3.

Jeg vil begynde med at foretage en vurdering af den placering og funktion, der er givet artiklerne 13-15 (dvs. afsnit II, afdeling 4, som netop består af disse tre artikler) inden for konventionens system. Det er for det første klart, at kompetencereglen i artikel 14 er en specialregel, hvilket allerede fremgår af dens indhold sammenholdt med andre af konventionens artikler med større rækkevidde. Ifølge stykke 1 kan den, der har solgt mod ratebetaling — som en undtagelse fra den almindelige regel i artikel 2 — ikke alene sagsøges i den stat, hvor han har bopæl, men også ved retterne i den stat, på hvis område køberen har bopæl. Hvis det deimod er sælgeren, som anlægger sag mod køberen, kan dette ifølge artikel 14, stk. 2, kun ske ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl; denne bestemmelse er i overensstemmelse med reglen i artikel 2, men den udelukker, at andre regler anvendes, f.eks. artikel 5, nr. 1, om kompetencen i sager om kontraktsforhold og artikel 6, stk. 1, som vedrører det tilfælde, at der er flere sagsøgte. At artikel 14 er en specialregel, bekræftes i øvrigt også af de begrænsninger, der i artikel 15 opstilles for, at parterne ved aftale kan bestemme, at andre retter skal være kompetente. Denne indledende konstatering må mane til forsigtighed ved fortolkningen af artiklerne 13-15, idet det er et anerkendt princip, at undtagelsesbestemmelser skal fortolkes snævert. Forsigtigheden bør føre til, at der anlægges en fortolkning, hvorved der mest muligt tages hensyn til de retsgrundsætninger, afsnit II, afdeling 4 er udtryk for, og hvorved bestemmelserne får et anvendelsesområde, som nøjagtigt svarer til deres raison d'être. For så vidt angår denne »ratio juris«, er der nu ingen tvivl: Artiklerne 13-15 skal beskytte den svageste part, dvs. den, der køber løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, og den, der optager et lån, som skal tilbagebetales i rater, og som er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande. Det følger klart af den omstændighed, at disse ifølge artikel 14, stk. 1, kan vælge mellem retterne i to stater, hvis de vil sagsøge sælgeren eller långiveren, medens det stykke 2, som vedrører det tilfælde, at sælgeren sagsøger køberen eller långiveren sagsøger lånetageren, bestemmes, at der skal gælde samme regel som i den almindelige bestemmelse i artikel 2, samtidig med at denne gøres undtagelsesfri. Desuden bør det nævnes, at formålet med bestemmelserne i afdeling 4 ifølge rapporten om konventionen — den såkaldte Jenard-rapport — er et ønske om at beskytte visse persongrupper, nemlig købere og låntagere (jf. også Weser, Convention communautaire sur la compétence judicaire et l'exécution des décisions, Bruxelles, 1975, s. 291). Herefter kan der ikke foretages en fortolkning af begrebet »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, i konventionens artikel 13, uden at to kriterier, som følger af det foregående, tages i betragtning: a) en snæver fortolkning må foretrækkes frem for en vid fortolkning, b) den pågældende aftale må have det væsentlige særkende, at parterne i økonomisk henseende ikke er ligestillede, dvs. den må være indgået mellem en »svag« og en »stærk« part. Det må ifølge det under a) nævnte kriterium være udelukket at betegne et køb som et køb mod ratebetaling i konventionens forstand med henvisning til betalingsformen, således at enhver aftale om køb, hvor købsprisen skal betales i to eller flere rater, skulle kunne betegnes som et »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, og således at der skulle ses bort fra ethvert andet subjektivt eller objektivt kriterium. Efter min opfattelse kan der derfor ikke gives Bertrand medhold i, at definitionen i fællesskabsretten bør være så vid, at den kan omfatte alle de definitioner, som findes i de nationale retssystemer, med det resultat at man ved »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, skulle forstå ethvert kreditkøb, hvor købesummen skal betales i flere på hinanden følgende afdrag. Derimod må man i overensstemmelse med det kriterium, der er anført under b), opfatte køb, hvor købesummen skal betales i rater, som et køb karakteriseret ved, at køberen typisk befinder sig i en økonomisk set underlegen stilling, således at det kan siges, at denne er blevet foranlediget til at foretage købet af selve ratebetalingsformen, idet det ville have været vanskeligt for ham at betale beløbet på én gang. I så henseende mener jeg, at det synspunkt, den britiske regering har givet udtryk for i sit indlæg i sagen, er korrekt, når den har anført, at det ville være meningsløst at antage, at alle købere, som opnår henstand med betalingen, har behov for beskyttelse, medens det meget vel giver mening at tale om beskyttelse af forbrugerne. Den eneste mulighed for at identificere en kategori af købere, som kan siges typisk at befinde sig i en økonomisk underlegen situation, er at rette opmærksomheden mod forbrugerne, hvis beskyttelse som bekendt frembyder et generelt problem i fællesskabsretten og i mange nationale lovgivninger. Overvejelserne vedrørende den rolle, artiklerne 13-15 spiller i Bruxelles-konventionens system, fører således frem til, at begrebet »køb, hvor købesummen skal betales i rater« må fortolkes således, at det omfatter køb, der af en forbruger foretages hos en erhvervsdrivende virksomhed (producent eller handlende), således at der er tale om køb af forbrugsvarer, og således at købesummen skal betales i et vist antal på hinanden følgende afdrag.