3.

I tredje spørgsmål spørger den nederlandske ret, om traktatens artikel 215, stk. 2, skal fortolkes således, at Fællesskabet ved at have udstedt en forordning, som Domstolen efterfølgende har erklæret ugyldig, ifalder ansvar direkte over for den, der har lidt en skade som følge af det nationale organs sædvanlige anvendelse af denne forordning. Jeg skal indledningsvis understrege, at Domstolens praksis (og især den allerede citerede dom af 25. 5. 1978, HNL) nu klart viser, hvilke betingelser der må kræves, for at Fællesskabet kan anses ansvarligt for skader som følge af en ugyldig generel retsakt. Jeg tror ikke, det er nødvendigt at gentage dem her. Den forelæggende ret er i virkeligheden ikke interesseret i en ny redegørelse for de principper, der kan udformes på grundlag af Domstolens domme vedrørende Fællesskabets ansvar for skader, som tredjemand har lidt på grund af retsstridige generelle retsakter. Hvad der interesserer den er snarere, om en krænkelse af den allerede nævnte forordning fra Rådet i lighed med den krænkelse, som Domstolen har fastslået i dommene af 5. juli 1977 i sagerne 114/76, Bela-Mühle, 116/76, Granaria og 119-120/76, Ölmühle-Becher (Sml. 1977, s. 1211, 1247, 1269), kan medføre, at såvel Fællesskabet som de medlemsstater, hvis myndigheder har gennemført Fællesskabets ugyldige regler, ifalder ansvar. Dette kan udledes af fjerde spørgsmål, som er nært forbundet med det foregående, for så vidt som det forudsætter, at Fællesskabets er direkte og principalt ansvarligt, og kun omhandler problemet, om staten hæfter solidarisk eller proratarisk. I denne henseende må opmærksomheden især henledes på, at betingelserne for Fællesskabets eget ansvar og medlemsstatens eventuelle medansvar ikke er sammenfaldende. Fællesskabet kan nemlig kun erklæres ansvarlig for at have udstedt en generel retsakt angående den økonomiske politik i strid med visse af fællesskabsrettens principper; og det er denne adfærd fra Fællesskabets side, som skaber den i artikel 215, stk. 2 fastsatte forpligtelse til at yde erstatning til skadelidte — naturligvis forudsat, at de betingelser, der senest er fastslået i den allerede citerede dom af 25. maj 1978, HNL, er opfyldt. Hvad derimod angår medlemsstaten, er spørgsmålet, om medlemsstaten kan gøres medansvarlig for at have anvendt den generelle fællesskabesakt, der var i strid med disse principper, og som derefter blev erklæret ugyldig af Domstolen. Denne adfærd er anderledes, og den unddrager sig helt sikkert anvendelsesområdet for artikel 215, stk. 2, som udelukkende angår skader forvoldt af fællesskabsinstitutioner eller af Fællesskabets ansatte under udøvelsen af deres hverv. Dette fører til en anden vigtig konstatering: der eksisterer ikke nogen fællesskabsregel om medlemsstaternes ansvar uden for kontraktsforhold. Nu er det uden videre tænkeligt, at der forlanges erstatning af en medlemsstat for skader, private har lidt på grund af en retsstridig adfærd uden for kontraktsforhold, som består i krænkelse af fællesskabsregler eller er en følge heraf; ansvaret skal imidlertid fastslås af den nationale domstol »på grundlag af de nationale retsregler om statens erstatningsansvar« (selv om også en krænkelse af fællesskabsretten skal påvises i medfør af denne). Dette har Domstolen tydeligt bekræftet i dom af 22. januar 1976 i sag 60/75, Russo-AIMA (Sml. 1976, s. 45 ff; jf. præmis 9). Det er følgeligt på grundlag af hver medlemsstats nationale ret, at man må fastslå, om staten er forpligtet til at erstatte skader, der er forvoldt ved dens manglende overholdelse af fællesskabsregler, men — jeg understreger — en manglende overholdelse, som må tilregnes staten. Dette er dog et ganske andet tilfælde end det i denne sag. I virkeligheden er der ikke tale om, at en medlemsstat i nærværende sag har krænket fællesskabsretten. Der er derfor heller ikke grund til at antage, at medlemsstaten er ifaldet ansvar. Jeg har allerede omtalt, at en bindende generel retsakt, der er behæftet med en mangel, som kan medføre dens annullation (især krænkelse af traktaten eller retsregler, der skal anvendes ved dens gennemførelse), efter fællesskabsretten beholder sine retsvirkninger i forhold til sine adressater, indtil den bliver erklæret ugyldig af Domstolen. Med andre ord: en retsstridig forordning bevarer sin bindende virkning trods retsstridigheden indtil det nævnte tidspunkt. Der kan altså ikke tales om, at medlemsstaten — eller en af dens myndigheder —, har begået et retsbrud, hvor det drejer sig om gennemførelsesforanstaltninger til gældende fællesskabsbestemmelser. I det foregående har jeg refereret til fællesskabsforordninger, der ikke blot er retsstridige, men som eventuelt også kan pådrage Fællesskabet ansvar. Det er klart, at mine bemærkninger så meget desto mere gælder for tilfælde som det foreliggende, hvori den retstridige og ugyldige forordning ikke frembyder de træk, der medfører, at Fællesskabet bliver ansvarlig for de opståede skader. Alt i alt er der således mere end én grund til at afvise, at en medlemsstat, der har anvendt den forordning, der senere blev erklæret ugyldig, hæfter solidarisk eller proratarisk sammen med Fællesskabet. For det første er der forskel på Fællesskabets og medlemsstatens adfærd, som man må betragte som ansvarsbetingelser; dernæst er der forskel på de regler, der omhandler henholdsvis Fællesskabets og medlemsstatens ansvar uden for kontraktsforhold; for det tredje og sidste har medlemsstaten ikke udvist nogen retsstridig adfærd ved at anvende en gældende forordning, selv om den var uforenelig med trinhøjere fællesskabsret. Imidlertid . finder jeg to præciserende bemærkninger hensigtsmæssige (selv om de ikke har nogen indflydelse på de svar, der skal gives den nationale domstol). For det første er det således, at en medlemsstat kan have et vist skøn ved en forordnings gennemførelse, især når dette kræver nationale transformationseller delegationsbestemmelser. Ved udøvelsen af dette skøn kan staten træffe visse foranstaltninger, som er i strid med fællesskabsretten, måske blot som en vildfarelse. Det er klart, at selv om staten i dette tilfælde hævder, at foranstaltningerne er blevet truffet til gennemførelse af en fællesskabsforordning, ifalder den alligevel ansvar. I det omfang, de af staten vedtagne gennemførelsesakter beror på et skøn og krænker fællesskabsretten, kan staten ifalde ansvar herfor. Den konkrete løsning af dette ansvarsproblem afhænger herefter ikke alene af, om fællesskabsretten er krænket, men også af, om den nationale rets betingelser for, at staten har pådraget sig ansvar, er opfyldt. For det andet kan foranstaltninger, som medlemsstaten er forpligtet til at træffe i medfør af en forordning, kun betragtes som »gennemførelsesforanstaltninger«, så længe forordningen er gyldig og derfor skal gennemføres. Når en forordning er erklæret ugyldig, ophører den med at have retsvirkning. Følgelig ville den medlemsstat, som efter dette øjeblik opretholdt foranstaltninger, der var truffet til gennemførelse af den pågældende forordning, udvise en adfærd, som ikke længere kunne retfærdiggøres under henvisning til dens forpligtelse til at overholde gældende fællesskabsakter.