Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

2. Fiskeri - bevarelse af havets ressourcer - kvoteordning for fiskeriet - fordeling mellem medlemsstaterne af de disponible fangstmængder - princippet om relativ stabilitet - iværksættelse med hensyn til en bestand, der forvaltes af en international organisation - Rådet forpligtet til at lægge et bestemt antal år til grund - ingen forpligtelse - fællesskabslovgivers skønsbeføjelse med hensyn til konstatering af tilgrundliggende faktiske forhold - domstolskontrol - grænser

(Rådets forordning nr. 49/1999, art. 2, stk. 1)

3. Fiskeri - bevarelse af havets ressourcer - kvoteordning for fiskeriet - betydningen af Fællesskabets tiltrædelse af den internationale konvention om bevarelse af tunfiskebestanden i Atlanterhavet for fordelingen mellem medlemsstaterne af den samlede tilladte fangstmængde - Rådets mulighed for at tage hensyn til en medlemsstats overfiskeri i 1997 ved udstedelsen af forordning nr. 49/1999 om fastsættelse og fordeling for 1999 af de samlede tilladte fangstmængder, der er til Fællesskabets rådighed, af bestanden af almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet - foranstaltning, der ikke er en straffesanktion

(Rådets forordning nr. 49/1999, art. 2, stk. 2)

4. Fiskeri - bevarelse af havets ressourcer - kvoteordning for fiskeriet - fordeling mellem medlemsstaterne af de disponible fangstmængder - tildeling for 1999 ved forordning nr. 49/1999 af kvoterne for almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet - princippet om forbud mod forskelsbehandling - ikke tilsidesat

(Rådets forordning nr. 49/1999, art. 2, stk. 2)

Sammendrag

1. Den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der er ophavsmand til retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, karakteren af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. Dette gælder så meget desto mere, når medlemsstaterne har været dybt inddraget i udarbejdelsen af den omtvistede retsakt og således kender de begrundelser, som ligger til grund for retsakten.

Den omstændighed, at en retsakt afviger fra en mere generel regel, forstærker normalt kravet til begrundelse, for så vidt som adressaterne for retsakten selv skal være i stand til at bedømme grundene til, at den pågældende institution har fraveget den omhandlede regel, samt betydningen og rækkevidden af undtagelsen hertil. Dette krav er så meget desto større, når undtagelsen gennemfører en ændring af den gældende retsstilling, som kan krænke adressaternes interesser.

( jf. præmis 28, 29 og 53 )

2. Det er aldrig, hverken i fællesskabslovgivningen eller i Domstolens praksis, blevet fastslået, at anvendelsen af princippet om relativ stabilitet vedrørende en fiskebestand, for hvilken der tidligere hverken er fastsat en samlet tilladt fangstmængde eller en fiskekvote, under alle omstændigheder kræver, at fangstkvoterne snarere skal fastsættes på grundlag af et bestemt antal år end på grundlag af et enkelt år. Fleksibiliteten med hensyn til referenceperioden er særlig vigtig, når denne bestand forvaltes af en international fiskeriorganisation, og når procentsatserne for fordeling inden for Fællesskabet sædvanligvis følger af de afgørelser, der træffes inden for rammerne af en sådan organisation.

I øvrigt har fællesskabslovgiver en vid skønsbeføjelse i tilfælde, hvor det er nødvendigt at vurdere en kompliceret økonomisk situation, som f.eks. på områderne for den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Denne beføjelse omfatter ikke udelukkende indholdet og rækkevidden af de bestemmelser, der skal vedtages, men også i et vist omfang konstateringen af de tilgrundliggende faktiske forhold. Ved domstolskontrollen med en sådan kompetence må den efterprøvende ret derfor begrænse sig til at undersøge, om myndighedens afgørelse er behæftet med en åbenlys vildfarelse eller magtfordrejning, eller om myndigheden klart har overskredet grænserne for sit frie skøn.

( jf. præmis 42 og 44 )

3. Fællesskabet indtrådte ved sin tiltrædelse af den internationale konvention om bevarelse af tunfiskebestanden i Atlanterhavet, som ændret ved protokollen undertegnet i Paris den 10. juli 1984, i overensstemmelse med konventionens artikel XIV, stk. 6, i de rettigheder og forpligtelser, som de medlemsstater, der allerede var part i konventionen, havde. Fællesskabet var derfor som det eneste kompetente organ fuldt ud bemyndiget til, som led i de forhandlinger vedrørende Fællesskabets kvote, der fandt sted i Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet, at drøfte alle relevante forhold, herunder konsekvenserne af visse medlemsstaters overfiskeri før Fællesskabets tiltrædelse af denne organisation. Fællesskabet var derfor bundet af denne kommissions tidligere henstillinger, herunder navnlig henstilling nr. 96-14, hvori der fastsættes et princip om, at fiskekvoterne reduceres, såfremt en kontraherende part i løbet af en given forvaltningsperiode overskrider sin fangstkvote. Det var således Fællesskabet, der blev pålagt at fratrække reduktionen for overfiskeri i 1997 i sin disponible kvote for 1999.

Under disse omstændigheder kan en medlemsstat derfor ikke kræve at have en selvstændig rolle under forhandlingerne i Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet med hensyn til den måde, hvorpå der skal tages hensyn til overfiskeriet, da forhandlingerne vedrørende dette spørgsmål fuldt ud føres af Fællesskabet. Samme medlemsstat kan i denne sammenhæng heller ikke gøre en selvstændig ret til forsvar gældende. Det er kun gennem varetagelsen af Fællesskabets interesser, som alene henhører under Fællesskabets og dets institutioners kompetence, at den pågældende medlemsstats såvel som de øvrige medlemsstaters interesser kan varetages.

Ved vedtagelsen af forordning nr. 49/1999 om fastsættelse og fordeling for 1999 af de samlede tilladte fangstmængder, der er til Fællesskabets rådighed, af bestanden af almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet, har Rådet - stillet over for nødvendigheden af at foretage reduktioner i forhold til de berørte medlemsstater for det overfiskeri, som de havde foretaget i 1997, men som blev pålagt Fællesskabet direkte af Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet - med rette, og uden på nogen måde at overskride grænserne for sin skønsbeføjelse, kunnet lade en medlemsstat bære følgerne af sit overfiskeri i 1997, idet disse dog blev afbødet ved en EF-solidaritetsmekanisme. En foranstaltning, der har til formål at undgå, at en medlemsstat fremover drager fordel af et tidligere overfiskeri, er ikke en straffesanktion.

( jf. præmis 63-65, 73 og 75 )

4. En forskelsbehandling kan kun bestå i, at der på sammenlignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse anvendes på forskellige situationer. Rådet har ved vedtagelsen af forordning nr. 49/1999 om fastsættelse og fordeling for 1999 af de samlede tilladte fangstmængder, der er til Fællesskabets rådighed, af bestanden af almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet, imidlertid fuldt ud taget hensyn til de forskelle, der findes mellem de berørte medlemsstater, eftersom fordelingen af Fællesskabets kvote vedrørende almindelig tun for 1999 både tager hensyn til princippet om relativ stabilitet i de omhandlede medlemsstaters fiskeriaktiviteter og de eventuelle overskridelser, som de har foretaget i løbet af 1997. Rådet har derfor ikke tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling.

( jf. præmis 80 og 81 )