RETTENS DOM (Første Afdeling)

2. marts 2004

Sag T-14/03

Colette Di Marzio

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd – betingelser for sagens antagelse til realitetsbehandling – vederlag – ændring af tjenestested – ophævelse af (fordelene ved) justeringskoefficienten for Frankrig og af udlandstillægget – princippet om forbud mod forskelsbehandling – princippet om omsorgspligt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II - 0000

Angående: Påstand om annullation af afgørelsen om at foretage indeholdelse i sagsøgerens vederlag, af en afgørelse om at ophæve udbetalingen af sekretariatstillægget, af en afgørelse om at ophæve den faste godtgørelse af rejseudgifter samt en påstand om erstatning for det tab, sagsøgeren hævder at have lidt.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – præceptiv karakter – udgangspunkt – meddelelse af den månedlige lønseddel – udløb – undskyldelig vildfarelse – begreb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – afslag på en klage – rent afslag – bekræftende akt – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)

3. Tjenestemænd – søgsmål – genstand – pålæg til administrationen – afvisning

(Art. 233 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 91)

4. Tjenestemænd – sygeorlov – ophold uden for tjenestestedet uden tilladelse – ret til justeringskoefficient for tjenestestedet – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 60, stk. 2)

5. Tjenestemænd – ligebehandling – begreb – grænser

6. Tjenestemænd – tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb – betingelser – åbenbar fejlagtig udbetaling – kriterier

(Tjenestemandsvedtægten, art. 85)

7. Tjenestemænd – administrationens omsorgspligt – rækkevidde – grænser

8. Tjenestemænd – søgsmål – erstatningssøgsmål – administrationen ikke udvist ulovlig adfærd – frifindelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

1. De i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 indeholdte frister på tre måneder for indgivelse af en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt, og på tre måneder for anlæggelse af et søgsmål efter en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af klagen er præceptive og kan ikke fraviges af parterne eller Retten, idet de er indført med henblik på at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Det tilkommer derfor Fællesskabets retsinstanser af egen drift at efterprøve, om fristerne er blevet overholdt.

Klager skal indbringes inden for en frist på tre måneder fra »den dag, afgørelsen meddeles modtageren, og i alle tilfælde senest den dag, den pågældende får kendskab til den, hvis det drejer sig om en foranstaltning af individuel karakter«. I denne forbindelse bevirker meddelelsen af den månedlige lønseddel, at fristen for at klage over en administrativ afgørelse begynder at løbe, såfremt den pågældende afgørelse klart fremgår af lønsedlen.

Sagsøgeren er berettiget til at påberåbe sig en undskyldelig vildfarelse, der kan retfærdiggøre, at hans søgsmål bliver anlagt for sent, når den pågældende institution navnlig har udvist en adfærd, der i sig selv eller i afgørende omfang har været egnet til at fremkalde en undskyldelig vildfarelse hos en borger, der har handlet i god tro og med den omhu, som kræves af en normalt påpasselig person.

(jf. præmis 37-40)

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1987, sag 276/85, Cladakis mod Kommissionen, Sml. s. 495, præmis 11; Domstolen, 22. september 1988, sag 159/86, Sml. s. 4859, præmis 6; Domstolen, 15. maj 2003, sag C-193/01 P, Pitsiorlas mod Rådet og ECB, Sml. I, s. 4837, præmis 24; Retten, 17. oktober 1991, sag T-129/89, Offermann mod Parlamentet, Sml. II, s. 855, præmis 30, 31 og 34; Retten, 1. oktober 1992, sag T-7/91, Schavoir mod Rådet, Sml. II, s. 2307, præmis 34; Retten, 24. marts 1998, sag T-232/97, Becret-Danieau m.fl. mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 157, og II, s. 495, præmis 32.

2. Når den trufne afgørelse om afvisning af en klage – stiltiende eller udtrykkelig – indeholder et rent afslag på klagen, bekræfter den blot den akt eller den undladelse, som klageren gør indsigelse mod, og udgør ikke i sig selv en anfægtelig akt. Kun når afgørelsen helt eller delvis tager klagen til følge, udgør den i givet fald i sig selv en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål. En afgørelse kan nemlig ikke anses for en bebyrdende afgørelse, når den er af rent bekræftende art, hvilket er tilfældet for en afgørelse, der intet ændrer i forhold til en tidligere afgørelse, der indeholder et klagepunkt, og dermed ikke er trådt i stedet for denne.

(jf. præmis 54)

Henvisning til: Domstolen, 10. december 1980, sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709, præmis 18; Domstolen, 16. juni 1988, sag 371/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3081, præmis 17; Retten, 27. juni 2000, T-608/97, Plug mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 125, og II, s. 569, præmis 23; Retten, 9. april 2003, sag T-134/02, Tejada Fernández mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 16.

3. Da formalitetsindsigelser vedrørende kompetencespørgsmålene udgør ufravigelige procesforudsætninger, tilkommer det Retten at undersøge dem af egen drift. I denne forbindelse tilkommer det ikke Retten inden for rammerne af en sag i medfør af vedtægtens artikel 91 at afgive principerklæringer eller udstede pålæg til Fællesskabets institutioner. I tilfælde af annullation af en retsakt er den berørte institution nemlig i medfør af artikel 233 EF forpligtet til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger.

(jf. præmis 62 og 63)

Henvisning til: Retten, 9. juni 1994, sag T-94/92, X mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 149, og II, s. 481, præmis 33; Retten, 8. juni 1995, sag T-583/93, P mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 137, og II, s. 433, præmis 17; Retten, 9. juni 1998, sag T-172/95, Chesi m.fl. mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 265, og II, s. 817, præmis 33; Retten, 17. juni 1998, sag T-174/95, Svenska Journalistförbundet mod Rådet, Sml. II, s. 2289, præmis 80.

4. En tjenestemand, som, uden at have opnået den i vedtægtens artikel 60, andet afsnit, krævede tilladelse hertil, under en sygeorlov opholder sig i en anden medlemsstat end medlemsstaten for tjenestestedet, kan ikke påberåbe sig denne ulovlighed med henblik på at kræve anvendelse af justeringskoefficienten for tjenestestedet. At indrømme tjenestemanden denne justeringskoefficient ville nemlig udgøre et brud på ligebehandlingsprincippet, idet de tjenestemænd, som befinder sig i en lovlig situation, uretmæssigt ville blive stillet ugunstigt.

(jf. præmis 73)

5. Princippet om forbud mod forskelsbehandling gælder kun for personer, der befinder sig i identiske eller sammenlignelige situationer. Princippet om forbuddet kræver, at en forskel i behandlingen af forskellige grupper af tjenestemænd eller midlertidigt ansatte skal være begrundet ud fra et objektivt og sagligt kriterium, og at denne forskel skal stå i rimeligt forhold til det formål, som tilstræbes med den forskellige behandling.

(jf. præmis 83)

Henvisning til: Retten, 23. marts 1994, sag T-8/93, Huet mod Revisionsretten, Sml. II, s. 103, præmis 45.

6. En tjenestemand er i henhold til vedtægtens artikel 85 forpligtet til tilbagebetaling, når der foreligger en fejl, som en tjenestemand, der udviser normal påpasselighed, og som formodes at kende bestemmelserne om sin løn, ville have opdaget. Det er herved ikke nødvendigt, at den pågældende tjenestemand under udøvelsen af den påpasselighed, der påhviler ham, skal kunne fastlægge det nøjagtige omfang af den af administrationen begåede fejl. Tjenestemanden skal, når han er i tvivl om, hvorvidt de udbetalte beløb tilkommer ham, rette henvendelse til administrationen, således at denne kan foretage de nødvendige undersøgelser. Det må undersøges, om den pågældende tjenestemand var i stand til at foretage den nødvendige kontrol. De faktorer, der skal tages hensyn til ved denne undersøgelse, er tjenestemandens ansvarsniveau, lønklasse og anciennitet, hvorvidt betingelserne i de pågældende vedtægtsbestemmelser om udbetaling af ydelsen er klare, samt betydningen af de ændringer, som er indtrådt i den pågældende tjenestemands personlige eller familiemæssige situation, når udbetalingen af de pågældende beløb afhænger af administrationens vurdering af denne situation.

Den omstændighed, at en tjenestemand er indplaceret i en lønklasse i kategori C, betyder ikke, at det har været umuligt for ham at foretage den nødvendige kontrol, og udelukker derfor ikke, at der foretages tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb.

(jf. præmis 90, 91 og 94)

Henvisning til: Domstolen, 17. januar 1989, sag 310/87, Stempels mod Kommissionen, Sml. s. 43, præmis 10; Retten, 10. februar 1994, sag T-107/92, White mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 41, og II, s. 143, præmis 37-43; Retten, 24. februar 1994, sag T-38/93, Stahlschmidt mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 65, og II, s. 227, præmis 19; Retten, 13. juli 1995, sag T-545/93, Kschwendt mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 185, og II, s. 565, præmis 104; Retten, 1. februar 1996, sag T-122/95, Chabert mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 19, og II, s. 63, præmis 35; Retten, 17. januar 2001, sag T-14/99, Kraus mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 7, og II, s. 39, præmis 41; Retten, 5. november 2002, sag T-205/01, Ronsse mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 211, og II, s. 1065, præmis 46 oh 47.

7. Omsorgspligten samt princippet om god forvaltningsskik indebærer bl.a., at den kompetente administration, når den træffer afgørelse om forhold vedrørende en tjenestemand, skal tage samtlige omstændigheder i betragtning, der kan være bestemmende for dens afgørelse, og at den herved skal tage hensyn til ikke blot tjenestens, men tillige til den pågældende tjenestemands interesse. Omsorgspligten kan i øvrigt under ingen omstændigheder tvinge EF-administrationen til at handle i strid med gældende bestemmelser. Administrationen kan navnlig ikke på grund af omsorgspligten tillægge en fællesskabsretlig bestemmelse virkninger, der strider mod bestemmelsens klare og præcise ordlyd. En tjenestemand kan derfor ikke påberåbe sig omsorgspligten for at opnå fordele, som det ikke efter vedtægten er muligt at tilkende ham.

(jf. præmis 99 og 100)

Henvisning til: Domstolen, 23. oktober 1986, sag 321/85, Schwiering mod Revisionsretten, Sml. s. 3199, præmis 18; Retten, 17. juni 1993, sag T-65/92, Arauxo-Dumay mod Kommissionen, Sml. II, s. 597, præmis 37; Retten, 15. marts 1994, sag T-100/92, La Pietra mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 83, og II, s. 275, præmis 58; Retten, 16. april 1997, sag T-66/95, Kuchlenz-Winter mod Kommissionen, Sml. II, s. 637, præmis 43; Retten, 6. juli 1999, sag T-203/97, Forvass mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 129, og II, s. 705, præmis 54; Retten, 27. juni 2000, sag T-67/99, K mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 127, og II, s. 579, præmis 68 og 69; Retten, 7. november 2002, sag T-199/01, G mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 217, og II, s. 1085, præmis 71; Retten, 6. februar 2003, sag 7/01, Pyres mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 37, og II, s. 239, præmis 7.

8. Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som bebrejdes institutionerne, er ulovlig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab. Der kan således ikke gives en tjenestemand medhold i en påstand om godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, som er påført ham ved EF-administrationens ulovlige adfærd, når det ikke er godtgjort, at denne adfærd var ulovlig.

(jf. præmis 106)

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 23, og II, s. 83, præmis 63-66; Retten, 15. februar 1996, sag T-589/93, Ryan-Sheridan mod FEACVT, Sml. Pers. I-A, s. 27, og II, s. 77, præmis 141 og 142.