FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. WATHELET

fremsat den 7. september 2017 ( 1 )

Forenede sager C-66/16 P – C-69/16 P og sagerne C-70/16 P og C-81/16 P

Comunidad Autónoma del País Vasco,

Itelazpi SA (sag C-66/16 P),

Comunidad Autónoma de Cataluña,

Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat de Catalunya (CTTI) (sag C-67/16 P),

Navarra de Servicios y Tecnologías SA (sag C-68/16 P),

Cellnex Telecom SA, tidligere Abertis Telecom SA,

Retevisión I SA (sag C-69/16 P)

mod

Europa-Kommissionen

og

Communidad Autónoma de Galicia,

Redes de Telecommunicación Galegas Retegal SA (sag C-70/16 P)

mod

Europa-Kommissionen

og

Kongeriget Spanien (sag C-81/16 P)

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – statsstøtte – digitalt TV – støtte til implementering af jordsendt digitalt TV i fjerntliggende og mindre urbaniserede områder – tilskud til operatørerne af platforme for jordbaseret digitalt TV – afgørelse, hvorved støtteforanstaltningerne erklæres delvis uforenelige med det indre marked – statsstøttebegrebet – fordel – tjenesteydelse af almen økonomisk interesse – definition – medlemsstaternes skønsmargen«

Indledning

1. Comunidad Autónoma del País Vasco (den selvstyrende region Baskerlandet, Spanien) og Itelazpi SA (sag C-66/16 P), Comunidad Autónoma de Cataluña (den selvstyrende region Katalonien, Spanien) og Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat de Catalunya (CTTI) (sag C-67/16 P), Navarra de Servicios y Tecnologías SA (sag C-68/16 P), Cellnex Telecom SA og Retevisión I SA (sag C-69/16 P), Comunidad Autónoma de Galicia (den selvstyrende region Galicien, Spanien) og Redes de Telecomunicación Galegas Retegal SA (Retegal) (sag C-70/16 P) samt Kongeriget Spanien (sag C-81/16 P) har ved deres appeller nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets domme af 26. november 2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (T-487/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:899), Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898), Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901) samt Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891) (herefter under ét »de appellerede domme«), hvorved Retten frifandt Kommissionen i de sager, appellanterne havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse 2014/489/EU af 19. juni 2013 om statsstøtte SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), iværksat af Kongeriget Spanien til implementering af jordsendt digital-TV i fjerntliggende og mindre urbaniserede områder (uden for Castilla-La Mancha) (EUT 2014, L 217, s. 52, herefter »den omtvistede afgørelse«).

2. I overensstemmelse med Domstolens anmodning retter nærværende forslag til afgørelse sig navnlig mod et fælles anbringende, der er centralt i de seks appeller, og som kræver en fortolkning af dom af 24. juli 2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415) (herefter »Altmark-dommen«), og af artikel 106, stk. 2, TEUF.

3. Europa-Kommissionen fandt nemlig i 119.-126. og 172. ( 2 ) betragtning til den omtvistede afgørelse, at skønt det påhviler de nationale eller regionale myndigheder at definere en offentlig tjenesteydelse eller en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse klart og overdrage den til en bestemt virksomhed i overensstemmelse med både Altmark-dommen og artikel 106, stk. 2, TEUF, havde de relevante spanske myndigheder ikke klart defineret driften af en platform for jordbaseret tv-spredning som en offentlig tjenesteydelse eller en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

4. I perioden fra den 30. august 2013 til den 9. oktober 2013 anlagde sagsøgerne i de appellerede domme sag ved Retten med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. I et af de anbringender, sagsøgerne fremførte til støtte for deres respektive søgsmål, anfægtede de den analyse, Kommissionen havde foretaget i 119.-126. og 172. ( 3 ) betragtning til sin afgørelse. Retten frifandt Kommissionen i de nævnte sager.

5. Det anbringende, de seks appeller har til fælles, har til formål at klarlægge rækkevidden dels af den første betingelse i Altmark-dommen ( 4 ) og af en af de betingelser, som er fastsat i artikel 106, stk. 2, TEUF – dvs. det nærmere indhold af kravet om en »klar« definition af forpligtelserne til offentlig tjeneste eller af tjenesteydelserne af almen økonomisk interesse – dels af den retslige prøvelse, der skal foretages hvad disse punkter angår.

Retsforskrifter

6. Artikel 14 TEUF bestemmer: »Med forbehold af artikel 4 i traktaten om Den Europæiske Union og artikel 93, 106 og 107 i nærværende traktat og i betragtning af den plads, som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse indtager i Unionens fælles værdinormer, og den rolle, som de spiller med henblik på at fremme social og territorial samhørighed, sørger Unionen og medlemsstaterne inden for deres respektive kompetenceområde og inden for rammerne af traktaternes anvendelsesområde for, at sådanne tjenester ydes på grundlag af principper og vilkår, navnlig økonomiske og finansielle, der gør det muligt for dem at opfylde deres opgaver […]«

7. Artikel 106, stk. 2, TEUF, bestemmer: »Virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, eller som har karakter af fiskale monopoler, er underkastet traktaternes bestemmelser, navnlig konkurrencereglerne, i det omfang anvendelsen af disse bestemmelser ikke retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet dem. Udviklingen af samhandelen må ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod Unionens interesse.«

8. Protokol nr. 26 om tjenesteydelser af almen interesse, der er knyttet som bilag til EU-traktaten, bestemmer i den version, der følger af Lissabontraktaten og af EUF-traktaten (herefter »protokol nr. 26«), følgende: »[…] Artikel 1 Unionens fælles værdier med hensyn til tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, jf. artikel 14 [TEUF], omfatter især – nationale, regionale og lokale myndigheders vigtige rolle og vide skønsbeføjelser med hensyn til at levere, udlægge og tilrettelægge tjenesteydelser af almen økonomisk interesse så tæt på brugernes behov som muligt […] Artikel 2 Traktaternes bestemmelser berører på ingen måde medlemsstaternes beføjelse til at levere, udlægge og tilrettelægge ikke-økonomiske tjenesteydelser af almen interesse.«

9. Protokol nr. 29 om offentlig radio- og tv-virksomhed i medlemsstaterne, der er knyttet som bilag til EU-traktaten, bestemmer i den version, der følger af Lissabontraktaten og af EUF-traktaten (herefter »protokol nr. 29«), følgende: »[…] Traktaternes bestemmelser griber ikke ind i medlemsstaternes beføjelse til at finansiere public service radio- og tv-virksomhed, for så vidt finansieringen ydes til radio- og fjernsynsforetagender, så disse kan opfylde deres public service-opgaver som pålagt dem, defineret og tilrettelagt af de enkelte medlemsstater, og denne finansiering ikke ændrer handels- og konkurrencevilkårene i Unionen i et omfang, der strider mod de fælles interesser, idet der tages hensyn til opfyldelsen af disse public service-opgaver.«

Den omtvistede afgørelse

10. De foreliggende appeller vedrører foranstaltninger, som de spanske myndigheder har truffet i forbindelse med overgangen fra analog til digital tv-spredning i Spanien for hele det spanske territorium, undtagen Comunidad Autónoma de Castilla-La-Mancha (den selvstyrende region Castilla-La Mancha, Spanien). Digitaliseringen, der teknisk kan gennemføres via jordbaserede platforme, satellit-tv, kabel-TV eller via adgang til højhastighedsinternet, giver mulighed for en mere effektiv anvendelse af spektret af radiofrekvenser.

11. For at fremme processen i forbindelse med overgangen fra analog til digital tv-spredning indførte Kongeriget Spanien en lovgivningsmæssig ramme ved bl.a. at vedtage Ley 10/2005 de Medidas Urgentes para el Impulso de la Televisión Digital Terrestre, de Liberalización de la Televisión por Cable y de Fomento del Pluralismo (lov nr. 10/2005 om hasteforanstaltninger til fremme af jordbaseret digitalt tv, liberalisering af kabel-TV og støtte til pluralisme) af 14. juni 2005 (BOE nr. 142 af 15.6.2005, s. 20562, herefter »lov nr. 10/2005«) og Real Decreto 944/2005 por el que se aprueba el Plan técnico nacional de la televisión digital terrestre (kongeligt dekret nr. 944/2005 om godkendelse af den nationale tekniske plan for jordsendt digitalt tv) af 29. juli 2005 (BOE nr. 181 af 30.7.2005, s. 27006, herefter »kongeligt dekret nr. 944/2005«). I dette kongelige dekret blev det pålagt de nationale offentlige og private tv-selskaber at sikre, at henholdsvis 96% og 98% af befolkningen modtog jordsendt digitalt TV (herefter »DTT«).

12. For at muliggøre overgangen fra analogt til digitalt TV inddelte de spanske myndigheder det spanske territorium i tre forskellige områder: – I område I, som omfatter 96% af den spanske befolkning, skulle, da dette område ansås for kommercielt rentabelt, omkostningerne ved overgangen til digitalt TV afholdes af de offentlige og private tv-selskaber. – I område II, som omfatter de mindre urbaniserede og fjerntliggende områder, der dækker 2,5% af den spanske befolkning, investerede tv-selskaberne som følge af den manglende kommercielle interesse ikke i digitaliseringen, hvorfor de spanske myndigheder etablerede en offentlig finansiering. – I område III, som omfatter 1,5% af den spanske befolkning, udelukker topografien transmission af DTT, hvorfor valget faldt på satellitplatformen.

13. I september 2007 vedtog Consejo de Ministros (det spanske ministerråd, Spanien) den nationale plan for overgang til DTT vedrørende gennemførelse af den nationale tekniske plan, der er fastsat i kongeligt dekret nr. 944/2005. Ved denne plan blev det spanske territorium inddelt i 90 tekniske projekter vedrørende overgang til digitalt tv, og der blev for hvert af disse projekter fastsat en frist for afviklingen af analog tv-spredning. Det i planen fastsatte mål gik ud på at opnå en grad af DTT-dækning af den spanske befolkning, som svarede til den, analogt TV havde i 2007, nemlig over 98% af den nævnte befolkning og 100% af befolkningen i de selvstyrende regioner Baskerlandet, Katalonien og Navarra (Spanien).

14. De spanske myndigheder påregnede, at der for at nå de dækningsmål, som var fastsat for DTT, skulle ydes offentlig finansiering for bl.a. at støtte processen i forbindelse med jordbaseret digitalisering i område II, herunder navnlig i de selvstyrende regioner inden for dette område ( 5 ).

15. Den 18. maj 2009 modtog Kommissionen en klage fra intervenienten i første instans, SES Astra SA, om en angivelig statsstøtteordning, som de spanske myndigheder havde indført til fremme af overgangen fra analogt til digitalt TV i område II. Ifølge SES Astra SA omfattede denne foranstaltning en ikke-anmeldt statsstøtte, som havde medført en fordrejning af konkurrencen mellem platformene for henholdsvis satellitbaseret og jordbaseret tv-spredning.

16. Ved skrivelse af 29. september 2010 meddelte Kommissionen Kongeriget Spanien, at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende den omhandlede støtteordning for hele det spanske territorium med undtagelse af den selvstyrende region Castilla-La Mancha, for hvilken der var indledt en separat procedure (herefter »indledningsbeslutningen«). Ved offentliggørelsen af indledningsbeslutningen i Den Europæiske Unions Tidende den 14. december 2010 (EUT 2010, C 337, s. 17) opfordrede Kommissionen interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger.

17. Efter at have modtaget bemærkninger fra de spanske myndigheder og andre interesserede parter vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvis dispositive del bestemmer følgende: »Artikel 1 Den statsstøtte, der blev indrømmet operatører af den jordbaserede tv-platform til implementering, vedligeholdelse og drift af det digitale jordbaserede tv-net i område II, og som [Kongeriget] Spanien på ulovlig vis har iværksat i strid med artikel 108, stk. 3, i TEUF, er uforenelig med det indre marked med undtagelse af den støtte, der blev bevilget i overensstemmelse med kriteriet om teknologisk neutralitet. Artikel 2 Den individuelle støtte, der er indrømmet i henhold til ordningen, jf. artikel 1, udgør ikke støtte, såfremt den på bevillingstidspunktet opfylder betingelserne i den forordning, der blev vedtaget i medfør af artikel 2 i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 af 7. maj 1998 om anvendelse af artikel 92 og 93 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte (EFT 1998, L 142, s. 1), som fandt anvendelse på det tidspunkt, støtten blev bevilget. Artikel 3 [Kongeriget] Spanien skal tilbagesøge den uforenelige støtte, der er blevet tildelt under ordningen, jf. artikel 1, fra de jordbaserede digital-tv-operatører, uanset om de modtog støtten direkte eller indirekte. […] Artikel 4 Tilbagesøgningen af støtte, der er tildelt i henhold til støtteordningen, jf. artikel 1, iværksættes omgående og effektivt. […] Artikel 5 Denne afgørelse er rettet til Kongeriget Spanien.«

18. Kommissionen begrundede den omtvistede afgørelse med ( 6 ), at den omhandlede foranstaltning efter dens opfattelse måtte betragtes som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, i TEUF ( 7 ). Den fandt, at operatørerne af DTT-platformen var direkte modtagere af støtten ( 8 ), mens operatørerne af de net, som havde deltaget i udbuddene vedrørende udvidelsen af DTT-dækningen, var indirekte modtagere af støtten ( 9 ). Kommissionen fandt navnlig, at fordelen ved foranstaltningen var selektiv for de sidstnævnte operatørers vedkommende, da en sådan foranstaltning kun gavnede tv-spredningssektoren, og da den inden for denne sektor kun var relevant for virksomheder, som var aktive på markedet for den jordbaserede platform ( 10 ).

19. Ifølge den omtvistede afgørelse havde de spanske myndigheder for at påberåbe sig, at der ikke var tale om statsstøtte i overensstemmelse med de kriterier, Domstolen havde opstillet i Altmark-dommen, som det bedste og eneste eksempel anført tilfældet vedrørende den selvstyrende region Baskerlandet, hvor digitaliseringen var blevet udført af den offentlige virksomhed Itelazpi ( 11 ). Kommissionen fandt imidlertid, at den første betingelse i denne dom, hvorefter det faktisk skal være overdraget den støttemodtagende virksomhed at udføre forpligtelser til offentlig tjeneste, og hvorefter disse forpligtelser skal være klart defineret, ikke var opfyldt ( 12 ). Den fandt ligeledes, at den undtagelse, som er omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF, ikke kunne påberåbes ( 13 ).

20. Hvad dette angår fastsættes følgende i 119.-126. betragtning til den omtvistede afgørelse, som har overskriften »Første Altmark-betingelse: Klar definition og tildeling af public service-forpligtelser«: »(119) Driften af et jordbaseret net er ikke en offentlig tjenesteydelse i henhold til spansk lov. I henhold til [Ley General de Telecomunicaciones ([almindelig] lov om telekommunikation) af 1998 ( 14 ) er telekommunikationstjenester, herunder drift af net, der støtter radio og TV, tjenester af almen økonomisk interesse, men de har ikke status af offentlige tjenester, som kun er forbeholdt et begrænset antal telekommunikationstjenester ( 15 ). Den samme kvalifikation er opretholdt i den aktuelle [almindelige] lov om telekommunikation ( 16 ). Transmissionstjenester til TV-spredning, dvs. transport af signaler gennem telekommunikationsnet, anses for at være telekommunikationstjenester og er som sådan tjenesteydelser af almen interesse, men ikke public service ( 17 ). (120) Under alle omstændigheder er bestemmelserne i telekommunikationsloven teknologineutrale. Lovens artikel 1 definerer telekommunikation som drift af net og levering af elektroniske kommunikationsydelser og tilhørende tjenester. Telekommunikation er transmission af signaler via et telenet og ikke specielt via det jordbaserede net ( 18 ). Endvidere fastsættes det som et af målene i lovens artikel 3, at man så vidt muligt skal fremme teknologisk neutralitet i reguleringen. (121) Skønt den lov, der var gældende og fandt anvendelse på tidspunktet for overførsel af midler til Itelazpi, definerede offentlig radio-/TV-spredning som en public service-tjeneste, er det ifølge Kommissionen ikke muligt at udvide denne definition til driften af en særlig støtteplatform. Hvor der findes flere transmissionsplatforme, kan én bestemt platform desuden ikke betragtes som »væsentlig« for transmission af radiosignaler. Det ville derfor have været en åbenbar fejl, hvis anvendelsen af en bestemt platform til transmission af radiosignaler skulle være en public service-ydelse i henhold til spansk lovgivning. (122) Det konkluderes derfor, at driften af jordbaserede net ifølge spansk lov ikke har status af en public service-ydelse. (123) De baskiske myndigheder anfører, at tildelingen af levering af denne tjenesteydelse af almen økonomisk interesse til Itelazpi er eksplicit indeholdt i de aftaler, der er indgået mellem den baskiske regering, [Euskadiko Udalen Elkartea, Asociación de Municipios Vascos, EUDEL (sammenslutning af baskiske byråd, EUDEL)] og de tre baskiske regionalråd. (124) I aftalerne anerkender den baskiske forvaltning, at værdier som universel adgang til information og alsidig information kræver, at ukodet TV gøres universelt tilgængelig, og påtager sig at beskytte disse værdier ved at udvide dækningen af statslige multiplekser ( 19 ). Aftalerne indeholder dog ingen bestemmelse, der faktisk viser, at driften af et jordbaseret net betragtes som en public service-ydelse. Derfor er Kommissionen af den opfattelse, at aftalernes ordlyd ikke er tilstrækkelig til klart at fastlægge omfanget af public service-opgaven, og det kan ikke på det grundlag hævdes, at transmission via det jordbaserede net er en public service-ydelse. (125) Som følge heraf er det ikke fastslået, at den første Altmark-betingelse er opfyldt. (126) De kriterier, der er opstillet i Altmark-dommen, er kumulative, dvs. at de alle skal være opfyldt, hvis foranstaltningen ikke skal betragtes som statsstøtte. Da det første kriterium ikke er opfyldt, kan støtten til Itelazpi fra Baskerlandets myndigheder ikke betragtes som kompensation for levering af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.«

21. 172. betragtning til den omtvistede afgørelse med overskriften »Artikel 106, stk. 2, i TEUF« lyder således: »Undtagelsesbestemmelsen i artikel 106, stk. 2, som kan finde anvendelse på statslig godtgørelse for omkostninger ved levering af almene serviceydelser, kan hverken gøres gældende i dette tilfælde i almindelighed eller i Baskerlandets tilfælde i særdeleshed. Kommissionen finder, at de nationale (eller regionale) myndigheder skal definere tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse klart og overdrage den til en bestemt virksomhed. Som vurderet i [119.-122.] betragtning […] anses de spanske og baskiske myndigheder ikke for klart at have defineret driften af en jordbaseret platform som en offentlig tjenesteydelse.«

De appellerede domme

22. I de sager, der førte til Rettens domme af 26. november 2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900) og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898), havde sagsøgerne fremsat et anbringende, hvorefter artikel 107, stk. 1, TEUF, var blevet tilsidesat, fordi det var fejlagtigt, at Kommissionen havde fastslået, at der var tale om statsstøtte.

23. Dette anbringende forkastede Retten som ugrundet.

24. Retten forkastede navnlig sagsøgernes argumentation om, at den omhandlede foranstaltning ikke kunne kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, når modtagerne ikke var blevet bibragt nogen økonomisk fordel, eftersom betingelserne i Altmark-domme var opfyldt.

25. I den sag, der førte til dom af 26. november 2015, Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (T-487/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:899), fremsatte sagsøgeren et anbringende, hvorefter der subsidiært forelå en tilsidesættelse af artikel 106, stk. 2, TEUF og protokol nr. 29.

26. Dette anbringende forkastede Retten som ugrundet.

27. Retten afgjorde navnlig i de nævnte fire sager, at Kommissionen ikke havde begået nogen fejl, da den fastslog, at det første kriterium i Altmark-dommen ikke var opfyldt, eftersom den omhandlede tjeneste ikke var blevet defineret klart og præcist som en offentlig tjenesteydelse ( 20 ).

28. Endvidere forkastede Retten i den sag, der førte til dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), et subsidiært anbringende om tilsidesættelse af artikel 106, stk. 2, TEUF. Den fandt navnlig, at sagsøgerne ikke havde påvist, at det var fejlagtigt, at Kommissionen havde fastslået, at den første betingelse i Altmark-dommen ikke var opfyldt, eftersom driften af et jordbaseret net ikke var blevet defineret klart og præcist som en offentlig tjenesteydelse ( 21 ).

29. Endelig forkastede Retten i den sag, der førte til dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), et anbringende om tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Ved dette anbringende havde Kongeriget Spanien navnlig gjort gældende, at den omhandlede foranstaltning udgjorde en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, og at den første betingelse i Altmark-dommen var opfyldt. I præmis 75 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde begået en fejl ved at finde, at det første kriterium i Altmark-dommen ikke var opfyldt, eftersom tjenesten vedrørende drift af et jordbaseret net ikke var klart defineret som en offentlig tjeneste.

Forhandlinger for Domstolen

30. Ved Domstolens afgørelse af 28. marts 2017 blev sagerne Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (sag C-66/16 P), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (sag C-67/16 P), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (sag C-68/16 P) og Cellnex Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (sag C-69/16 P), forenet med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.

31. I disse sager har den selvstyrende region Baskerlandet og Itelazpi, den selvstyrende region Katalonien og CTTI, Navarra de Servicios y Tecnologías, Cellnex Telecom og Retevisión I, SES Astra samt Kommissionen indgivet skriftlige indlæg.

32. Endvidere har den selvstyrende region Galicien og Retegal, SES Astra samt Kommissionen indgivet skriftlige indlæg i sag C-70/16 P. Endelig har Kongeriget Spanien og Kommissionen indgivet skriftligt indlæg i sag C-81/16 P.

33. Efter denne skriftlige forhandling har Domstolen i overensstemmelse med artikel 76, stk. 2, i sit procesreglement fundet, at de seks appeller er tilstrækkeligt oplyst til, at den kan træffe afgørelse uden mundtlig forhandling.

Parternes argumentation

De forenede sager C-66/16 P – C-69/16 P ( 22 )

34. De foreliggende appeller bygger på et enkeltstående anbringende, som er inddelt i seks led. Som anført i punkt 2 i dette forslag til afgørelse, koncentrerer jeg mig i forslaget om det første og det andet led af det enkeltstående anbringende.

35. Ved det første led af deres enkeltstående anbringende har appellanterne kritiseret Retten for at have foretaget en fejlagtig anvendelse af Domstolens og Rettens praksis, hvorefter Kommissionen kun kan sætte spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse i tilfælde af en åbenbar fejl ( 23 ).

36. Appellanterne har gjort gældende, at Retten alene begrundede sin godkendelse af Kommissionens bedømmelse med, at de spanske myndigheders definition af den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ikke var tilstrækkeligt »klar og præcis«, uden derudover at finde, at den var »åbenbart urigtig«. Retten bestred derimod hverken, at der forelå et markedssvigt, eller at den pågældende tjenesteydelse var en aktivitet, der kunne kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

37. Derved overskred Retten åbenbart den grænse for prøvelsen af, hvorvidt der foreligger en åbenbar fejl, der er fastlagt i artikel 14 TEUF, artikel 106, stk. 2, TEUF, artikel 107, stk. 1, TEUF og protokol nr. 26.

38. Kommissionen finder, at det første led af det enkeltstående anbringende er irrelevant eller under alle omstændigheder ugrundet.

39. Den har påpeget, at det kræves i Altmark-dommen, at den pågældende operatør er blevet pålagt en opgave af almen økonomisk interesse ved en retsakt udstedt af de offentlige myndigheder, hvori de omhandlede forpligtelser defineres klart ( 24 ). I det foreliggende tilfælde drog Retten den konklusion på grundlag af de dokumenter, den var blevet forelagt, at driften af et DTT-net i område II ikke var defineret som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse i nogen af dem, hverken på lands- eller regionsplan.

40. Kommissionen har derfor gjort gældende, at det påhvilede Retten, inden den behandlede spørgsmålet om, hvorvidt der forelå, eller ikke forelå, en åbenbar fejl ved definitionen eller overdragelsen af en opgave af almen økonomisk interesse, at fastslå, om der fandtes en (eller flere) offentlig(e) myndighedsakt(er), hvorved operatøren blev betroet en opgave af almen økonomisk interesse, hvilket ikke er tilfældet i den aktuelle sag. Retten kan derfor ikke kritiseres for at have anvendt kriteriet om en åbenbar fejl forkert, når den begrænsede sig til at prøve, om de minimumsbetingelser, der er opstillet i retspraksis i dette øjemed, var opfyldt.

41. SES Astra er af den opfattelse, at det første led af anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.

42. Ved dette første led har appellanterne nemlig i realiteten kun anfægtet en af Retten foretaget bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som ikke kan være genstand for en appel. Ifølge SES Astra er spørgsmålet om, hvorvidt den første i Altmark-dommen opstillede betingelse er opfyldt, et faktuelt spørgsmål, som det tilkommer Retten at afgøre, idet Domstolen i et sådant tilfælde kun har kompetence til at fastslå, at Retten ikke har gengivet ordlyden af de omhandlede nationale bestemmelser urigtigt, ikke har foretaget konstateringer, der åbenbart er i strid med deres indhold, og ikke ved fastlæggelsen af indholdet af den pågældende nationale lovgivning har tillagt oplysningerne som helhed en betydning, som ikke kan udledes af dem i forhold til de øvrige oplysninger ( 25 ).

43. Ved det andet led af deres enkeltstående anbringende har appellanterne gjort gældende, at de appellerede domme er behæftet med inkonsekvens, idet Retten i dem fandt, at valget af en bestemt teknologi for at være omfattet af det vide skøn, medlemsstaterne er tillagt, bør indgå i selve definitionen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse ( 26 ), skønt den andetsteds fastslog, at de spanske myndigheder ikke måtte forskelsbehandle de øvrige platforme, da de definerede driften af DTT som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ( 27 ).

44. Under alle omstændigheder finder appellanterne, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at definitionen af den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ikke var tilstrækkeligt klar og præcis, fordi den ikke indeholdt en henvisning til en bestemt teknologi. Den vide skønsbeføjelse, traktaten tillægger medlemsstaterne, tillader dem nemlig ikke kun at »definere« tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse, men også at »levere, udlægge og tilrettelægge« den, således som Retten i øvrigt udtrykkeligt anførte i de appellerede domme ( 28 ). Denne skønsbeføjelse fremgår af protokol nr. 26 og nr. 29 samt af Domstolens og Rettens praksis ( 29 ).

45. Ifølge appellanterne kan medlemsstaterne vælge at lade definitionen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse omfatte ikke blot de nærmere vilkår for præstationen af den pågældende tjenesteydelse, men også, at den skal leveres eller tilrettelægges på den måde, som den pågældende medlemsstat finder hensigtsmæssig, uden at Kommissionen kan anfægte dette valg. Ved at begrænse medlemsstaternes skønsbeføjelse til alene at omfatte definitionen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse, begik Retten derfor en retlig fejl. I øvrigt fandt Retten i denne forbindelse selv, at den omtvistede afgørelse er behæftet med en retlig fejl, idet det fastslås i den, at det under alle omstændigheder udgjorde et åbenbart urigtigt skøn, at den pågældende medlemsstats myndigheder medtog jordbaseret teknologi i definitionen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse.

46. Appellanterne har følgelig gjort gældende, at Retten burde have krævet, at Kommissionen først undersøgte, om medlemsstaten havde begået en åbenbar fejl ved definitionen af den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, uden hensyn til, om den indeholdt en nærmere angivelse af, hvorledes tjenesteydelsen konkret skulle leveres. Dernæst burde undersøgelsen have drejet sig om, hvorvidt medlemsstaten ved at vælge en konkret form for levering af tjenesteydelsen, i det foreliggende tilfælde jordbaseret teknologi, havde begået en åbenbar fejl.

47. Kommissionen finder, at det argument, dette andet led bygger på, er irrelevant, eftersom det strider imod Rettens fastslåelse af, at de spanske myndigheder ikke kunne påberåbe sig, at der forelå en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, når der ikke fandtes en akt i overensstemmelse med EU-retten om overdragelse af opgaven, hvorved det blev betroet bestemte virksomheder at levere den tjenesteydelse, som bestod i at drive DTT-nettet i område II ( 30 ).

48. Desuden er medlemsstaternes vide skønsbeføjelse med hensyn til at definere, hvad de betragter som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, begrænset af forpligtelsen til at overholde EU-rettens almindelige principper ( 31 ) og proportionalitetskriteriet ( 32 ). Således som Retten korrekt har fastslået ( 33 ), er skønsbeføjelsen følgelig ikke ubegrænset og kan ikke udøves vilkårligt med det ene formål at undtage en bestemt sektor, såsom telekommunikationssektoren, fra anvendelsen af konkurrencereglerne ( 34 ).

49. SES Astra finder ligeledes, at det andet led er irrelevant, eftersom leveringen af den jordbaserede platform i område II ikke er klart defineret som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse i den nationale lovgivning. Desuden er leddet ligeledes uantageligt til realitetsbehandling, da det indebærer en bestridelse af Rettens fastlæggelse af de faktiske omstændigheder.

50. Subsidiært har SES Astra påstået, at appellanterne fejlfortolker de appellerede domme ( 35 ), når de hævder, at Retten begrænsede sig til kun at tillægge medlemsstaterne en skønsmargen for så vidt angår definitionen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse og ikke med hensyn til leveringen, udlægningen eller tilrettelæggelsen af den. Endvidere er den retspraksis, appellanterne har påberåbt sig som dokumentation for medlemsstaternes skønsmargen ved tilrettelæggelsen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse ( 36 ), ikke relevant i det foreliggende tilfælde. Endelig har SES Astra gjort gældende, at medlemsstaternes vide skønsmargen ifølge Domstolens faste praksis begrænses af, at EU-rettens almindelige principper skal overholdes ( 37 ). Når medlemsstaterne derfor beslutter at lade definitionen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse omfatte en specifik teknologi, skal de sikre sig, at disse principper er overholdt, herunder navnlig – således som Retten har fastslået ( 38 ) – princippet om teknologisk neutralitet.

Sag C-70/16 P, Communidad Autónoma de Galicia, Redes de Telecommunicación Galegas Retegal SA mod Europa-Kommissionen

51. Denne appel bygger på fire anbringender. Som anført i punkt 2 i nærværende forslag til afgørelse, koncentrerer jeg mig i forslaget om det første og det andet led af det fjerde anbringende.

52. Det fjerde anbringendes første led vedrører en retlig fejl, som består i en tilsidesættelse af medlemsstaternes skønsbeføjelse ved definitionen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

53. Appellanterne har hvad dette angår gjort gældende, at Retten begrænsede sig til principielt at udelukke, at driften af et jordbaseret digitalt tv-net kunne defineres som en offentlig tjeneste. De mener, at Retten undlod at undersøge 12. tillægsbestemmelse til kongeligt dekret nr. 944/2005, da den skulle fastslå, om de i Altmark-dommen forudsatte betingelser for at definere støttetjenesten i område II som en offentlig tjeneste var opfyldt. Ifølge appellanterne bemyndiger kongeligt dekret nr. 944/2005 de regionale myndigheder til at udøve den nævnte aktivitet, hvilket de i modsat fald ikke ville have ret til. Denne nationale bestemmelse indebærer i realiteten, at der tillægges en egentlig offentlig myndighed med henblik på at levere en offentlig tjeneste. Appellanterne har gjort gældende, at den offentlige tjenesteydelsesopgave senere blev konkretiseret ved en række successive retsakter, nemlig »i) den samarbejdsrammeaftale og det senere tillæg, som blev indgået mellem den almindelige statslige forvaltning og den selvstyrende region Galicien som led i digitaliseringsprocessen, og dernæst ii) de samarbejdsaftaler, der blev indgået mellem den selvstyrende region Galicien og de forskellige kommuner i område II […]«.

54. Appellanterne har hævdet, at således som tjenesteydelsen er udformet, og således som den leveres på de vilkår, der er fastsat i 12. tillægsbestemmelse til kongeligt dekret nr. 944/2005 og i samarbejdsaftalerne mellem myndighederne, er den en offentlig tjenesteydelse, som det er forbeholdt de regionale offentlige forvaltninger i område II at levere, hvorfor den på unionsplan er en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse. De har gjort gældende, at den offentlige tjenesteydelsesopgave i de officielle retsakter er blevet overdraget kommunerne i samarbejde med den selvstyrende region. De har anført, at den foranstaltning, de offentlige myndigheder i Galicien har truffet, hverken har bestået i at skabe et net, som vil kunne drives kommercielt, eller at drive det således oprettede net, men at tilpasse nettet til de eksisterende analoge centre, som tilhører kommunerne, for på denne måde at kunne fortsætte med at forsyne deres borgere med støttetjenesten for tv-signalet på de vilkår, som er fastsat i 12. tillægsbestemmelse til kongeligt dekret nr. 944/2005.

55. Med hensyn til, om forpligtelserne til offentlig tjeneste faktisk er defineret i de officielle retsakter, har appellanterne påpeget, at det angives i 12. tillægsbestemmelse til kongeligt dekret nr. 944/2005, at den tjenesteydelse, som det overdrages til de regionale myndigheder at levere, består i »spredning til regionernes borgere af jordbaseret digital TV«. De har tilføjet, at de officielle retsakter, hvorved myndighederne betros den offentlige tjenesteydelsesopgave, heller ikke efterlader nogen tvivl om opgavens bindende og universelle karakter.

56. Appellanterne har gjort gældende, at medlemsstaterne ifølge fast retspraksis har en vid skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af, hvad de anser for at være tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, og at Kommissionen kun kan stille spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af disse tjenesteydelser i tilfælde af en »åbenbar fejl« ( 39 ). Ifølge appellanterne skal udstrækningen af Rettens prøvelse af Kommissionens vurderinger nødvendigvis være i overensstemmelse med denne begrænsning. Det skal dog sikres ved prøvelsen, at visse minimumskriterier er overholdt, bl.a. at de pågældende operatører er blevet overdraget en opgave af almen økonomisk interesse ved en offentlig myndighedsakt ( 40 ), og at opgaven er af universel og bindende karakter ( 41 ).

57. Appellanterne finder, at Retten overskred grænserne for denne prøvelse, og at der blev begået klare fejl, som foranledigede den til at fastslå, at der ikke forelå en offentlig myndighedsakt, som overdrog en offentlig tjenesteydelsesopgave. Retten så dermed bort fra og tilsidesatte medlemsstaternes skønsbeføjelse og den skønsmargen, de råder over ved definitionen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

58. Endvidere har appellanterne gjort gældende, at »nationale, regionale og lokale myndigheders […] vide skønsbeføjelser med hensyn til at levere, udlægge og tilrettelægge« sådanne tjenesteydelser er den formulering, som anvendes i protokol nr. 26, og som Retten selv anvendte i præmis 95 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901).

59. Ifølge appellanterne omfatter den skønsbeføjelse, medlemsstaterne tillægges i traktaterne, beføjelsen til såvel at »definere« som at »levere, udlægge og tilrettelægge« de pågældende tjenesteydelser, og derved bemyndiges de nationale myndigheder ligeledes til at vælge den form, hvorunder tjenesteydelsen skal leveres, idet de f.eks. kan vælge en bestemt støtteplatform og dermed gyldigt bestemme, hvilken form for offentlig foranstaltning de regionale og lokale myndigheder i Galicien skal gennemføre. Appellanterne finder hvad dette angår, at anerkendelsen af denne skønsbeføjelse i præmis 95 i den nævnte dom er rent formel, eftersom Rettens konkrete anvendelse af den på det foreliggende tilfælde ikke afspejler den udstrækning, den har i traktaten, og at Retten dermed forvanskede den, fratog den dens reelle betydning og tilsidesatte den.

60. Med hensyn til det fjerde anbringendes første led har Kommissionen gjort gældende, at appellanterne ikke har bestridt Rettens konstatering i præmis 110 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), hvorefter de ikke »[havde] kunnet fastlægge, hvilke public service-forpligtelser der var blevet pålagt operatørerne af DTT-nettene ved enten spansk lov eller ved driftsaftaler, og så meget desto mindre [havde] ført bevis herfor«. Ifølge Kommissionen er denne konstatering (som ikke kritiseres i appellen, og som indeholder en bedømmelse af bevisernes værdi) i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at den første betingelse i Altmark-dommen – som imidlertid skal være opfyldt, for at artikel 106, stk. 2, TEUF finder anvendelse – er opfyldt.

61. SES Astra har gjort gældende, at det fjerde anbringendes første led er virkningsløst, eftersom spørgsmålet om medlemsstaternes skønsmargen er irrelevant, da den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ikke er defineret klart i den nationale lovgivning. Desuden har appellanternes argumenter i realiteten til formål at bestride Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder for så vidt angår den første betingelse i Altmark-dommen og kan følgelig ikke realitetsbehandles inden for rammerne af appellen.

62. For det tilfælde, at Domstolen fremmer det første led til realitetsbehandling, er SES Astra subsidiært af den opfattelse, at det er ugrundet, eftersom Retten i den appellerede dom ikke alene anerkendte, at medlemsstaterne har en skønsmargen for så vidt angår definitionen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, men ligeledes hvad angår leveringen, udlægningen og tilrettelæggelsen af disse ( 42 ). Ud over, at tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse således skal være defineret af den pågældende medlemsstat, kræves det således også i den første betingelse i Altmark-dommen ( 43 ), at det er overdraget den støttemodtagende virksomhed at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag. SES Astra har understreget, at den pågældende medlemsstat under alle omstændigheder ikke kan udøve sin skønsmargen ved definitionen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse på en måde, der strider mod EU-rettens almindelige principper ( 44 ), herunder navnlig princippet om teknologisk neutralitet.

63. I det fjerde anbringendes andet led hævdes Retten at have tilsidesat grænsen for en åbenbar fejl ved sin prøvelse af de nationale retsforskrifter, hvori den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse defineres.

64. Appellanterne har kritiseret Retten for at have begrænset sin prøvelse til at finde, at der ikke forelå en klar og præcis definition af den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, uden at have fastslået – i præmis 112 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901) – om de spanske myndigheders definition af tjenesteydelsen var åbenbart fejlagtig. Ifølge appellanterne begik Retten en retlig fejl ved at se bort fra, at medlemsstaternes skønsbeføjelse gør det muligt for dem at vælge en bestemt måde for gennemførelsen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, såsom i det aktuelle tilfælde den jordbaserede platform. Appellanterne har hvad dette angår hævdet, at der foreligger en selvmodsigelse i forhold til præmis 78 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902) ( 45 ), hvori Retten fastslog, at det var fejlagtigt, at Kommissionen i 121. betragtning til den omtvistede afgørelse havde konstateret, at de spanske myndigheder havde begået en åbenbar fejl ved definitionen af den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse. Appellanterne har således hævdet, at definitionen af tjenesteydelsen i betragtning af markedssvigtet i det pågældende område og det mål om universalitet, der er fastsat de relevante nationale retsforskrifter, indeholdt de oplysninger, som definitionen af tjenesteydelsen som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse krævede.

65. Kommissionen er af den opfattelse, at det fjerde anbringendes andet led ikke kan antages til realitetsbehandling inden for rammerne af appellen. Den har således gjort gældende, for det første, at appellanterne ikke kritiserede 121. betragtning til den omtvistede afgørelse ( 46 ) i første instans, og at Retten ikke var forpligtet til af egen drift at prøve dette aspekt af den omtvistede afgørelse. For det andet har Kommissionen gjort gældende, at en part ikke kan ændre tvistens genstand ved for første gang at fremsætte et anbringende for Domstolen, som parten kunne have fremført for Retten, da dette ville svare til at tillade parten at forelægge Domstolen en tvist, som er mere omfattende end den, Retten skulle påkende. Under alle omstændigheder har Kommissionen hævdet, at appellanternes andet led »ikke kan antages til realitetsbehandling«, eftersom det navnlig fremgår af Domstolens og Rettens praksis, at medlemsstaternes skønsmargen ved tilrettelæggelsen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse ikke kan udøves på en måde, der strider imod princippet om teknologisk neutralitet ( 47 ).

66. SES Astra finder i det væsentlige – af de samme grunde som dem, Kommissionen har påberåbt sig – at dette led af det fjerde anbringende er åbenbart uantageligt til realitetsbehandling. Endvidere er SES Astra for det tilfælde, at Domstolen finder, at den omhandlede tjenesteydelse af almen økonomisk interesse var defineret klart, af den opfattelse, at de spanske myndigheder under alle omstændigheder gjorde sig skyldige i et åbenbart urigtigt skøn i denne forbindelse i betragtning af princippet om teknologisk neutralitet. I denne henseende begrundede Kommissionen i tilstrækkeligt omfang den konklusion vedrørende støttens forenelighed, som er indeholdt i 121.-152. og 167. betragtning til den omtvistede afgørelse.

67. I replikken har appellanterne gjort gældende, at der ikke er grundlag for de argumenter, som Kommissionen og SES Astra har fremført, om, at dette led er uantageligt til realitetsbehandling. De mener ikke, at det kan foreholdes dem, at de ikke kritiserede bemærkningerne i 121. betragtning til den omtvistede afgørelse i første instans, eftersom bemærkningerne ikke vedrører Galicien, men Baskerlandet.

Sag C-81/16 P, Kongeriget Spanien mod Europa-Kommissionen

68. Denne appel bygger på to anbringender. Som anført i punkt 2 i nærværende forslag til afgørelse, koncentrerer jeg mig i forslaget om det første led af det første anbringende.

69. Ifølge det første anbringende foreligger der en retlig fejl vedrørende medlemsstaternes kontrol med definitionen og gennemførelsen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

70. I det første anbringendes første led har Kongeriget Spanien kritiseret præmis 53-78 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), som indeholder Rettens ræsonnement vedrørende den første betingelse i Altmark-dommen.

71. Kongeriget Spanien har gjort gældende, at dette ræsonnement bygger på tre fejlagtige præmisser. For det første fastslog Retten, at det ud over den retlige ramme ikke var nødvendigt at tage samtlige de spanske myndigheders retsakter i betragtning, hvorved det blev overdraget de pågældende operatører at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste. For det andet udtalte Retten, at Kongeriget Spanien ikke havde fremlagt nogen kontrakt for den, hvori der blev pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste. For det tredje havde ingen selvstyrende region ud over Baskerlandet ifølge Retten fremført en argumentation, der kunne vise, at driften af det jordbaserede net var en offentlig tjeneste.

72. Kongeriget Spanien finder for det første, at Rettens vurdering af den retlige ramme er åbenbart fejlagtig. I den almindelige lov nr. 32/2003 om telekommunikation af 3. november 2003 betegnes driften af radio- og tv-nettene nemlig udtrykkeligt som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, og det er i betragtning af retspraksis ikke muligt at afvise, at denne lov er relevant, med den begrundelse, at den gælder for alle og ikke kun for bestemte operatører inden for sektoren ( 48 ).

73. For det andet indeholder de nationale retsakter og de kontrakter, de spanske myndigheder indgik, ikke alene en definition af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse og overdrager udførelsen af den til bestemte operatører, men henviser ligeledes udtrykkeligt til jordbaseret teknologi. Kommissionen ( 49 ) og Retten lagde disse retsakter til grund for fastslåelsen af, at der forelå statsstøtte.

74. Kongeriget Spanien har hvad dette angår gjort gældende, at de beviser, der kan fremlægges inden for rammerne af den retslige procedure – i det foreliggende tilfælde de kontrakter, hvori der fastsættes forpligtelser til offentlig tjeneste – ikke er relevante for legalitetskontrollen af en kommissionsafgørelse ( 50 ). Endvidere omfatter de processuelle forpligtelser, der skal overholdes, bl.a. Kommissionens forpligtelse til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold samt begrunde sin afgørelse ( 51 ). I den aktuelle sag burde Kommissionen ifølge denne medlemsstat have taget udbuddene, der – således som det i øvrigt fremgår af beskrivelsen af støtteforanstaltningen i den omtvistede afgørelse ( 52 ) – er en integreret del af de omhandlede foranstaltninger, i betragtning.

75. For det tredje har Kongeriget Spanien gjort gældende, at Retten ikke kunne hævde, at ingen andre selvstyrende regioner end Baskerlandet havde godtgjort, at driften af det jordbaserede net havde karakter af tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, eftersom det fremgår af den omtvistede afgørelse, at Kommissionen for at vurdere støttens forenelighed havde undersøgt et udsnit på 82 udbud ( 53 ).

76. Ifølge Kongeriget Spanien »undlod Retten at kontrollere, om Kommissionen virkelig havde undersøgt alt relevant materiale for at kunne tage stilling til definitionen som offentlig tjeneste. Som anført i stævningen [for Retten], foretog Kommissionen, da den undersøgte sagsakterne i det foreliggende tilfælde, ikke en udførlig undersøgelse, inden den drog en konklusion med hensyn til, om virksomheden var eller ikke var blevet betroet en opgave af almen interesse. Den efterprøvede følgelig ikke, om medlemsstaten i forbindelse med overdragelsen af den pågældende opgave havde begået en åbenbar fejl ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse«.

77. I replikken har Kongeriget Spanien anført, at det første led af det første appelanbringende vedrører det forhold, at Retten ikke kontrollerede, om Kommissionen virkelig havde undersøgt alt relevant materiale for at kunne tage stilling til definitionen som offentlig tjeneste. Da Kommissionen gennemgik sagsakterne i det foreliggende tilfælde, foretog den ifølge denne medlemsstat ikke en udførlig undersøgelse, som gav den grundlag for at konkludere, om virksomheden var, eller ikke var, blevet betroet en opgave af almen interesse. Kongeriget Spanien mener, at Retten begik retlige fejl ved ikke at kontrollere, om Kommissionen havde foretaget en sådan undersøgelse.

78. Kommissionen finder, at det første anbringendes første led er irrelevant og under alle omstændigheder uantageligt til pådømmelse og ugrundet.

79. For det første vedrører Kongeriget Spaniens kritik en begrundelse for dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), som kun er supplerende, hvilket gør det nævnte led irrelevant. Retten godtgjorde i præmis 74 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891) ( 54 ), i tilstrækkeligt omfang, at den første betingelse i Altmark-dommen ikke var opfyldt; appellen omfatter ikke denne præmis.

80. For det andet er dette led ligeledes uantageligt til pådømmelse, da medlemsstaten anfægter Rettens bedømmelse af kontrakterne og den nationale lovgivning, hvilket falder uden for Domstolens prøvelse. Kongeriget Spanien har i denne forbindelse ikke påberåbt sig, at der foreligger en fejlagtig gengivelse af de nationale retsforskrifter, men – skønt dets argumenter må forstås på denne måde – begrænset sig til rene påstande.

81. For det tredje er dette led ligeledes ugrundet, eftersom Kongeriget Spanien intet fremlagde for Retten, der kunne give grundlag for at konkludere, at transmissionen af signalet via en bestemt platform kunne kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

82. Hvad dette angår har Kommissionen gjort gældende, at hverken den nationale lovgivning, de øvrige retsforskrifter eller den spanske højesterets praksis gør det muligt at drage en sådan konklusion. Tværtimod tillægger den nationale lovgivning kun et begrænset antal tjenesteydelser, såsom telekommunikation for det nationale forsvar og civilbeskyttelsen og den almindelige telefontjeneste, status som en »offentlig tjenesteydelse«. Ifølge Kommissionen betegner udtrykket »tjenesteydelse af almen interesse« i den almindelige lov nr. 32/2003 om telekommunikation af 3. november 2003 en økonomisk aktivitet af samfundsmæssig interesse, som ikke nødvendigvis er knyttet til en offentlig tjenesteydelsesopgave som omhandlet i spansk ret, eller som ikke nødvendigvis udgør en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse som omhandlet i den første betingelse i Altmark-dommen eller i artikel 106, stk. 2, TEUF.

83. Desuden kan præmis 67 og 68 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), ikke anfægtes på grundlag af denne medlemsstats argumentation vedrørende TV-spredningsforetagendernes dækningsforpligtelser i område II.

84. Endvidere er Kongeriget Spaniens argumenter vedrørende det forhold, at de offentlige kontrakter angiveligt ikke blev taget i betragtning, irrelevante, da de vedrører præmis 71 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), som kun indeholder en supplerende begrundelse. Desuden sammenblander medlemsstaten efter Kommissionens opfattelse den legalitetskontrol, det tilkommer Retten at foretage inden for rammerne af et annullationssøgsmål, og en kontrol af egen drift, som det ikke tilkommer den at foretage ( 55 ). Kongeriget Spaniens appel kan således sammenfattes som en kritik af Retten for ikke af egen drift at have fremsat anbringender eller fremlagt beviser, som denne medlemsstat ikke selv påberåbte sig for Retten. Rettens konklusion er følgelig ikke behæftet med nogen retlig fejl.

Bedømmelse

Forbindelsen mellem artikel 107, stk. 1, TEUF, Altmark-dommen og artikel 106, stk. 2, TEUF

85. Den kompensation, som medlemsstaterne yder for leveringen af en offentlig tjenesteydelse ( 56 ) eller en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ( 57 ), er underlagt et krav om overholdelse af de regler, som EU-lovgiver har fastsat i artikel 107 TEUF og 108 TEUF ( 58 ).

86. Ifølge fast retspraksis forudsætter kvalifikationen som »støtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, i TEUF, at samtlige betingelser i denne bestemmelse er opfyldt. For at en national foranstaltning skal kunne kvalificeres som statsstøtte skal der for det første være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, for det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, for det tredje skal den give modtageren en fordel, og for det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene ( 59 ).

87. Da disse betingelser er kumulative, kan en statslig foranstaltning ikke kvalificeres som statsstøtte, hvis en af dem ikke er opfyldt ( 60 ).

88. Med hensyn til den tredje betingelse i artikel 107, stk. 1, TEUF, dvs. at der er bibragt en begunstiget virksomhed en fordel, anses foranstaltninger som statsstøtte, hvis de, uanset hvilken form de end måtte have, direkte eller indirekte favoriserer visse virksomheder, eller må anses for en økonomisk fordel, som den begunstigede virksomhed ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser ( 61 ).

89. I præmis 87 i Altmark-dommen fastslog Domstolen, at »for så vidt som en statslig foranstaltning må betragtes som en kompensation, der er et vederlag for de af de begunstigede virksomheder leverede ydelser til opfyldelse af forpligtelser til offentlig tjeneste, således at disse virksomheder reelt ikke har en økonomisk fordel, og denne foranstaltning således ikke har den virkning at sætte disse virksomheder i en konkurrencemæssigt fordelagtig position i forhold til de virksomheder, der konkurrerer med dem, falder en sådan støtte ikke ind under [artikel 107, stk. 1, TEUF]«.

90. Ifølge Domstolen kan en sådan kompensation falde uden for statsstøttebegrebet, hvis fire betingelser, som er fastsat i præmis 89-93 i Altmark-dommen ( 62 ), er opfyldt ( 63 ).

91. Det skal bemærkes, at den statslige foranstaltning alligevel kan anses for berettiget, selv om de fire betingelser i Altmark-dommen ikke er opfyldt, og den statslige foranstaltning udgør statsstøtte ( 64 ), nemlig i medfør af den undtagelse, som er fastsat i artikel 106, stk. 2, TEUF ( 65 ).

92. Artikel 106, stk. 2, TEUF, sammenholdt med samme artikels stk. 1, kan nemlig påberåbes som grundlag for, at en medlemsstat tildeler en virksomhed, som har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, særlige eller eksklusive rettigheder, der er i strid med EUF-traktatens bestemmelser, i det omfang opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet den, kun kan sikres ved tildeling af sådanne rettigheder, og forudsat at udviklingen af samhandelen ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod Unionens interesse ( 66 ).

93. Med hensyn til forholdet mellem artikel 107, stk. 1, TEUF, de i Altmark-dommen fastsatte betingelser og artikel 106, stk. 2, TEUF har Domstolen fastslået, at »efterprøvelsen af overholdelsen af de betingelser, der opstilles ved [Altmark-dommen], placerer sig forud, dvs. ved undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt de omhandlede foranstaltninger skal kvalificeres som statsstøtte [i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF]. Dette spørgsmål må således besvares først, før det i givet fald undersøges, om en støtte, der er uforenelig, ikke desto mindre er nødvendig for opfyldelsen af den opgave, modtageren af den omhandlede foranstaltning er blevet pålagt som omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF« ( 67 ).

94. Ifølge Domstolen finder de betingelser, der er opstillet i Altmark-dommen, følgelig ikke længere anvendelse, når Kommissionen efter at have fastslået, at en foranstaltning skal kvalificeres som støtte, fastslår, om støtten kan begrundes som omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF ( 68 ). Hvad dette angår fastslog Domstolen i præmis 38 i dom af 8. marts 2017, Viasat Broadcasting UK mod Kommissionen (C-660/15 P, EU:C:2017:178), at artikel 106, stk. 2, TEUF ikke pålægger Kommissionen at tage den anden og den fjerde Altmark-betingelse i betragtning ved afgørelsen af, om en statsstøtte er forenelig med det indre marked i henhold til denne bestemmelse.

95. Retten fastslog således med hensyn til anvendelsen af artikel 106, stk. 2, TEUF i præmis 61 i dom af 24. september 2015, Viasat Broadcasting UK mod Kommissionen (T-125/12, EU:T:2015:687) (efter min opfattelse med rette), at tre betingelser skulle være opfyldt, for at en statsstøtte, der er ydet i form af kompensation for udførelsen af public service-forpligtelser, kunne betragtes som forenelig med det indre marked i overensstemmelse med artikel 106, stk. 2, TEUF. Retten anførte: »Den første betingelse vedrørende definitionen på public service kræver, at den omhandlede ydelse skal være en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse og være tydeligt defineret som en sådan af medlemsstaten. Den anden betingelse vedrørende mandatet til public service kræver, at den pågældende virksomhed udtrykkeligt har fået til opgave af medlemsstaten at levere denne public service-ydelse. Endelig bygger den tredje betingelse på begrebet forholdsmæssighed. Ifølge denne betingelse skal finansieringen af en virksomhed, der er pålagt en public service-forpligtelse, betragtes som forenelig med det indre marked i den udstrækning, anvendelsen af traktatens konkurrenceregler – i det foreliggende tilfælde forbuddet mod statsstøtte – ville være til hinder for udførelsen af den særlige tjeneste, det er pålagt virksomheden at udføre, idet undtagelsen fra konkurrencereglerne ikke må påvirke samhandelen i et omfang, der strider mod Unionens interesse« ( 69 ).

96. Efter min opfattelse svarer de to førstnævnte betingelser ovenfor til den første betingelse i Altmark-dommen.

97. Selv om Domstolen har fastslået, at den anden og fjerde betingelse i Altmark-dommen ikke er relevante for prøvelsen af, om en statsstøtte er omfattet af den undtagelse, som er fastsat i artikel 106, stk. 2, TEUF, mener jeg til gengæld, at der for, at den undtagelse, der er fastsat i denne bestemmelse, finder anvendelse, skal være opfyldt en betingelse svarende til den første betingelse i Altmark-dommen, nemlig at det faktisk er overdraget en virksomhed ( 70 ) at udføre forpligtelser til offentlig tjeneste eller tjenesteydelser af almen økonomisk interesse.

98. I dom af 21. marts 1974, BRT og Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:25, præmis 22), fastslog Domstolen således, at en virksomhed, som henviser til bestemmelserne i artikel 106, stk. 2, TEUF til støtte for en fravigelse af traktatens regler, faktisk af medlemsstaten skal være overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse ( 71 ). Desuden fremhævede Domstolen i dom af 11. april 1989, Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebüro (66/86, EU:C:1989:140, præmis 56), nødvendigheden af, at den opgave af almen økonomisk interesse, som overdrages en virksomhed i henhold til artikel 106, stk. 2, TEUF, er defineret klart ( 72 ).

Den første betingelse i Altmark-dommen ( 73 )

Medlemsstaternes beføjelse til at udpege visse tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse

99. Det er fast retspraksis, at artikel 106, stk. 2, TEUF tilsigter at forlige medlemsstaternes interesse i at anvende visse virksomheder som instrument i den økonomiske eller sociale politik med Unionens interesse i, at konkurrencereglerne overholdes, og at fællesmarkedets enhed bevares. I denne forbindelse har medlemsstaterne ret til under overholdelse af EU-retten at fastlægge rækkevidden og tilrettelæggelsen af deres tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. De kan særligt tage hensyn til egne indenrigspolitiske mål ( 74 ).

100. Jeg finder i denne sammenhæng, at medlemsstaternes beføjelse til at »fastlægge« tjenesteydelserne af almindelig økonomisk interesse indebærer beføjelsen til at udpege visse tjenesteydelser som tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse og til at »fastlægge« rækkevidden og tilrettelæggelsen af de pågældende tjenesteydelser. Medlemsstaternes udpegning af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse og fastlæggelsen af tjenesteydelsernes rækkevidde udgør et valg af politisk art, der kendetegnes af en »vid skønsbeføjelse«.

101. Selv om det ikke udtrykkeligt bestemmes i protokol nr. 26, at medlemsstaterne råder over en vid skønsbeføjelse hvad angår definitionen af deres tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, fremhæves det nemlig i protokollens artikel 1, første led, at nationale, regionale og lokale myndigheder har en vigtig rolle og vide skønsbeføjelser med hensyn til at levere, udlægge og tilrettelægge tjenesteydelser af almen økonomisk interesse så tæt på brugernes behov som muligt. Efter min opfattelse er der en tæt forbindelse mellem retten til at levere, til at udlægge og til at tilrettelægge tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, som ikke kan adskilles fra retten til at udpege sådanne tjenesteydelser.

102. Jeg finder i overensstemmelse med de appellerede domme ( 75 ), at medlemsstaterne på grund af manglen på EU-retlig regulering på området ( 76 ) råder over en vid skønsbeføjelse, når de skal fastlægge, hvilke tjenesteydelser de betragter som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse ( 77 ), og ydelsernes udstrækning og tilrettelæggelse.

103. I betragtning af denne vide skønsbeføjelse, som medlemsstaterne er tillagt, var det med rette, at Retten fastslog, at Kommissionen principielt »savner […] beføjelse til at tage stilling til, hvilket omfang den pågældende offentlige virksomheds offentligretlige forpligtelser bør have […], ligesom Kommissionen hverken kan tage stilling til hensigtsmæssigheden af de nationale myndigheders politiske valg vedrørende dette spørgsmål eller til den økonomiske effektivitet ved den offentlige drift« ( 78 ).

104. Følgelig kan Kommissionen i henhold til de appellerede domme ( 79 ) kun anfægte en medlemsstats udpegning af tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse i tilfælde af en åbenbar fejl ( 80 ). Det er således en begrænset kontrol, Kommissionen øver med udpegningen af tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse.

105. Af de samme grunde skal Retten, når der er anlagt annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsafgørelse om udpegning af tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, tage medlemsstaternes vide skønsbeføjelse og den begrænsede kontrol, Kommissionen kan øve i denne henseende, i betragtning.

106. Det skal dog fremhæves, at skønt medlemsstaterne har en vid skønsbeføjelse med hensyn til »udpegningen« af deres tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, er denne beføjelse ikke ubegrænset.

107. I dom af 8. marts 2017, Viasat Broadcasting UK mod Kommissionen (C-660/15 P, EU:C:2017:178, præmis 29), fastslog Domstolen, at »[det følger] af selve ordlyden af artikel 106, stk. 2, TEUF, at der kan gøres undtagelse fra traktatens bestemmelser, når undtagelserne er nødvendige for opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet en virksomhed, der har fået overdraget at udføre en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse« ( 81 ).

108. Endvidere fastslog Domstolen i dom af 10. december 1991, Merci convenzionali porto di Genova (C-179/90, EU:C:1991:464, præmis 26 og 27), at »for at undtagelsen i [artikel 106, stk. 2, TEUF] kan finde anvendelse, [kræves det ikke blot], at myndighederne har overdraget den pågældende virksomhed at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, men også, at traktatens bestemmelser hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, selskabet er betroet, samt at dette ikke strider mod [Unionen]s interesse«. I præmis 27 i denne dom fandt Domstolen, at det havnearbejde, der var tale om, hverken havde en sådan almindelig økonomisk interesse, at det adskilte sig fra andre aktiviteter, eller at traktatens bestemmelser ville være til hinder for opfyldelsen af sådanne opgaver, selv om dette måtte være tilfældet.

109. Ydermere skal det bemærkes, at den nævnte beføjelse, som medlemsstaterne er tillagt, udøves under Kommissionens kontrol. I dom af 14. juli 1971, Müller (10/71, EU:C:1971:85, præmis 14 og 15), fastslog Domstolen således, at anvendelsen af artikel 106, stk. 2, TEUF »indebærer […] en bedømmelse af de krav, der følger dels af den særlige opgave, som de pågældende virksomheder har fået overdraget, dels af hensynet til [Unionen]s interesse«, og at »[d]enne bedømmelse skal ske ud fra den almindelige, økonomiske politik, som staterne under Kommissionens tilsyn forfølger« ( 82 ).

Medlemsstatens pligt til at overdrage den virksomhed, som modtager offentlige tilskud, at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste ved en offentlig myndighedsakt og til at definere forpligtelserne klart

110. Skønt medlemsstaterne har en vid skønsbeføjelse med hensyn til at »udpege« bestemte tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse og til at definere tjenesteydelsernes omfang og tilrettelæggelse, kræver den første betingelse i Altmark-dommen og ordlyden af artikel 106, stk. 2, TEUF utvetydigt, at det faktisk er pålagt en virksomhed ( 83 ) at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste ( 84 ), og at de pågældende forpligtelser er klart defineret ( 85 ).

111. Disse to krav, som Retten – efter min opfattelse korrekt – betegnede som »minimumskriterier« ( 86 ), adskiller sig klart fra den beføjelse af politisk art, som medlemsstaterne råder over med hensyn til at udpege tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse.

112. Hvad dette angår er det fast retspraksis, at for at en virksomhed kan antages at have fået overdraget at udføre en offentlig tjenesteydelse/tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, skal dette være sket ved en retsakt udstedt af en offentlig myndighed ( 87 ). Denne betingelse finder nøje anvendelse, og det påhviler den pågældende medlemsstat at godtgøre, at den er opfyldt, for at tjenesteydelsen kan være omfattet af Altmark-dommen eller den undtagelse, som er fastsat i artikel 106, stk. 2, TEUF. Rettens prøvelse i denne henseende er med hensyn til udstrækningen en legalitetskontrol.

113. Det er dog ikke dermed et krav, at denne offentlige myndighedsakt er en lov eller en administrativ retsakt ( 88 ). Domstolen har således fastslået, at en virksomhed kan have fået overdraget udførelsen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse ved en offentligretlig koncession ( 89 ).

114. Hvad endvidere angår den klare definition af de forpligtelser, der påhviler den virksomhed, som er blevet betroet en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, er jeg af den opfattelse, at skønt rækken og afgrænsningen af forpligtelserne varierer fra tilfælde til tilfælde alt efter de specifikke tjenesteydelser, der er tale om, og de omstændigheder, som foreligger i de forskellige medlemsstater, skal de mindst omfatte arten, varigheden og rækkevidden af de pålagte forpligtelser ( 90 ). Også denne betingelse finder nøje anvendelse.

115. Disse minimumskriterier kan ikke være rent formelle forpligtelser. De har til formål navnlig at sikre gennemskuelighed ( 91 ) i medlemsstaternes udpegelse af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse og i fastlæggelsen af deres udstrækning og deres tilrettelæggelse. Endvidere tilsigter formålet om gennemsigtighed på sin side at forøge retssikkerheden for bl.a. medlemsstaterne, de virksomheder, som det er blevet overdraget at udføre tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, deres eventuelle konkurrenter samt forbrugerne ( 92 ).

116. Domstolen har således fastslået, at betingelsen for, at forpligtelser, der er pålagt en virksomhed, som har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, kan anses for at høre til de særlige opgaver, som er betroet den, er, at de har en forbindelse med formålet med den pågældende tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, og at deres formål umiddelbart er at medvirke til at fremme denne interesse. Der kan tages hensyn til sådanne forpligtelser eller begrænsninger ved bedømmelsen af, i hvilket omfang undtagelserne fra traktatens regler, som skal begrundes, er nødvendige, for at virksomheden kan udføre den opgave af almindelig interesse, som den er blevet betroet ( 93 ).

117. Det er umuligt at efterprøve, om en medlemsstat har overholdt grænserne for sin vide skønsbeføjelse, når den har udpeget tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, hvis det ikke med bestemthed vides, til hvem det er blevet overdraget at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og af hvilken art de forpligtelser er, som påhviler vedkommende, og hvilken varighed og rækkevidde de har ( 94 ).

118. Desuden finder jeg, at kravet om gennemskuelighed vedrørende den betroede opgave er absolut nødvendigt for, at det kan efterprøves, om de øvrige betingelser i Altmark-dommen og i artikel 106, stk. 2, TEUF er opfyldt. Det ville bl.a. være umuligt at efterprøve, om den tredje betingelse i Altmark-dommen var opfyldt, nemlig at »[k]ompensationen […] ikke overstige[r], hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste«, hvis forpligtelsernes art og rækkevidde ikke var klart defineret. Hvad anvendelsen af artikel 106, stk. 2, TEUF angår ville det være umuligt at efterprøve, om anvendelsen af traktatens bestemmelser var til hinder for opfyldelsen af tjenesteydelserne af almen økonomisk interesse, hvis tjenesteydelsernes art og rækkevidde ikke var klart defineret ( 95 ).

Anvendelse på de foreliggende appeller

De forenede sager C-66/16 P – C-69/16 P

119. Indledningsvis mener jeg i modsætning til, hvad SES Astra har gjort gældende, at det første led af det enkeltstående anbringende kan antages til realitetsbehandling ( 96 ).

120. Ved det første led af deres enkeltstående anbringende har appellanterne nemlig kritiseret Retten for at have foretaget en fejlagtig anvendelse af Domstolens og Rettens praksis, hvorefter Kommissionen kun kan sætte spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse i tilfælde af en åbenbar fejl. Derved – og i modsætning til, hvad SES Astra har gjort gældende ( 97 ) – har appellanterne efter min opfattelse ikke anfægtet en af Retten foretaget bedømmelse af de faktiske omstændigheder, men anmodet Domstolen om at kontrollere, om Retten begik en retlig fejl ( 98 ), da den redegjorde for de forpligtelser, der fastsættes i den første betingelse i Altmark-dommen ( 99 ). Et sådant retligt spørgsmål kan forelægges Domstolen til prøvelse inden for rammerne af en appel.

121. For så vidt angår realiteten finder jeg – i modsætning til, hvad appellanterne har gjort gældende ( 100 ) – at Retten ikke overskred grænsen for en åbenbar fejl, da den undersøgte de forskellige retsakter om definition og overdragelse af opgaven af almen økonomisk interesse. Som anført i præmis 113-115 i dette forslag til afgørelse, finder kravet om faktisk at overdrage den virksomhed, som modtager offentlige tilskud, opfyldelsen af forpligtelser til offentlig tjeneste ved en offentlig myndighedsakt og til at definere forpligtelserne klart nemlig nøje anvendelse. Opfyldelsen af disse minimumskrav er ikke omfattet af den vide skønsbeføjelse, medlemsstaterne har med hensyn til at udpege tjenesteydelser som tjenesteydelser af almen økonomisk interesse. Det er alene denne skønsbeføjelse vedrørende udpegelsen, som Kommissionen kun kan anfægte i tilfælde af en åbenbar fejl ( 101 ).

122. At det er ubestridt, at der foreligger et markedssvigt, og at den omhandlede tjenesteydelse materielt er en aktivitet, der kan kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, er ikke relevant. Disse omstændigheder skal tages i betragtning ved vurderingen af, om en tjenesteydelse er egnet til at blive udpeget som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, hvilket er omfattet af medlemsstaternes vide skønsbeføjelse, og denne vurdering kan ikke anfægtes, medmindre der foreligger en åbenbar fejl. Derimod er de nævnte omstændigheder ikke relevante, når det skal fastslås, om det faktisk er blevet overdraget den virksomhed, som modtager offentlige tilskud, at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste ved en offentlig myndighedsakt, og om forpligtelserne er blevet defineret klart.

123. Jeg finder følgelig, at det første led af det enkeltstående anbringende i sagerne C-66/16 P – C-69/16 P må forkastes.

124. Ved det andet led af deres enkeltstående anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den begrænsede medlemsstaternes vide skønsbeføjelse til kun at omfatte definitionen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, skønt medlemsstaterne ligeledes råder over en vid skønsbeføjelse med hensyn til at »levere, udlægge og tilrettelægge« sådanne tjenesteydelser. Appellanterne finder, at skønsbeføjelsen i modsætning til, hvad der fastslås i de pågældende domme ( 102 ), nødvendigvis må omfatte valget af en konkret teknologi, som kun udgør et nærmere vilkår for ydelsen.

125. Jeg finder i lighed med SES Astra, at dette led beror på en fejlfortolkning af de pågældende domme ( 103 ).

126. Retten anfægtede nemlig ikke, at medlemsstaterne ( 104 ) i forbindelse med valget af en bestemt teknologi råder over en vid skønsbeføjelse med hensyn til at »levere, udlægge og tilrettelægge« tjenesteydelser af almen økonomisk interesse; den konstaterede blot, at appellanterne ikke havde opfyldt den første betingelse i Altmark-dommen, da den efter en undersøgelse af den nationale og regionale spanske lovgivning fastslog, at Kongeriget Spanien ikke havde defineret driften af et jordbaseret net som en offentlig tjenesteydelse klart og præcist i overensstemmelse med den første betingelse i Altmark-dommen. Jeg henleder opmærksomheden på, at Retten udtalte ( 105 ), at »sagsøgerne på intet tidspunkt [havde] kunnet fastlægge, hvilke public service-forpligtelser der var blevet pålagt operatørerne af DTT-nettene ved enten spansk lov eller ved driftsaftaler, og så meget desto mindre har ført bevis herfor« ( 106 ).

127. Det skal tilføjes med hensyn til dommene af 26. november 2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900), og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen, (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898), at skønt Retten fastslog, at de spanske myndigheder ved definitionen af driften af et DTT-net som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse skulle overholde ligebehandlingsprincippet ( 107 ) og følgelig ikke måtte forskelsbehandle de øvrige platforme i forhold til den jordbaserede platform, fremgår det klart af de nævnte domme, at »[o]verholdelsen af princippet om teknologisk neutralitet« ifølge Retten »[ikke indebærer], at definitionen af en bestemt platform til drift af radio- og tv-spredningsnet i alle tilfælde udgør en åbenbar fejl« ( 108 ). Retten kritiserede derved Kommissionen for ikke at have undersøgt, om valget af en bestemt platform i det foreliggende tilfælde havde været objektivt begrundet under hensyn til de spanske myndigheders vide skønsbeføjelser vedrørende definitionen af, hvad de anså for at være en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse. Heraf følger, at Retten anerkendte, at medlemsstaterne faktisk råder over en vid skønsbeføjelse med hensyn til at »levere, udlægge og tilrettelægge« tjenesteydelser af almen økonomisk interesse.

128. Det andet led af det enkeltstående anbringende i sagerne C-66/16 P – C-69/16 P må derfor forkastes som ugrundet.

Sag C-70/16 P

129. Hvad det første led af deres fjerde anbringende angår, finder appellanterne, at Retten tilsidesatte den skønsbeføjelse, medlemsstaterne råder over ved definitionen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ( 109 ).

130. Det skal bemærkes, at skønt appellanterne ikke direkte har anfægtet, hvad Retten fastslog i præmis 110 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), har de gjort gældende, at 12. tillægsbestemmelse til kongeligt dekret nr. 944/2005 og samarbejdsaftalerne mellem myndighederne indeholder en klar definition af den omhandlede offentlige tjenesteydelse, dvs. distributionen af jordbaseret digitalt TV, og at denne tjenesteydelse i de officielle retsakter overdrages kommunerne i samarbejde med den selvstyrende region ( 110 ).

131. Efter min opfattelse må denne argumentation, som vedrører Rettens bedømmelse af de relevante nationale retsforskrifter, afvises, da det ikke er blevet påstået, at disse retsforskrifter blev gengivet forkert ( 111 ).

132. Hvad dette angår skal det bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF kun kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som er blevet draget heraf. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser, et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret. Hvad således under en appelsag angår Rettens vurderinger i forhold til national ret er Domstolen kun kompetent til at efterprøve, om denne ret er blevet gengivet forkert ( 112 ).

133. Jeg finder derfor, at det første led af det fjerde anbringende i sag C-70/16 P må afvises som delvis uantageligt til pådømmelse.

134. Desuden fremgår det klart af præmis 95 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), at ifølge Retten »har medlemsstaterne en stor skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af det, de anser for at være en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, og Kommissionen kan således kun sætte spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af disse tjenesteydelser i tilfælde af en åbenbar fejl«.

135. Retten fandt imidlertid, at »visse minimumskriterier ikke [var] blevet overholdt, bl.a. at de pågældende operatører [var] blevet overdraget en opgave af almindelig økonomisk interesse ved en offentlig myndighedsakt« ( 113 ).

136. Den udtalte således i præmis 110 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), at »sagsøgerne på intet tidspunkt [havde] kunnet fastlægge, hvilke public service-forpligtelser der var blevet pålagt operatørerne af DTT-nettene ved enten spansk lov eller ved driftsaftaler, og så meget desto mindre [havde] ført bevis herfor«.

137. Retten fastslog følgelig, at appellanterne ikke havde været i stand til at påvise, at det var med urette, at Kommissionen havde fundet, at den første betingelse i Altmark-dommen ikke var opfyldt, da der ikke forelå en klar definition af driften af et jordbaseret net som en offentlig tjenesteydelse ( 114 ).

138. Heraf følger – i modsætning til appellanternes argumentation – at Retten ikke udelukkede, at »driften af et jordbaseret net principielt kan defineres som en offentlig tjeneste« ( 115 ).

139. Jeg mener derfor, at det fjerde anbringendes første led ligeledes må forkastes. Med hensyn til det andet led af deres fjerde anbringende finder appellanterne, at Retten begik en retlig fejl i præmis 112 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), ved at se bort fra, at medlemsstaternes skønsbeføjelse ikke kun omfatter fastlæggelsen, men også leveringen og tilrettelæggelsen af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse. At DTT-støttetjenesten skulle leveres i form af en jordbaseret platform, var ifølge appellanterne blot et nærmere vilkår for tilrettelæggelsen af, hvorledes tjenesteydelsen skulle udføres, som henhører under medlemsstaten ( 116 ).

140. Det fremgår af artikel 127, stk. 1, sammenholdt med artikel 190, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at det på appelstadiet er forbudt at fremsætte nye anbringender. Disse bestemmelser har i overensstemmelse med det fastsatte i procesreglementets artikel 170, stk. 1, til formål at undgå, at appellen ændrer tvisten for Retten ( 117 ).

141. Efter min opfattelse indebærer det andet led i det fjerde anbringende i den foreliggende appel, at Domstolen forelægges en mere omfattende tvist end den, Retten skulle påkende.

142. I præmis 112 i dom af 26. november 2015, Comunidad Autónoma de Galicia og Retegal mod Kommissionen (T-463/13 og T-464/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:901), fastslog Retten nemlig, at sagsøgerne ikke havde bestridt Kommissionens vurdering i 121. betragtning til den omtvistede afgørelse, hvorefter definitionen af driften af en bestemt støtteplatform, nærmere bestemt den jordbaserede platform, som en offentlig tjenesteydelse havde udgjort en åbenbar fejl fra de spanske myndigheders side, eftersom, når der findes flere forskellige transmissionsplatforme, en bestemt af disse ikke kan anses for uomgængeligt nødvendig for transmissionen af tv-spredningssignalerne.

143. Jeg mener derfor, at det fjerde anbringendes andet led må afvises.

Sag C-81/16 P

144. For så vidt angår det første led af Kongeriget Spaniens første anbringende, herunder navnlig dets argumentation om, at Rettens vurdering af den retlige ramme er åbenbart fejlagtig ( 118 ), og at de nationale retsakter og de kontrakter, de spanske myndigheder havde indgået, ikke alene indeholder en definition af tjenesteydelsen af almen økonomisk interesse og overdrager udførelsen af den til bestemte operatører, men ligeledes udtrykkelige henvisninger til jordbaseret teknologi ( 119 ), mener jeg, at denne argumentation, som anfægter Rettens vurdering af den relevante nationale ret og de kontrakter, de spanske myndigheder havde indgået – hvilket udgør en vurdering af de faktiske omstændigheder – må afvises, da det ikke er blevet påstået, at den nævnte ret blev gengivet forkert ( 120 ).

145. Jeg finder følgelig, at det første led af Kongeriget Spaniens første anbringende må afvises.

146. Hvad realiteten angår mener jeg, at det første led af Kongeriget Spaniens første anbringende er udtryk for en fejlfortolkning af dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891).

147. I modsætning til, hvad Kongeriget Spanien har gjort gældende ( 121 ), fastslog Retten ikke, at det ud over den retlige ramme ikke var nødvendigt at tage samtlige de retsakter udstedt af de spanske myndigheder, hvorved det var blevet overdraget de pågældende operatører at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, i betragtning.

148. Det fremgår klart af præmis 69 ff. i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), at Retten undersøgte de retsakter udstedt af de spanske myndigheder, hvorved det, ifølge Kongeriget Spanien, var blevet overdraget de pågældende operatører at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste.

149. I præmis 70 i den nævnte dom undersøgte Retten således den nationale plan for overgang til DTT, som det spanske ministerråd havde vedtaget den 7. september 2007, og fandt, at der ved denne plan ikke var blevet overdraget nogen operatør at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste.

150. I præmis 71 i den nævnte dom fastslog Retten, at det følger af retspraksis, at overdragelsen af en public service-opgave kan foretages ved aftaler, for så vidt som de hidrører fra den offentlige myndighed og er bindende, og at dette i endnu højere grad gælder, når sådanne aftaler nærmere fastlægger de forpligtelser, der er pålagt ved lov. Ifølge Retten havde Kongeriget Spanien imidlertid ikke fremlagt nogen kontrakt, der kunne underbygge dets argument om, at det var blevet overdraget de pågældende operatører at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste. Desuden anførte Retten, at alene fordi en tjenesteydelse er genstand for en offentlig kontrakt, har denne tjenesteydelse ikke automatisk og uden nogen præcisering fra de berørte myndigheders side karakter af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse som omhandlet i Altmark-dommen.

151. Endvidere undersøgte Retten i præmis 72 i den nævnte dom de aftaler, der var blevet indgået mellem den baskiske regering, EUDEL og de tre baskiske regionalråd. Den fandt, at driften af et jordbaseret net heller ikke var defineret som en offentlig tjeneste i disse aftaler.

152. Ydermere konstaterede Retten i præmis 73 i den nævnte dom, at de spanske myndigheder ikke havde kunnet fastslå, hvilke forpligtelser til offentlig tjeneste det var blevet betroet operatørerne af DTT-nettene at opfylde ved enten spansk lov eller driftsaftaler, og at de så meget desto mindre havde kunnet fremlægge noget bevis i denne henseende.

153. Jeg finder ligeledes – i lighed med Kommissionen – at Retten ikke begik en fejl ved at fastslå, at Kongeriget Spanien ikke havde påvist, at det var fejlagtigt, at Kommissionen i 119.-122. og 172. betragtning til den omtvistede afgørelse fandt, at implementeringen, vedligeholdelsen og driften af DTT-nettet i område II ikke var blevet defineret klart som en offentlig tjenesteydelse som omhandlet i den første betingelse i Altmark-dommen.

154. Det, det drejer sig om i denne forbindelse, er ikke den vide skønsbeføjelse, medlemsstaterne råder over på grund af manglen på EU-retlig regulering på området, men kravet i henhold til den første betingelse i Altmark-dommen og ordlyden af artikel 106, stk. 2, TEUF, om, at det faktisk er blevet overdraget den virksomhed, som modtager offentlige tilskud, at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og at de pågældende forpligtelser er blevet defineret klart.

155. Det skal bemærkes, at Retten i præmis 67 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), fastslog, at skønt den spanske stat havde kvalificeret samtlige telekommunikationstjenester, herunder radio- og TV-spredningsnettene, som en tjenesteydelse af almen interesse, fremgik det ikke af de pågældende love, at samtlige telekommunikationstjenester i Spanien havde karakter af tjenesteydelse af almen økonomisk interesse. Retten bemærkede i denne forbindelse, at artikel 2, stk. 1, i almindelig lov nr. 32/2003 om telekommunikation af 3. november 2003 udtrykkeligt bestemmer, at tjenesteydelser af almen interesse i denne lovs forstand skal leveres inden for rammerne af en ordning med fri konkurrence, mens kvalifikationen af en tjenesteydelse som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse som omhandlet i Altmark-dommen kræver, at ansvaret for dens drift er overgivet til bestemte virksomheder. Endvidere fastslog Retten i præmis 68 i den nævnte dom, at da de nationale bestemmelser var kendetegnet ved at være teknologineutrale, og telekommunikation er transmission af signaler via et telenet og ikke specielt via det jordbaserede net, hvilket Kongeriget Spanien ikke havde bestridt, kunne det ikke konkluderes, at det var urigtigt, at Kommissionen fandt, at driften af det jordbaserede net i denne lov ikke var defineret som en offentlig tjeneste som omhandlet i Altmark-dommen.

156. I betragtning af de uklare og selvmodsigende punkter i de relevante nationale bestemmelser, hvis indhold Kongeriget Spanien i øvrigt ikke har bestridt, begik Retten ikke en retlig fejl, da den afgjorde, at det ikke var med urette, at Kommissionen havde fundet, at de nationale bestemmelser ikke indeholdt en klar definition af driften af et jordbaseret net som en offentlig tjenesteydelse.

157. Endelig deler jeg ikke Kongeriget Spaniens argumentation om, at Retten ikke kunne hævde, at ingen andre selvstyrende regioner end Baskerlandet havde godtgjort, at driften af det jordbaserede net havde karakter af tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, eftersom Kommissionen for at vurdere støttens forenelighed havde undersøgt et udsnit på 82 udbud ( 122 ).

158. Det fremgår af præmis 77 i dom af 26. november 2015, Spanien mod Kommissionen (T-461/13, EU:T:2015:891), at Retten fandt, at det påhvilede de selvstyrende regioner at påberåbe sig, at der i henhold til Altmark-dommen ikke var tale om statsstøtte, og at de nævnte myndigheder som bedste og eneste eksempel havde fremført den selvstyrende region Baskerlandets tilfælde.

159. Efter min opfattelse viser den omstændighed, at Kommissionen for at vurdere den omhandlede støttes forenelighed havde undersøgt et udsnit på 82 udbud, ikke, at en anden selvstyrende region end Baskerlandet havde vist, eller endog påberåbt sig, at driften af det jordbaserede net havde karakter af tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

160. Hvad dette angår skal det bemærkes, at Retten i præmis 71 i den pågældende dom bekræftede, at overdragelsen af en public service-opgave under visse omstændigheder ligeledes kan foretages ved aftaler. Retten fandt dog, at Kongeriget Spanien ikke havde påvist, at der var blevet overdraget en public service-opgave ved offentlige kontrakter mellem de offentlige myndigheder og de berørte operatører. Den tilføjede med rette, at alene fordi en tjenesteydelse er genstand for en offentlig kontrakt, har denne tjenesteydelse ikke automatisk og uden nogen præcisering fra de berørte myndigheders side karakter af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse som omhandlet i Altmark-dommen.

161. Jeg finder derfor, at det første led af Kongeriget Spaniens første anbringende er ugrundet.

162. På grundlag af det ovenstående må det første led af Kongeriget Spaniens første anbringende følgelig dels afvises, dels forkastes.

Forslag til afgørelse

163. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen: – i de forenede sager Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (sag C-66/16 P), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (sag C-67/16 P), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (sag C-68/16 P), samt Cellnex Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (sag C-69/16 P) forkaster det første og det andet led af det enkeltstående anbringende som ugrundede – i sagen Comunidad Autónoma de Galicia og Redes de Telecomunicación Galegas mod Kommissionen (sag C-70/16 P) delvis afviser det første led af det fjerde anbringende som ugrundet og afviser det andet led af det samme anbringende – i sagen Spanien mod Kommissionen (sag C-81/16 P) afviser det første led af det første anbringende som ugrundet.

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Jf. punkt 20 og 21 i dette forslag til afgørelse.

( 3 ) – Jf. punkt 20 og 21 i dette forslag til afgørelse.

( 4 ) – Ifølge præmis 89-93 i Altmark-dommen udgør offentlige tilskud ikke statsstøtte i henhold til artikel 107 TEUF, hvis de opfylder fire kumulative betingelser, nemlig: For det første skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart definerede. For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde. Kompensationen må for det tredje ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne. Når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, skal størrelsen af den nødvendige kompensation for det fjerde fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at opfylde forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne..

( 5 ) – Den 29.2.2008 vedtog Ministerio de Industria, Turismo y Comercio (det spanske ministerium for industri, turisme og handel) (herefter »MITH«) en beslutning benævnt »Avanza-planen« med henblik på at forbedre telekommunikationsinfrastrukturerne og fastlægge kriterierne for og fordeling af financieringen af en række foranstaltninger til fremme af udviklingen af informationssamfundet. Det budget, som blev vedtaget i henhold til denne beslutning, blev for en stor del afsat til indførelsen af digitalt TV i område II. I perioden fra juli til november 2008 blev digitaliseringen gennemført ved hjælp af en række tilføjelser til allerede gældende rammeaftaler, som MITH og de selvstyrende regioner havde undertegnet inden for rammerne af Plan Avanza. Derpå overførte MITH midler til de selvstyrende regioner, som forpligtede sig til at dække de øvrige med foranstaltningen forbundne omkostninger ved hjælp af deres egne budgetmidler. I oktober 2008 besluttede det spanske ministerråd at frigøre yderligere midler med henblik på at udvide og færdiggøre DTT-dækningen inden for rammerne af de projekter vedrørende overgang til digitalt tv, der skulle gennemføres i første halvår 2009. Midlerne blev bevilget, efter at der i december 2008 var blevet undertegnet nye rammeaftaler mellem MITH og de selvstyrende regioner om gennemførelsen af den nationale plan for overgang til DTT. Ministerrådet godkendte ligeledes kriterierne for fordeling af midlerne til finansieringen af overgangen til DTT. Efterfølgende indledte de selvstyrende regioner processen i forbindelse med udvidelsen af DTT. I dette øjemed afholdt de udbud eller overdrog udvidelsen til private virksomheder. I visse tilfælde anmodede de selvstyrende regioner kommunerne om at påtage sig udvidelsen. Der blev iværksat to former for udbud i Spanien. Den første form for udbud vedrørte udvidelsen af DTT-dækningen og indebar, at det blev overdraget tilslagsmodtageren at levere et funktionsdygtigt DTT-net. De opgaver, som skulle løses i dette øjemed, omfattede design og anlæggelse af nettet, transport af signalet, implementering af nettet og levering af det nødvendige udstyr. Den anden form for udbud vedrørte levering af telekommunikationsudstyr.

( 6 ) – Denne fremstilling af den omtvistede afgørelse er ikke udtømmende. Den har kun til formål at sammenfatte de dele af afgørelsen, som er relevante for det fælles anbringende, der er fremsat inden for rammerne af de foreliggende appeller.

( 7 ) – Jf. 94. betragtning til den omtvistede afgørelse.

( 8 ) – Jf. 100.-108. betragtning til den omtvistede afgørelse.

( 9 ) – Jf. 109.-122. betragtning til den omtvistede afgørelse.

( 10 ) – Jf. 113. betragtning til den omtvistede afgørelse.

( 11 ) – Jf. 114. betragtning til den omtvistede afgørelse.

( 12 ) – Jf. 119.-126. betragtning til den omtvistede afgørelse og punkt 20 i dette forslag til afgørelse.

( 13 ) – Jf. 172. betragtning til anfægtede afgørelse og punkt 21 i dette forslag til afgørelse.

( 14 ) – »Almindelig lov nr. 11/1998 om telekommunikation [af 24.4.1998]«.

( 15 ) – »Disse omfatter tjenesteydelser i forbindelse med offentligt forsvar og civilbeskyttelse samt drift af telefoninettet«.

( 16 ) – »Almindelig lov nr. 32/2003 om telekommunikation [af 3.11.2003]«.

( 17 ) – »Det fastsættes i artikel 2, stk. 1, i [Ley 32/2003, de 3 de noviembre, General de Telecomunicaciones]: »Telekommunikationstjenester er tjenester af almen interesse, som leveres i henhold til konkurrencereglerne.««

( 18 ) – »Bilag II til [almindelig lov nr. 32/2003 om telekommunikation [af 3.11.2003] indeholder præcise, teknologisk neutrale definitioner på »telekommunikation« og »elektroniske kommunikationsnet«.«

( 19 ) – »Sjette og syvende betragtning samt artikel 5 i aftalerne«.

( 20 ) – Domme af 26.11.2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902, præmis 79), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900, præmis 80), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (T-487/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:899, præmis 119) og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898, præmis 110).

( 21 ) – Jf. fodnote 4 i dette forslag til afgørelse.

( 22 ) – Sag C-66/16 P, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi SA, sag C-67/16 P, Comunidad Autónoma de Cataluña og Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat de Catalunya (CTTI), sag C-68/16 P, Navarra de Servicios y Tecnologías, og sag C-69/16 P, Cellnex Telecom, SA og Retevisión I SA.

( 23 ) – Jf. bl.a. kendelse af 11.2.2015, Orange mod Kommissionen (C-621/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:114), samt dom af 15.6.2005, Olsen mod Kommissionen (T-17/02, EU:T:2005:218, præmis 216), og af 12.2.2008, BUPA m.fl. mod Kommissionen (T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 166-169).

( 24 ) – Dom af 11.7.2014, DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen (T-533/10, EU:T:2014:629, præmis 117), og af 16.7.2014, Zweckverband Tierkörperbeseitigung mod Kommissionen (T-309/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:676, præmis 170).

( 25 ) – Dom af 5.7.2011, Edwin mod OHMI (C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 53).

( 26 ) – Domme af 26.11.2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902, præmis 54, 55, 58, 62, 75, 77 og 78), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900, præmis 54, 55, 58, 62, 75, 77 og 78), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (T-487/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:899, præmis 89-119) og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898, præmis 83, 84, 87 og 109).

( 27 ) – Domme af 26.11.2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902, præmis 77), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900, præmis 78) og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898, præmis 105).

( 28 ) – Domme af 26.11.2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi mod Kommissionen (T-462/13, EU:T:2015:902, præmis 50), Comunidad Autónoma de Cataluña og CTTI mod Kommissionen (T-465/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:900, præmis 50), Navarra de Servicios y Tecnologías mod Kommissionen (T-487/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:899, præmis 97) og Abertis Telecom og Retevisión I mod Kommissionen (T-541/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:898, præmis 79).

( 29 ) – Hvad Domstolens praksis angår har appellanterne bl.a. henvist til domme af 23.10.1997, Kommissionen mod Nederlandene (C-157/94, EU:C:1997:499, præmis 54-65), og Kommissionen mod Frankrig (C-159/94, EU:C:1997:501, præmis 101-108), samt dom af 21.9.1999, Brentjens’ (C-115/97 – C-117/97, EU:C:1999:434, præmis 104), og af 20.4.2010, Federutility m.fl. (C-265/08, EU:C:2010:205, præmis 29).

( 30 ) – Domme af 26.11.2015, Comunidad Autónoma del País Vasco og Itelazpi