For så vidt som Den Europæiske Centralbank råder over et skøn og følgelig en vid skønsbeføjelse, når den skal vælge at give et kreditinstitut tilladelse til at være omfattet af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, som ændret ved forordning 2015/62, eller ikke, må den prøvelse, som Unionens retsinstanser skal foretage af, hvorvidt en afgørelse om afslag på tilladelse til at være omfattet af denne bestemmelse var tilstrækkeligt begrundet, ikke føre til, at de sætter deres eget skøn i stedet for Centralbankens, men den har til formål at kontrollere, at den anfægtede afgørelse ikke hviler på materielt urigtige omstændigheder, og at den hverken er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.

Selv om Den Europæiske Centralbank som led i udøvelsen af sin skønsbeføjelse i henhold til artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, som ændret ved forordning 2015/62, frit kan beslutte at indrømme den i denne bestemmelse fastsatte undtagelse eller ikke, skal denne frihed udøves med forbehold af, at de formål, der forfølges med denne undtagelse, ikke tilsidesættes, og at den ikke fratages sin effektive virkning. Heraf må det nødvendigvis konkluderes, at Centralbanken ikke kan lægge omstændigheder til grund, der i praksis gør det næsten umuligt at anvende muligheden i artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, uden at fratage denne bestemmelse dens effektive virkning og tilsidesætte de mål, der lå til grund for dens indførelse.

Den Europæiske Centralbank må følgelig ikke udelukke, at et kreditinstituts eksponeringer mod en offentlig finansiel institution kan omfattes af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, på grundlag af betragtninger, der er et iboende element i de i denne bestemmelse omhandlede eksponeringer. Dette er tilfældet hvad angår en betragtning vedrørende den omstændighed, at dette kreditinstituts eksponeringer mod den finansielle institution er opført på balancen som aktiver. For så vidt som de eksponeringer, som nævnte bestemmelse giver mulighed for at udeholde fra beregningen af et kreditinstituts gearingsgrad, på grund af deres art skal opføres på dette instituts balance som aktiver, kan den betragtning, at eksponeringerne mod en offentlig finansiel institution er opført som aktiver på et kreditinstituts balance, nemlig ikke udgøre en gyldig begrundelse for afvisningen af anmodningen om at være omfattet af undtagelsen. Det samme gør sig – af tilsvarende grunde – gældende vedrørende en betragtning om, at de pågældende eksponeringer udgør en del af de beløb, som er indskudt hos dette kreditinstitut inden for den lovpligtige opsparing, der fortsat er opført som passiver på balancen.

Eftersom artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 kun vedrører eksponeringer mod offentlige enheder, der er statsgaranterede, vil en afvisning begrundet i den principielle betragtning, at en stat kan komme i en situation med betalingsmisligholdelse, uden at sandsynligheden for, at den pågældende stat kommer i en sådan situation, er undersøgt, ligeledes gøre den i nævnte bestemmelse fastsatte mulighed næsten umulig at anvende i praksis. For så vidt som Den Europæiske Centralbank ikke undersøger sandsynligheden for en betalingsmisligholdelse, kan en fremhævelse i afgørelsen om afslag på tilladelse til at være omfattet af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 af størrelsen af et kreditinstituts eksponeringer mod en offentlig finansiel institution følgelig heller ikke i sig selv begrunde et krav om, at disse eksponeringer skal medtages i beregningen af gearingsgraden. Eksponeringernes størrelse kan nemlig kun være relevant, såfremt kreditinstituttet på grund af den pågældende stats betalingsmisligholdelse ikke kan tilvejebringe de beløb, der er overført til denne finansielle institution inden for den lovpligtige opsparing, og må ty til tvangssalg af aktiver.

(jf. præmis 39, 52-54, 56, 57, 61 og 63)