2.

Kommissionen har påstået sagen afvist under henvisning til, at den af fru Gilbeau indgivne klage ikke er i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvorved den første betingelse i artikel 91, stk. 2, for at antage en efterfølgende sag til realitetsbehandling, ikke er opfyldt. Det er Kommissionens opfattelse, at der ikke nævnes nogen retsakt af skadegørende karakter i klagen, men at der alene rejses krav om, at en situation, som anses for urimelig, afhjælpes af ansættelsesmyndigheden. Selv om man i øvrigt antog, at den pågældende klage angik en foranstaltning, som Kommissionen havde undladt at vedtage, men som var foreskrevet i vedtægten, skulle den pågældende forud for klagen have indgivet en ansøgning efter artikel 90, stk. 1, idet klagen ellers ikke er forskriftsmæssig. Efter min opfattelse giver de af Kommissionen anførte betragtninger ikke tilstrækkeligt grundlag for at afvise sagen. Det er på sin plads først at nævne, at formålet med den opligatoriske klage, som blev indført med ændringerne til tjenestemandsvedtægten i 1972, var at nedsætte antallet af retstvister ved en slags første filtrering af sagerne på administrativt niveau og dermed åbne vej for en fredelig bilæggelse. For at undgå faren for at overflødige processuelle komplikationer indskrænker muligheden for domstolsbeskyttelse i tilfælde, hvor striden ikke bilægges på administrativt niveau, må reglerne herom ikke fortolkes formalistisk. Denne opfattelse, som er fleksibel, og som respekterer de forskellige interesser, der står på spil, bekræftes af Domstolens nyere retspraksis: jeg skal henvise til dommen af 12. marts 1975 i sag 23/72, Küster (Sml. 1975, s. 353), hvori det hedder, at »selv om … ansøgningfen] eller klage[n] skal angive klagens gestand og grunde … er det ikke allerede på dette … stade nødvendigt at angive de eventuelle søgsmålsgrunde«; jeg skal endvidere henvise til dommen af 30. oktober 1974 og 1. juli 1976 i sag 188/73 Grassi (Sml. 1974, s. 1099) og sag 58/75 Sergy (Sml. 1976, s. 1139), hvori det, i forbindelse med problemet om overensstemmelse mellem klagens genstand og genstanden for den sag, der anlægges, fastslås, at bestemmelsen i vedtægtens artikel 90 ikke har til formål at afgrænse indholdet af en eventuelt senere retssag strengt og endegyldigt. I den foreliggende sag har sagsøgerinden gjort gældende, at undladelsen af at udnævne hende som assisterende oversætter i Bruxelles inden udløbet af gyldighedsperioden for listen over egnede ansøgere ved den udvælgelsesprøve, hvor hun var blevet placeret som nr. 1, ikke blot var en retsakt, som forvoldte hende skade, men den var også ulovlig og forskelsbehandlede hende i forhold til den anden, som ved samme udvælgelsesprøve delte førstepladsen med hende. Hun indgav klage mod denne retsakt »i medfør af vedtægtens artikel 90«, hvori hun rejste krav om at blive udnævnt i en stilling som assisterende oversætter; klagen blev indgivet inden tre måneder fra den dato, hvor egnethedslistens gyldighed udløb. Hun syntes således at have støttet sig på den overbevisning, at Kommissionen, når henses til resultaterne ved udvælgelsesprøven (sagsøgerinden placerede sig som nr. 1) og de ledigblevne stillinger, var forpligtet til at udnævne hende i den stilling, som hun var blevet erklæret for egnet til at bestride, inden listens gyldighed udløb. For så vidt angår vedtægtens artikel 90, stk. 2, kan den skadelige retsakt, som er klagens genstand, som bekendt også bestå i, at ansættelsesmyndigheden har forholdt sig passivt, altså at den har »undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning«. I den foreliggende sag gøres det gældende, at den ulovlige foranstaltning er administrationens undladelse af at udnævne sagsøgerinden. Under hensyn hertil kan betingelsen i artikel 91, stk. 2, efter min opfattelse følgelig anses som opfyldt. Heroverfor kan det ej heller gøres gældende, at sagsøgerinden først skulle have opfordret administrationen til at handle efter artikel 90, stk. 2, tredje led, og at hun først kunne have indgivet klage, når denne betingelse var opfyldt. Man må således i det foreliggende tilfælde tage med i betragtning, at ansøgningen ikke var nødvendig, idet der i meddelelsen om udvælgelsessprøven var fastsat en frist for reservelistens gyldighed, udover hvilken administrationens undladelse fik definitiv karakter. Tilbage bliver naturligvis at prøve i realiteten, om den forpligtelse for administrationen til at handle, som ifølge sagsøgerinden er overtrådt, faktisk er en i vedtægten foreskrevet foranstaltning, og følgelig, om administrationens adfærd må betegnes som ulovlig. Men undersøgelsen af dette spørgsmål vedrører sagens realitet, og hvad angår den forudgående stillingtagen til afvisningspåstanden, forekommer sagsøgerinden mig at have formuleret søgsmålet på en sådan måde, at man kan gå over til en undersøgelse af sagens realitet.