ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/16

Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. oktober 2013 — Jiří Sabou mod Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Nejvyšší správní soud — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-276/12) (1)

(Direktiv 77/799/EF - gensidig bistand mellem medlemsstaternes myndigheder inden for området direkte skatter - udveksling af oplysninger efter anmodning - skattesag - grundlæggende rettigheder - grænse for omfanget af den anmodende medlemsstats og den anmodede medlemsstats forpligtelser over for den skattepligtige person - ingen forpligtelse til at oplyse den skattepligtige person om anmodningen om bistand - ingen forpligtelse til at opfordre den skattepligtige person til at deltage i vidneafhøringen - den skattepligtige persons ret til at anfægte de udvekslede oplysninger - minimumsindhold af de udvekslede oplysninger)

2013/C 367/27

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Jiří Sabou

Sagsøgt: Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Nejvyssí správní soud — fortolkning af artikel 1, 2 og 6, artikel 7, stk. 1 og artikel 8, stk. 1, i Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter (EFT L 336, s. 15), og af artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EFT C 303, s. 1) — skattepligtig persons grundlæggende rettigheder under en skattesag indledt over for personen såsom retten til få meddelelse om beslutningen fra den kompetente myndighed i den anmodende stat om at anmode om oplysninger, til at deltage i formuleringen af denne anmodning om oplysninger, til på forhånd at blive oplyst om afhøringen af vidner i den anmodede stat og til at deltage heri samt til at anfægte rigtigheden af oplysningerne afgivet af den kompetente myndighed i denne stat

Konklusion

1) EU-retten, således som den navnlig fremgår af Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter og afgiftsbelastning af forsikringspræmier, som ændret ved Rådets direktiv 2006/98/EF af 20. november 2006, og den grundlæggende ret til at blive hørt, skal fortolkes således, at den hverken giver den skattepligtige person i en medlemsstat ret til at få meddelelse om den anmodning om bistand, som denne stat har rettet til en anden medlemsstat navnlig med henblik på at undersøge de oplysninger, som denne skattepligtige person har givet i forbindelse med sin indkomstskatteangivelse, eller en ret til at deltage i dels formuleringen af den anmodning, som rettes til den anmodede medlemsstat, dels vidneafhøringerne gennemført i sidstnævnte stat.

2) Direktiv 77/799, som ændret ved direktiv 2006/98, regulerer ikke spørgsmålet om, under hvilke betingelser den skattepligtige person kan anfægte rigtigheden af de oplysninger, som den anmodede stat har afgivet, og opstiller ikke noget særligt krav med hensyn til indholdet af de afgivne oplysninger.

(1) EUT C 273 af 8.9.2012.
2)

Artikel 16, stk. 1, litra b), og artikel 32 i protokol nr. 1 i bilag V til partnerskabsaftale mellem på den ene side medlemmerne af gruppen af stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet og på den anden side Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater undertegnet i Cotonou den 23. juni 2000, og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2003/159/EF af 19. december 2002, skal fortolkes således, at hvis det under en efterfølgende kontrol viser sig, at et stempel, som ikke svarer til det mønsteraftryk, som er meddelt af udførselslandets myndigheder, er blevet anvendt på varecertifikat EUR.1, kan indførselslandets toldmyndigheder i afvise dette certifikat og give det tilbage til importøren med henblik på at give denne mulighed for at opnå udstedelsen af et efterfølgende certifikat på grundlag af artikel 16, stk. 1, litra b), i protokol nr. 1, frem for at iværksætte proceduren i nævnte protokols artikel 32.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/19

Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 24. oktober 2013 — Agenția Națională de Administrare Fiscală mod SC Rafinăria Steaua Română SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Inalta Curte de Casație și Justiție — Rumænien)

(Sag C-431/12) (1)

(Skatter og afgifter - merværdiafgift - godtgørelse af for meget betalt moms i form af modregning - ophævelse af en modregningsafgørelse - pligt til at betale morarente til den afgiftspligtige)

2013/C 367/32

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Inalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenția Națională de Administrare Fiscală

Sagsøgt: SC Rafinăria Steaua Română SA

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Inalta Curte de Casație și Justiție — fortolkning af artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) — godtgørelse af for meget betalt moms i form af modregning — pligt for skatte- og afgiftsmyndighederne til at betale morarente i tilfælde af dom om ophævelse af en modregningsafgørelse

Konklusion

Artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en afgiftspligtig person, der har anmodet om tilbagebetaling af overskydende moms betalt som indgående moms af den af ham skyldige moms, ikke fra en skattemyndighed i en medlemsstat kan opnå morarenter som følge af den forsinkede godtgørelse fra denne myndighed for en periode, for hvilke der var administrative akter gældende, der udelukkede godtgørelse, og som efterfølgende er blevet annulleret ved en retsafgørelse.

(1) EUT C 399 af 22.12.2012.
1)

Kongeriget Spanien har, idet det har undladt at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 4, stk. 8, artikel 7, stk. 2, artikel 10, stk. 1 og 2, i samt afsnit 1.3 og underafsnit 1.4.1, punkt i)-iii), i bilag V til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, hvortil direktivets artikel 8, stk. 2, henviser, hvad angår regionsinternt vandløbsopland uden for Catalonien samt artikel 7, stk. 2, og artikel 10, stk. 1 og 2, i direktiv 2000/60 hvad angår regionsinternt vandløbsopland i Catalonien, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til nævnte direktiv.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/11

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. oktober 2013 — Yvon Welte mod Finanzamt Velbert (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-181/12) (1)

(Kapitalens frie bevægelighed - artikel 56 EF og 58 EF - arveafgift - arvelader og arvetager bosiddende i et tredjeland - arv - fast ejendom beliggende i en medlemsstat - ret til bundfradrag i afgiftsgrundlaget - forskellig behandling af bosiddende og ikke-bosiddende personer)

2013/C 367/18

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Yvon Welte

Sagsøgt: Finanzamt Velbert

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Finanzgericht Düsseldorf — fortolkning af artikel 63 TEUF og 65 TEUF — national arveafgiftslovgivning, hvorefter den afgiftsfrie del af værdien af en fast ejendom er på 2 000 EUR, såfremt arvelader og arvetager havde bopæl i et tredjeland, hvorimod denne afgiftsfrie del er på 500 000 EUR, såfremt enten arvelader eller arvtager havde bopæl i indlandet

Konklusion

Artikel 56 EF og 58 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning om beregning af arveafgifter, som i tilfælde af erhvervelse ved arv af en fast ejendom, som er beliggende på denne medlemsstats område, foreskriver et bundfradrag i afgiftsgrundlaget, der under omstændigheder som i hovedsagen, hvor afdøde og arvingen på tidspunktet for dødsfaldet var bosiddende i et tredjeland såsom Det Schweiziske Forbund, er mindre end det bundfradrag, der ville have fundet anvendelse, hvis mindst én af dem på nævnte tidspunkt havde været bosiddende i nævnte medlemsstat.

(1) EUT C 174 af 16.6.2012.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/18

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. oktober 2013 — RLvS Verlagsgesellschaft mbH mod Stuttgarter Wochenblatt GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-391/12) (1)

(Direktiv 2005/29/EF - urimelig handelspraksis - personelt anvendelsesområde - vildledende udeladelser i advertorials - lovgivning i en medlemsstat, der forbyder enhver offentliggørelse mod betaling uden betegnelsen »annonce« (»Anzeige«) - fuldstændig harmonisering - strengere foranstaltninger - pressefrihed)

2013/C 367/31

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RLvS Verlagsgesellschaft mbH

Sagsøgt: Stuttgarter Wochenblatt GmbH

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Bundesgerichtshof — fortolkning af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (EUT L 149, s. 22) og navnlig dette direktivs artikel 3, stk. 5, artikel 4 og artikel 7, stk. 2, samt punkt 11 i bilag I — vildledende udeladelser i advertorialer — lovgivning i en medlemsstat, der forbyder offentliggørelser mod betaling uden benævnelsen »annonce« (»Anzeige«)

Konklusion

Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kan Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) ikke påberåbes over for presseredaktører, og derfor skal direktivet under disse omstændigheder fortolkes således, at det ikke er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, i henhold til hvilken presseredaktører er forpligtet til at anføre en bestemt betegnelse, i det foreliggende tilfælde ordet »annonce« (»Anzeige«), i enhver offentliggørelse i deres tidskrifter, som de modtager betaling for, medmindre opstillingen og udformningen af offentliggørelsen generelt gør det muligt at opfatte den som en annonce.

(1) EUT C 343 af 10.11.2012.
2)

Hvad angår den i hovedsagerne omhandlede ordning med privatiseringsforbud, som er omfattet af artikel 345 TEUF, kan målene bag lovgivers valg af ejendomsretlig ordning tages i betragtning som tvingende almene hensyn med henblik på at begrunde restriktionen for de frie kapitalbevægelser. Hvad angår de andre forbud kan de mål, som består i at forebygge krydssubsidiering i vid forstand, herunder også strategisk udveksling af oplysninger, at skabe gennemsigtighed på elektricitets- og gasmarkedet og at forhindre konkurrencefordrejning, som tvingende almene hensyn begrunde de restriktioner for de frie kapitalbevægelser, der er forårsaget af nationale bestemmelser som de i hovedsagerne omhandlede.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/7

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. oktober 2013 — Herbert Schaible mod Land Baden-Württemberg (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Verwaltungsgericht Stuttgart — Tyskland)

(Sag C-101/12) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - landbrug - forordning (EF) nr. 21/2004 - ordning for identifikation og registrering af får og geder - pligt til elektronisk identifikation af hvert enkelt dyr - pligt til at føre et bedriftsregister - gyldighed - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - friheden til at oprette og drive egen virksomhed - proportionalitet - ligebehandling)

2013/C 367/11

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Stuttgart

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Herbert Schaible

Sagsøgt: Land Baden-Württemberg

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Verwaltungsgericht Stuttgart — gyldigheden af artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 1, og artikel 9, stk. 3, første afsnit, i Rådets forordning (EF) nr. 21/2004 af 17. december 2003 om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af får og geder og om ændring af forordning (EF) nr. 1782/2003 og direktiv 92/102/EØF og 64/432/EØF (EUT 2004 L 5, s. 8), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1560/2007 af 17. december 2007 (EUT L 340, s. 25) henset til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig artikel 15, stk. 1, og artikel 16 — spørgsmålet om ordningen med identifikation af hvert enkelt får og hver enkel ged er forholdsmæssig

Konklusion

Gennemgangen af de forelagte spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 1, og artikel 9, stk. 3, første afsnit, i samt bilag B, punkt 2, til Rådets forordning (EF) nr. 21/2004 af 17. december 2003 om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af får og geder og om ændring af forordning (EF) nr. 1782/2003 og direktiv 92/102/EØF og 64/432/EØF, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 933/2008 af 23. september 2008.

(1) EUT C 133 af 5.5.2012.
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 3 i Kommissionens afgørelse K(2011) 1006 endelig af 23. februar 2011 om Grækenlands statsstøtte C 48/08 (ex NN 61/08) til Ellinikos Xrysos AE, idet den ikke inden for de fastsatte frister har truffet alle de foranstaltninger, som er nødvendige for hos Ellinikos Xrysos AE at tilbagesøge den statsstøtte, der blev tildelt denne virksomhed i forbindelse med den græske stats salg af fast ejendom, og som er erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet ved afgørelsen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 367/12

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. oktober 2013 — United Antwerp Maritime Agencies (UNAMAR) NV mod Navigation Maritime Bulgare (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hof van Cassatie van België — Belgien)

(Sag C-184/12) (1)

(Romkonventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser - artikel 3 og artikel 7, stk. 2 - parternes frie lovvalg - grænser - ufravigelige regler - direktiv 86/653/EØF - selvstændige handelsagenter - aftale om salg eller køb af varer - agenturgiverens ophævelse af agenturkontrakten - national gennemførelseslovgivning, der fastsætter en beskyttelse, der går videre end direktivets minimumskrav, og ligeledes fastsætter en beskyttelse af handelsagenterne i forbindelse med tjenesteydelsesaftaler)

2013/C 367/19

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van Cassatie van België

Parter i hovedsagen

Sagsøger: United Antwerp Maritime Agencies (UNAMAR) NV

Sagsøgt: Navigation Maritime Bulgare

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Hof van Cassatie van België — fortolkning af artikel 3 og artikel 7, stk. 2, i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980 (EFT L 266, s. 1), og i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382, s. 17) — parternes frie valg — grænser — handelsagenturaftale — lovvalgsklausul, der peger på lovgivningen i agenturgivers stat — anlæggelse af sag ved retten på handelsagentens etableringssted

Konklusion

Artikel 3 og artikel 7, stk. 2, i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980, skal fortolkes således, at en EU-medlemsstats lovgivning, som opfylder den minimumsbeskyttelse, der er foreskrevet i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter, og som er valgt af parterne i en aftale om handelsagentur, alene kan fraviges til fordel for lex fori af den ret, som sagen er indbragt for, og som er beliggende i en anden medlemsstat, med henvisning til den ufravigelige karakter af de regler i denne sidstnævnte medlemsstats retsorden, som regulerer forholdene for selvstændige handelsagenter, såfremt den ret, som sagen er indbragt for, på udførlig vis konstaterer, at lovgiveren i domstolslandet i forbindelse med denne gennemførelse har anset det for afgørende i det pågældende retssystem at tildele handelsagenten en beskyttelse, der går videre end det, der er fastsat i det nævnte direktiv, idet der i denne henseende tages hensyn til sådanne ufravigelige reglers art og formål.

(1) EUT C 200 af 7.7.2012.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 2010/460/EF af 19. november 2009 om Italiens statsstøtte C 38/A/04 (ex NN 58/04) og C 36/B/06 (ex NN 38/06) til Alcoa Trasformazioni, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, som er nødvendige for hos modtageren at tilbagesøge den statsstøtte, som er erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet i nævnte beslutnings artikel 1.
1)

Artikel 3 og 4 i Rådets forordning (EF) nr. 320/2006 af 20. februar 2006 om en midlertidig ordning for omstrukturering af sukkerindustrien i Fællesskabet og om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik og artikel 4 i Kommissionens forordning (EF) nr. 968/2006 af 27. juni 2006 om de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af forordning nr. 320/2006 skal fortolkes således, at begrebet »produktionsfaciliter« i henhold til disse artikler omfatter siloer, der er beregnet til støttemodtagerens opbevaring af sukker, og dette uanset den omstændighed, at de også anvendes til andre formål. Hverken siloer, der udelukkende anvendes til opbevaring af kvoteproduceret sukker, som andre producenter oplagrer eller som købes af sidstnævnte, eller siloer, der udelukkende anvendes til emballering eller indpakning af sukker med henblik på dets afsætning, falder ind under et sådant begreb. Det påhviler den nationale ret at foretage en sådan bedømmelse i hvert enkelt tilfælde på baggrund af de tekniske egenskaber eller af den reelle brug, der er gjort af de pågældende siloer.
1)

Artikel 4, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 87/344/EØF af 22. juni 1987 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en retshjælpsforsikrer, som i sine forsikringsaftaler fastsætter, at retshjælpen i princippet ydes af forsikrerens medarbejdere, ligeledes fastsætter, at udgifterne til retshjælp ydet af en advokat eller repræsentant, som forsikringstageren frit har valgt, kun godtgøres, såfremt forsikreren finder, at sagens behandling skal overdrages til en ekstern rådgiver.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/14

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 14. november 2013 — Armin Maletic og Marianne Maletic mod lastminute.com GmbH og TUI Österreich GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landesgericht Feldkirch — Østrig)

(Sag C-478/12) (1)

(Retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område - forordning (EF) nr. 44/2001 - artikel 16, stk. 1 - aftale om en rejse indgået mellem en forbruger med bopæl i en medlemsstat og et rejsebureau med hjemsted i en anden medlemsstat - tjenesteyder, der anvendes af rejsebureauet, og som har hjemsted i den medlemsstat, hvor forbrugeren har bopæl - forbrugerens ret til at anlægge sag mod de to virksomheder ved retten på det sted, hvor han har bopæl)

2014/C 9/20

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Feldkirch

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Armin Maletic og Marianne Maletic

Sagsøgte: lastminute.com GmbH og TUI Österreich GmbH

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Landesgericht Feldkirch — fortolkning af artikel 16, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1) — kompetence i sager om forbrugeraftaler — kontrakt om pakkerejse indgået mellem en forbruger og en virksomhed — situation, hvor virksomheden har hjemsted i en anden medlemsstat end forbrugeren og ved gennemførelsen af kontrakten benytter sig af en virksomhed med hjemsted i forbrugerens medlemsstat — forbrugerens eventuelle ret til at anlægge sag mod de to virksomheder ved retten på det sted, hvor han har bopæl.

Konklusion

Begrebet »medkontrahent« i artikel 16, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder også omfatter en aftalepart til den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået en aftale, når denne aftalepart har sit hjemsted i den medlemsstat, hvor den pågældende forbruger er bosat.

(1) EUT C 26 af 26.1.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/14

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. novembre 2013 — Tevfik Isbir mod DB Services GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesarbeitsgericht — Tyskland)

(Sag C-522/12) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fri udveksling af tjenesteydelser - udstationering af arbejdstagere - direktiv 96/71/EF - mindsteløn - faste beløb og arbejdsgiverens bidrag til en flerårig opsparingsordning for dens arbejdstagere)

2014/C 9/21

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tevfik Isbir

Sagsøgt: DB Services GmbH

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Bundesarbeitsgericht — fortolkning af artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra c), i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (EUT 1997 L 18, s. 1) — beregning af satsen for mindstelønnen — eventuel modregning af arbejdsgiverens bidrag til en flerårig opsparingsplan til fordel for hans ansatte — situation hvor de ansatte ikke kan råde over disse tilgodehavender i flere år

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, andet led, litra c), i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i mindstelønnen medregnes sådanne lønelementer, som ikke ændrer forholdet mellem på den ene side arbejdstagerens arbejdsydelse og på den anden side den modydelse, som den pågældende modtager som vederlag for denne ydelse. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet med hensyn til de lønelementer, der er omhandlet i hovedsagen.

(1) EUT C 32 af 2.2.2013.
3)

Artikel 10a, litra b), i direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 2003/35, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national retspraksis, som ikke anerkender, at en rettighed er krænket som omhandlet i denne artikel, hvis det godtgøres, at det, henset til omstændighederne i det foreliggende tilfælde, er muligt, at den anfægtede afgørelse ikke ville have været anderledes uden den af sagsøgeren påberåbte processuelle fejl. Det forholder sig imidlertid kun således, såfremt den domstol eller det organ, som behandler sagen, ikke på nogen måde lader bevisbyrden herfor påhvile sagsøgeren og træffer afgørelse, i givet fald henset til de beviser, der er fremlagt af bygherren eller de kompetente myndigheder, og mere generelt til samtlige de sagsakter, som de har fået forelagt, idet de bl.a. tager hensyn til den påberåbte fejls grovhed, og idet de i denne forbindelse særligt undersøger, om fejlen har frataget den berørte offentlighed en af de garantier, der er indført med henblik på, i overensstemmelse med formålene med direktiv 85/337, at gøre det muligt for denne at få adgang til oplysninger og at have kompetence til at deltage i beslutningsprocessen.