ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En virksomhed, der muligvis vil modtage en ny statsstøtte, kan ikke have nogen sikkerhed for faktisk at modtage denne støtte, før myndighederne i medlemsstaten har anmeldt denne til Kommissionen, og sidstnævnte har fastslået, at støtten er forenelig med fællesmarkedet. Det forhold, at støtten anmeldes til Kommissionen, har ikke i sig selv nogen betydning for, om den er forenelig med fællesmarkedet. Anmeldelse af en påtænkt støtte fjerner således på ingen måde usikkerheden omkring den endelige godkendelse på fællesskabsniveau. Så længe Kommissionen ikke har truffet afgørelse om godkendelse af støtten, og så længe fristen for anlæggelse af annullationssøgsmål ikke er udløbet, kan den støttemodtagende virksomhed ikke antages at have grund til at nære nogen berettiget forventning om støttens lovlighed. Det forhold, at der ikke er absolut sikkerhed for, at støtten ydes, og at der derfor ikke er grundlag for at nære nogen berettiget forventning på det tidspunkt, hvor den eventuelt støtteberettigede iværksætter omstruktureringen, betyder ikke, at løfter og tilsikringer afgivet forud for dette tidspunkt af de nationale eller regionale myndigheder ikke kan have haft nogen tilskyndende virkning.

Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke af det forhold alene, at udviklingsarbejdet var påbegyndt forud for anmeldelsen af den støtte, som skulle finansiere det, udlede, at kravet om tilskyndelse ikke var opfyldt. Kommissionen har pligt til i hvert enkelt tilfælde at vurdere de faktiske omstændigheder med henblik på at afgøre, om udsigten til at modtage støtte er tilstrækkelig realistisk, således at kravet om tilskyndelse må antages at være opfyldt.

(jf. præmis 41-43)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde (art. 253 EF) (jf. præmis 75-86)

2. Landbrug – fælles markedsordning – sukker – særlige foranstaltninger vedrørende bestemte landbrugsprodukter til fordel for Azorerne og Madeira (art. 299, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 1600/92, art. 3, stk. 3 og 4; Kommissionens forordning nr. 1481/2000; Rådets afgørelse 1999/468, art. 4) (jf. præmis 90-96, 109-128, 136, 137 og 143-147)

Sagens genstand

Angående

Påstand om annullation, for det første af bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1434/1999 af 30. juni 1999 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for produktionsåret 1999/2000 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer vedrørende sukker som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 166, s. 58), for det andet af Kommissionens forordning (EF) nr. 1481/2000 af 6. juli 2000 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for produktionsåret 2000/01 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer vedrørende sukker som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 167, s. 6) samt dets bilag, og for det tredje af bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1281/2001 af 28. juni 2001 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for sukker i perioden fra den 1. juli til den 31. december 2001 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 176, s. 12) for så vidt som de fastlægger de sukkermængder, der anses for nødvendige for forsyningen af Azorerne.

Afgørelse

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.
Påstand om annullation, for det første af bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1434/1999 af 30. juni 1999 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for produktionsåret 1999/2000 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer vedrørende sukker som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 166, s. 58), for det andet af Kommissionens forordning (EF) nr. 1481/2000 af 6. juli 2000 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for produktionsåret 2000/01 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer vedrørende sukker som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 167, s. 6) samt dets bilag, og for det tredje af bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1281/2001 af 28. juni 2001 om fastlæggelse af den foreløbige forsyningsopgørelse for sukker i perioden fra den 1. juli til den 31. december 2001 for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 og (EØF) nr. 1601/92 (EFT L 176, s. 12) for så vidt som de fastlægger de sukkermængder, der anses for nødvendige for forsyningen af Azorerne.
En sådan afgørelse kan ikke anses for at være en foranstaltning til tvangsfuldbyrdelse i medfør af artikel 44 KS og 92 KS ff., 244 EF og 256 EF samt 159 EA og 164 EA.

En institutions afgørelse indeholder et klagepunkt imod en tjenestemand i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand, når den går ud på at fradrage et beløb i tjenestemandens løn, der svarer til et beløb, som institutionen har til gode fra tjenestemanden for sagsomkostninger, som institutionen er blevet tildelt under en tidligere sag.

En institutions afgørelse om at fradrage et beløb i tjenestemandens løn, der svarer til et beløb, som institutionen har til gode fra en tjenestemand for sagsomkostninger, som institutionen er blevet tildelt under en forudgående sag, savner hjemmel uden tjenestemandens samtykke.

En institutions mulighed for at benytte modregning i forhold, der er omfattet af vedtægten, som betaling, kan medføre alvorlige begrænsninger for institutionernes tjenestemænds dispositionsret med hensyn til deres vederlag. Når der ikke foreligger nogen udtrykkelig bestemmelse, jf. vedtægtens artikel 62, stk. 2, om, at institutionen skal have denne mulighed, kan den ikke uden tjenestemandens samtykke tilbageholde en del af hans løn ved modregning, idet hans ret til vederlag er fastsat i vedtægtens artikel 62.

(jf. præmis 28, 29 og 34)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - indgivelse af EF-varemærkeansøgning - indgivelsesdato - betaling af ansøgningsgebyr inden for en frist på en måned fra indgivelsen af ansøgningen - forenelighed med visse internationale konventioner om beskyttelse af industriel ejendomsret

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 27)

2. EF-varemærker - indgivelse af EF-varemærkeansøgning - indgivelsesdato - betaling af ansøgningsgebyr inden for en frist på en måned fra indgivelsen af ansøgningen - fortabelse af ret til at have datoen for indgivelse af ansøgningen som ansøgningsdato - mulighed for restitutio in integrum - betingelser

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 27 og 78)

Sammendrag

1. Ifølge artikel 27 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er tildelingen af en ansøgningsdato, der er sammenfaldende med den dato, på hvilken ansøgeren har indgivet dokumenter til Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), betinget af, at ansøgningsgebyret indbetales inden en frist på en måned. Der findes hverken i Pariserkonventionen af 20. marts 1883 om beskyttelse af industriel ejendomsret, i München-konventionen af 5. oktober 1973 om meddelelse af europæiske patenter eller i Washington-konventionen om det internationale samarbejde på patentområdet af 19. juni 1970 noget princip, som artikel 27 i forordning nr. 40/94 kan anses for at være uforenelig med, for så vidt den stiller en sådan betingelse.

( jf. præmis 33-36 )

2. Det forhold, at en medarbejder hos ansøgerens befuldmægtigede uagtsomt placerer et EF-varemærkes sagsomslag i en stak nationale verserende sager, for hvilke der gælder helt andre frister for betaling af ansøgningsgebyr, udgør en hindring i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 78 i forordning nr. 40/94.

Det er i et sådant tilfælde ikke godtgjort, at der er udvist den efter omstændighederne fornødne omhu, hvilket er en betingelse for restitutio in integrum, når den begåede fejl ikke hurtigt opdages ved hjælp af ordningen med kontrol af de løbende frister, der sædvanligvis anvendes på den befuldmægtigedes kontor.

( jf. præmis 55-61 )
Den udbetaling af endnu en måneds grundløn, der er fastsat med hensyn til bosættelsespenge i artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag VII til vedtægten, til tjenestemænd, der har ret til husstandstillæg, er kun udtryk for en hensyntagen til de udgifter, der for familien til en tjenestemand, der udnævnes eller overflyttes til et nyt tjenestested, følger af, at tjenestemanden er forpligtet til at skifte bopæl for at opfylde den bopælspligt, der er fastsat i vedtægtens artikel 20.

For at være berettiget til denne yderligere udbetaling skal den omstændighed, at familien skifter bopæl, derfor hidrøre direkte af den forpligtelse, der påhviler tjenestemanden til at have bopæl på sit tjenestested.

(jf. præmis 25, 26 og 27)
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

3. maj 2001

Sag T-99/00

Ignacio Samper

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — genoprettelse af karrieren — sammenligning af fortjenester — kriterier — princippet om ligebehandling«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-507

Angående:

Annullation af Parlamentets afgørelse af 9. juni 1999 om genoprettelse af sagsøgerens karriere, for så vidt som han forfremmes til lønklasse A4 med virkning fra den 1. januar 1998 og ikke den 1. januar 1997.

Udfald:

Parlamentets afgørelse af 9. juni 1999 om genoprettelse af sagsøgerens karriere annulleres, for så vidt som den fastsætter tidspunktet for sagsøgerens forfremmelse til lønklasse A4 til den 1. januar 1998. Parlamentet betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – forpligtelse til at udvælge på grundlag af en sammenligning af fortjenester hos alle tjenestemænd, der kan forfremmes – princippet om ligebehandling

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45, stk. 1)

Under en forfremmelsesprocedure skal ansættelsesmyndigheden i overensstemmelse med vedtægtens artikel 45, stk. 1, første afsnit, foretage sit valg på grundlag af en sammenlignende bedømmelse af bedømmelsesrapporter og fortjenester for alle ansøgere, der kan forfremmes. Forpligtelsen i denne artikel til at foretage en sammenligning af fortjenester for de tjenestemænd, der kan komme i betragtning, er dels et udtryk for princippet om ligebehandling af tjenestemænd, dels for princippet om deres adgang til at gøre karriere. Det er imidlertid en tilsidesættelse af disse principper, hvis denne bedømmelse indskrænkes til kun at omfatte de tjenestemænd, der kan forfremmes inden for det samme generaldirektorat.

(jf. præmis 38)

Henvisning til: Retten, 18. april 1996, sag T-13/95, Kyrpitsis mod ØSU, Sml. Pers. I-A, s. 167, og II, s. 503, præmis 33.
I henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten er det en betingelse for tildelingen af udlandstillæg, at tjenestemanden i den femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde i den stat, på hvis område han gør tjeneste. Der ses bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation.

Denne bestemmelse skal fortolkes således, at såfremt en tjenestemand forud for sin tiltrædelse af tjenesten ved en fællesskabsinstitution har udøvet en erhvervsmæssig beskæftigelse, som der skal ses bort fra, fordi den er udøvet for en international organisation, svarer referenceperioden til de fem år, der går umiddelbart forud for begyndelsen af den periode, der skal ses bort fra, og ikke til de fem år, der udløber seks måneder inden denne periode.

Den i bestemmelsen fastsatte frist på seks måneder skal fortolkes i lyset af sit formål, som er at undgå, at tjenestemænd, som reelt og i næsten hele referenceperioden har haft varig bopæl eller udøvet deres hovederhverv i det land, hvor det ønskede tjenestested er beliggende, ændrer deres varige bopæl eller stedet for udøvelsen af deres hovederhverv kort tid inden deres tiltrædelse af tjenesten.

I de tilfælde, hvor en periode, der skal ses bort fra ved anvendelsen af ovennævnte bestemmelse, tilbagelægges inden tjenestemandens tiltrædelse af tjenesten, består den ovenfor definerede risiko ikke, og fristen på seks måneder er omfattet af den pågældende periode, såfremt denne ikke varer længere end de seks måneder, der går forud for tiltrædelsen af tjenesten.

(jf. præmis 36, 39, 42, 43 og 44)

Henvisning til: Domstolen, 9. oktober 1984, sag 188/83, Witte mod Parlamentet, Sml. s. 3465, præmis 8; Domstolen, 10. oktober 1989, sag 201/88, Atala-Palmerini mod Kommissionen, Sml. s. 3109, præmis 3 og 6; Retten, 14. december 1995, sag T-72/94, Diamantaras mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 285, og II, s. 865, præmis 50.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde

(Art. 230 EF og 253 EF)

Sammendrag

$$Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, og som udgør en væsentlig formforskrift som omhandlet i artikel 230 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

( jf. præmis 24 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærke, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber - ordet »EASYBANK«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - bedømmelse af et varemærkes særpræg - kriterier

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b), og art. 7, stk. 3]

Sammendrag

1. Ifølge artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er »varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne [...] tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet [...] for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved [denne]«, udelukket fra registrering. For så vidt i denne forbindelse angår ansøgningen om registrering af ordet »EASYBANK« for on-line bankserviceydelser, navnlig elektroniske bankserviceydelser, kan dette ord ikke anses for at være af udelukkende beskrivende art, idet ordet ikke i sig selv indebærer, at de potentielle kunder umiddelbart og præcist kan konstatere, hvilke konkrete bankserviceydelser der kan præsteres, og så meget desto mindre en eller flere af deres egenskaber. Forbindelsen mellem på den ene side betydningen af ordet »EASYBANK« og på den anden side de tjenesteydelser, der kan blive leveret af en sådan on-line bank, er således for vag og ubestemt til at give dette udtryk en beskrivende karakter i relation til de nævnte tjenesteydelser.

( jf. præmis 22, 31 og 32 )

2. Artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, hvorefter »varemærker, som mangler fornødent særpræg«, er udelukket fra registrering, pålægger undersøgeren og i givet fald appelkammeret at undersøge - inden for rammerne af en undersøgelse a priori og bortset fra spørgsmålet om faktisk brug af tegnet i henhold til artikel 7, stk. 3 - om det kan udelukkes, at det pågældende tegn er egnet til i forhold til den tilsigtede kundekreds at adskille varerne eller tjenesteydelserne fra dem af en anden oprindelse, når kundekredsen skal foretage sit valg i omsætningen.

( jf. præmis 40 )
Institutionerne har et vidt skøn ved organiseringen af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og — under hensyntagen til disse opgaver — ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker med respekt af overensstemmelsen mellem stilling og lønklasse. Når henses til institutionernes skøn ved vurderingen af tjenestens interesse, må Rettens kontrol derfor begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har overskredet grænserne for dette skøn og ikke har udøvet dette på klart fejlagtig måde.

Når der består interne modsætningsforhold mellem de ansatte, som er skadelige for tjenestens gnidningsløse funktion, kan dette begrunde, at en tjenestemand forflyttes i tjenestens interesse. Det er herved ikke nødvendigt at identificere, hvem der er ansvarlig for disse problemer, eller afgøre, om de fremsatte beskyldninger er begrundet.

(jf. præmis 41 og 45)

Henvisning til: Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 53; Domstolen, 12. november 1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 41 og 43; Retten, 22. januar 1998, sag T-98/96, Costacurta mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 21, og II, s. 49, præmis 36.
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

22. februar 2001

Sag T-144/00

Daniela Tirelli

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — overgang til en højere kategori — sekretariatstillæg — vedtægtens artikel 46 — overflytning mellem institutionerne — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-171

Angående:

Påstand dels om annullation af Parlamentets afgørelse om at afslå at yde sagsøgeren sekretariatstillæg, dels om en godtgørelse for en ikke-økonomisk skade.

Udfald:

Annullationspåstanden angående sagsøgerens forfremmelse til lønklasse B4 afvises. Påstanden om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren påstår at have lidt som følge af Parlamentets diskriminerende adfærd i forbindelse med hendes forfremmelse til lønklasse B4, afvises.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – genstand – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – klagepunkt, der ikke er angivet i klagen – afvisning (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) Tjenestemænd – søgsmål – erstatningspåstand direkte knyttet til et annullationssøgsmål – kan antages til realitetsbehandling på trods af, at der ikke er sket en forudgående administrativ behandling i overensstemmelse med vedtægten (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) Tjenestemænd – vederlag – ændring i forbindelse med forfremmelse – ikke muligt at reducere grundlønnen – rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, art. 46, stk. 2, og art. 62)
Da ansættelsesmyndigheden har et skøn med hensyn til, hvilken følge den vil give en udvælgelsesprøve, er den så meget desto mere berettiget til at annullere den, når der er tvivl om, hvorvidt det er lovligt at anvende en sådan procedure.

Vedtægtens artikel 8, stk. 3, bestemmer, at hvis den afgørelse, hvormed en tjenestemands anmodning om at blive overflyttet imødekommes, medfører ansættelse i en højere lønklasse end den, han havde i den oprindelige institution, anses denne ansættelse for en forfremmelse og kan i så fald kun træffes i henhold til de i vedtægtens artikel 45 fastsatte betingelser. Derfor er forfremmelse af en tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 8, stk. 3, underlagt to kumulative betingelser. For det første skal overflytningen af den pågældende nødvendigvis medføre ansættelse i en højere lønklasse, og for det andet skal forfremmelsesproceduren overholde de i vedtægtens artikel 45 fastsatte betingelser.

(jf. præmis 42)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber - ordet »VITALITE«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Ifølge artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er det udelukket at registrere »varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens [...] anvendelse«. Hvad i den forbindelse angår ansøgningen om registrering af ordet »VITALITE« for visse varer, der har et specifikt medicinsk, ernæringsmæssigt eller diætetisk formål, samt for »levnedsmidler til spædbørn« og »mineralvand og kulsyreholdigt vand«, kan dette ord, også når det læses på fransk som »vitalité«, ikke anses for at være egnet til at beskrive en anvendelse til »levnedsmidler til spædbørn« og »mineralvand og kulsyreholdigt vand«. Ordet vitalité oplyser ikke direkte og umiddelbart forbrugeren om en af egenskaberne ved »levnedsmidler til spædbørn« eller »mineralvand og kulsyreholdigt vand«. Den forbindelse, der er mellem på den ene side betydningen af ordet vitalité og på den anden side de pågældende varer, synes derfor ikke tilstrækkelig snæver til, at forbuddet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 finder anvendelse. Forbindelsen foreligger i form af en hentydning, men ikke som en betegnelse i denne bestemmelses forstand. I modsætning til hvad der gælder for de øvrige varer, der alle har et specifikt medicinsk, ernæringsmæssigt eller diætetisk formål, kan det derfor, for så vidt angår »levnedsmidler til spædbørn« og »mineralvand og kulsyreholdigt vand«, ikke afslås at registrere ordet »VITALITE« i henhold til den ovennævnte bestemmelse.

( jf. præmis 18, 21, 24 og 25 )

2. Varemærkeregistreringer, der allerede er foretaget i medlemsstaterne, er et forhold, som - uden at være bestemmende - alene kan tages i betragtning ved registreringen af et EF-varemærke.

( jf. præmis 33 )
Retten bemærker, at den retlige prøvelse af et afslag på ansættelse, der er begrundet i manglende fysisk egnethed, ikke kan udvides til at omfatte de rent lægelige vurderinger, som må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Det tilkommer imidlertid Fællesskabets retsinstanser at efterprøve, om de pågældende betingelser er blevet overholdt og navnlig at efterprøve, om ansættelsesmyndighedens afgørelse om ikke at ansætte en ansøger er baseret på en begrundet lægelig udtalelse, som indeholder en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og den konklusion, som udvalget er nået frem til.

Retten bemærkede, at den rådgivende læge for en institution og lægeudvalget ikke alene kan basere en udtalelse om manglende egnethed på, at der aktuelt foreligger fysiske eller psykiske forstyrrelser, men også på en medicinsk begrundet prognose om fremtidige forstyrrelser, der i en forudsigelig fremtid vil kunne rejse tvivl om en normal udførelse af de pågældende arbejdsopgaver.

Retten bemærkede endelig, at fremtidige forstyrrelser er sådanne forstyrrelser, der er forbundet med udviklingen af den lidelse, som den, der ansøger om at udføre arbejdsopgaver i EF-administrationen, lider af på det tidspunkt, hvor lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen udføres. En ansøger, som på det tidspunkt, hvor lægeundersøgelsen ved ansættelsen udføres, er ramt af en lidelse, som ikke afskærer ham fra at opfylde alle de forpligtelser, som kan antages at påhvile ham i forbindelse med de påtænkte arbejdsopgaver, kan således erklæres fysisk uegnet til at udføre de pågældende opgaver, såfremt det med en vis grad af sikkerhed kan forudses, at den pågældende lidelse inden for en forudsigelig fremtid vil udvikle sig på en sådan måde, at han ikke vil være i stand til at udføre de pågældende opgaver på normal måde.

(jf. præmis 37 og 38)

Henvisning til: Domstolen, 10. juni 1980, sag 155/78, M. mod Kommissionen, Sml. s. 1797, præmis 11, A. mod Kommissionen, præmis 62; C. mod Kommissionen, præmis 49.