ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

I denne henseende har den forelæggende ret anført, at opfattelsen i en del af den tyske retslitteratur er, at det søgsmål med henblik på afværgelse af fuldbyrdelse, der er fastsat i ZPO’s § 767, ganske vist er omfattet af kvalificeringen som sag om underholdspligt som omhandlet i forordning nr. 4/2009, eftersom de indsigelser, der fremsættes i en sådan sag, bl.a. dem om betaling eller overførsel af kravet, i sidste ende ikke omfatter den måde, hvorpå tvangsfuldbyrdelsen er blevet foretaget, bedømt ud fra fuldbyrdelsesreglerne alene, men fuldbyrdelsesdokumentet som sådan. Den forelæggende ret har desuden fremhævet, at dette søgsmål med henblik på afværgelse af fuldbyrdelse funktionelt svarer til et søgsmål med påstand om nedsættelse af det underholdsbidrag, for hvilket der er blevet udstedt et fuldbyrdelsesdokument, da en sådan anmodning om ændring ifølge artikel 8 i forordning nr. 4/2009 er underlagt de i forordningen fastsatte kompetencekriterier. Denne fortolkning, der forfægtes i en del af den tyske retslitteratur, og som den forelæggende ret er indstillet på at anlægge, er ifølge den forelæggende ret den eneste fortolkning, der er forenelig med det formål, som forordningen forfølger, nemlig at sikre, at den bidragsberettigede beskyttes og privilegeres i kompentenceretlig henseende, uden dermed, at denne ved retterne i fuldbyrdelsesstaten for det krav, for hvilket der er blevet udstedt et fuldbyrdelsesdokument, er nødsaget til at forsvare sig i et søgsmål med henblik på afværgelse af fuldbyrdelse, hvorved der rejses materielretlige indsigelser imod det nævnte krav.
70

En foranstaltning, hvormed en medlemsstat begrænser indkøbscentralernes geografiske kompetenceområde til at omfatte det geografiske område for de respektive lokale myndigheder, der har oprettet dem, for at sikre, at disse indkøbscentraler handler i disse myndigheders offentlige interesse og ikke i deres egen kommercielle interesse uden for disse områder, skal anses for at være i overensstemmelse med artikel 1, stk. 10, i direktiv 2004/18, som foreskriver, at en indkøbscentral skal have egenskab af ordregivende myndighed og i denne henseende skal opfylde de betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 9. Som Domstolen allerede har bemærket, er en ordregivende myndighed i henhold til denne bestemmelse et organ, som forfølger en almen interesse, der ikke er industriel eller kommerciel. Et sådant organ forfølger ikke hovedsageligt et formål med gevinst for øje på markedet (jf. i denne retning dom af 23.12.2009, CoNISMa, C-305/08, EU:C:2009:807, præmis 38). En bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede skal derfor anses for at overholde grænserne for den skønsmargen, som medlemsstaterne råder over ved gennemførelsen af direktiv 2004/18.
48

Heraf følger, at såfremt den forelæggende ret måtte konstatere, at en national bestemmelse såsom artikel 339, stk. 2, i loven om civil retspleje forhindrer den ret, som træffer afgørelse i en udeblivelsessag efter stævning indgivet af en erhvervsdrivende, i at træffe foranstaltninger med henblik på sagens oplysning, som sætter den i stand til ex officio at kontrollere kontraktvilkår, der henhører under dette direktiv, og som er genstand for tvisten, tilkommer det den at undersøge, om det er muligt at foretage en fortolkning, der er i overensstemmelse med EU-retten, ved hjælp af undtagelser såsom »begrundet tvivl« eller »omgåelse af loven« som fastsat i denne artikel 339, stk. 2, eftersom denne bestemmelse tillader retten, som træffer afgørelse i udeblivelsessagen, at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på sagens oplysning.
6

I den appellerede kendelses præmis 10 og 12 bemærkede Retten indledningsvis, at det følger af artikel 73, stk. 1, i dens procesreglement i den affattelse, der fandt anvendelse på tvisten, at »[d]et originale eksemplar i papirform af ethvert processkrift skal være egenhændigt underskrevet af partens befuldmægtigede eller advokat«, og at en manglende overholdelse af denne regel ifølge Domstolens praksis ikke kan afhjælpes. Den bemærkede dernæst i kendelsens præmis 15, at papirformen af stævningen, der indeholdt søgsmålets hoveddel og de to yderligere anmodninger, skulle anses for at udgøre et enkelt processkrift. I kendelsens præmis 16 og 17, sammenholdt med kendelsens præmis 6, fastslog Retten endelig, at eftersom ingen af underskrifterne på dette processkrift var egenhændigt underskrevet, idet de var scannede, var det åbenbart, at søgsmålet skulle afvises, og det blev derfor ikke forkyndt for Europa-Kommissionen.
10

Afgørelsens artikel 9 bestemmer: »1. For etablerede anlæg fastlægger medlemsstaterne på grundlag af dataene indsamlet i medfør af artikel 7 de historiske aktivitetsniveauer for hvert anlæg for basisperioden fra den 1. januar 2005 til den 31. december 2008 eller for basisperioden fra den 1. januar 2009 til den 31. december 2010, hvis aktivitetsniveauerne for sidstnævnte periode er højere. 2. Det produktrelaterede historiske aktivitetsniveau for hvert produkt, som der er fastsat et produktbenchmark for i bilag I, er medianen af anlæggets årlige historiske produktion af det pågældende produkt i basisperioden. 3. Det varmerelaterede historiske aktivitetsniveau er medianen af den årlige historiske import fra et anlæg, der er omfattet af EU-ordningen, og/eller produktion af målelig varme i basisperioden, som er forbrugt inden for anlæggets grænser til produktion af produkter, til produktion af anden mekanisk energi end den, der bruges til produktion af elektricitet, til varme eller køling, med undtagelse af forbruget til produktion af elektricitet, eller som er eksporteret til et anlæg eller en anden enhed, der ikke er omfattet af EU-ordningen, med undtagelse af eksport med henblik på elproduktion, udtrykt i terajoule pr. år. 4. Det brændselsrelaterede historiske aktivitetsniveau er medianen af det årlige historiske forbrug af brændsel anvendt til produktion af ikkemålelig varme, som er forbrugt til produktion af produkter, til produktion af anden mekanisk energi end den, der bruges til produktion af elektricitet, til varme eller køling, med undtagelse af forbruget til produktion af elektricitet, herunder også sikkerhedsafbrænding, i basisperioden, udtrykt i terajoule pr. år. 5. For procesemissioner i forbindelse med produktionen af produkter i det pågældende anlæg i den i stk. 1 omhandlede basisperiode er det procesrelaterede historiske aktivitetsniveau lig med medianen af de årlige historiske procesemissioner udtrykt i tons kulstofdioxidækvivalent. […] 9. Hvis et etableret anlæg har foretaget en væsentlig kapacitetsudvidelse eller en væsentlig kapacitetsindskrænkning mellem den 1. januar 2005 og den 30. juni 2011, er de historiske aktivitetsniveauer for det pågældende anlæg lig med summen af medianværdierne bestemt i henhold til stk. 1 uden den væsentlige kapacitetsændring og de historiske aktivitetsniveauer for kapacitetsforøgelsen eller kapacitetsreduktionen. De historiske aktivitetsniveauer for kapacitetsforøgelsen eller kapacitetsreduktionen er forskellen mellem den indledende installerede kapacitet for hver delinstallation, der har foretaget en væsentlig kapacitetsændring i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, frem til start af ændret drift, og den installerede kapacitet efter den væsentlige kapacitetsændring, bestemt i overensstemmelse med artikel 7, stk. [4], ganget med den gennemsnitlige historiske kapacitetsudnyttelse for det pågældende anlæg i årene før start af ændret drift.«
55

Heraf følger, at selv om den berørte medlemsstat i henhold til artikel 10 i direktiv 1999/31 skal have vedtaget foranstaltninger, som sikrer, at den opkrævede betaling for bortskaffelse af deponeret affald navnlig dækker alle omkostninger ved deponeringsanlæggets nedlukning og efterbehandling, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, kan denne artikel ikke fortolkes således, at den pålægger denne medlemsstat at vedtage foranstaltninger med henblik på at begrænse de finansielle virkninger for affaldsindehaveren af en eventuel forlængelse af efterbehandlingsperioden på det berørte deponeringsanlæg.
40

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, litra c), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at i en situation, hvor en erhvervsdrivendes telefonnummer fremgår af dennes websted på en sådan måde, at det for en gennemsnitsforbruger, dvs. en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger, antyder, at denne erhvervsdrivende anvender dette telefonnummer til sine kontakter med forbrugerne, skal det nævnte telefonnummer anses for at være »til rådighed« som omhandlet i denne bestemmelse. I et sådant tilfælde skal dette direktivs artikel 6, stk. 1, litra c) og h), og artikel 6, stk. 4, sammenholdt med del A i bilag I til dette, fortolkes således, at en erhvervsdrivende, der, inden forbrugeren er bundet af en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted, giver forbrugeren oplysninger om procedurerne for udøvelse af fortrydelsesretten, idet denne med henblik herpå gør brug af den standardvejledning, der fremgår af del A i det nævnte bilag I, er forpligtet til at angive samme telefonnummer i denne vejledning, således at forbrugeren kan meddele den erhvervsdrivende sin eventuelle beslutning om at gøre brug af denne ret ved hjælp af dette nummer.
6

10., 29., 107., 109. og 111. betragtning til direktiv 2014/24 har følgende ordlyd: »(10) Begrebet »ordregivende myndigheder« og navnlig begrebet »offentligretlige organer« er blevet behandlet gentagne gange i Den Europæiske Unions Domstols retspraksis. For at præcisere at dette direktivs personelle anvendelsesområde bør forblive uændret, er det hensigtsmæssigt at bibeholde den definition, som Domstolen har baseret sig på, og indarbejde et vist antal præciseringer ud fra denne retspraksis som en nøgle til at forstå selve definitionerne, uden at det er hensigten at ændre den forståelse af begreberne, der er fastlagt i retspraksis […] […] (29) Det bør erindres, at dette direktiv kun finder anvendelse på ordregivende myndigheder i medlemsstaterne […] […] (107) Det er nødvendigt at præcisere de vilkår, hvorunder ændringer af en kontrakt, der stadig er i kraft, kræver en ny udbudsprocedure under hensyntagen til [Domstolens] relevante retspraksis. En ny udbudsprocedure er nødvendig, hvis der foretages væsentlige ændringer i den oprindelige kontrakt, især med hensyn til anvendelsesområdet og indholdet i parternes gensidige rettigheder og pligter, herunder fordelingen af intellektuelle ejendomsrettigheder. Sådanne ændringer viser parternes hensigt om at genforhandle vigtige betingelser eller vilkår i den pågældende kontrakt. Dette er især tilfældet, når de ændrede vilkår ville have haft indvirkning på resultatet af proceduren, hvis de havde været del af den oprindelige procedure. Ændringer af kontrakten, der medfører en mindre ændring af kontraktens værdi op til et vist niveau, bør altid være mulige, uden at det er nødvendigt at gennemføre en ny udbudsprocedure. Med henblik på dette og for at sikre retssikkerheden bør dette direktiv fastsætte »de minimis«-tærskler, under hvilke en ny udbudsprocedure ikke er nødvendig. Det bør være muligt at ændre kontrakten over disse tærskler uden at skulle gennemføre en ny udbudsprocedure, hvis disse overholder de relevante betingelser i dette direktiv. […] (109) De ordregivende myndigheder kan komme ud for eksterne omstændigheder, som de ikke kunne forudse ved tildelingen af kontrakten, navnlig når gennemførelsen af kontrakten dækker en længere periode. I dette tilfælde er det nødvendigt med en vis grad af fleksibilitet, så kontrakten kan tilpasses disse omstændigheder uden en ny udbudsprocedure […] […] (111) De ordregivende myndigheder bør i de enkelte kontrakter selv have mulighed for at få indført ændringer af en kontrakt ved hjælp af revisionsbestemmelser eller optionsklausuler, men sådanne klausuler må ikke give dem ubegrænset spillerum. Dette direktiv bør derfor fastsætte, i hvilken udstrækning der kan gives mulighed for ændringer i den oprindelige kontrakt […]«
53

Det tilkommer følgelig den forelæggende ret at afgøre, om den forpligtelse til at indgive erklæring forud for ansættelsen, der er fastsat i lov om arbejde, har som eneste formål at sikre, at de pågældende arbejdstagere er tilknyttet den ene eller den anden gren af den sociale sikringsordning, og dermed alene at sikre, at lovgivningen på området overholdes, i hvilket tilfælde de af den udstedende institution udstedte E 101-attester og A 1-attester principielt er til hinder for en sådan forpligtelse, eller, alternativt, om denne forpligtelse også har til formål – om end kun delvist – at sikre effektiviteten af de kontroller, der foretages af de kompetente nationale myndigheder, for at sikre, at de ansættelses- og arbejdsvilkår, der pålægges i henhold til arbejdsretten, overholdes, i hvilket tilfælde disse attester ikke har nogen virkning på den nævnte forpligtelse, såfremt denne under alle omstændigheder ikke medfører, at de pågældende arbejdstagere tilknyttes den ene eller den anden gren af den sociale sikringsordning.
3

Artikel 5 i direktiv 2008/95 har følgende ordlyd: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af: a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemærket. 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes: a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed. […]«
23

Hvad indledningsvis angår spørgsmålet om, hvorvidt de ydelser, som BFMI leverer til BlackRock via platformen Aladdin, skal anses for at udgøre én enkelt ydelse, skal det bemærkes, således som det fremgår af fast retspraksis, at selv om hver transaktion sædvanligvis i momsmæssig henseende skal anses for en særskilt og uafhængig transaktion, således som det følger af momsdirektivets artikel 1, stk. 2, andet afsnit, må en transaktion, der i økonomisk henseende er én enkelt ydelse, ikke kunstigt opdeles for ikke at ændre momssystemets sammenhæng. Det er derfor, at der er tale om én enkelt ydelse, når to eller flere elementer eller handlinger, som en afgiftspligtig person leverer til sin ordregiver, er så nært forbundet, at de objektivt set udgør en enkelt udelelig økonomisk ydelse, som det ville være kunstigt at opdele (dom af 18.1.2018, Stadion Amsterdam, C-463/16, EU:C:2018:22, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
1)

Artikel 135, stk. 1, litra l), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12. februar 2008, skal fortolkes således, at datacentertjenesteydelser, hvor tjenesteyderen stiller kabinetter til rådighed for sine kunder til anbringelse af deres servere og tilbyder varer og tilknyttede ydelser såsom elektricitet og diverse ydelser, der skal sikre servernes anvendelse under optimale forhold, ikke udgør ydelser bestående i udlejning af fast ejendom, der er omfattet af merværdiafgiftsfritagelsen i denne bestemmelse, idet – hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve – denne tjenesteyder for det første ikke passivt stiller et areal eller en plads til rådighed for kunden, således at denne sikres en ret til at råde over arealet eller pladsen, som om den pågældende var ejer, og kabinetterne for det andet ikke er en integrerende del af den bygning, hvori de er installeret, og heller ikke er permanent installeret heri.
4

I 1., 2., 5., 7., 47. og 48. betragtning til direktiv 2013/11 er følgende anført: »(1) I henhold til artikel 169, stk. 1, og artikel 169, stk. 2, litra a), [TEUF] skal [Den Europæiske Union] bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau ved foranstaltninger, som den vedtager i henhold til artikel 114 i TEUF. I henhold til artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal der sikres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i Unionens politikker. (2) […] Det indre marked bør give forbrugerne en merværdi i form af bedre kvalitet, større udvalg, rimelige priser og høje sikkerhedsstandarder for varer og tjenesteydelser, hvilket burde fremme et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. […] (5) Alternativ tvistbilæggelse (ATB) byder på en nem, hurtig, og billig udenretslige løsning på tvister mellem forbrugere og erhvervsdrivende. ATB er imidlertid endnu ikke tilstrækkeligt og systematisk udviklet i Unionen. […] Forbrugerne og de erhvervsdrivende har stadig ikke kendskab til de eksisterende alternative klagemuligheder, og kun en lille procentdel af borgerne ved, hvordan man indgiver en klage til en ATB-instans. […] […] (7) For at forbrugerne fuldt ud kan udnytte det indre markeds potentiale […] [bør] forbrugerne og de erhvervsdrivende have kendskab til sådanne procedurer. […] […] (47) Når der opstår en tvist, er det nødvendigt, at forbrugerne hurtigt kan finde frem til, hvilke ATB-instanser der er kompetente til at behandle deres klage, og finde ud af, om den berørte erhvervsdrivende er villig til at deltage i retsforhandlinger ved en ATB-instans. Erhvervsdrivende, der forpligter sig til at bruge ATB-instanser til at bilægge tvister med forbrugere, bør oplyse forbrugerne om adressen og webstedet for den ATB-instans eller de ATB-instanser, som de hører under. Oplysningerne skal være klare og forståelige og lettilgængelige på den erhvervsdrivendes websted, hvis et sådant findes, og hvis det er relevant, i de generelle betingelser, der gælder for købs- og tjenesteydelsesaftaler mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren. De erhvervsdrivende bør på deres websteder og i de generelle betingelser, der gælder for de relevante aftaler kunne medtage yderligere oplysninger om deres interne klageprocedurer eller om alle andre måder, hvorpå de direkte kan kontaktes med henblik på bilæggelse af tvister med forbrugere uden at henvise dem til en ATB-instans. Når en tvist ikke kan bilægges direkte, bør den erhvervsdrivende skriftligt eller på et andet varigt medium give forbrugeren oplysninger om de relevante ATB-instanser og angive, om han vil benytte sig af dem. (48) Forpligtelsen for erhvervsdrivende til at oplyse forbrugerne om de ATB-instanser, som disse erhvervsdrivende hører under, bør ikke berøre bestemmelserne om forbrugeroplysning om udenretslig klageadgang, som findes i andre EU-retsakter, og som bør anvendes i tillæg til den relevante oplysningspligt, som er fastsat i dette direktiv.«
96

Endelig bemærkes for det sjette blot for så vidt angår den angiveligt manglende begrundelse af den appellerede dom påberåbt i forbindelse med det andet anbringende, at det fremgår af fast retspraksis, at begrundelsespligten ikke indebærer, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, idet Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 9.3.2017, Ellinikos Chrysos mod Kommissionen, C-100/16 P, EU:C:2017:194, præmis 32).
»stænger«:

valsede, strengpressede, trukne eller smedede produkter, ikke i oprullet stand, med et massivt ensartet tværsnit i hele længden, i form af cirkler, ovaler, rektangler, kvadrater, ligesidede trekanter eller regelmæssige konvekse polygoner (herunder »fladtrykte cirkler« og »modificerede rektangler«, hvor to modstående sider er konvekse cirkelbuer, og de to andre sider er lige, af samme længde og parallelle). Produkter med rektangulært, kvadratisk, trekantet eller polygonalt tværsnit kan have afrundede kanter i hele deres længde. Tykkelsen af produkter med rektangulært tværsnit (herunder »modificerede rektangler«) skal overstige en tiendedel af bredden. Som stænger betragtes også støbte og sintrede produkter i samme former og dimensioner, som ud over fjernelse af glødeskaller og lignende simpel efterbehandling er undergået en yderligere bearbejdning efter fremstillingen, forudsat at de ikke derved har fået karakter af varer, der henhører under andre positioner.

Trådemner (wire-bars) og billets med affasede ender eller bearbejdet på anden måde udelukkende for at lette deres indsætning i maskiner til fremstilling af fx valstråd eller rør betragtes dog som ubearbejdet kobber henhørende under pos. 74.03
32

Lyttylän Liikenne Oy indbragte den 4. maj 2015 afgørelsen truffet af udvalget til sikring af grundlæggende sociale rettigheder i Pori for markkinaoikeus (domstol i handelsretlige sager, Finland), som annullerede afgørelsen med den begrundelse, at for det første kunne Porin Linjat ikke i forhold til Pori kvalificeres som »tilknyttet enhed« eller »intern operatør« som omhandlet i § 10 i lov (348/2007), og for det andet indeholdt denne lov ingen bestemmelser, der kunne begrunde, at den i hovedsagen omhandlede aftale blev fritaget for udbudspligten. Denne ret var af den opfattelse, at i modsætning til Pori, der havde fem medlemmer i udvalget for offentlig personbefordring, havde de øvrige kommuner, der er parter i samarbejdsaftalen om social- og sundhedsydelser, kun et medlem hver i dette udvalg, således at de ikke var i stand til at udøve en kontrol over Porin Linjat. Det fulgte heraf, at den fortjeneste, som dette selskab oppebar i forbindelse med driften af disse kommuners offentlige personbefordring, ikke kunne tages i betragtning med henblik på bedømmelsen af, om det nævnte selskab udøvede den væsentligste del af sine aktiviteter for den kommune, som kontrollerede det, i det foreliggende tilfælde Pori. Selv om driften af personbefordringen var delvis baseret på akter, som Pori havde vedtaget, var størrelsen af den omsætning, som Porin Linjat opnåede ved driften af denne bys personbefordring, således utilstrækkelig til at godtgøre, at der forelå en relation mellem Pori og en tilknyttet enhed, idet Porin Linjat ikke udøvede den væsentligste del af sine aktiviteter for sin eneaktionær.