DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING) AF 4. OKTOBER 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD WALTER GILL. - TJENESTEMAND - INVALIDEPENSION - ERHVERVSSYGDOM. - SAG C-185/90 P.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04779



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - social sikring - forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme - invaliditet - forskellige ordninger - ensartet begreb erhvervssygdom

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 73 og 78; ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme, art. 3, stk. 2)

2. Tjenestemaend - social sikring - invalidepension - konstatering af invaliditeten og dens erhvervsmaessige oprindelse - laegeudvalgets kompetence - Domstolens proevelsesret - graenser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 78; bilag II, art. 7, 8 og 9; bilag VIII, art. 13)

Sammendrag

1. Begrebet "erhvervssygdom" kan ikke have et forskelligt indhold, alt efter om der er tale om at anvende vedtaegtens artikel 73 eller artikel 78, selv om disse bestemmelser hver for sig vedroerer en ordning, som har sine egne saerlige traek.

Derfor skal den paagaeldende tjenestemand ved anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, stk. 2, godtgoere, at der, i overensstemmelse med definitionen af erhvervssygdom i artikel 3, stk. 2, i ordningen om daekning af risiko for ulykker og erhvervssygdomme, som er udstedt i henhold til artikel 73, var en aarsagssammenhaeng mellem sygdommen eller dens forvaerring og udoevelsen af tjenesten ved Faellesskaberne.

2. Under proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 78 henhoerer konstateringen af en tjenestemands invaliditet i overensstemmelse med artikel 13 i bilag VIII under det i artikel 7, 8 og 9 i bilag II omhandlede Invaliditetsudvalgs kompetence.

Formaalet med disse bestemmelser er nemlig at overlade det til sagkyndige laeger at traeffe en endelig afgoerelse af alle laegelige spoergsmaal, herunder spoergsmaalet, om en sygdom har erhvervsmaessige aarsager. Hverken ansaettelsesmyndigheden eller Faellesskabets doemmende myndigheder er derfor bemyndiget til at saette deres egen opfattelse i stedet for Invaliditetsudvalgets resultater, der skal anses for definitive, naar de er tilblevet paa de forskriftsmaessige betingelser.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift, indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. juni 1990, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten samt de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans afsagt dom af 6. april 1990. Ved dommen annullerede Retten Kommissionens afgoerelse af 20. maj 1988 om ikke at anvende artikel 78, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") paa Gill og om at fastsaette hans invalidepension i henhold til vedtaegtens artikel 78, stk. 3, en bestemmelse, der var mindre gunstig for tjenestemanden; ved Rettens naevnte dom blev Kommissionen endvidere tilpligtet at betale sagens omkostninger.

2 Under appellen har Kommissionen paaberaabt sig fire anbringender, nemlig henholdsvis tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 78, stk. 2, tilsidesaettelse af artikel 13 i vedtaegtens bilag VIII, tilsidesaettelse af det almindelige princip om, at domme skal begrundes, og tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 73 samt af artikel 3 og 19 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "daekningsordningen").

3 Vedroerende parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til den refererende dommers rapport. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

4 Kommissionens foerste appelgrund gaar ud paa, at Retten i den appellerede dom har fortolket udtrykket "erhvervssygdom" i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, urigtigt.

5 Til stoette for denne appelgrund har Kommissionen anfoert, at Retten med henblik paa anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, stk. 2, har afvist, at der skal tages hensyn til definitionen af begrebet "erhvervssygdom" i artikel 3 i daekningsordningen, som er fastsat til gennemfoerelse af vedtaegtens artikel 73. Ifoelge Kommissionen kan dette begreb imidlertid ikke variere, alt efter om det er vedtaegtens artikel 73 eller artikel 78, der skal anvendes. Kommissionen har i oevrigt gjort gaeldende, at Retten har set bort fra princippet om, at der skal vaere aarsagsforbindelse mellem erhvervssygdommen i den i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, forudsatte betydning eller dennes forvaerring og tjenesten i Faellesskaberne.

6 Med hensyn til bedoemmelsen af, om der kan gives medhold i denne appelgrund, bemaerkes indledningsvis, at vedtaegtens artikel 78, stk. 1, giver enhver tjenestemand, som rammes af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og som medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, ret til invalidepension, som ifoelge bestemmelsens stk. 3 svarer til den alderspension, som tjenestemanden ville vaere berettiget til, hvis han var blevet pensioneret ved det fyldte 65. aar. Artiklens stk. 2 bestemmer, at invalidepensionen udgoer 70% af tjenestemandens grundloen, naar hans invaliditet skyldes - bl.a. - en erhvervssygdom.

7 Det bemaerkes, at begrebet "erhvervssygdom", som ikke er defineret i vedtaegtens artikel 78, ogsaa figurerer i vedtaegtens artikel 73, som bestemmer, at enhver tjenestemand fra dagen for hans tiltraedelse af tjenesten ved Faellesskaberne er sikret mod risikoen for bl.a. erhvervssygdomme.

8 Artikel 3 i daekningsordningen, som er fastsat i henhold til vedtaegtens artikel 73, definerer begrebet "erhvervssygdom" saaledes:

"1. Som erhvervssygdomme anses de sygdomme, som er optaget i den 'europaeiske liste over erhvervssygdomme' , bilagt henstilling af 23. juli 1962 fra Kommissionen, samt de eventuelle tillaeg hertil, for saa vidt tjenestemanden under tjenesten ved De Europaeiske Faellesskaber har vaeret udsat for risiko for at paadrage sig disse sygdomme.

2. Ligeledes anses som erhvervssygdom enhver sygdom eller forvaerring af en bestaaende sygdom, som ikke findes paa den i stk. 1 naevnte liste, naar det er tilstraekkeligt godtgjort, at den er opstaaet under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne."

9 Det er ikke blevet bestridt for Retten, at den kroniske luftvejslidelse, som Gill lider af, ikke figurerer paa den i daekningsordningens artikel 3, stk. 1, naevnte europaeiske liste.

10 I den indankede dom har Retten afvist ved anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, stk. 2, at henholde sig til definitionen af begrebet "erhvervssygdom" i daekningsordningens artikel 3, stk. 2, idet denne definition efter Rettens opfattelse kun gjaldt ved anvendelsen af vedtaegtens artikel 73.

11 Retten har i denne forbindelse anfoert, at de ved vedtaegtens artikel 73 og artikel 78 indfoerte ordninger var forskellige og indbyrdes uafhaengige. Ifoelge Retten indeholder artikel 78 i modsaetning til artikel 73 ikke nogen bemyndigelse for institutionerne til at fastsaette betingelserne for tildeling af de ydelser, som den omhandler, og anvendelsen af dens bestemmelser er derfor alene underlagt de i vedtaegtens bilag VIII, artikel 13-16, fastsatte betingelser, som hverken indeholder en definition af erhvervssygdom eller en henvisning til vedtaegtens artikel 73 eller til gennemfoerelsesbestemmelserne til denne artikel. Det er derfor efter Rettens opfattelse i strid med de paagaeldende bestemmelsers opbygning at fortolke vedtaegtens artikel 78 paa grundlag af artikel 3 i daekningsordningen, som er fastsat efter faelles aftale mellem institutionerne i henhold til den udtrykkelige bemyndigelse i vedtaegtens artikel 73, stk. 1; Retten finder dette yderligere bestyrket, saafremt en saadan fortolkning maa betyde en indskraenkning af de beroertes rettigheder.

12 Retten har heraf udledt, at tjenestemanden for at kunne blive omfattet af vedtaegtens artikel 78, stk. 2, ikke var forpligtet til at godtgoere, at sygdommen var opstaaet eller blevet forvaerret under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne, jf. daekningsordningens artikel 3, stk. 2.

13 Rettens fortolkning er imidlertid hverken i overensstemmelse med vedtaegtens og daekningsordningens ordlyd eller med opbygningen af de relevante bestemmelser heri.

14 I modsaetning til, hvad Retten har ment i den appellerede dom, er der nemlig ingen gyldig grund til at antage, at begrebet "erhvervssygdom" maa have et forskelligt indhold, alt efter om der er tale om ret til invalidepension paa grund af en erhvervssygdom i henhold til vedtaegtens artikel 78 eller om daekning af risikoen for erhvervssygdomme i henhold til vedtaegtens artikel 73, eftersom de to ydelser har til formaal at daekke de oekonomiske konsekvenser af samme invaliditetsaarsag, som er knyttet til den erhvervsvirksomhed, som faktisk og regelmaessigt udoeves i Faellesskabernes tjeneste.

15 Det fremgaar i oevrigt, at definitionen af erhvervssygdom i daekningsordningens artikel 3, stk. 2, er i overensstemmelse med den almindelige betydning af ordet, hvorefter kun en sygdom, som er opstaaet eller blevet forvaerret under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne, kan betragtes som erhvervsmaessig i henhold til faellesskabsbestemmelserne.

16 Heraf foelger, at begrebet "erhvervssygdom" i mangel af holdepunkter for det modsatte i vedtaegten ikke inden for denne retsakt kan have et forskelligt indhold, alt efter om der er tale om at anvende artikel 73 eller artikel 78, selv om disse bestemmelser hver for sig vedroerer en ordning, som har sine egne saerlige traek.

17 Under disse omstaendigheder er det ligeledes med urette, at Retten har fastslaaet, at tjenestemanden for at godtgoere, at der var tale om en erhvervssygdom i henhold til vedtaegtens artikel 78, stk. 2, ikke var forpligtet til at bevise, at der var en aarsagssammenhaeng mellem sygdommen eller dens forvaerring og udoevelsen af tjenesten ved Faellesskaberne.

18 I den appellerede dom har Retten saaledes fortolket det retlige begreb "erhvervssygdom" i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, urigtigt og har derved tilsidesat faellesskabsretten.

19 Det kan herved ikke foere til meget andet resultat end, at Kommissionen ved ansaettelsen af Gill, som foelge af hvad der var fremkommet ved den forudgaaende laegeundersoegelse af tjenestemanden, havde fuldt kendskab til den sygdom, som denne led af, og som kunne vaere opstaaet under den paagaeldendes tidligere erhvervsvirksomhed, hvorunder tjenestemanden havde erhvervet den erfaring, som begrundede hans ansaettelse ved Kommissionen.

20 Denne faktiske omstaendighed kan nemlig ikke have indflydelse paa indholdet af det retlige begreb "erhvervssygdom". Selv om det maatte anses for godtgjort, at Kommissionen havde kendskab til Gill' s sygdom, er den eneste konsekvens, som retligt kan drages heraf, at ansaettelsesmyndigheden med fuldt kendskab til omstaendighederne havde accepteret risikoen for, at den paagaeldende tjenestemands ansaettelsesforhold maatte ophoere foer tiden, og for, at den maatte udbetale ham en pension foer det normale tidspunkt. Derimod kunne Retten ikke af den ovennaevnte omstaendighed udlede, at en sygdom, som tjenestemanden havde paadraget sig under sin erhvervsvirksomhed foer sin ansaettelse ved Faellesskaberne, kunne anses for at vaere en erhvervssygdom i den i vedtaegtens artikel 78, stk. 2, forudsatte betydning.

21 Heraf foelger, at der maa gives Kommissionen medhold i den foerste appelgrund.

22 Kommissionens anden appelgrund gaar ud paa, at Retten har tilsidesat artikel 13 i vedtaegtens bilag VIII ved at laegge til grund, at selv om det, for at vedtaegtens artikel 78, stk. 2, kunne finde anvendelse, skulle bevises, at der var en aarsagsforbindelse mellem Gill' s sygdom eller dennes forvaerring og udoevelsen af tjenesten ved Faellesskaberne, var dette aarsags- og virkningsforhold tilstraekkeligt bevist i det foreliggende tilfaelde, uanset at Invaliditetsudvalget var kommet til det modsatte resultat.

23 I denne forbindelse bemaerkes foerst, at ifoelge artikel 13 i vedtaegtens bilag VIII, sammenholdt med artikel 7, 8 og 9 i vedtaegtens bilag II, henhoerer den i vedtaegtens artikel 78 naevnte erklaering om invaliditet under Invaliditetsudvalgets kompetence.

24 Dernaest bemaerkes, at formaalet med de naevnte bestemmelser ifoelge fast retspraksis (se f.eks. dom af 21.5.1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357) er at overlade det til sagkyndige laeger at traeffe en endelig afgoerelse af alle laegelige spoergsmaal. Domstolen har heraf udledt (se f.eks. dom af 29.11.1984, sag 265/83, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 4029, og af 19.1.1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143), at domstolsproevelsen ikke kan udvides til at omfatte de rent laegelige afgoerelser, der skal anses som definitive, naar de er tilblevet paa de forskriftsmaessige betingelser. Denne retspraksis vedroerende vedtaegtens artikel 73 gaelder, fordi begrundelsen er den samme, ogsaa for Invaliditetsudvalgets resultater under proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 78.

25 Spoergsmaalene vedroerende en sygdoms opstaaen er i det vaesentlige af laegelig art. Heraf foelger, at hverken ansaettelsesmyndigheden eller Retten er bemyndiget til i denne henseende at saette deres egen opfattelse i stedet for Invaliditetsudvalgets resultater.

26 Foelgelig har Retten ved i strid med resultaterne i Invaliditetsudvalget, der havde afvist enhver aarsagsforbindelse mellem Gill' s lidelse og hans tjeneste ved Faellesskaberne, at fastslaa, at den paagaeldendes sygdom var opstaaet under hans tjeneste ved Faellesskaberne, tilsidesat faellesskabsretten.

27 Der maa derfor ligeledes gives Kommissionen medhold i den anden appelgrund.

28 Det foelger i det hele af det anfoerte, at ingen af begrundelserne for, at Retten annullerede Kommissionens afgoerelse af 20. maj 1988, havde retligt grundlag. Foelgelig vil Rettens dom af 6. april 1990 vaere at ophaeve, uden at det er noedvendigt at behandle Kommissionens oevrige appelgrunde.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Anden Afdeling)

1) Rettens dom af 6. april 1990 i sag T-43/89, Gill mod Kommissionen, ophaeves.

2) Sagen hjemvises til paakendelse ved Retten.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.