ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Reglen om opretholdelse af virkningerne af kollektive overenskomster som den i hovedsagen omhandlede har nemlig begrænset virkning, idet den alene opretholder de retlige virkninger af en kollektiv overenskomst for arbejdsforhold, som var direkte omfattet af nævnte overenskomst umiddelbart før den blev opsagt, så længe disse arbejdsforhold ikke er omfattet af en ny kollektiv overenskomst, eller indtil der indgås en ny individuel aftale med de pågældende arbejdstagere. Under disse omstændigheder synes en sådan regel ikke at være til hinder for erhververens mulighed for at foretage de tilpasninger og ændringer, der er nødvendige af hensyn til fortsættelsen af hans aktiviteter.
1)

EU-retten og navnlig artikel 267 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter de almindelige retter, der træffer afgørelse som appelinstans eller som øverste instans, er forpligtede til, når de finder, at en national lov er i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, under sagen til forfatningsdomstolen at indgive en begæring om en generel annullation af loven i stedet for blot at undlade at anvende loven i det konkrete tilfælde, for så vidt som den omstændighed, at denne procedure skal indledes i første række – såvel før indgivelsen af en sådan begæring for den nationale ret, som har til opgave at kontrollere loves forfatningsmæssighed, som i givet fald efter afgørelsen vedrørende nævnte begæring fra denne ret – forhindrer disse almindelige retter i at udøve deres mulighed for eller opfylde deres forpligtelse til at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Derimod skal EU-retten og navnlig artikel 267 TEUF fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan national lovgivning, forudsat at disse almindelige retter fortsat: — på et hvilket som helst tidspunkt under proceduren, som de finder passende, og selv efter proceduren for almindelig prøvelse af retsregler kan forelægge Domstolen ethvert præjudicielt spørgsmål, som de finder nødvendigt — kan anordne alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre en foreløbig domstolsbeskyttelse af de ved EU-retten sikrede rettigheder, og — efter en sådan procedure kan undlade at anvende den omhandlede nationale lovbestemmelse, hvis de finder den i strid med EU-retten. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan fortolkes i overensstemmelse med disse krav i EU-retten.
46

Det bemærkes vedrørende den af Den Portugisiske Republik fremførte teori om, at afståelsesproceduren for aktierne i et selskab kan anses for at svare til en udvælgelsesprocedure for andre leverandører af ground handling-ydelser, for så vidt som denne procedure opfylder de i artikel 11 i direktiv 96/67 foreskrevne betingelser, samtidig med at de legitime mål om beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder og beskyttelsen af den berettigede retlige forventning for de enheder, der allerede udøvede virksomhed, samt kontinuiteten og kvaliteten af ydelserne i lufthavnene opnås, at der ikke kan gives medhold i en sådan fortolkning af artikel 11.
5

Direktivets artikel 13 med overskriften »Afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter« har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne kan give den relevante myndighed tilladelse til at opkræve afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom, som afspejler behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne afgifter er ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål og tager hensyn til målene i artikel 8 i [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2002/21/EF [om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33)].«
58

Det skal i det foreliggende tilfælde for det første bemærkes, at Republikken Slovenien, således som det fremgår af de oplysninger, som Kommissionen har offentliggjort, ikke i henhold til første direktivs artikel 4, litra b), har udelukket nogen art af køretøjer fra anvendelsesområdet for første direktivs artikel 3, stk. 1. For det andet fremgår det af den forelæggende rets oplysninger, at den ulykke, der har givet anledning til tvisten i hovedsagen, blev forvoldt af et køretøj, der bakkede for at placere sig på et bestemt sted, og følgelig ses at være forvoldt ved en anvendelse af et køretøj, der er i overensstemmelse med dettes almindelige brug, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
5

Artikel 6 i forordning nr. 261/2004, der har overskriften »Forsinkelser«, bestemmer: »1. Hvis et transporterende luftfartsselskab med rimelighed forventer, at en flyafgang bliver forsinket ud over tidspunktet for den planlagte afgang a) med to timer eller mere for alle flyvninger på 1500 km eller mindre eller b) med tre timer eller mere for alle flyvninger inden for Fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 km og 3 500 km eller c) med fire timer eller mere for alle flyvninger, som ikke falder ind under a) eller b) tilbyder det transporterende luftfartsselskab passagererne i) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 2 ii) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra b) og c), når det nye afgangstidspunkt med rimelighed kan forventes at være senest dagen efter det planlagte afgangstidspunkt iii) den bistand, der er specificeret i artikel 8, stk. 1, litra a), når forsinkelsen er på mindst fem timer. 2. Bistand skal under alle omstændigheder tilbydes inden for de tidsfrister, der er anført ovenfor i forbindelse med hver enkelt afstandskategori.«
Forordningens artikel 3 med overskriften »International kompetence« bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

4. En territorial insolvensbehandling som omhandlet i stk. 2 kan kun indledes inden indledningen af en hovedinsolvensbehandling i henhold til stk. 1, såfremt:

[…]
41

Artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001, hvis ordlyd kun omfatter et enkelt opfyldelsessted, giver ganske vist sagsøgeren et mere begrænset valg end CMR’s artikel 31, stk. 1, som gør det muligt for sagsøgeren at vælge mellem det sted, hvor godset blev overtaget til befordring, og godsets leveringssted. Denne omstændighed kan imidlertid ikke berøre foreneligheden af CMR’s artikel 31, stk. 1, med de principper, der ligger bag det retlige samarbejde på det civil- og handelsretlige område inden for Unionen. Domstolen har således på transportområdet tilladt, at sagsøgeren i visse situationer kan vælge mellem domstolene på afgangs- eller ankomststedet. I denne forbindelse understregede Domstolen, at en sådan valgfrihed for sagsøgeren ikke blot opfylder nærhedskriteriet, men også kravet om forudsigelighed, for så vidt som såvel sagsøger som sagsøgte nemt kan konstatere, ved hvilken ret en sag vil kunne anlægges. En sådan valgfrihed er desuden i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden, idet sagsøgerens valgmulighed inden for rammerne af artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 er begrænset til et valg mellem to domstole (dom Rehder, EU:C:2009:439, præmis 45).
Nævnte forordnings artikel 9, stk. 4 og 5, er affattet som følger:

»4. Hvis en levende enhed af en i bilag B opført art transporteres inden for [Unionen], må indehaveren af enheden først afhænde den efter at have sikret, at den påtænkte modtager er tilstrækkeligt underrettet om, hvilken form for opbevaring, udstyr og fremgangsmåde der kræves for at behandle enheden omhyggeligt.

5. Hvis levende enheder transporteres til, fra eller inden for [Unionen] eller opbevares i en transit- eller omlastningsperiode, skal de klargøres, transporteres og behandles på en måde, som mindsker risikoen for overlast, sundhedsskade eller mishandling, og som, for dyrs vedkommende, er i overensstemmelse med [Unionens] lovgivning om beskyttelse af dyr under transport.«
49

Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares således, at forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at procedurerne i forordningens artikel 16-20 ikke finder anvendelse, når det viser sig, at et europæisk betalingspåkrav ikke er blevet forkyndt i overensstemmelse med de mindstestandarder, der er fastsat i forordningens artikel 13-15. Når en sådan uregelmæssighed først viser sig efter, at et europæisk betalingspåkrav er blevet erklæret eksigibelt, skal skyldneren have mulighed for at gøre indsigelse mod denne uregelmæssighed, der, såfremt den bliver behørigt godtgjort, skal medføre, at denne eksigibilitetserklæring skal anses for ugyldig.
40

Derudover er dette led i anbringendet under alle omstændigheder ugrundet. For det første gælder det, at selv hvis det antages, at forordning nr. 1164/94, som ændret, foreskriver en frist på tre måneder, kan overskridelsen af denne frist ikke medføre, at det bliver umuligt for Kommissionen at handle. Da forordningen har til formål at sikre, at de nationale udgifter afholdes af medlemsstaterne i overensstemmelse med EU-lovgivningen, kan en sådan frist kun anses for at være vejledende, med forbehold for at en medlemsstats interesser lider skade, hvilket Kongeriget Spanien ikke har ført bevis for i den foreliggende sag. Henset til den omstændighed, at Kongeriget Spanien i den foreliggende sag efter høringen den 11. marts 2010 tilsendte Kommissionen supplerende oplysninger den 26. marts og 3. maj 2010, må tidsrummet på fire måneder og ti dage mellem denne sidste dato og den dato, den anfægtede afgørelse blev truffet, endvidere anses for fuldstændig rimelig. Endelig er den fortolkning, Kongeriget Spanien har gjort gældende, ikke alene fuldstændig ugrundet, men ligeledes ulogisk og selvmodsigende. Det var således med rette, at Retten fastslog, at den frist på tre måneder, der er fastsat i artikel H, stk. 2, i bilag II til forordning nr. 1164/94, som ændret, kun vedrører den mulige opnåelse af enighed mellem Kommissionen og den berørte medlemsstat, og at artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1386/2002 ikke kan fortolkes således, at den pålægger Kommissionen en frist på tre måneder for at træffe en afgørelse om finansiel korrektion.
Grundforordningens artikel 13, der har overskriften »Omgåelse«, bestemte:

»1. Antidumpingtold, der er indført i henhold til denne forordning, kan udvides til også at gælde for indførsel fra tredjelande af samme vare, […] når gældende foranstaltninger omgås. […] Omgåelse defineres som en ændring i mønstret for handelen mellem tredjelande og Fællesskabet eller mellem individuelle selskaber i det land, der er omfattet af foranstaltninger, og Fællesskabet, som skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomiske begrundelse ud over indførelsen af tolden, hvor der foreligger beviser for skade eller for, at virkningerne af tolden undergraves i henseende til priserne på og/eller mængderne af samme vare, og bevis for dumping i forhold til de tidligere fastslåede normale værdier for samme eller lignende varer, om fornødent i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 2.

[...]

2. En samleproces i Fællesskabet eller i et tredjeland anses for at indebære en omgåelse af gældende foranstaltninger, hvis:

a) processen er påbegyndt eller udvidet væsentligt siden eller umiddelbart forud for indledningen af antidumpingundersøgelsen, og de pågældende dele hidrører fra det land, der er omfattet af foranstaltningerne, og

[...]

c) virkningerne af tolden undergraves i henseende til priserne på og/eller mængderne af samme vare hidrørende fra en samleproces, og der foreligger bevis for dumping i forhold til de tidligere fastslåede normalværdier for samme eller lignende varer.

3. Undersøgelser i henhold til denne artikel iværksættes på Kommissionens initiativ eller på anmodning fra en medlemsstat eller enhver interesseret part på grundlag af tilstrækkelige beviser vedrørende de faktorer, der er omhandlet i stk. 1. Undersøgelserne iværksættes efter konsultationer i det rådgivende udvalg ved en forordning udstedt af Kommissionen, hvori det også kan pålægges toldmyndighederne at gøre indførslen til genstand for registrering i henhold til artikel 14, stk. 5, eller at anmode om garantier. Undersøgelserne udføres af Kommissionen, som kan bistås af toldmyndighederne, og undersøgelserne afsluttes inden for ni måneder. Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at det er berettiget at udvide foranstaltningerne, vedtages dette af Rådet på forslag fra Kommissionen efter konsultation i det rådgivende udvalg. […]

[...]«
22

Den 4. juni 2009 anlagde Martin Grund i medfør af § 43, stk. 1, i Verwaltungsgerichtsordnung (den tyske lov om forvaltningsretspleje) sag ved Schleswig-Holsteinische Verwaltungsgericht (forvaltningsdomstolen i Schleswig-Holstein) med påstand om, at det blev fastslået, at de to parceller, som var blevet omklassificeret af LLUR, ikke var omfattet af nævnte forbud mod omlægning. Til støtte for søgsmålet angav Martin Grund at have en legitim interesse i denne konstatering og anførte, at disse to parceller ikke kunne kvalificeres som permanente græsarealer, fordi de nævnte parceller, som blev anvendt til dyrkning af agergræs, blev omlagt efter et eller to år. Martin Grund gjorde gældende, at en omlægning fra en blanding af kløver/græs til agergræs eller omvendt under alle omstændigheder var en omdrift, hvilket udelukkede, at der opstod permanente græsarealer, og bragte en bestående anvendelse som permanente græsarealer til ophør.
Forordningens artikel 32 med overskriften »Nedsættelser og udelukkelser ved angivelse af for store arealer« bestemmer:

»1. Hvis det for en afgrødegruppe konstateres, at det anmeldte areal er større end det fastslåede areal i henhold til artikel 31, stk. 2, beregnes støttebeløbet på grundlag af det fastslåede areal nedsat med det dobbelte af den konstaterede forskel, hvis denne forskel udgør over enten 3% eller 2 ha, men højst 20% af det fastslåede areal.

Hvis den konstaterede forskel udgør over 20% af det fastslåede areal, ydes der ingen arealstøtte for den pågældende afgrødegruppe.

2. Hvis det for det samlede fastslåede areal, der er omfattet af en støtteansøgning under de støtteordninger, der er omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i [forordning nr. 3508/92], konstateres, at det anmeldte areal overstiger det fastslåede areal i henhold til artikel 31, stk. 2, med mere end 30%, gives der afslag på den støtte, som landbrugeren efter artikel 31, stk. 2, ville være berettiget til under disse støtteordninger for det pågældende kalenderår.

Hvis forskellen er på over 50%, udelukkes landbrugeren endnu en gang fra at modtage støtte på indtil et beløb svarende til det, der fortabes efter første afsnit. Dette beløb modregnes i de støttebetalinger under støtteordninger omhandlet i artikel 1, stk. 1, i [forordning nr. 3508/92], som landbrugeren har ret til i forbindelse med ansøgninger, som han indgiver i de tre kalenderår, der følger efter kalenderåret for konstateringen.«
37

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 30 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en afgift som den, der er fastsat i gødningsdekretets artikel 21, stk. 5, som udelukkende finder anvendelse på import til regionen Flandern af overskydende husdyrgødning og anden gødning, som opkræves hos importøren, mens afgiften af overskydende gødning, der er produceret på det flamske område, opkræves hos producenten, og som beregnes på grundlag af en anden fremgangsmåde end den, der anvendes ved beregningen af sidstnævnte afgift. Det er i denne forbindelse uden betydning, at den medlemsstat, fra hvilken den overskydende gødning importeres til regionen Flandern, anvender en afgiftsnedsættelse ved udførsel af denne gødning til andre medlemsstater.
7

I artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, der har overskriften »Henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen«, fastsættes: »1. Undtagelsesvis kan en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste: a) udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 4, eller b) anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5. 2. Stk. 1 finder anvendelse: a) på anmodning af en af parterne b) af rettens egen drift, eller c) på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, jf. stk. 3. Henvisningen kan dog kunne finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed. 3. Barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i stk. 1: a) hvis barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, efter at sagen er anlagt ved den i stk. 1 omhandlede ret b) hvis barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat c) hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat d) hvis en indehaver af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, eller e) hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover. 4. Den ret i den første medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, fastsætter et tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1. Er sagen ikke anlagt inden udløbet af dette tidsrum, fortsætter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 5. Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 6. Ved anvendelsen af denne artikel arbejder retterne sammen, enten direkte eller gennem de centralmyndigheder, der er udpeget i medfør af artikel 53.«
35

Den i hovedsagen omhandlede lønbeskyttelsesforanstaltning kan heller ikke begrundes i formålet om de sociale sikringsordningers stabilitet. Det er således ikke blevet gjort gældende, og det synes heller ikke at kunne gøres gældende, at anvendelsen af denne foranstaltning på polske arbejdstagere er nødvendig med henblik på at undgå et alvorligt indgreb i den tyske sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt (jf. analogt dom Rüffert, EU:C:2008:189, præmis 42). Såfremt disse arbejdstagere ikke oppebærer en passende løn og følgelig tvinges til at ty til socialsikringen for at sikre et minimum af købekraft, er det polsk socialhjælp, de vil have ret til. En sådan følge vil åbenlyst ikke have nogen indvirkning på den tyske sociale sikringsordning.
14

Under disse omstændigheder har Hoge Raad der Nederlanden besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Er der ved registreringshindringen eller ugyldighedsgrunden i artikel 3, stk. 1, litra e), [første led, i varemærkedirektivet] […] – dvs. at tredimensionelle varemærker ikke udelukkende må bestå af en udformning, som følger af varens egen karakter – tale om en udformning, der er nødvendig for varens funktion, eller er dette allerede tilfældet, når varen har en eller flere væsentlige brugsegenskaber, som forbrugeren muligvis også kan finde hos konkurrenternes varer? b) Såfremt ingen af disse alternativer er korrekt, hvorledes skal forskriften da fortolkes? 2) a) Er der ved registreringshindringen eller ugyldighedsgrunden i artikel 3, stk. 1, litra e), [tredje led, i varemærkedirektivet] […] – dvs. at [tredimensionelle] varemærker ikke udelukkende må bestå af en udformning, hvorved varen får en væsentlig værdi – tale om begrundelsen (eller begrundelserne) for beslutningen om køb hos de forbrugerkredse, der kommer i betragtning? b) Kan der kun tales om »en udformning, hvorved varen får en væsentlig værdi« som omhandlet i den netop nævnte forskrift, såfremt udformningen i sammenligning med andre værdier (såsom […] sikkerhed, komfort og egnethed [ved barnestole]) må betragtes som den væsentligste hhv. dominerende værdi, eller kan dette også være tilfældet, såfremt varen ud over denne værdi også har andre værdier, der må betragtes som væsentlige? c) Er det den opfattelse, som næres af flertallet af de forbrugere, der kommer i betragtning, der er afgørende for besvarelsen af spørgsmål 2a og b, eller kan en ret også lægge til grund, at allerede opfattelsen hos en del af forbrugerne er tilstrækkelig til at betragte den pågældende værdi som »væsentlig« i den nævnte bestemmelses forstand? d) Såfremt besvarelsen af spørgsmål 2c lyder som i sidstnævnte alternativ, hvorledes skal da denne del af forbrugerne fastlægges? 3) Skal artikel 3, stk. 1, litra e), i [varemærkedirektivet] […] fortolkes således, at registreringshindringen i henhold til litra e) også gælder, såfremt det tredimensionelle varemærke indeholder et tegn, for hvilket det i [første led] anførte gælder, men som i øvrigt opfylder kriteriet i [tredje led]?«
29

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at ligestilling med en enkelt afgiftspligtig person udelukker, at medlemmerne af momsgruppen vedbliver med selvstændigt at underskrive momsangivelser og vedbliver med uden for deres koncern at blive anset for afgiftspligtige personer, da kun den ene afgiftspligtige person har beføjelse til at underskrive nævnte angivelser (dom Ampliscientifica og Amplifin, C‑162/07, EU:C:2008:301, præmis 19). Det følger heraf, at tjenesteydelser leveret af en tredjepart til et medlem af en momsgruppe i en sådan situation i momsmæssig henseende skal betragtes som gennemført ikke til fordel for dette medlem, men for den momsgruppe i sig selv, som selskabet tilhører.