ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Kan en national administrativ fremgangsmåde, hvorefter den omstændighed, at den nuværende administrerende direktør for en juridisk person var administrerende direktør for en anden juridisk person, som har en forfalden afgiftsgæld, i henhold til national lovgivning betragtes som en grund til at pålægge en afgiftsmæssig sikkerhedsstillelse på op til 500 000 EUR, anses for at være i overensstemmelse med formålet i artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, dvs. bekæmpelse af svig vedrørende moms?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 14/24

Sag anlagt den 18. oktober 2016 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-530/16)

(2017/C 014/30)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Mölls og J. Hottiaux)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16, stk. 1, og artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/49/EF af 29. april 2004 om jernbanesikkerhed i EU og om ændring af Rådets direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder og direktiv 2001/14/EF om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (1), idet — den ikke har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sikkerhedsmyndigheden er uafhængig af alle jernbanevirksomheder, infrastrukturforvaltere, ansøgere om sikkerhedscertifikater og ordregivere, og — den ikke har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at undersøgelsesorganet er uafhængigt af jernbanevirksomheder og infrastrukturforvaltere

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør gældende, at Republikken Polen ikke på behørig måde har gennemført princippet om, at undersøgelsesorganet (nemlig Państwowa Komisja Badania Wypadków Kolejowych [den nationale kommission til undersøgelse af jernbaneulykker] [PKBWK]) med hensyn til organisation, retlig struktur og beslutningstagning skal være uafhængigt, således som det kræves i artikel 21, stk. 1, i direktiv 2004/49/EF, i den polske retsorden. Den vedtægt, som PKBWK har fået, sikrer ikke denne kommissions uafhængighed. PKBWK er en integreret bestanddel af det ministerium, der har kompetence på området for transportspørgsmål, og kommissionens uafhængighed af ministeriet og af infrastrukturforvalterne er på ingen måde sikret. Derudover handler PKBWK ikke i eget navn; den minister, der har kompetence på området for transportspørgsmål, udnævner og afskediger både PKBWK’s formand, dennes stedfortræder og sekretær samt PKBWK’s faste medlemmer og ad hoc-medlemmer. I øvrigt har den minister, der har kompetence på området for transportspørgsmål, ikke ved passende bestemmelser stillet de nødvendige midler til rådighed for PKBWK, for at gøre det muligt for denne kommission at udføre sine opgaver.

Kommissionen gør derudover gældende, at Republikken Polen ikke har gennemført artikel 16, stk. 1, i direktiv 2004/29/EF behørigt, fordi sikkerhedsmyndigheden (nemlig Prezes Urzędu Transportu Kolejowego [bestyrelsen for jernbanemyndigheden]) med hensyn til organisation, retlig struktur og beslutningstagning ikke er uafhængig af alle jernbanevirksomheder, infrastrukturforvaltere, ansøgere om sikkerhedscertifikater og ordregivere.

(1) EUT L 164, s. 44.
1)

Skal artikel 7, nr. 1), litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at udtrykket »sager om kontraktforhold« også omfatter et krav på kompensation i henhold til artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (2), der fremsættes over for et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den pågældende flypassagers medkontrahent?
2)

Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål således, at undgåeligheden refererer til forsinkelsen: Når det fly, som befinder sig på den foregående flyvning, er berørt af de usædvanlige omstændigheder, skal det transporterende luftfartsselskab da allerede efter de usædvanlige omstændigheders indtræden på den foregående flyvning forsøge at skaffe et erstatningsfly, eller kan selskabet vente, til det står fast, at de usædvanlige omstændigheder vil føre til en væsentlig forsinkelse i den efterfølgende flyvning?
1.

For det første anvendte Retten et urigtigt retligt kriterium, da den vurderede, om Rådet havde beviser for at fastslå, at de nationale priser på råmaterialer, som fremgik af de undersøgte, relevante argentinske eksportører, blev tilstrækkeligt fordrejet til, at det kunne begrundes at se bort fra dem og benytte den i grundforordningens (1) artikel 2, stk. 5, andet afsnit, fastsatte metode. Herved pålagde Retten institutionen en bevisbyrde, der var for streng.
1)

Med henblik på anvendelse af ækvivalensprincippet mellem midlertidigt ansatte og personer, der er i tidsubegrænset ansættelse, skal ophør af ansættelseskontrakten på grund af »objektive omstændigheder [circunstancias objetivas]« i henhold til ET’s artikel 49, stk. 1, litra c), og ophør af »objektive grunde [causas objetivas]« i henhold til ET’s artikel 52, da anses for at være »sammenlignelige situationer«, således at forskellen på godtgørelsen i det ene og det andet tilfælde udgør en ulige behandling af midlertidigt og tidsubegrænset ansatte, der er ulovlig i henhold til Rådets direktiv 1999/70/EF (1) af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP?
1.

For det første anvendte Retten et urigtigt retligt kriterium, da den vurderede, om Rådet havde beviser for at fastslå, at de nationale priser på råmaterialer, som fremgik af de undersøgte, relevante argentinske eksportører, blev tilstrækkeligt fordrejet, til at det kunne begrundes at se bort fra dem og benytte den i grundforordningens (1) artikel 2, stk. 5, andet afsnit, fastsatte metode. Herved pålagde Retten institutionen en bevisbyrde, der var for streng.
1.

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at opførelseskriteriet i artikel 1, stk. 1, i Rådets afgørelse 2014/119/FUSP, som ændret ved den anden ændringsafgørelse, er forenelig med målene med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, jf. artikel 21 i traktaten om Den Europæiske Union. Retten så bort fra, at den påstående uretmæssige tilegnelse af statsmidler i det mindste skal være genstand for en igangværende retsforfølgning eller andre retslige skridt i det pågældende land under omstændigheder, hvor der, som i den foreliggende sag, er pålidelig dokumentation for, at det pågældende land ikke sammenhængende og tilstrækkeligt har vist at kunne overholde de grundlæggende principper for menneskerettigheder eller retsstatsprincippet.
1.

For det første anvendte Retten et urigtigt retligt kriterium, da den vurderede, om Rådet havde beviser for at fastslå, at de nationale priser på råmaterialer, som fremgik af de undersøgte, relevante indonesiske eksportører, blev tilstrækkeligt fordrejet til, at det kunne begrundes at se bort fra dem og benytte den i grundforordningens (1) artikel 2, stk. 5, andet afsnit, fastsatte metode. Herved pålagde Retten institutionen en bevisbyrde, der var for streng.
1)

Skal artikel 5, nr. 1), litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 22/2001 af 22. december om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at udtrykket »sager om kontraktforhold« også omfatter et krav på kompensation i henhold til artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 296/91 (2), der fremsættes over for et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den pågældende flypassagers medkontrahent?
1)

Kan den beføjelse, der er tillagt i artikel 64, stk. 1, litra c), i forordning nr. 883/2004 (1), henset til denne forordnings artikel 63 og 7, formålet med og indholdet af forordningen og personers og arbejdstagers frie bevægelighed forstås således, at en ansøgning om forlængelse af perioden for eksport af en ydelse ved arbejdsløshed i princippet afslås, med mindre forlængelsen af eksportperioden efter Uwv opfattelse på grundlag af sagens konkrete omstændigheder, herunder eksempelvis at der foreligger en konkret og beviselig udsigt til arbejde, ikke med rimelighed kan nægtes? I benægtende fald:
2)

Såfremt spørgsmål 1) besvares benægtende, skal arveretsforordningens artikel 68, litra l), jf. artikel 67, stk. 1, da fortolkes således, at den overlevende ægtefælles arvelod, også for det tilfælde at denne for en brøkdels vedkommende skyldes en forhøjelse i henhold til en formueretlig bestemmelse som BGB’s § 1371, stk. 1, i det hele kan registreres i det europæiske arvebevis? Såfremt dette principielt må besvares benægtende, kan det imidlertid undtagelsesvist besvares bekræftende for så vidt angår faktiske omstændigheder, hvorunder a) arvebeviset alene har til formål at gøre arvingernes rettigheder gældende i en bestemt, anden medlemsstat for så vidt angår arveladers derværende aktiver, og b) arvesagens afgørelse (arveretsforordningens artikel 4 og 21) og — uanset hvilke lovvalgsregler der finder anvendelse — spørgsmål vedrørende formueforholdet mellem ægtefæller skal vurderes efter samme nationale lovgivning.
1.

For det første anvendte Retten et urigtigt retligt kriterium, da den vurderede, om Rådet havde beviser til at fastslå, at de nationale priser på råmaterialer, som fremgik af de undersøgte, relevante argentinske eksportører, blev tilstrækkeligt fordrejet til, at det kunne begrundes at se bort fra dem og benytte den i grundforordningens (1) artikel 2, stk. 5, andet afsnit, fastsatte metode. Herved pålagde Retten institutionen en bevisbyrde, der var for streng.
3.

Tredje anbringende. Retten vender bevisbyrden, når den som betingelse for Generics (UK)’s forfægtelse af de mindelige aftalers lovlighed pålægger dette selskab et krav om at godtgøre, at en tvist bestemt ville være blevet en følge i tilfælde af en lancering med risiko, og at Generics (UK) bestemt ville have tabt tvisten.
1)

Skal en meddelelse om procedurens afslutning udstedt af referencemedlemsstaten i henhold til artikel 28, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF (1) af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler behandles som svarende til en udstedt markedsføringstilladelse hvad angår artikel 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 469/2009/EF (2) af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (kodificeret udgave) (herefter »SBC-forordningen«) inden grundpatentets udløb, således at en ansøger om et SBC i den pågældende medlemsstat er berettiget til at ansøge om og få udstedt et SBC på grundlag af meddelelsen om procedurens afslutning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Den Tjekkiske Republik) den 16. september 2016 — straffesag mod Juraj Sokáč

(Sag C-497/16)

(2017/C 022/02)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Tiltalt i straffesagen

Juraj Sokáč

Præjudicielt spørgsmål

Kan lægemidler som defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF (1), som indeholder »registrerede stoffer« som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 273/2004 (2), anses for udelukket i henhold til denne forordnings artikel 2, litra a), fra forordningens anvendelsesområde i overensstemmelse med Den Europæiske Unions Domstols dom i forenede sager C-627/13 og C-2/14 selv efter ændring af denne bestemmelse ved forordning nr. 1258/2013 (3), og henset til den omstændighed, at artikel 2, litra a), i forordning nr. 111/2005 (4) som ændret ved forordning nr. 1259/2013 (5) bringer lægemidler indeholdende ephedrin og pseudoephedrin ind under det system, der er fastsat i forordning nr. 111/2005?

(1) EFT 2001, L 311, s. 67.

(2) EUT 2004, L 47, s. 1.

(3) EUT 2013, L 330, s. 21.

(4) EUT 2005, L 22, s. 1.

(5) EUT 2013, L 330, s. 30.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/17

Sag anlagt den 14. november 2016 — Europa-Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik

(Sag C-575/16)

(2017/C 022/23)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved H. Støvlbæk og K. Walkerová, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Tjekkiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den har fastsat et krav om statsborgerskab for udøvelsen af notarerhvervet.

— Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at det krav om statsborgerskab, der er fastsat for udøvelsen af notarerhvervet i det tjekkiske retssystem, er udtryk for forskelsbehandling og udgør en uforholdsmæssig restriktion for etableringsfriheden. Den Tjekkiske Republik har følgelig tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

Kommissionen finder, at de opgaver, der i henhold til Den Tjekkiske Republiks lovgivning er tillagt notarer, ikke på grund af deres art er forbundet med udøvelsen af offentligretlige beføjelser, således at det krav om statsborgerskab, der er fastsat, for adgangen til erhvervet som notar i det tjekkiske retssystem, ikke kan være begrundet i den undtagelse, der er fastsat i artikel 51 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
5.

Skal direktivet om betalingstjenesteydelser og de EU-retlige principper om retssikkerhed og retsklarhed samt chartrets artikel 17 fortolkes således, at de i et tilfælde med de foreliggende karakteristika er til hinder for en myndigheds- og retspraksis, som anordner, at de pengebeløb tilfalder statskassen (»fortabes«), som operatøren af spillehallen via en tjenesteydelse fra netoperatøren har modtaget fra bankkunderne, som med EC-kort og pinkode har hævet de kontanter og/eller værdikuponer til spil på spilleautomater, som han har påfyldt, selv om alle kreditnotaer kun svarer til de beløb, som kunderne har modtaget i kontanter og værdikuponer til at spille med via automaten?
3)

Indebærer fortolkningen af Dublin III-forordningens artikel 17, stk. 1, at medlemsstaten er forpligtet til at anvende skønsklausulen med henblik på at sikre en effektiv beskyttelse mod tilsidesættelsen af de rettigheder, der følger af artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, i en situation som den, der er genstand for den præjudicielle forelæggelse, og at denne anvendelse er til hinder for, at en ansøger om international beskyttelse overføres til den kompetente medlemsstat, der har anerkendt at være ansvarlig i henhold til denne forordning? Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Den Haag (Nederlandene) den 31. oktober 2016 — A og S mod Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(Sag C-550/16)

(2017/C 038/10)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Den Haag, tingstedet i Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A og S

Sagsøgt: Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

Præjudicielle spørgsmål

Skal der i forbindelse med familiesammenføring af flygtninge ved »uledsaget mindreårig« som omhandlet i artikel 2, litra f), i direktiv 2003/86 (1) også forstås en tredjelandsstatsborger eller en statsløs under 18 år, som ankommer til en medlemsstats område uden at være ledsaget af en voksen, der er ansvarlig for den mindreårige ifølge lov eller sædvane, og som

— søger om asyl,

— under asylproceduren på medlemsstatens område fylder 18 år,

— får meddelt asyl med tilbagevirkende kraft til ansøgningsdatoen og

— efterfølgende søger om familiesammenføring?

(1) Rådets direktiv 2003/86/EF af 22.9.2003 om ret til familiesammenføring (EUT 2003, L 251, s. 12).
8)

Udgør en tilsidesættelse af EU-retten, som består i, at »de kompetente myndigheder« ikke har truffet en afgørelse efter artikel 1, stk. 3, litra i), i direktiv 94/19, en »tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse«, som kan udløse en medlemsstats ansvar for skader gennem et søgsmål mod tilsynsmyndigheden, og under hvilke forudsætninger er dette tilfældet, og er følgende omstændigheder af betydning i denne forbindelse: a) at fonden til dækning af bankindskud (Fond za garantirane na vlogovete v bankite, herefter »FGVB«) ikke rådede over tilstrækkelige midler til at dække alle garanterede indskud; b) at kreditinstituttet i den periode, hvor betalingerne forblev indstillet, blev sat under skærpet tilsyn for at beskytte mod insolvens; c) at sagsøgerens indskud blev udbetalt, efter at BNB havde konstateret, at saneringsbestræbelserne ikke havde udsigt til at lykkes; [d)] at sagsøgerens indskud med tillæg af afkastet af renterne, beregnet for perioden fra den 20. juni 2014 til og med den 6. november 2014, blev udbetalt?
—

Scuola Elementare Maria Montessori tilpligtes at betale sagens omkostninger for såvel Retten som under nærværende sag.
2)

Skal artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88/EF fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, hvorefter retten til finansiel godtgørelse ved et arbejdsforholds ophør er betinget af, at arbejdstageren af grunde, som han ikke har nogen indflydelse på, ikke har været i stand til at gøre brug af sin ret til årlig betalt ferie inden arbejdsforholdets ophør?
5.

Retten synes at være af den opfattelse, at en effektiv retsbeskyttelse mod en afgørelse fra Kommissionen, som godkender en støtte, kan varetages af de nationale domstole. Dette ville betyde, at EU-lovgiver ved at forpligte medlemsstaterne til at etablere adækvate adgange til domstolsprøvelse (artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU) ville overlade domstolene i medlemsstaterne kontrollen med de individuelle retsakter fra EU’s institutioner, såsom Europa-Kommissionen. Henset til såvel Domstolens praksis vedrørende EU’s retsakter og eksisterende søgsmålsadgange som særligt til fordelingen af kompetencer mellem de nationale domstole og Europa-Kommissionen inden for lovgivningen om statsstøtte kan denne opfattelse ikke tiltrædes og skal således anses for retligt ukorrekt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Mons (Belgien) den 23. november 2016 — Cabinet d’Orthopédie Stainier SPRL mod État belge

(Sag C-592/16)

(2017/C 038/16)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Cabinet d’Orthopédie Stainier SPRL

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med de regler om udarbejdelse af resultatopgørelse, der er fastsat i Rådets fjerde direktiv af 25. juli 1978 om årsregnskaberne for visse selskabsformer (direktiv 78/660/EØF, EUT L 222 af 14.8.1978, s. 11), og som bestemmer følgende:

— årsregnskabet skal give et pålideligt billede af selskabets aktiver og passiver, økonomiske stilling samt resultatet (direktivets artikel 2, stk. 3)

— hensættelser til omkostninger, herunder uforudsete udgifter, har til formål at dække tab eller gæld, hvis karakter er klart defineret, og som på statustidspunktet enten anses for sandsynlige eller sikre, men som er ubestemmelige med hensyn til deres størrelse eller tidspunktet for deres afholdelse (direktivets artikel 20, stk. 1)

— værdiansættelsen skal i alle tilfælde ske under udvisning af behørig forsigtighed og især: — må kun den fortjeneste, der er konstateret på statustidspunktet, medtages — skal der tages hensyn til alle forudseelige risici og eventuelle tab, som er opstået i løbet af det regnskabsår, årsregnskabet vedrører, eller i et tidligere regnskabsår, selv om disse risici eller tab først bliver kendt mellem statustidspunktet og det tidspunkt, hvor det udarbejdes (direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), aa) og bb))

— der skal tages hensyn til indtægter og udgifter vedrørende det år, som regnskabet omfatter, uden hensyn til det tidspunkt hvor disse indtægter indgår eller udgifter udbetales (direktivets artikel 31, stk. 1, litra d))

— aktiv- og passivposternes bestanddele skal værdiansættes hver for sig (direktivets artikel 31, stk. 1, litra e)),

at et aktieoptionsudstedende selskab bogfører prisen for tildeling af en option som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor den pågældende option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed, for at tage hensyn til den risiko, som påhviler optionsudstederen som følge af den forpligtelse, som denne har påtaget sig, [og ikke] i løbet af det regnskabsår, hvor tildelingen af optionen finder sted, og hvor prisen for optionen endeligt indgår, idet den risiko, som påhviler optionsudstederen, værdiansættes særskilt i forbindelse med bogføringen af en hensættelse?
1.

Ifølge den begrundede udtalelse, som Kommissionen sendte til de græske myndigheder den 1. september 2014, har Grækenland, idet denne medlemsstat har tilladt, at olieprodukter gøres tilgængelige på selskabet Hellenic Duty Free Shops SA’s tankstationer ved grænseovergangene i Kipoi ved floden Evros, Kakavia og Evzonoi uden pålæggelse af punktafgift, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter, eftersom den ikke anser en sådan tilgængeliggørelse for at udgøre en faktisk overgang til forbrug. Direkte levering af brændstof til køretøjer på de nævnte tankstationer udgør en overgang til forbrug og skal pålægges punktafgift.
2.

Retten foretog en åbenbar urigtig gengivelse af beviserne i sine sagsakter, da den fastslog, at der på tidspunktet for indgåelsen af aftalen forelå en materiel »potentiel konkurrence« mellem appellanterne og Lundbeck. Kommissionen var forpligtet til objektivt at påvise, at appellanterne havde en realistisk og konkret mulighed for at indtræde på markedet på en økonomisk rentabel måde. Bevismaterialet dokumenterede, at (a) en sådan indtræden forud for aftalens udløb ikke var en realistisk eller konkret mulighed, hverken objektivt eller i henseende til økonomisk rentabilitet, og at (b) appellanterne i de forhandlinger, der førte til aftalen, ikke havde noget incitament til at være sandfærdige med hensyn til deres villighed til at indtræde på markedet, og at de vildledte Lundbeck til at indvillige i både at levere sine egne produkter til appellanterne til en nedsat pris og til at foretage en betaling til appellanterne. Dette gjorde det faktisk muligt for appellanterne umiddelbart at indtræde på markedet, hvilket de åbenbart ikke ellers kunne have gjort. Retten undlod at tage hensyn til den afgørende forskel mellem appellanterne og de øvrige generiske fabrikanter, der indgik aftaler med Lundbeck, som består i, at appellanterne ikke havde nogen realistisk og konkret mulighed for at opnå en markedsføringstilladelse inden for aftalens tidsramme.