvanlig for en engelsktalende kundekreds og giver et samlet indtryk, der går ud over summen af dets enkelte dele. Det var således med urette, at appelkammeret i de anfægtede afgørelsers punkt 20 anførte, at »ordsammenstillingen Simply. Connected. udgør en enkel besked, der er umiddelbart forståelig og grammatisk korrekt, og som ikke omfatter nogen usædvanlige sproglige dele«.
62

Sagsøgerne har gjort gældende, at selv hvis betingelserne for at anvende undtagelsen i artikel 4, stk. 3, første afsnit, i afgørelse 2004/258 var opfyldt, forholder det sig ikke desto mindre således, at der var en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af det omtvistede dokument. Efter sagsøgernes opfattelse følger denne mere tungtvejende offentlige interesse for det første generelt af det forhold, at borgerne principielt har en interesse i at kontrollere lovligheden af EU-institutionernes handlinger. En større åbenhed giver desuden, som det fremgår af første betragtning til afgørelse 2004/258, borgerne bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen og forvaltningen større legitimitet, effektivitet og ansvarlighed. Denne mere tungtvejende offentlige interesse følger for det andet navnlig af interessen i at vide, i hvilket omfang ECB afvejede forskellige mål, da den udarbejdede aftalen om ydelse af likviditetsstøtte i en krisesituation af 17. maj 2017, og hvordan dens juridiske eksperter fortolkede den retlige ramme vedrørende denne. For det tredje har ECB begået en retlig fejl ved afvejningen af de berørte interesser, idet den baserede sig på den forkerte forudsætning, at interessen i hemmeligholdelse vejer tungest. Det følger bl.a. af artikel 42 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og af dom af 18. juli 2017, Kommissionen mod Breyer (C-213/15 P, EU:C:2017:563), at en interesseafvejning er nødvendig, uanset om det dokument, der begæres aktindsigt i, vedrører institutionens administrative funktioner eller dens hovedaktivitetsområde.
49

Parlamentet har i duplikken gentaget, at en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en EU-institution, ifølge retspraksis skal indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagssammenhæng mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab. Sagsøgeren har imidlertid ikke i stævningen anført grundene til, at han antager, at der består en årsagssammenhæng mellem den påberåbte adfærd og det tab, han hævder at have lidt. Af stævningen fremgår der intet om karakteren og omfanget af dette tab.
44

Kommissionen har anført, at inden for rammerne af erstatningssøgsmål har udligningsrenter hovedsageligt til formål at råde bod på den skade, der skyldes pengeforringelse efter den skadevoldende hændelses indtræden, indtil erstatningen er betalt, og så vidt muligt økonomisk at genindsætte skadelidte i den situation, som denne befandt sig i før skadetilføjelsen (princippet restitutio in integrum). Tilkendelse af udligningsrenter er således betinget af, at betingelserne for at ifalde erstatningsansvar uden for kontraktforhold er opfyldt, hvilket ikke er tilfældet i nærværende sag. Disse renter bør under alle omstændigheder beregnes i forhold til den faktiske lidte skade, der som hovedregel fastsættes under hensyntagen til den af Eurostat konstaterede årlige inflationsrate for den pågældende periode i den medlemsstat, hvor sagsøgeren er etableret. I nærværende sag var inflationsraten i Spanien i referenceperioden fra den 13. marts 2015 til den 1. februar 2017 således på 0%. Selv om beregningen af udligningsrenter skulle foretages på grundlag af ECB’s refinansieringssats (jf. præmis 24 ovenfor) og ikke inflationsraten, er den refinansieringssats, der finder anvendelse, ikke den på 0,05%, der var gældende den 9. marts 2015, men den, der var gældende i referenceperioden, og som har været fastsat til 0% siden den 16. marts 2016. En forhøjelse på to procentpoint er udelukket, for så vidt som udligningsrenter ikke har til formål at pålægge debitor yderligere byrder med henblik på at forhindre eller begrænse forsinkelsen i opfyldelsen af dennes betalingsforpligtelse, hvilket er formålet med morarenter. Kommissionen har bestridt, at sagsøgeren har lidt skade som følge af den midlertidige betaling af bøden og anvendelsen af finansieringskilder, som medførte udgifter. Hvad angår morarenter, der pålægges som følge af forsinkelsen i opfyldelsen af en forpligtelse til at betale et bestemt beløb, har Kommissionen i det væsentlige præciseret, at disse renter skal beregnes fra datoen for den dom, hvori denne forpligtelse fastslås, og indtil der er sket fuld betaling. Til forskel fra udligningsrenter er den rentesats, som skal anvendes på de nævnte morarenter, ECB’s refinansieringssats, forhøjet med to procentpoint. Den forhøjelse på tre og et halvt procentpoint, der analogt er nedlagt påstand om for rentesatsen anvendt i tilfælde af manglende betaling af bøden i afgørelsen af 2014, kan således ikke indrømmes.
109

For det tredje skal det bemærkes, at for så vidt som foranstaltninger såsom de anfægtede retsakter har en væsentlig indvirkning på de berørte personers rettigheder og friheder, er Rådet forpligtet til at iagttage disse personers ret til forsvar ved at tilstille dem begrundelsen for opførelsen af deres navne på den pågældende liste samtidig med eller straks efter vedtagelsen af afgørelsen og ved at gøre det muligt for dem at fremsætte deres bemærkninger senest efter vedtagelsen af den anden afgørelse over for dem og således i givet fald at afkræfte den pågældende formodning, ved at påberåbe sig de oplysninger vedrørende deres personlige situation, som taler for, at afgørelsen træffes, ikke træffes eller har et bestemt indhold (jf. i denne retning dom af 21.12.2011, Frankrig mod People’s Mojahedin Organization of Iran, C-27/09 P, EU:C:2011:853, præmis 61-67). I denne henseende skal det bemærkes, at det fremgår af sagsakterne, at Rådet ved skrivelse af 19. december 2016 tilstillede sagsøgeren de beviser og det af en medlemsstat fremsatte forslag om opførelse, på grundlag af hvilke hans navn er blevet opført på de lister, der er vedlagt som bilag til de anfægtede retsakter. Rådet gav derfor sagsøgeren mulighed for at føre bevis for, at selv om der forelå tungtvejende indicier for, at han henhørte under den kategori af personer, som var omfattet af det pågældende opførelseskriterium, var han ikke desto mindre ikke knyttet til det syriske regime. Det skal følgelig fastslås, at sagsøgerens ret til forsvar er blevet iagttaget.
191

Det bemærkes indledningsvis, at risikoen for arbejdstagernes sundhed ifølge Udvalget for Risikovurdering ikke kunne kvantificeres, hvilket medførte, at Udvalget for Socioøkonomisk Analyse og dermed Kommissionen ikke var i besiddelse af de oplysninger, der krævedes for at tage stilling til den socioøkonomiske vurdering. Uden en kvantificering af risikoen for arbejdstagernes sundhed kunne den grundlæggende afvejning af risici og fordele, der kræves i henhold til artikel 60, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006, ikke foretages på en korrekt måde. Det er som følge heraf absurd, at Kommissionen i afgørelsen om anmodningen om intern prøvelse argumenterede for, dels at man i det væsentlige skulle følge den tilgang, der var anlagt af Udvalget for Socioøkonomisk Analyse, som »på grundlag af en kvalitativ analyse af de foreliggende oplysninger [konkluderede], at fordelene ved den fortsatte anvendelse er større end risiciene«, dels at den socioøkonomiske vurdering derfor var tilstrækkelig. I artikel 60, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006 præciseres det ganske vist ikke, om risikoen skal kvantificeres. Ifølge punkt 6.1-6.5 i bilag I til forordning nr. 1907/2006 kræves der imidlertid en kvantificering af risikoen for menneskers sundhed, medmindre det ikke er muligt at fastsætte et afledt nuleffektniveau (»Derived no-effect level«, herefter en »DNEL-værdi«) og en forventet nuleffektkoncentration (»Predicted no effect concentration«, herefter en »PNEC-værdi«). I det foreliggende tilfælde blev DEHP i ansøgningen om godkendelse betegnet som et »tærskelstof«, hvilket betød, at det var muligt at fastsætte en DNEL-værdi og en PNEC-værdi.
Endelig kan sagsøgeren ikke med føje gøre gældende, at offentliggørelsen af de omhandlede dokumenter blev foretaget af hans mor eller personer, der stod i forbindelse med hende. Ud over at det er lidet troværdigt, at offentliggørelsen af de omhandlede dokumenter på sagsøgerens egen internetside skete ved tredjepersoners indgriben, i det mindste uden hans samtykke, udgør videregivelsen af disse dokumenter til hans mor en overtrædelse af vilkårene for den tilladelse, som han var blevet indrømmet. Derudover gælder det, at selv hvis en tjenestemand eller ansat retmæssigt videregiver et fortroligt dokument til en tredjemand i overensstemmelse med en tilladelse til videregivelse, påhviler det ham at sikre sig, at denne person selv overholder vilkårene for denne tilladelse. Følgelig gælder det, at selv hvis det antages, at selve offentliggørelsen fandt sted uden sagsøgerens samtykke, bør han alligevel anses for ved sin tilsidesættelse af grænserne for den tilladelse til videregivelse, som han blev indrømmet, objektivt at have skabt risikoen for denne offentliggørelse og for at være involveret i denne (jf. i denne retning kendelse af 16.3.2016, One of Us m.fl. mod Kommissionen, T-561/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:173, præmis 58 og 59).
136

Med det fjerde anbringende har Recylex gjort gældende, at Eco-Bat ikke opfyldte sin samarbejdsforpligtelse som omhandlet i punkt 12, litra a) og c), i samarbejdsmeddelelsen af 2006, således som krævet i henhold til meddelelsens punkt 24. Ifølge Recylex kunne Eco-Bat, henset til, at de kumulative betingelser i meddelelsen punkt 12, litra a)-c), skal være opfyldt for at være berettiget til en nedsættelse af bøden, ikke blive indrømmet en bødenedsættelse. Det burde således konkluderes, at Recylex ikke var den anden virksomhed, der fremlagde beviser med en betydelig merværdi, men var den første, der fremlagde sådanne beviser. Følgelig begik Kommissionen en fejl ved anvendelsen af punkt 26, første afsnit, i samarbejdsmeddelelsen af 2006 ved at indrømme selskaberne en nedsættelse inden for intervallet 20-30% i stedet for inden for intervallet 30-50%.
31

Hvad angår proceduren for udpegning som et lægemiddel til sjældne sygdomme fastsætter artikel 3 i forordning nr. 141/2000 de kriterier, som et potentielt lægemiddel skal opfylde for at blive udpeget som lægemiddel til sjældne sygdomme. Artikel 3, stk. 1, litra b), første led, i forordning nr. 141/2000 fastsætter, at sponsoren for et lægemiddel til sjældne sygdomme bl.a. skal bevise, at der ikke findes nogen tilfredsstillende metode til diagnosticering, forebyggelse eller behandling af den pågældende lidelse med det lægemiddel, for hvilket der er ansøgt om udpegning som lægemiddel til sjældne sygdomme, som er blevet tilladt i EU. Såfremt en sådan metode findes, har lovgiver imidlertid i artikel 3, stk. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 141/2000 fastsat muligheden for at udpege ethvert potentielt lægemiddel til behandling af samme lidelse som lægemiddel til sjældne sygdomme, hvis dets sponsor kan bevise, at nævnte lægemiddel vil være til væsentlig gavn for personer med denne lidelse (dom af 9.9.2010, Now Pharm mod Kommissionen, T-74/08, EU:T:2010:376, præmis 34).
121

For det andet har sagsøgerne hævdet, at de som følge af den anfægtede afgørelse ikke kan gøre sig bekendt med protokollen vedrørende erstatning, som de ville have brug for til ved et søgsmål indbragt for Conseil d’État (Frankrig) at påvise, at dekretet om ophævelse af tilladelsen til at drive værket er ulovlig, fordi det ikke er i overensstemmelse med de EU-retlige bestemmelser om statsstøtte.
39

Det følger af fast retspraksis, at en person, der er omfattet af vedtægtens anvendelsesområde, inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91, kan nedlægge påstand om annullation af en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 90, stk. 2, såfremt den pågældende på tidspunktet for sagens anlæggelse har en eksisterende, faktisk og tilstrækkelig klar interesse i at opnå annullation af den pågældende akt, idet den pågældende, for at en sådan interesse kan anses for at foreligge, kan opnå en fordel ved søgsmålet. Sagsøgerens søgsmålsinteresse udgør en formalitetsbetingelse, som skal vurderes på tidspunktet for sagens anlæggelse. En person, der er omfattet af vedtægten, skal for at kunne fortsætte et søgsmål, der har til formål at opnå annullation af en afgørelse fra ansættelsesmyndigheden, dog bevare en personlig interesse i annullation af den nævnte afgørelse. I denne forbindelse gælder, at hvis der ikke foreligger en aktuel søgsmålsinteresse, er det ikke længere fornødent at træffe afgørelse i sagen (jf. dom af 8.11.2018, Cocchi og Falcione mod Kommissionen, T-724/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:759, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
47

Endelig hvad angår Forbundsrepublikken Tysklands argument om, at punkt 2 E i bilag I til forordning nr. 885/2006 og artikel 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 883/2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår betalingsorganernes regnskabsføring, anmeldelser af udgifter og indtægter og betingelser for godtgørelse af udgifter inden for rammerne af EGFL og ELFUL (EUT 2006, L 171, s. 1), som Kommissionen påberåbte sig i meddelelsen af 2015, ikke indeholder noget krav vedrørende fremlæggelse af oplysningerne i bilag III til forordning nr. 885/2006, bemærkes for det første, at det pågældende punkt vedrørende procedurer for udestående fordringer bestemmer, at »[a]lle de kriterier, der er fastsat i [punkt 2 A-2 D], finder tilsvarende anvendelse på afgifter, fortabte sikkerhedsstillelser, tilbagebetalte beløb, formålsbestemte indtægter osv., som betalingsorganet skal opkræve på EGFL’s og ELFUL’s vegne«. Under punkt 2 C i bilag I til forordning nr. 885/2006 er det imidlertid fastsat, at betalingsorganet skal vedtage procedurer, der skal sikre, at »måneds-, kvartals- (for ELFUL) og årsregnskaber er komplette og nøjagtige og foreligger til rette tid, og at eventuelle fejl eller udeladelser påvises og korrigeres, især gennem kontrol og afstemning, der foretages med jævne mellemrum«. Følgelig bestemmer punkt 2 E i bilag I til forordning nr. 885/2006, at procedurerne vedrørende fordringerne skal udfærdiges i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i punkt 2 C. Det skal således konstateres, at det pågældende bilag indeholder et krav vedrørende fremlæggelsen af oplysningerne inden for rammerne af regnskabsafslutningen for EGFL, selv om det ikke udtrykkeligt omfatter bilag III.