Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 12. september 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Rådet for Den Europæiske Union. - Internationale aftaler - Fællesskabets kompetence - hjemmel - artikel 133 EF og artikel 175, stk. 1, EF - Energy Star-aftalen - programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr. - Sag C-281/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-12049



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1. Nærværende sag vedrører valget af hjemmel for Rådets afgørelse 2001/469/EF af 14. maj 2001 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af aftalen mellem regeringen for Amerikas Forenede Stater og Det Europæiske Fællesskab om koordinering af programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr (herefter »Energy Star-aftalen«). Ligesom i Domstolens udtalelse 2/00 af 6. december 2001 drejer det sig endnu en gang om afgrænsningen mellem anvendelsesområdet for artikel 133 EF vedrørende handelspolitik og anvendelsesområdet for artikel 175 EF vedrørende miljøbeskyttelse.

II - De relevante retsregler

1) Energy Star-aftalen

2. Energy Star-aftalen indeholder følgende bestemmelser, der er relevante for den foreliggende sag:

3. Aftalens overskrift lyder: »Aftale mellem regeringen for Amerikas Forenede Stater og Det Europæiske Fællesskab om koordinering af programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr.«

4. Det fremgår af aftalens betragtninger, at: »Regeringen for Amerikas Forenede Stater og Det Europæiske Fællesskab [...], som ønsker at gøre deres energibesparelser og miljøfordele størst mulige ved at fremme forsyningen af og efterspørgslen efter energieffektive produkter, er blevet enig om følgende:«

5. »Artikel I

Generelle principper

1. Parterne anvender et fælles sæt energieffektivitetsspecifikationer og et fælles logo med det formål at fastsætte overensstemmende mål for fabrikanterne for derved at opnå den størst mulige virkning af deres individuelle bestræbelser vedrørende forsyning af og efterspørgsel efter sådanne produkttyper.

2. Parterne anvender det fælles logo til at identificere kvalificerede energieffektive produkttyper anført i bilag C.

3. Parterne sikrer, at de fælles specifikationer tilskynder til fortsat forbedring af effektivitet under hensyn til den mest avancerede teknik på markedet.

4. Parterne sikrer, at forbrugerne kan identificere effektive produkter på markedet ved hjælp af mærkningen.«

6. »Artikel II

Definitioner

1. I denne aftale forstås ved:

a) [...]

b) »Fælles logo«: det US-registrerede certificeringssymbol, der er anført i bilag A, og som ejes af US EPA.

c) [...]

d) »Energy Star-mærkningsprogram«: et program, der styres af en administrationsenhed, der anvender fælles energieffektivitetsspecifikationer, symboler og retningslinjer for udpegede produkttyper.

e) [...]

f) [...]«

7. I bilag A fastsættes et fælles logo og i bilag B fastsættes retningslinjerne for anvendelsen af såvel logoet som Energy Star-navnet. I bilag C fastsættes specifikationerne for de produkter, der er omfattet af aftalen. Aftalen indeholder specifikationer for følgende produkttyper: computere, skærme, printere, fax- og frankeringsmaskiner, kopimaskiner, scannere og multifunktionsenheder.

2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2422/2001 af 6. november 2001 om et fællesskabsprogram for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr

8. Energy Star-aftalen blev gennemført i fællesskabsretten ved forordning nr. 2422/2001. Denne forordning blev vedtaget med hjemmel i artikel 175, stk. 1, EF, selv om Kommissionen i sit forslag havde angivet artikel 95 EF som hjemmel.

III - Faktiske omstændigheder

9. De Forenede Staters miljøstyrelse (Environmental Protection Agency, herefter »EPA«) etablerede i 1992 Energy Star-programmet, som indledningsvis primært omfattede kontorudstyr. Programmet har siden udviklet sig til nu også at omfatte husholdningsapparater, varme- og køleanlæg, underholdningselektronik, kontorudstyr til privat brug, radiatorer, opførelse af ejendomme, belysning, vinduer, luftventilatorer, nødudgangsskilte, tagdækningsmaterialer, transformatorer, lyskurve og andre produkter, som f.eks. tjenesteydelser . Inden for rammerne af dette program fastlægges der bestemmelser vedrørende energiforbruget for produkter og tjenesteydelser. Det drejer sig i denne forbindelse om frivillige normer. Producenterne af de pågældende produkter kan deltage i programmet på frivillig basis. Med henblik på at kunne identificere de produkter, der overholder bestemmelserne, skabte man Energy Star-logoet.

10. Kontorudstyrsindustrien, herunder de europæiske producenter, overholder i vidt omfang de i dette program fastlagte bestemmelser og anvender Energy Star-logoet til deres produkter. I betragtning heraf foreslog Kommissionen, at Fællesskabet skulle tilslutte sig det amerikanske program i stedet for selv at udvikle et program for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr. Under henvisning til artikel 133 EF forelagde Kommissionen den 1. juli 1999 derfor Rådet et forslag til afgørelse om indgåelse af Energy Star-aftalen med Amerikas Forenede Stater.

11. Rådet vedtog med enstemmighed denne afgørelse den 14. december 2000, dog med hjemmel i artikel 175, stk. 1, EF. Aftalen blev undertegnet i Washington den 19. december 2000.

12. Rådet godkendte aftalens indgåelse med den i denne sag anfægtede afgørelse 2001/469/EF af 14. maj 2001 . Hjemmelen for afgørelsen var atter artikel 175, stk. 1, EF. Aftalen trådte derpå i kraft den 7. juni 2001.

IV - Parternes argumenter og påstande

1) Kommissionen

13. Kommissionen har bestridt valget af hjemmel for afgørelsen af 14. maj 2001. Ifølge dens opfattelse skal aftalen i henhold til sit formål og indhold lette samhandelen. Aftalen indebærer, at fabrikanter kan sælge deres udstyr på såvel det europæiske som det amerikanske marked under anvendelse af én og samme mærkning og ved blot at foretage én enkelt registrering. Fabrikanter af kontorudstyr kan derved begrænse de omkostninger, som ville have været forbundet med anvendelsen af to forskellige mærkningsprogrammer med hver deres forskellige krav og registreringsprocedurer. Den anfægtede afgørelse skulle således have været vedtaget med hjemmel i artikel 133 EF.

14. Aftalen har ikke til formål at skabe et energieffektivitetsprogram, men derimod at koordinere de europæiske mærkningsprogrammer med det amerikanske. Alternativet til Energy Star-aftalen ville have været indførelsen af et europæisk energieffektivitetsprogram med egne standarder og en særlig registreringsprocedure. Indførelsen af et sådant program ville have medført to indbyrdes konkurrerende energieffektivitetsprogrammer og dermed en risiko for eventuelle handelshindringer.

15. Af aftalens betragtninger fremgår det, at formålet med aftalen er, at de kontraherende parter skal bestræbe sig på at gøre deres energibesparelser og miljøfordele størst mulige ved at fremme forsyningen af og efterspørgslen efter energieffektive produkter. Kommissionen gør gældende, at dette dog udelukkende afspejler EPA's motivation for at etablere Energy Star-programmet og ikke formålet med aftalen, der går ud på at indføre en fælles mærkning for begge markeder ved hjælp af en koordinering af de forskellige mærkningsprogrammer.

16. Kommissionen har desuden støttet sin opfattelse på aftalens overskrift, som taler om »koordinering af programmer for energieffektivitetsmærkning«. Endvidere har den henvist til formuleringerne i trettende og fjortende betragtning i sit forslag til forordning nr. 2422/2001, som dannede grundlag for aftalens gennemførelse i fællesskabsretten.

17. Derudover har Kommissionen påberåbt sig Fællesskabets praksis ved indgåelse af internationale aftaler, ifølge hvilken der på grundlag af artikel 133 EF er indgået aftaler med en række tredjelande om gensidig anerkendelse af tekniske standarder. Det drejer sig om nøjagtig det samme i Energy Star-aftalen, som fastlægger fælles standarder for energibesparende kontorudstyr.

18. At aftalen også tjener til miljøbeskyttelse, modsiger ikke Kommissionens opfattelse. Hvis handelsaftaler også tager hensyn til miljøbeskyttelse, er dette blot i overensstemmelse med artikel 6 EF, som betragter miljøbeskyttelse som en integrerende del. Kommissionen har under henvisning til Domstolens faste retspraksis gjort gældende, at begrebet »handelspolitik« efter artikel 133 EF skal fortolkes vidt. Da ensidigt vedtagne miljøbeskyttelsesbestemmelser udgør en potentiel handelshindring, tager handelsaftaler i stigende grad også hensyn til miljøbeskyttelsesaspektet. Som retspraksis allerede bekræfter , har den omstændighed, at handelsaftaler også tager hensyn til miljøbeskyttelsesaspekter, ikke medført, at aftalerne ikke længere kan indgås med hjemmel i artikel 133 EF. Kommissionen har til støtte for sit argument anført aftalen om anvendelsen af sundheds- og plantesundhedsforanstaltninger, der blev indgået inden for rammerne af WTO-aftalen .

19. Kommissionen har anført, at den strenge fortolkning af begrebet »handelspolitik«, som Rådet har anlagt, er udtryk for et tilbageskridt i forhold til den hidtidige retspraksis og administrative praksis. Den frygter, at en sådan fortolkning ville kunne påvirke effektiviteten af den fælles handelspolitik. Den foreliggende sag vedrører afgrænsningen mellem Fællesskabets enekompetence på områder, der vedrører udenrigshandel, og den delte kompetence mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på områder, der vedrører miljøbeskyttelsespolitik. Energy Star-aftalen er ganske vist kun undertegnet af Fællesskabet, men det fremgår af indholdet af Rådets udtalelse i forbindelse med godkendelsen af aftalen, at det anser en handelsaftale, som har indvirkning på miljøbeskyttelse, for en miljøbeskyttelsespolitisk foranstaltning, og at det principielt har til hensigt at indgå sådanne som blandede aftaler. Kommissionen anser dette for uacceptabelt.

20. Den omstændighed, at det drejer sig om frivillige bestemmelser, udelukker ikke, at aftalens indgåelse kan betragtes som en foranstaltning, der har til formål at lette samhandelen. Frivillige standarder kan også udgøre hindringer for samhandelen. Energy Star-logoet er de facto en forudsætning for en vellykket markedsføring af kontorudstyr på det amerikanske marked. Aftalen har til formål at fjerne denne de facto handelshindring.

21. Kommissionen har gjort gældende, at den ikke kan tiltræde Rådets henvisning til forordning (EF) nr. 1980/2000 , idet bestemmelserne heri angående det indre marked ikke vedrører koordineringen af programmer med andre stater og heller ikke den gensidige anerkendelse af certifikater, som Energy Star-aftalen drejer sig om. Valget af hjemmel for vedtagelsen af en intern fællesskabsretsakt har ikke betydning for valget af hjemmel for godkendelsen af en aftale, indgået af Fællesskabet.

22. Kommissionen har subsidiært gjort gældende, at artikel 175, stk. 1, EF under ingen omstændigheder kan anvendes som hjemmel for indgåelsen af en international aftale, idet denne bestemmelse udelukkende omhandler vedtagelsen af interne retsakter. Internationale aftaler på miljøpolitikkens område skal efter Kommissionens opfattelse indgås med hjemmel i artikel 174, stk. 4, EF, hvilket Domstolen allerede har fastslået .

23. Kommissionen har også taget stilling til udtalelse 2/00 under den mundtlige forhandling. Den er af den opfattelse, at den foreliggende sag adskiller sig fra den sag, som ligger til grund for udtalelsen, idet Energy Star-aftalen ikke blev forhandlet som en aftale inden for miljøpolitikkens område, hvilket var tilfældet med Cartagena-protokollen. Som følge heraf er Domstolens konstateringer i udtalelse 2/00 ikke til hinder for den antagelse, at Energy Star-aftalen skal godkendes med hjemmel i artikel 133 EF.

24. Kommissionen har på baggrund af ovenstående nedlagt påstand om annullation af afgørelse 2001/469 og om, at Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

2) Rådet

25. Rådet har nedlagt påstand om frifindelse og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

26. Rådet har gjort gældende, at såvel aftalens formål som indhold sigter mod at formindske energiforbruget ved at øge udbuddet af og efterspørgslen efter energieffektivt kontorudstyr. Rådet anser det derfor for korrekt at anvende artikel 175, stk. 1, EF som hjemmel.

27. Rådet har støttet sin fortolkning på aftalens betragtninger, i henhold til hvilke de kontraherende parter skal bestræbe sig på »[...] at gøre deres energibesparelser og miljøfordele størst mulige [...]«.

28. Rådet har endvidere henvist til aftalens artikel I, stk. 1, i henhold til hvilken parterne indgik aftalen for derved at opnå den størst mulige virkning af deres individuelle bestræbelser vedrørende forsyning af og efterspørgsel efter energieffektive produkter. Dette ønske kommer også til udtryk i de diplomatiske noter, der blev udvekslet i forbindelse med aftalens indgåelse. I disse hedder det, at de kontraherende parter anvender et fælles sæt energieffektivitetsspecifikationer og et fælles logo for at give deres respektive programmer for energieffektivitet ved brug af kontorudstyr den størst mulige gennemslagskraft .

29. Rådet har bestridt, at aftalen fører til handelslettelser, idet logoet allerede inden indgåelsen af aftalen var den de facto standard, der blev anvendt af fabrikanterne. Europæiske producenter kan også anvende det af EPA etablerede Energy Star-logo, såfremt de lader sig registrere hos EPA.

30. I øvrigt tillader aftalen udtrykkeligt de kontraherende parter at indføre yderligere energieffektivitetsprogrammer sideløbende med Energy Star-programmet. Dette bekræfter, at aftalen ikke fører til handelslettelser, idet den på ingen måde hindrer eksistensen af flere forskellige mærker.

31. Som følge af ovenstående anser Rådet aftalen for at være neutral i forhold til handelen. Artikel XI, stk. 4, foreskriver netop, at ingen af parterne kan hindre indførsel, udførsel, salg eller distribution af produkter, fordi de bærer energieffektivitetssymboler fra den anden parts administrationsenhed.

32. Aftalen medfører højst synergieffekter. Under alle omstændigheder er handelselementet i aftalen blot accessorisk i forhold til det primært forfulgte miljøbeskyttelsesformål, hvorfor det ikke udelukker anvendelsen af artikel 175 EF.

33. Også Rådet har påberåbt sig Fællesskabets praksis med hensyn til indgåelse af internationale aftaler til støtte for sit synspunkt. Der er allerede indgået talrige aftaler med hjemmel i artikel 175 EF, på trods af, at disse også vedrørte handelsspørgsmål. Det har henvist til Wienerkonventionen om beskyttelse af ozonlaget og Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget , konventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelsen heraf (Basel-konventionen) samt til Washington-konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter. Sidstnævnte blev gennemført i Fællesskabet med vedtagelsen af forordning (EØF) nr. 3626/82, som i mellemtiden er blevet erstattet af forordning (EF) nr. 338/97, der støttes på artikel 175 EF . Til forskel fra den foreliggende sag vedrørte de aftaler, som Kommissionen har henvist til, bindende aftaler og ikke frivillige standarder. Der er imidlertid stor forskel på disse to kategorier. Den omstændighed, at artikel 133 EF ikke er anvendt som hjemmel med henblik på etableringen af andre frivillige standarder, bekræfter, at det ikke er korrekt, når Kommissionen vurderer, at frivillige standarder kan udgøre en handelshindring.

34. Også aftalens indhold viser, at det først og fremmest drejer sig om at spare energi. Artikel IV fastsætter, at forbrugerne skal informeres om logoet og dets betydning. Artikel IV, V og VIII fastsætter, at der skal føres kontrol med og vedtages foranstaltninger til sikring af en korrekt anvendelse af logoet. Bestemmelserne om samarbejdet mellem de kontraherende parter og den gensidige anerkendelse af de af dem foretagne registreringer (artikel VI, VIII, IX, X og V) tjener ligeledes til at opfylde formålet om at mindske energiforbruget.

35. Rådet har til støtte for sin opfattelse ligeledes henvist til interne fællesskabsforanstaltninger vedrørende indførelsen af et frivilligt miljøbeskyttelseslogo, som blev vedtaget med hjemmel i artikel 175 EF. Det har anført forordning (EØF) nr. 880/92 , som blev vedtaget på grundlag af EF-traktatens tidligere artikel 130 S (efter ændring nu artikel 175 EF) og Kommissionens beslutning 1999/205/EF af 26. februar 1999 . I betragtningerne til denne beslutning henvises der udtrykkeligt til Energy Star-programmet, og det anføres, at de i beslutningen anførte kriterier for energiforbrug bør revideres, således at de tilpasses de teknologiske innovationer, udviklingen på markedet og førnævnte Energy Star-program. Rådet har lagt til grund, at det som følge af Energy Star-aftalens indgåelse ikke var nødvendigt at forny denne beslutning i den nye ordning, som blev indført ved forordning nr. 1980/2000 , som selv er vedtaget på grundlag af artikel 175 EF.

36. Den opfattelse, at der her er tale om en miljøbeskyttelsesforanstaltning, er i øvrigt forenelig med medlemsstaternes indførelse af deres egne miljømærker, f.eks. Blauer Engel, Svanen og GEA. Dette viser den delte kompetence mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på miljøområdet. Hvis indførelsen af et miljømærke var en handelspolitisk foranstaltning, ville Fællesskabet have været enekompetent, og medlemsstaternes foranstaltninger på dette område ville som følge heraf have været ulovlige.

37. Rådet har bestridt anvendelsen af artikel 174, stk. 4, EF under henvisning til fast retspraksis . Ifølge denne fastlægger artikel 174 EF udelukkende de almindelige formål med Fællesskabets politik på miljøområdet, mens artikel 175 EF er hjemmel for de fællesskabsretsakter, der skal gennemføre denne politik. Domstolens udtalelse 2/00 støtter ifølge Rådet retsopfattelsen om hjemmelen for godkendelsen af Energy Star-aftalen. Desuden afvises anvendelsen af artikel 174 EF som muligt retsgrundlag tydeligt i udtalelsen.

V - Bedømmelse

38. Ifølge fast retspraksis skal valget af hjemmel for en retsakt ske på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol. Herunder hører navnlig retsaktens formål og indhold . Hvis en fællesskabsretsakt har flere formål, og et af disse kan bestemmes som principielt eller fremherskende, mens de andre kun er accessoriske, skal retsakten kun støttes på det retsgrundlag, der kræves af det principielle eller fremherskende formål . Hvis retsakten derimod samtidig forfølger flere formål, der på uadskillelig måde er indbyrdes forbundne, uden at et af disse formål er sekundært og indirekte i forhold til det andet, bør en sådan retsakt dog undtagelsesvis vedtages med de dertil svarende forskellige retsgrundlag .

39. Selv om Kommissionen og Rådet er enige om disse principper, er de uenige om resultatet af deres anvendelse på den foreliggende sag. Mens Kommissionen lægger til grund, at der er tale om en handelspolitisk foranstaltning, anser Rådet aftalen for at være en miljøpolitisk foranstaltning.

40. Kommissionen har gjort gældende, at Domstolen tidligere har givet udtryk for, at begrebet »handelspolitik« i artikel 133 EF's forstand skal fortolkes vidt. Dette berettiger således anvendelsen af artikel 133 EF som hjemmel for aftaler, som ud over handel også omfatter miljøbeskyttelsesaspekter.

41. I sin udtalelse 1/78 vedrørende den internationale overenskomst om naturgummi har Domstolen rent faktisk udtalt, at begrebet »handelspolitik« ikke kan fortolkes således, at den fælles handelspolitik begrænses til anvendelse af midler, som alene påvirker de traditionelle dele af den ydre handel . Den åbne karakter af begrebet »handelspolitik« i artikel 133 EF's forstand bekræftes i Domstolens udtalelse 1/94 om WTO-aftalen . Det er muligvis korrekt, at et stigende antal internationale handelsaftaler har flere målsætninger, herunder bl.a. også nogle, der tjener til miljøbeskyttelse. Den omstændighed, at Domstolen har anlagt en vid fortolkning af begrebet »handelspolitik« i artikel 133 EF's forstand, kan imidlertid ikke tillægges videre betydning end konstateringen af, at vedtagelsen af en handelspolitisk foranstaltning ikke allerede er udelukket, fordi der også tages hensyn til andre aspekter, såsom miljøbeskyttelse. Denne fortolkning kan ikke alene resultere i, at Energy Star-aftalen kategoriseres som en handelspolitisk foranstaltning.

42. Heller ikke henvisningen til de domme, der vedrørte foranstaltninger inden for bl.a. miljøbeskyttelsesområdet, men i hvilke der var tale om et andet element, der skønnedes at være fremherskende, giver tilsyneladende svar på det i denne sag rejste spørgsmål. I disse domme fastslås det nemlig hver gang udtrykkeligt, at det er handelsaspektet henholdsvis aspektet om det indre marked, der vejer tungest i forbindelse med den pågældende retsakt, og at en foranstaltning ikke skal støttes på artikel 175 EF, blot fordi den også vedrører miljøbeskyttelse . For så vidt bekræfter denne retspraksis udelukkende de ovenfor anførte udtalelser om valg af hjemmel i forbindelse med miljøbeskyttelse. Formålet med og indholdet af Energy Star-aftalen skal derfor undersøges i det følgende.

1) Energy Star-aftalens ordlyd og forarbejder

43. For at fastslå formålet med Energy Star-aftalen er det i første omgang nødvendigt at se på aftalens overskrift. I henhold til denne har aftalen til formål at koordinere mærkningsprogrammer. Dette udsagn præciseres nærmere, idet det anføres, at der er tale om programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr. Aftalens overskrift nævner altså to aspekter: koordinering og mærkning af energieffektive produkter.

44. Koordineringen af mærkningsprogrammer letter samhandelen i den betydning, at der aftales et enkelt mærke, der hviler på et fælles sæt (energieffektive) standarder. I det mindste reduceres antallet af de anvendte mærker, som forbrugeren er udsat for. I forbindelse med produktfremstillingen skal producenterne kun tage hensyn til én standard i stedet for flere. Desuden kræver anvendelsen af mærket blot, at man lader sig registrere hos en af de i aftalen to nævnte administrationsenheder (efter artikel III er disse Kommissionen og EPA). Den anden administrationsenhed anerkender denne registrering og godkender dermed den pågældende producents ret til at anvende Energy Star-logoet på de produkter, som overholder standarderne. Producenten har ret til at udbyde sine produkter med Energy Star-logoet på såvel det amerikanske som det europæiske marked. Dette støtter den opfattelse, at Energy Star-aftalen er en handelspolitisk foranstaltning.

45. Denne fortolkning tager imidlertid endnu ikke hensyn til, at der er tale om koordinering af programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr. Mærkningen har til formål at øge efterspørgslen efter og udbuddet af energieffektive produkter, hvilket atter skal føre til energibesparelser. Dette aspekt af overskriften støtter derfor den opfattelse, at aftalen hovedsageligt skal betragtes som en miljøpolitisk foranstaltning.

46. Som følge heraf berettiger overskriftens ordlyd begge opfattelser, og den giver således ikke et entydigt svar på det i denne sag rejste spørgsmål om valg af hjemmel.

47. Endvidere skal aftalens betragtninger undersøges. I henhold til disse har de kontraherende parter indgået aftalen med det formål at gøre deres energibesparelser og miljøfordele størst mulige. Dette mål skal nås ved at fremme forsyningen af og efterspørgslen efter energieffektive produkter. Kommissionen og Rådet er enige om, at disse betragtninger frem for alt fokuserer på målet om at nå energibesparelser. Heri ser Kommissionen imidlertid blot et belæg for begrundelsen for det amerikanske Energy Star-program og ikke en fastlæggelse af Energy Star-aftalens mål.

48. Til støtte for Kommissionens opfattelse kan det gøres gældende, at aftalen henviser til EPA's logo og standarder. For så vidt kan det tiltrædes, at betragtningerne giver udtryk for formålet med det amerikanske Energy Star-program.

49. I henhold til aftalens overskrift drejer det sig imidlertid om koordineringen af de kontraherende parters mærkningsprogrammer. Det ville ikke være konsekvent, hvis aftalens betragtninger i denne sammenhæng kun henviste til den ene kontraherende parts mærkningsprogram. Det må snarere antages, at betragtningerne både giver udtryk for begge parters bestræbelser på at spare energi og for målsætningen om at indføre mærkningsprogrammer med dette formål for øje. Kommissionens opfattelse er således ikke overbevisende.

50. Betragtningerne udgør et bindeled mellem formålet om at spare energi og midlet til at opnå dette formål, som består i at fremme forsyningen af og efterspørgslen efter energieffektive produkter. Hensigten med dette middel er at påvirke såvel producenternes som forbrugernes markedsadfærd og således påvirke hele markedet for kontorudstyr, der produceres og sælges i hele verden. I Energy Star-aftalen er det aftalte middel handelen med kontorudstyr. Dette element i betragtningerne fremhæver som følge heraf aftalens handelspolitiske hensigt. Det bør derfor fastholdes, at heller ikke betragtningerne giver et entydigt svar på, hvorvidt aftalen har karakter af en handels- eller miljøpolitisk foranstaltning.

51. Formålet med aftalen nævnes endvidere i artikel I, som vedrører aftalens generelle principper. I henhold til stk. 1 i denne bestemmelse anvender parterne et fælles sæt energieffektivitetsspecifikationer og et fælles logo med det formål at fastsætte overensstemmende mål for fabrikanterne for derved at opnå den størst mulige virkning af deres individuelle bestræbelser vedrørende forsyning af og efterspørgsel efter energieffektive produkter. Dette genspejler bestræbelserne på at sænke energiforbruget og derved bidrage til beskyttelsen af miljøet. Også dette taler for at betragte aftalen som en miljøpolitisk foranstaltning.

52. Den netop nævnte formålsbestemmelse i aftalens artikel I, stk. 1, er imidlertid ligesom i betragtningerne knyttet til beskrivelsen af kontraktens genstand, som findes i den samme sætning. Det i aftalen aftalte middel, hvormed formålet om at sænke energiforbruget skal opnås, består i anvendelsen af fælles specifikationer med hensyn til visse kontorprodukters energiforbrug samt et fælles logo. Ved at anvende dette logo skal det gøres muligt for forbrugerne at identificere de strømbesparende produkter blandt de udbudte produkter, således at de kan træffe deres valg i overensstemmelse hermed [jf. artikel I, stk. 4]. Som allerede nævnt vedrører dette aftalte middel handelen med kontorudstyr.

53. Argumenterne tydeliggør, at aftalen på lang sigt har til formål at beskytte miljøet, men midlet, hvormed dette mål skal virkeliggøres, og som de kontraherende parter er blevet enige om i aftalen, vedrører imidlertid handelen.

54. I henhold til den retspraksis, som nævntes indledningsvis, er spørgsmålet således, hvorvidt et af de to formål, der forfølges i aftalen, er principielt eller fremherskende, eller om disse på uadskillelig måde er indbyrdes forbundne, i hvilket tilfælde afgørelsen om aftalens godkendelse bør vedtages med et dobbelt retsgrundlag.

55. Den foreliggende sag synes at være sammenlignelig med det mellem Parlamentet og Rådet omstridte spørgsmål om retsgrundlaget for det flerårige program til støtte af Fællesskabets sproglige mangfoldighed i informationssamfundet . Rådets beslutning drejede sig om et flerårigt program til støtte af Fællesskabets sproglige mangfoldighed. Da sproget er en del af kulturen, var det nærliggende i det mindste at støtte retsakten på artikel 128 EF. Rådet støttede imidlertid retsakten udelukkende på artikel 130 EF, og denne fremgangsmåde blev bekræftet af Domstolen. På baggrund af en undersøgelse af beslutningens formål og indhold kom Domstolen til det resultat, at programmets gunstige følger for udbredelsen af kulturelle værker kun skulle betragtes som indirekte følger i forhold til programmets direkte tilstræbte virkninger, der var af økonomisk art .

56. En lignende situation kendetegner den foreliggende sag, idet det også her drejer sig om en langsigtet reducering af energiforbruget og dermed om miljøbeskyttelse. Midlet, hvormed dette mål skal nås, er imidlertid en foranstaltning, der vedrører handelen. I tilknytning til dommen i sag C-42/97 bør man derfor komme til det resultat, at det er korrekt at anvende artikel 133 EF som retsgrundlag for Rådets anfægtede afgørelse.

57. Argumentationen om, at aftalen kun har direkte følger for handelen og ikke for beskyttelsen af miljøet, bekræftes af artikel II, litra d). Heri bestemmes det, at Energy Star-mærkningsprogrammet styres af en administrationsenhed, og at det er et program, der anvender fælles energieffektivitetsspecifikationer, symboler og retningslinjer for bestemte produkttyper. Bilag C indeholder en liste over de produktkategorier, som aftalen omfatter, samt disses respektive energieffektivitetsspecifikationer. Energy Star-aftalen omfatter følgende produktkategorier: computere, skærme, printere, fax- og frankeringsmaskiner, kopimaskiner, scannere og multifunktionsenheder. Oprindeligt blev de krav, som specifikationerne stiller til energiforbruget, fastsat af EPA. Dette fremgår af Kommissionens beslutning 2001/686/EØF . Disse krav overtages i Energy Star-aftalen under henvisning til, at ændringer i kravene kræver begge parters godkendelse (artikel X), hvilket fritager parterne for at acceptere ændringer, der ensidigt vedtages af EPA.

58. Også det fælles anvendte logo fandtes allerede, da aftalen blev indgået, idet man anvender Energy Stars kvalitetsmærke, hvis indehaver er EPA [artikel II, litra b)].

59. På baggrund af den omstændighed, at man anvender allerede fastlagte energieffektivitetskrav samt et allerede eksisterende kvalitetsmærke, er det nærliggende at betragte Energy Star-aftalen som en foranstaltning, der i det mindste primært vedrører handelen. Under alle omstændigheder kan baggrunden for, at der blev taget hensyn til markedets sædvaner, hvor Energy Star-logoet allerede i vid udstrækning var de facto standarden, hvilket også fremgår af Kommissionens begrundelse til sit forslag til Rådets afgørelse, ikke forklares ud fra miljøbeskyttelsesmæssige overvejelser . Havde det primære formål nemlig været miljøbeskyttelse, ville det have været nærliggende i aftalen at fastsætte nye, selvstændige energieffektivitetskrav under et eget logo samt frem for alt at aftale bindende standarder. Dette er imidlertid ikke sket.

60. Med hensyn til det kontorudstyr, som aftalen omfatter, fastslår attende betragtning til forordning nr. 2422/2001, at et standardiseret mærkningssystem ikke anses for at være det mest hensigtsmæssige instrument til at opnå energibesparelser. Den mest omkostningseffektive foranstaltning til at fremme kontorudstyrs energieffektivitet er derimod at indføre et frivilligt mærkningsprogram.

61. Under henvisning til den frivillige karakter af bestemmelserne i Energy Star-aftalen er Rådet af den opfattelse, at aftalens indgåelse ikke fremmer handelen. Denne opfattelse er imidlertid i strid med forordning nr. 1980/2000, idet første og fjerde betragtning samt artikel 1 heri fastslår, at den frivillige miljømærkning skal fremme produkter med færre miljøpåvirkninger ved at give forbrugerne nøjagtige oplysninger om produkternes miljøpåvirkninger. Mærkningen skal henlede forbrugerens opmærksomhed på produktet. Forordningen lægger altså til grund, at mærkningen påvirker salget af udstyret og dermed handelen som sådan. På samme måde anføres det i fjerde betragtning til direktiv 92/75/EØF, at en standardiseret mærkning vil kunne påvirke forbrugernes valg til fordel for apparater med lavt energiforbrug. Også forordning nr. 2422/2001, som blev vedtaget til gennemførelse af Energy Star-aftalen, fastslår i fjerde betragtning, at koordineringen af de nationale energimærkningsinitiativer er ønskelige for at gøre den negative indvirkning på erhvervslivet og handelen mindst mulig. I fjortende betragtning anføres det, at Energy Star-aftalen vil lette den internationale samhandel og miljøbeskyttelsen. Alle de nævnte retsakter bekræfter således, at den kendsgerning, at foranstaltningen er frivillig, ikke er til hinder for, at denne anses for at være en handelspolitisk foranstaltning.

62. Den opfattelse, at også frivillige mærkningsbestemmelser påvirker handelen, bekræftes i WTO-aftalen om tekniske handelshindringer . Ifølge denne afhænger en foranstaltnings handelshindrende karakter ikke af, at bestemmelsen er ufravigelig. WTO-aftalen finder anvendelse på såvel ufravigelige som frivillige bestemmelser. I henhold til aftalens bilag 1 defineres en bestemmelse, hvis overholdelse er ufravigelig, som »teknisk forskrift«, og en bestemmelse, hvis overholdelse derimod ikke er ufravigelig, defineres som »standard«. Begge typer kan indeholde forskrifter vedrørende et produkts karakteristika eller mærkning. Aftalens betragtninger udtrykker de kontraherende parters ønske om, at tekniske forskrifter og standarder inklusive krav til forpakning, mærkning og etikettering samt procedurer, der sikrer overholdelsen af tekniske forskrifter og standarder, ikke skaber unødige hindringer for den internationale handel. Dette indikerer, at frivillige mærkningsbestemmelser i princippet også kan hæmme den internationale handel.

63. Det er imidlertid op til den pågældende producent at beslutte, hvorvidt han vil lade sig registrere og benytte logoet til sine produkter. Energy Star-aftalen bestemmer dog allerede, at en eventuel registrering hos en af de to administrationsenheder anerkendes af den anden. En registrering, der er foretaget i Europa, gælder også i De Forenede Stater og giver ret til at anvende logoet på det amerikanske marked.

64. Indtrædelsen af de miljøpolitiske virkninger af de foranstaltninger, som aftalen indeholder, afhænger imidlertid ikke blot af producentens beslutning om at lade sig registrere, men derimod også af forbrugerens købsbeslutning. Den omstændighed, at overholdelsen af specifikationerne beror på frivillighed, taler derfor snarere imod antagelsen om, at hensynet til miljøet var det primære formål med aftalen. Hvorvidt aftalen rent faktisk vil have en gunstig indvirkning på miljøet, afhænger nemlig ene og alene af forbrugerens og producentens vilje og adfærd. For så vidt bør det fastslås, at Energy Star-aftalen kun har direkte indvirkning på handelen og blot indirekte indvirkning på miljøbeskyttelsen.

65. Indførelsen af en europæisk registreringsenhed samt EPA's anerkendelse af registreringer, som foretages af denne, vil under alle omstændigheder gøre det lettere at få adgang til logoet. Den kendsgerning, at de europæiske producenter også havde adgang til logoet, før Energy Star-aftalen blev indgået, er ikke til hinder for, at aftalen betragtes som en handelsfremmende foranstaltning.

66. For at kunne markedsføre produkterne på det amerikanske marked var det de facto nødvendigt, at produkterne var forsynet med logoet, hvilket Rådet selv medgiver. En bestemmelse, der vedrører adgangen til markedet, er imidlertid en typisk handelspolitisk foranstaltning, hvilket fremgår af de i artikel 133 EF nævnte eksempler.

67. Denne fortolkning af aftalen som en primær handelspolitisk foranstaltning bekræftes af det lovgivningsmateriale, som har ført til den anfægtede afgørelse. Kommissionen har i sin begrundelse til sit forslag til Rådets afgørelse anført, at det bedste ville være at indføre det amerikanske Energy Star-program i Fællesskabet, idet kravene til Energy Star-logoet allerede var de foreskrevne standarder for kontorudstyr, der skulle markedsføres på det amerikanske marked. Derudover var Energy Star-kravene passende verdensomspændende standarder (herunder i Fællesskabet) .

68. Analysen af ordlyden af og forarbejderne til Energy Star-aftalen fører således til det resultat, at aftalen efter sit indhold at dømme først og fremmest er en handelspolitisk foranstaltning. Aftalens indvirkning på miljøet kan højst karakteriseres som indirekte og langfristet.

2) Sammenligning med Fællesskabets praksis ved indgåelse af internationale aftaler

69. Kommissionen og Rådet har desuden henvist til den hidtidige praksis i forbindelse med Fællesskabets indgåelse af internationale aftaler. Kommissionen sammenligner Energy Star-aftalen med aftaler om gensidig anerkendelse af tekniske standarder, som har hjemmel i artikel 133 EF. Rådet har imidlertid heroverfor anført, at disse aftaler vedrørte ufravigelige standarder, og har til støtte for sit synspunkt henvist til forskellige miljøbeskyttelsesaftaler, som ifølge dets opfattelse ligeledes vedrørte handelsspørgsmål.

70. Som allerede anført er den omstændighed, at energieffektivitetsspecifikationerne er frivillige, ikke til hinder for, at Energy Star-aftalen kan betragtes som en handelsforanstaltning. Rådets indvending er derfor ikke overbevisende.

71. Energy Star-aftalen fastsætter fælles specifikationer for bestemte kontorapparater, hvorfor den indholdsmæssigt er fuldstændig sammenlignelig med de af Kommissionen nævnte aftaler om tekniske standarder.

72. Rådet har henvist til aftaler såsom Montreal-protokollen om beskyttelse af ozonlaget og Basel-konventionen, som blev ratificeret på grundlag af artikel 175 EF. Til denne liste kan også tilføjes Cartagena-protokollen om biosikkerhed. I henhold til Domstolens udtalelse 2/00 af 6. december 2001 skal beslutningen om at indgå denne aftale også støttes på artikel 175 EF. Kommissionen har i mellemtiden forelagt et tilsvarende forslag, som blev godkendt af Rådet den 25. juni 2002, efter at Parlamentet havde afgivet en positiv udtalelse .

73. Det skal imidlertid understreges, at alle de af Rådet nævnte aftaler blev forhandlet i en miljøpolitisk kontekst. De vedrørte først og fremmest miljøbeskyttelse og omhandlede blot handelsspørgsmål som sekundære og underordnede. Domstolens udtalelse 2/00 vedrørende Cartagena-protokollen fremhæver udtrykkeligt den miljøpolitiske kontekst, inden for hvilken protokollen blev forhandlet . For så vidt angår dette er der en grundlæggende forskel mellem de af Rådet nævnte aftaler og Energy Star-aftalen. Sidstnævnte blev hverken forhandlet i tilknytning til en miljøbeskyttelsesaftale, på grundlag af en sådan eller inden for rammerne af en miljøbeskyttelseskonference. Der findes ikke nogen særlig international kontekst, inden for hvilken Energy Star-aftalen kan placeres.

74. Sammenligningen med Fællesskabets praksis ved indgåelse af internationale aftaler viser en vis nærhed mellem Energy Star-aftalen og aftaler om tekniske standarder, som er indgået med hjemmel i artikel 133 EF. Den bekræfter således konklusionerne i de foregående punkter.

3) Sammenligning med andre fællesskabsretlige mærkningsstandarder

75. Rådet har til støtte for sin opfattelse henvist til forordning nr. 880/92 , som i mellemtiden er blevet erstattet af forordning nr. 1980/2000 . Med vedtagelsen af forordning nr. 880/92 indførtes et fællesskabsretligt miljømærke til fremme af produkter, som i hele deres livscyklus har færre indvirkninger på miljøet. Ligesom med Energy Star-logoet skal disse produkter fremmes ved, at man ved hjælp af logoet henleder forbrugerens opmærksomhed på dem. Dette skal bidrage til en mere effektiv ressourceanvendelse og et højt miljøbeskyttelsesniveau (jf. første og fjerde betragtning til samt artikel 1 i forordning nr. 1980/2000). Begge forordninger er vedtaget som miljøbeskyttelsesforanstaltninger på grundlag af den nuværende artikel 175 EF.

76. Energy Star-programmet, som De Forenede Staters miljøstyrelse vedtog i 1992, omfatter ikke blot det kontorudstyr, som aftalen regulerer. Programmet omfatter ligeledes husholdningsapparater, varme- og køleanlæg, underholdningselektronik, kontorudstyr til privat brug, radiatorer, opførelse af ejendomme, belysning, vinduer, luftventilatorer, nødudgangsskilte, tagdækningsmaterialer, transformatorer, lyskurve og andre produkter som f.eks. tjenesteydelser . Der er inden for Fællesskabet mulighed for at mærke en lang række af de produkter, som EPA mærker med Energy Star-logoet, med det ved forordning nr. 880/92 indførte miljømærke.

77. Fællesskabets miljømærke kan også anvendes til computere. I første omgang havde Kommissionen på grundlag af forordning nr. 880/92 vedtaget beslutning 1999/205/EF, som fastlægger miljøkriterierne for persondatamater . I betragtningerne til denne beslutning nævnes forhandlingerne om Energy Star-aftalen samt muligheden for en eventuel revidering af beslutningen på baggrund af aftalen. Beslutningen blev rent faktisk senere afløst af Kommissionens beslutning 2001/686/EF , som er baseret på forordning nr. 1980/2000. I denne beslutning, som blev vedtaget, efter at Energy Star-aftalen trådte i kraft, men før vedtagelsen af forordning nr. 2422/2001, med hvilken Energy Star-aftalen blev gennemført i fællesskabsretten, henviste Kommissionen i forbindelse med fastlæggelsen af miljøkriterierne under overskriften »Energiøkonomiske kriterier« til EPA's definitioner i Energy Star-programmet . Alle disse retsakter hviler direkte eller indirekte gennem den pågældende grundforordning på artikel 175 EF og blev altså vedtaget som miljøbeskyttelsesforanstaltninger.

78. Hvad angår henvisningen til forordning nr. 880/92 og nr. 1980/2000 skal det først og fremmest principielt påpeges, at valget af artikel 175 EF som hjemmel for disse forordninger ikke har betydning for valget af retsgrundlag for den her anfægtede afgørelse om godkendelse af Energy Star-aftalen. Det drejer sig om afgrænsningen af anvendelsesområderne for artikel 133 EF og 175 EF. Som Fællesskabets praksis ved indgåelse af internationale aftaler viser, har Fællesskabet allerede tidligere indgået aftaler på grundlag af begge artikler. Den omstændighed, at artikel 175 EF er anvendt som retsgrundlag for en fællesskabsretlig retsakt, kan ikke i sig selv godtgøre anvendelsen af samme retsgrundlag i forbindelse med godkendelsen af en international aftale, som indholdsmæssigt vedrører sammenlignelige forhold. Således kan artikel 133 EF, der vedrører udenrigshandelen, aldrig danne retsgrundlag for en foranstaltning, der gælder inden for Fællesskabet. Man kan muligvis tilskrive artikel 95 EF en lignende funktion inden for den interne handel. Men hvorvidt foranstaltninger, der er vedtaget i forbindelse med internationale aftaler, som er ratificeret på grundlag af artikel 133 EF, skal gennemføres inden for Fællesskabet med hjemmel i artikel 95 EF eller med hjemmel i en anden artikel, afhænger udelukkende af anvendelsesområdet for artikel 95 EF samt eventuelt af andre relevante retsgrundlag, såsom f.eks. også artikel 175 EF. Rådets henvisning til forordning nr. 880/92 og nr. 1980/2000 er alene på baggrund af disse principielle overvejelser således ikke overbevisende.

79. Derudover skal det påpeges, at der ud over de af Rådet nævnte forordninger også findes fællesskabsretsakter, der vedrører mærkning af elektriske apparater og disses energiforbrug, som imidlertid ikke har hjemmel i artikel 175 EF. Direktiv 92/75/EØF om angivelse af husholdningsapparaters energi- og ressourceforbrug ved hjælp af mærkning og standardiserede vareoplysninger er vedtaget på grundlag af EF-traktatens artikel 100 A og er altså vedtaget på baggrund af forløberen for artikel 95 EF. Ligesom forordning nr. 880/92 og nr. 1980/2000 har også dette direktiv til formål at mindske energiforbruget ved at øge efterspørgslen efter energieffektive produkter (jf. fjerde betragtning).

80. Det bør således fastslås, at der findes retsakter inden for Fællesskabet, der forfølger et lignende formål som Energy Star-aftalen, og som i forsøget på at opnå dette formål tilsigter at fremme udbud og efterspørgsel i form af foranstaltninger, som i nogle tilfælde anses for at vedrøre miljøet, og i andre tilfælde det indre marked, altså handelen inden for Fællesskabet.

81. Der findes imidlertid en forskel på forordning nr. 880/92 og nr. 1980/2000 på den ene side og direktiv 92/75 på den anden side, idet forordningerne ligesom Energy Star-aftalen indfører et frivilligt mærkningssystem, hvorimod direktivet indfører et ufravigeligt mærkningssystem. Som imidlertid allerede anført ovenfor (jf. punkt 61 ff.) afhænger spørgsmålet om, hvorvidt en foranstaltning vedrører handelen, ikke af, om foranstaltningen fastsætter frivillige eller ufravigelige standarder. Såvel forordning nr. 880/92, nr. 1980/2000 og nr. 2422/2001, der indfører et frivilligt system, som direktiv 92/75, der foreskriver en ufravigelig mærkning, præciserer i deres respektive betragtninger, at de vedrører handelen.

82. Det kan således her fastslås, at sammenligningen mellem Energy Star-aftalen og forordning nr. 880/92 og nr. 1980/2000 samt direktiv 92/75 bekræfter, at indgåelsen af en aftale vedrørende anvendelsen af en fælles mærkning først og fremmest udgør en handelsforanstaltning.

4) Medlemsstaternes indførelse af et eget miljølogo

83. Endelig har Rådet til støtte for sin opfattelse anført, at nogle medlemsstater har indført deres eget miljølogo. Dette ville ikke være muligt, hvis man lægger til grund, at indførelsen af Energy Star-aftalen er en handelspolitisk foranstaltning, idet Fællesskabet har enekompetence inden for de områder, der vedrører handelspolitikken. Det eneste, der ville kunne forklare medlemsstaternes handling ville være, at man betragter dette initiativ som en miljøbeskyttelsesforanstaltning, idet der hersker delt kompetence på miljøområdet.

84. Artikel 133 EF giver Fællesskabet enekompetence for områder, der vedrører udenrigshandelen . Medlemsstaternes indførelse af et miljømærke vedrører ikke Fællesskabets udenrigshandel, men derimod handelen inden for Fællesskabet. I denne henseende kunne man sætte spørgsmålstegn ved, hvorvidt en sådan bestemmelse er forenelig med artikel 28 EF. Så længe der ikke er vedtaget fællesskabsretlige harmoniseringsforanstaltninger, er der dog intet juridisk til hinder for, at medlemsstaterne indfører et miljømærke, såfremt de overholder princippet om de frie varebevægelser. Dette gælder især, når det som i de af Rådet nævnte tilfælde drejer sig om frivillige bestemmelser, og producenter i andre medlemsstater også har mulighed for at få adgang til miljømærket. Rådet har ikke anført argumenter til støtte for, at dette ikke skulle være tilfældet på nuværende tidspunkt.

85. Sammenfattende må det således fastholdes, at medlemsstaternes indførelse af et eget miljømærke ikke udelukker muligheden for at betragte artikel 133 EF som hjemmel for Rådets afgørelse 2001/469.

5) Sammenfatning

86. Det må således sammenfattende konkluderes, at Energy Star-aftalen både indeholder handels- og miljøaspekter. Aftalen om indgåelse af fælles energieffektivitetsspecifikationer for bestemte kontorapparater og et fælles logo til mærkning af de apparater, der overholder specifikationerne, samt en procedure til gensidig anerkendelse af registreringer, har direkte indvirkning på handelen, idet den letter handelen med disse apparater. Aftalen har derimod kun indirekte indvirkninger på miljøet, idet opnåelsen af energibesparelser afhænger af producenternes og forbrugernes faktiske adfærd. Aftalen vedrører derfor først og fremmest handelen, og afgørelsen om godkendelse af aftalen skulle derfor have haft hjemmel i artikel 133 EF.

6) Subsidiært: Anvendeligheden af artikel 174 EF

87. Subsidiært, i tilfælde af, at Domstolen ikke følger ovennævnte analyse og anser Energy Star-aftalen for først og fremmest at være en miljøforanstaltning, skal det mellem parterne omstridte spørgsmål om, hvorvidt artikel 174 EF eller 175 EF i så fald er rette hjemmel for afgørelsen om aftalens godkendelse, kort behandles.

88. Hvad angår betydningen af artikel 174, stk. 4, EF, skal det konstateres, at denne bestemmelse udelukkende udgør grundlaget for retsakter, som fastlægger de nærmere bestemmelser vedrørende Fællesskabets samarbejde med tredjelande og internationale organisationer inden for miljøområdet. Således blev Rådets afgørelse 98/216/EF af 9. marts 1998 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af De Forenede Nationers konvention om bekæmpelse af ørkendannelse i de lande, der er ramt af alvorlig tørke og/eller ørkendannelse, særlig i Afrika, støttet på dette retsgrundlag .

89. Energy Star-aftalen vedrører ganske vist også samarbejdet mellem de to administrationsenheder (Kommissionen og EPA), der skal koordinere programmerne (jf. især artikel V, stk. 4, artikel VI, IX og X). Indholdsmæssigt strækker den sig imidlertid længere end til spørgsmålet om administrationen, idet den fastlægger fælles energieffektivitetsspecifikationer, et fælles logo og en gensidig anerkendelse af registreringerne.

90. I denne henseende har Domstolen i sin udtalelse vedrørende Cartagena-protokollen og under henvisning til sin hidtidige retspraksis konstateret, at artikel 174 EF opstiller de formål, der skal forfølges med miljøpolitikken, mens artikel 175 EF indeholder hjemmelen til vedtagelse af Fællesskabets retsakter . Såfremt en aftale ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 174, stk. 4, EF, som det er tilfældet i den foreliggende sag, er det således artikel 175 EF, der skal anvendes som retsgrundlag.

91. I tilfælde af, at Domstolen derfor er af den opfattelse, at aftalen er omfattet af miljøpolitikkens anvendelsesområde, udgør artikel 175 EF hjemmelen for afgørelsen om aftalens indgåelse.

VI - Sagens omkostninger

92. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Rådet har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.

VII - Forslag til afgørelse

93. På baggrund af ovenstående foreslår jeg derfor Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»1) Rådets afgørelse af 14. maj 2001 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af aftalen mellem regeringen for Amerikas Forenede Stater og Det Europæiske Fællesskab om koordinering af programmer for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr 2001/469/EF annulleres.

2) Rådets betaler sagens omkostninger.«