Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 20. april 1999. - Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV og DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG og Enichem SpA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - EF-traktatens artikel 85 - Virkning af en annullerende dom - Kontradiktionsprincippet - Bøde. - Forenede sager T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94.



Samling af Afgørelser 1999 side II-00931



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Retspleje - staevning - svarskrift - replik - formkrav - kort fremstilling af soegsmaalsgrundene - ingen fremstilling af retlige soegsmaalsgrunde i staevningen og i de skriftlige indlaeg - generel henvisning til andre skriftlige indlaeg - afvisning

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), art. 46, stk. 1, litra b), og art. 47, stk. 1]

2 Retspleje - ufravigelige procesforudsaetninger - undersoegelse ex officio af Retten - fremsaettelse af nye anbringender under retsforhandlingerne

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2, og art. 113)

3 Retspleje - retskraft - Domstolens dom i en appelsag, hvorved der traeffes endelig afgoerelse - raekkevidde

(EF-statutten for Domstolen, art. 54, stk. 1)

4 Konkurrence - administrativ procedure - kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse, vedtaget efter annullation af en foerste beslutning paa grund af procedurefejl - princippet non bis in idem - tilsidesaettelse - foreligger ikke

5 Faellesskabsret - principper - grundrettigheder - overholdelse sikret af Faellesskabets retsinstanser - hensyntagen til den europaeiske menneskerettighedskonvention

(Traktaten om Den Europaeiske Union, art. F, stk. 2)

6 Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens forpligtelser - overholdelse af en rimelig frist - vurderingskriterier - tilsidesaettelse - foelger

(EF-traktaten, art. 178 og art. 215, stk. 2; Raadets forordning nr. 17)

7 Annullationssoegsmaal - annullationsdom - virkninger - annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse af konkurrencereglerne - virkningerne for adressater, der ikke har anlagt sag - ingen

(EF-traktaten, art. 85, 173 og 189)

8 Annullationssoegsmaal - annullationsdom - virkninger - kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse af konkurrencereglerne - annullation paa grund af procedurefejl begaaet paa det sidste trin i forbindelse med vedtagelsen af beslutningen - forberedende retsakter ikke beroert

9 Konkurrence - administrativ procedure - hoeringer - annullation paa grund af procedurefejl af en kommissionsbeslutning om konstatering af en overtraedelse - forberedende retsakter ikke beroert - ny beslutning - forpligtelse til at foretage en ny hoering - betingelser

(Raadets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63)

10 Ulovlighedsindsigelse - raekkevidde - retsakter, hvis ulovlighed kan paaberaabes - en institutions forretningsorden

(EF-traktaten, art. 173 og 184)

11 Institutionernes retsakter - stadfaestelse af vedtagne retsakter - regler - Kommissionens forretningsorden

(Kommissionens forretningsorden af 1993, art. 16, stk. 1)

12 Faellesskabsret - principper - princip om kontinuitet i sammensaetningen af forvaltningsorganer - intet saadant princip

13 Konkurrence - administrativ procedure - sprogordning - bilag til meddelelsen af klagepunkter - fremsendelse paa originalsproget

(Raadets forordning nr. 1, art. 3; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2, stk. 1)

14 Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - ret for parterne i en procedure til at faa tilsendt hoeringskonsulentens rapport og kommentere den - foreligger ikke

15 Annullationssoegsmaal - akter, der kan vaere genstand for soegsmaal - beslutning om undersoegelse i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17 - formelle betingelser

(EF-traktaten, art. 173; Raadets forordning nr. 17, art. 14, stk. 3)

16 Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - kontrolundersoegelse gennemfoert i henhold til fuldmagt - beskyttelse imod offentlige myndigheders arbitraere eller uforholdsmaessige indblanding - betingelser

(Raadets forordning nr. 17, art. 14, stk. 2)

17 Faellesskabsret - principper - ret til kontradiktion - overholdelse i forbindelse med administrative procedurer - konkurrence - beslutning med begaering om oplysninger rettet til en virksomhed - ret til at naegte at give et svar, som indebaerer anerkendelse af at have handlet i strid med reglerne

(Raadets forordning nr. 17, art. 11)

18 Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - anvendelse af oplysninger indsamlet under en kontrolundersoegelse - graenser

(Raadets forordning nr. 17, art. 14 og art. 20, stk. 1)

19 Konkurrence - karteller - bevis - den omstaendighed, at virksomheden ikke vil eller kan imoedekomme begaeringer om oplysninger - udelukket

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1; Raadets forordning nr. 17)

20 Konkurrence - administrativ procedure - meddelelse af klagepunkter - senere meddelelse af dokumenter - betingelser - overholdelse af retten til kontradiktion

(Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 4)

21 Konkurrence - karteller - sammensat overtraedelse, der frembyder elementer af aftaler og elementer af samordnet praksis - faelles kvalifikation som »aftale og/eller samordnet praksis« - lovligt - foelger for de beviselementer, som skal tilvejebringes

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

22 Konkurrence - karteller - samordnet praksis - begreb - koordination og samarbejde uforenelig med hver enkelt virksomheds forpligtelse til selvstaendigt at fastlaegge sin adfaerd paa markedet

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

23 Konkurrence - karteller - samordnet praksis - samordning - formodning for eksistensen af en samordning - bevis for samordningen foert

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

24 Konkurrence - karteller - virksomheder, som kan beskyldes for at have begaaet en overtraedelse bestaaende i deltagelse i et kartel som helhed - kriterier

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

25 Konkurrence - faellesskabsregler - overtraedelser - tilskrivelse af ansvar - den juridiske person, der var ansvarlig for virksomhedens drift paa tidspunktet for overtraedelsen - ophoer - ansvar tilskrevet den juridiske person, som fortsaetter driften

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

26 Konkurrence - faellesskabsregler - overtraedelse begaaet af et datterselskab - ansvar tilskrevet moderselskabet - betingelser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

27 Konkurrence - administrativ procedure - aktindsigt - formaal - overholdelse af retten til kontradiktion - dokumenter, der kan bruges til forsvar - Kommissionens eneafgoerelse herom - ulovlig

(Raadets forordning nr. 17)

28 Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - aktindsigtens ikke forskriftsmaessige karakter - foelger

(Raadets forordning nr. 17)

29 Konkurrence - administrativ procedure - foraeldelse paa omraadet for sanktioner - suspension - kommissionsbeslutning, hvorved der paalaegges en boede

(Raadets forordning nr. 2988/74, art. 3)

30 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning, hvorved der paalaegges boeder for overtraedelse af konkurrencereglerne - meddelelse om metoden for beregning oenskelig

(EF-traktaten, art. 190; Raadets forordning nr. 17, art. 15)

31 Konkurrence - boeder - vurdering ud fra virksomhedens individuelle adfaerd - en anden erhvervsdrivende ikke paalagt nogen sanktion - uden betydning

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

32 Konkurrence - administrativ procedure - overtraedelser bragt til ophoer - Kommissionens kompetence - paalaeg meddelt virksomhederne - graenser

(Raadets forordning nr. 17, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

33 I henhold til artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal en staevning indeholde en angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. Denne angivelse skal vaere saa klar og praecis, at sagsoegte faar mulighed for at tilrettelaegge sit forsvar og Retten mulighed for at traeffe afgoerelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til stoette herfor.

Saafremt et soegsmaal skal kunne admitteres, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en ordentlig retspleje noedvendigt, at de vaesentlige faktiske og retlige omstaendigheder, som soegsmaalet stoettes paa, om end kortfattet, men dog konsekvent og forstaaeligt fremgaar af selve staevningen. Selv om dennes indhold paa saerlige punkter kan stoettes og udbygges ved henvisninger til bestemte passager i dokumenter, der vedlaegges som bilag til den, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder dokumenter, der figurerer som bilag til staevningen, raades bod paa en undladelse af at anfoere vaesentlige oplysninger i staevningen. Endvidere tilkommer det ikke Retten ved hjaelp af bilagene at forsoege at klarlaegge, hvilke anbringender der kan antages at udgoere grundlaget for soegsmaalet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning.

Denne fortolkning af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), gaelder ligeledes de krav, som replikken - der ifoelge procesreglementets artikel 47, stk. 1, er et supplement til staevningen - skal opfylde for at kunne admitteres, og i henhold til procesreglementets artikel 46, stk. 1, litra b), de krav, som svarskriftet skal opfylde for at kunne admitteres.

34 I medfoer af procesreglementets artikel 113 kan Retten til enhver tid af egen drift efterproeve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsaetninger ikke er opfyldt. Ifoelge procesreglementets artikel 48, stk. 2, skal anbringender, som er blevet fremsat for foerste gang i replikken, og som ikke stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, afvises.

35 Retskraften vedroerer kun de faktiske og retlige omstaendigheder, som retsafgoerelsen rent faktisk eller noedvendigvis har taget stilling til.

Artikel 54, stk. 1, andet punktum, i statutten for Domstolen indebaerer ikke, at Domstolen i forbindelse med en appel, naar den selv traeffer endelig afgoerelse ved at tage et eller flere af appellanternes anbringender til foelge, ipso jure tager stilling til samtlige de faktiske og retlige omstaendigheder, som appellanterne har paaberaabt sig i sagen.

36 Naar Domstolen paa grund af manglende stadfaestelse har annulleret en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse af konkurrencereglerne og paalaegges boeder, uden at tage stilling til nogen af de realitetsanbringender, som sagsoegerne har paaberaabt sig, og Kommissionen vedtager ny beslutning over for de naevnte virksomheder, idet den begraenser sig til at afhjaelpe en af Domstolen kritiseret formel mangel, kan det ikke antages, at Kommissionen to gange har forfulgt disse virksomheder for samme forhold, eller at den har paalagt dem to sanktioner for samme overtraedelse i strid med princippet non bis in idem.

37 Grundrettighederne hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Faellesskabets retsinstanser skal beskytte. Faellesskabets retsinstanser skal i denne forbindelse laegge de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund, og det samme gaelder de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne enten har vaeret med til at udarbejde, eller senere har tiltraadt. Den europaeiske menneskerettighedskonvention, som der udtrykkeligt henvises til i artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union, er herved af saerlig betydning.

38 Tilsidesaettelsen af det almindelige faellesskabsretlige princip om, at der skal handles inden for en rimelig frist, naar der traeffes afgoerelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken, berettiger kun annullation af en beslutning truffet af Kommissionen, for saa vidt tilsidesaettelsen ogsaa indebaerer en tilsidesaettelse af de paagaeldende virksomheders ret til kontradiktion. Er det ikke godtgjort, at den tid, der er forloebet, har paavirket de paagaeldende virksomheders evne til at forsvare sig effektivt, paavirker den manglende overholdelse af princippet om en rimelig frist ikke gyldigheden af den administrative procedure og kan saaledes kun betragtes som aarsag til en skade, der kan paaberaabes over for Faellesskabets retsinstanser i forbindelse med et soegsmaal baseret paa traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2.

Rimeligheden af varigheden af proceduren for Kommissionen skal vurderes ud fra de saerlige omstaendigheder, der kendetegner de enkelte sager, herunder sagens baggrund, parternes adfaerd under proceduren, hvad der staar paa spil for de forskellige beroerte virksomheder, samt sagens komplekse karakter.

39 En kommissionsbeslutning, hvorved det i forhold til flere virksomheder fastslaas, at de har tilsidesat traktatens artikel 85, og hvorved hver enkelt virksomhed paalaegges en boede, skal, selv om den er udformet og offentliggjort som en enkelt beslutning, betragtes som en samling individuelle beslutninger.

Hvis en af de virksomheder, der er adressat for beslutningen, beslutter at anlaegge et annullationssoegsmaal, skal Faellesskabets retsinstanser derfor kun tage stilling til de elementer i beslutningen, som vedroerer den paagaeldende adressat. De elementer i beslutningen, der vedroerer de andre adressater, og som ikke er blevet anfaegtet, er derimod ikke en del af genstanden for den sag, som Faellesskabets retsinstanser skal afgoere. Beslutningen kan derfor kun annulleres i forhold til den eller de adressater, der har faaet medhold i de sager, som de har anlagt.

Under disse omstaendigheder tilsidesaetter Kommissionen ikke princippet om forbud mod forskelsbehandling, saafremt den, efter at Domstolen har annulleret en foerste beslutning paa konkurrenceomraadet paa grund af en formel mangel, retter en ny beslutning alene til de virksomheder, som er adressater for den annullerede beslutning, og som har faaet medhold i de sager, som de har anlagt.

40 Domstolens annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres tilsidesaettelse af konkurrencereglerne, paa grund af en procedurefejl, som er begaaet efter vedtagelsen af denne beslutning, og som udelukkende vedroerer de naermere omstaendigheder ved denne vedtagelse, i den foreliggende sag den manglende stadfaestelse af den paagaeldende retsakt, paavirker ikke gyldigheden af de forberedende retsakter til beslutningen, som er blevet vedtaget forud for konstateringen af denne fejl.

41 Da Domstolens annullation af en kommissionsbeslutning, der konstaterer en overtraedelse af konkurrencereglerne, paa grund af en procedurefejl med hensyn til manglende stadfaestelse, ikke beroerer gyldigheden af de foranstaltninger, der er truffet til forberedelse af denne beslutning, og som blev truffet paa et tidligere trin end det, hvor fejlen opstod, er det ikke noedvendigt atter at hoere de paagaeldende virksomheder forud for Kommissionens vedtagelse af en ny beslutning, medmindre denne indeholder nye klagepunkter i forhold til dem, der var anfoert i den annullerede beslutning. I denne forbindelse betyder den omstaendighed, at den nye beslutning er blevet vedtaget under andre faktiske og retlige omstaendigheder end dem, der forelaa paa tidspunktet for vedtagelsen af den oprindelige beslutning, paa ingen maade, at beslutningen indeholder nye klagepunkter.

42 Traktatens artikel 184 er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag med henblik paa at opnaa annullation af en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfaegte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfaegtede beslutning, ogsaa selv om parten ikke var befoejet til i medfoer af traktatens artikel 173 at anlaegge direkte soegsmaal til proevelse af de naevnte retsakter, hvis retsvirkninger parten saaledes er omfattet af, uden at have vaeret i stand til at anlaegge sag med paastand om annullation heraf.

Traktatens artikel 184 skal derfor fortolkes bredt for at sikre en effektiv legalitetskontrol med institutionernes retsakter. Denne artikels anvendelsesomraade maa daekke de retsakter fra institutionerne, som, uanset at de ikke har form af en forordning, alligevel har tilsvarende retsvirkninger, og maa navnlig daekke bestemmelserne i en institutions forretningsorden, som vel ikke er hjemmel for den anfaegtede beslutning, men dog fastlaegger de vaesentlige formkrav, der skal opfyldes ved vedtagelsen af beslutningen, og dermed garantere retssikkerheden for de personer, som beslutningen er rettet til.

I forbindelse med en sag om annullation af en kommissionsbeslutning paa konkurrenceomraadet kan bestemmelserne i denne institutions forretningsorden derfor goeres til genstand for en ulovlighedsindsigelse, for saa vidt som de sikrer borgernes retsbeskyttelse. Der skal imidlertid foreligge en direkte retlig forbindelse mellem den anfaegtede individuelle beslutning og bestemmelserne i den forretningsorden, som paastaas at vaere ulovlig.

43 Reglerne i artikel 16, stk. 1, i Kommissionens forretningsorden af 1993 om stadfaestelse af retsakter giver i sig selv tilstraekkelig sikkerhed for, at det i tilfaelde af tvist kan kontrolleres, om de tekster, der er meddelt og offentliggjort, er fuldt ud i overensstemmelse med den af kommissaerkollegiet vedtagne tekst og saaledes med ophavsmandens vilje. Da denne tekst er vedlagt moedereferatet som bilag, og da den foerste side af moedereferatet er underskrevet af formanden og generalsekretaeren, er der en forbindelse mellem dette moedereferat og de dokumenter, der er vedlagt moedereferatet som bilag, og som goer det muligt at faa sikkerhed for det noejagtige indhold og den noejagtige udformning af kommissaerkollegiets beslutning.

44 Der findes ikke et almindeligt faellesskabsretligt princip om kontinuitet i sammensaetningen af det forvaltningsorgan, der behandler et tilfaelde, som kan foere til paalaeggelse af en boede.

45 Bilag til meddelelsen af klagepunkter, som ikke hidroerer fra Kommissionen, skal ikke betragtes som »dokumenter« i henhold til artikel 3 i Raadets forordning nr. 1, men som belastende materiale, som Kommissionen tillaegger betydning. De skal derfor fremsendes til modtageren som de er. Kommissionen tilsidesaetter ikke bestemmelserne i artikel 3 i ovennaevnte forordning ved at fremsende bilagene paa originalsproget.

46 Retten til kontradiktion indebaerer ikke, at virksomheder, som er omfattet af en procedure i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, har krav paa at kommentere hoeringskonsulentens rapport. Reglerne om kontradiktion er saaledes iagttaget i tilstraekkeligt omfang, naar de forskellige instanser, der medvirker ved udarbejdelsen af den endelige beslutning, korrekt er blevet orienteret om virksomhedernes argumentation i deres svar paa de klagepunkter, Kommissionen har meddelt dem, og paa det bevismateriale, Kommissionen har paaberaabt sig til stoette for klagepunkterne. Hoeringskonsulentens rapport er imidlertid et rent internt dokument i Kommissionen, er kun vejledende og har ikke til formaal at supplere eller korrigere virksomhedernes argumentation, at fremsaette nye klagepunkter eller fremkomme med nyt bevismateriale imod dem.

47 Ifoelge artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 er beslutninger om kontrolundersoegelser i sig selv beslutninger, der paa grundlag af traktatens artikel 173 kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal.

I forbindelse med et annullationssoegsmaal anlagt til proevelse af en endelig beslutning vedtaget af Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 1, er en virksomhed saaledes udelukket fra at paaberaabe sig ulovligheden af en beslutning om kontrolundersoegelse, som virksomheden var adressat for, og som den ikke har anfaegtet inden for de fastsatte frister. Den kan derimod inden for rammerne af naevnte sag, saafremt dokumenter tilvejebragt af Kommissionen anvendes imod den, bestride lovligheden af beslutninger om kontrolundersoegelser, der er rettet til andre virksomheder, thi det staar ikke fast, at den med et direkte soegsmaal til proevelse af disse beslutninger uden enhver tvivl ville have kunnet goere gaeldende, at de er retsstridige. Ligeledes kan virksomheden i forbindelse med et soegsmaal til proevelse af Kommissionens endelige beslutning anfaegte de betingelser, hvorunder undersoegelsen er blevet gennemfoert.

48 Det fremgaar af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 17, at kontrolundersoegelser, som bygger paa en simpel fuldmagt, gennemfoeres paa frivillig basis i samarbejde med virksomhederne. Saafremt virksomheden faktisk har samarbejdet om en kontrolundersoegelse gennemfoert paa grundlag af en fuldmagt, bliver anbringendet om en for kraftig indblanding i den paagaeldende fysiske eller juridiske persons privatsfaere fra de offentlige myndigheders side ganske grundloest, naar der ikke er blevet paaberaabt noget som helst forhold til stoette for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet graenserne for det af virksomheden tilbudte samarbejde.

49 Overholdelsen af retten til kontradiktion, der er et grundliggende princip, skal ikke alene respekteres under de administrative procedurer, der kan foere til paalaeggelse af sanktioner, men ogsaa i forbindelse med de indledende undersoegelser, saasom de anmodninger om oplysninger, der er omhandlet i artikel 11 i forordning nr. 17, og som kan vaere afgoerende for tilvejebringelse af beviser for, at virksomheder har begaaet retsstridige handlinger, der kan paadrage dem ansvar.

Selv om Kommissionen med henblik paa at sikre den effektive virkning af artikel 11, stk. 2 og 5, i forordning nr. 17 har befoejelse til at paalaegge en virksomhed dels at meddele alle noedvendige oplysninger om de omstaendigheder, som virksomheden kan taenkes at vaere bekendt med, dels, om noedvendigt, at fremlaegge de dokumenter om disse omstaendigheder, som virksomheden er i besiddelse af, selv om de vil kunne anvendes som bevis for, at virksomheden selv eller en anden virksomhed har handlet i strid med konkurrencereglerne, kan Kommissionen dog ikke ved en beslutning indeholdende et krav om oplysninger begraense virksomhedens ret til kontradiktion. Foelgelig maa Kommissionen ikke paalaegge en virksomhed pligt til at besvare spoergsmaal, saafremt virksomheden derved tvinges til at afgive tilstaaelse om at have begaaet retsstridige handlinger, som det paahviler Kommissionen at foere bevis for.

50 Oplysninger, som er indhentet under kontrolundersoegelserne, maa i henhold til artikel 14 og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 17 kun bruges til det formaal, der er angivet i kontrolundersoegelsesfuldmagten eller -beslutningen. Ud over at tilgodese princippet om tjenstlig tavshedspligt har dette krav til formaal at beskytte virksomhedernes rettigheder i henhold til kontradiktionsprincippet.

Det foelger imidlertid ikke heraf, at Kommissionen ikke kan ivaerksaette en undersoegelse med henblik paa at supplere eller efterproeve rigtigheden af oplysninger, som den ved en tilfaeldighed har faaet kendskab til i forbindelse med en tidligere kontrolundersoegelse, naar det af de paagaeldende oplysninger maa antages at fremgaa, at der bestaar forhold, som strider mod traktatens konkurrenceregler. Da Kommissionen har faaet dokumenter i sin besiddelse i en sag og derefter benyttet dokumenterne som indicier med henblik paa at indlede en anden sag, har den ret til paa grundlag af fuldmagter eller beslutninger vedroerende denne anden sag at kraeve en ny genpart af dokumenterne og benytte disse som bevismidler i denne anden sag.

En modsat loesning ville gaa videre end det, der er noedvendigt for at beskytte forretningshemmeligheden og retten til kontradiktion, og ville saaledes udgoere en uberettiget hindring for Kommissionens udoevelse af opgaven med at paase overholdelsen af faellesmarkedets konkurrenceregler.

51 Den omstaendighed, at en virksomhed ikke vil eller kan imoedekomme Kommissionens begaeringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17, kan ikke i sig selv udgoere et bevis for, at virksomheden deltager i et kartel.

52 Der er ikke nogen bestemmelse, der forbyder, at Kommissionen efter fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter tilstiller parterne i en procedure paa konkurrenceomraadet nye dokumenter, som den mener understoetter dens synspunkt, forudsat at virksomhederne faar den noedvendige tid til at fremfoere deres synspunkter i denne forbindelse. Derfor kan den omstaendighed, at et dokument hverken er omhandlet i eller vedlagt meddelelsen af klagepunkter, ikke i sig selv paavirke beslutningens lovlighed.

53 I forbindelse med en sammensat overtraedelse, der har involveret adskillige producenter, som i adskillige aar har haft det maal at gennemfoere en faelles markedsregulering, kan det ikke kraeves af Kommissionen, at denne kvalificerer den enkelte virksomheds overtraedelse paa et givet tidspunkt som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtraedelse under alle omstaendigheder er omfattet af traktatens artikel 85.

Kommissionen er saaledes berettiget til at kvalificere en saadan kompleks overtraedelse som en aftale »og/eller« samordnet praksis, for saa vidt denne overtraedelse omfatter baade elementer, der kan kvalificeres som en »aftale«, og elementer, der kan kvalificeres som en »samordnet praksis«. I en saadan situation maa den dobbelte kvalifikation derfor forstaas ikke som en kvalifikation, der forudsaetter, at der samtidigt og kumulativt foeres bevis for, at de faktiske omstaendigheder hver for sig indeholder de elementer, der er forudsaetningen for, der foreligger en aftale og en samordnet praksis, men som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, der indeholder faktiske omstaendigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftaler og andre som samordnet praksis, jf. traktatens artikel 85, stk. 1. Det fremgaar ikke af denne bestemmelse, at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtraedelse.

54 Naar traktatens artikel 85 sondrer mellem begrebet »samordnet praksis« og begreberne »aftaler mellem virksomheder« og »vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder«, er det for med forbuddene i denne artikel at ramme en form for koordinering mellem virksomheder, som, uden at vaere udmoentet i en egentlig aftale, bevidst erstatter konkurrencerisikoen med et praktisk samarbejde. Kriterierne om koordination og samarbejde, som langt fra stiller krav om udarbejdelse af en egentlig »plan«, skal forstaas ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrencebestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhaengigt skal tage stilling til den politik, han vil foere paa det faelles marked. Selv om dette krav om uafhaengighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til at foretage de noedvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller forventede adfaerd, forhindrer det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem saadanne erhvervsdrivende, som har til formaal eller til foelge enten at paavirke en aktuel eller mulig konkurrents markedsadfaerd, eller at informere en saadan konkurrent om den markedsadfaerd, som man har besluttet sig til - eller overvejer - selv at foelge paa markedet.

55 Naar Kommissionens argumentation, som foerer til konstatering af en overtraedelse af konkurrencereglerne, hviler paa den forudsaetning, at der ikke kan vaere nogen anden forklaring paa de faktiske omstaendigheder end, at der foreligger en samordning mellem virksomhederne, er det tilstraekkeligt, at vedkommende er i stand til at saette de konstaterede forhold i et andet lys og dermed give en anden forklaring paa disse end den, der laegges til grund i Kommissionens beslutning.

Naar beviset for samordningen derimod ikke foelger blot af konstateringen af en parallel adfaerd paa markedet, men af dokumenter, hvoraf det fremgaar, at virksomhedernes praksis er resultatet af en samordning, paahviler det de beroerte virksomheder ikke alene at give en paastaaet alternativ forklaring paa de forhold, Kommissionen har konstateret, men at bestride eksistensen af disse forhold, som er bevist ved de af Kommissionen fremlagte dokumenter.

56 En virksomhed kan ikke holdes ansvarlig for et kartel som helhed, som bestaar i regelmaessig afholdelse gennem flere aar af moeder mellem konkurrerende producenter med det formaal at indfoere ulovlige former for praksis med henblik paa en kunstig tilrettelaeggelse af markedets funktion, ogsaa selv om det godtgoeres, at virksomheden kun har deltaget direkte i et eller flere aspekter af kartellet, dels saafremt virksomheden vidste, eller noedvendigvis burde vide, at den hemmelige aftale, den deltog i, var led i en samlet foranstaltning til forstyrrelse af konkurrencekraefternes frie spil, dels saafremt denne foranstaltning daekkede samtlige aspekter af kartellet.

57 Naar der er paavist en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, maa det fastslaas, hvilken fysisk eller juridisk person der var ansvarlig for virksomhedens drift paa tidspunktet for overtraedelsen, saaledes at vedkommende kan drages til ansvar herfor.

Naar den fysiske eller juridiske person, der var ansvarlig for virksomhedens drift, imidlertid ophoerte med at bestaa i retlig betydning i tiden mellem overtraedelsen og det tidspunkt, hvor virksomheden skal drages til ansvar, maa det foerst fastslaas, hvor den samling af materielle og menneskelige ressourcer, der har medvirket ved overtraedelsen, befinder sig, for at det dernaest kan fastslaas, hvem der er blevet ansvarlig for driften heraf, saaledes at det kan undgaas, at virksomheden ikke kan drages til ansvar, fordi den fysiske eller juridiske person, der paa tidspunktet for overtraedelsen var ansvarlig for driften, ikke laengere eksisterer.

58 Den omstaendighed, at et datterselskab er en selvstaendig juridisk person, er ikke tilstraekkeligt til at udelukke, at ansvaret for dets adfaerd eventuelt paalaegges moderselskabet; dette kan navnlig vaere tilfaeldet, hvor datterselskabet ikke frit bestemmer sin adfaerd paa markedet, men i det vaesentlige foelger instrukser fra moderselskabet.

59 I konkurrencesager har aktindsigt til formaal at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at goere sig bekendt med bevismaterialet i Kommissions sagsakter for paa baggrund heraf at kunne tage stilling til de resultater, som Kommissionen er naaet frem til i sin meddelelse af klagepunkter.

Aktindsigten henhoerer under de processuelle retssikkerhedsgarantier, som har til formaal at beskytte retten til kontradiktion, som er et grundlaeggende princip, hvis effektive overholdelse kraever, at den paagaeldende virksomhed allerede under den administrative procedure saettes i stand til at tage stilling til de af Kommissionen fremfoerte faktiske forhold, klagepunkter og andre omstaendigheder.

Inden for rammerne af den kontradiktoriske procedure i medfoer af forordning nr. 17 tilkommer det ikke Kommissionen alene at afgoere, hvilke dokumenter der kan bruges til forsvar. Under hensyn til det almindelige princip om processuel ligestilling af parterne kan det ikke antages, at Kommissionen alene kan beslutte, hvorvidt dokumenter skal anvendes mod virksomhederne, mens disse ikke har haft adgang til dem og saaledes ikke har kunnet tage tilsvarende stilling til, hvorvidt de skal anvendes til forsvar.

Aktindsigten kan imidlertid ikke omfatte institutionens interne dokumenter, andre virksomheders forretningshemmeligheder og alle andre fortrolige oplysninger.

60 Den omstaendighed, at der i forbindelse med en administrativ procedure paa konkurrenceomraadet er sket en tilsidesaettelse af en virksomheds ret til kontradiktion i forbindelse med indsigten i Kommissionens sagsakter kan kun foere til annullation af en beslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse, saafremt vedkommende virksomheds mulighed for at forsvare sig er blevet paavirket af de vilkaar, hvorunder den har faaet indsigt i sagsakterne. Det er herved tilstraekkeligt, at det er godtgjort, at den manglende meddelelse af visse dokumenter i sagsakterne har kunnet paavirke procedurens forloeb og beslutningens indhold til skade for vedkommende.

I et saadant tilfaelde kan tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion under den administrative procedure ikke afhjaelpes under forhandlingerne for Retten, som begraenser sig til en retslig kontrol udelukkende af de fremfoerte anbringender, og som derfor ikke traeder i stedet for en fuldstaendig tilrettelaeggelse af sagen inden for rammerne af en administrativ procedure.

61 Artikel 3 i forordning nr. 2988/74 om foraeldelse af adgangen til at paalaegge oekonomiske sanktioner inden for Det Europaeiske Faellesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner har til formaal at muliggoere en suspension af foraeldelsen, naar Kommissionen er forhindret i at gribe ind af objektive grunde, som ikke kan tilskrives Kommissionen, men som netop er kaedet sammen med det forhold, at der verserer en sag. En kommissionsbeslutning om paalaeggelse af en boede kan nemlig ikke betragtes som endelig, saa laenge den ved lov fastsatte frist til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen ikke er udloebet, eller i givet fald saa laenge en sag verserer.

62 Den begrundelse, som kraeves i henhold til traktatens artikel 190, skal tilpasses karakteren af den paagaeldende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte parter kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og saaledes at den kompetente ret kan udoeve sin proevelsesret.

Hvad angaar beslutninger, hvorved flere virksomheder paalaegges boeder for overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler, skal raekkevidden af begrundelsespligten bl.a. vurderes under hensyntagen til, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. Endvidere har Kommissionen ved udmaalingen af de enkelte boeder et vist skoen og kan ikke anses for forpligtet til ved boedernes udmaaling at anvende en praecis matematisk formel.

Det er ganske vist oenskeligt, at virksomhederne - paa en maade, som Kommissionen finder hensigtsmaessig - kan faa et detaljeret indblik i, hvorledes den boede, der er paalagt dem i en beslutning, er beregnet, saaledes at de kan tage stilling med fuld kendskab til sagen uden at vaere forpligtet til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen.

Saadanne taloplysninger udgoer imidlertid ikke en supplerende og efterfoelgende begrundelse for beslutningen, men er en talmaessig udmoentning af de i beslutningen anfoerte kriterier, naar disse kan kvantificeres.

63 Naar en virksomhed har handlet i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, kan den ikke undgaa enhver sanktion med den begrundelse, at en anden erhvervsdrivende ikke er blevet paalagt nogen boede, saafremt denne erhvervsdrivende overhovedet ikke er inddraget i sagen for Retten.

64 Anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 kan omfatte et forbud mod at de beroerte virksomheder fortsaetter med visse handlinger eller opretholder en vis praksis eller situation, hvis ulovlighed er blevet konstateret, men ogsaa forbud mod at udvise en lignende adfaerd i fremtiden. I det omfang denne anvendelse skal ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse, har Kommissionen befoejelse til at praecisere omfanget af de forpligtelser, der paahviler de beroerte virksomheder med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. De byrder, som paalaegges virksomhederne, maa imidlertid ikke overskride graenserne for, hvad der er rimeligt og noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes.

Parter

I de forenede sager T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94,

Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Bruxelles, ved advokat med møderet for Nederlandenes Hoge Raad Inne G.F. Cath, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie,

Elf Atochem SA, Paris, ved advokaterne Xavier de Roux, Charles-Henri Léger og Jacques-Philippe Gunther, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jacques Loesch, 11, rue Goethe,

BASF AG, Ludwigshafen (Tyskland), ved advokat Ferdinand Hermanns, Düsseldorf, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jacques Loesch og Marc Wolters, 11, rue Goethe,

Shell International Chemical Company Ltd, London, ved Kenneth B. Parker, QC, London, og solicitor John W. Osborne, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jean Hoss, 2, place Winston Churchill,

DSM NV og DSM Kunststoffen BV, Heerlen (Nederlandene), ved advokat med møderet for Nederlandenes Hoge Raad Inne G.F. Cath, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie,

Wacker-Chemie GmbH, München (Tyskland), og

Hoechst AG, Frankfurt am Main (Tyskland), begge ved advokaterne Hans Hellmann og Hans-Joachim Hellmann, Köln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jacques Loesch og Marc Wolters, 11, rue Goethe,

Société artésienne de vinyle SA, Paris, ved advokat Bernard van de Walle de Ghelcke, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Alex Schmitt, 7, Val Sainte-Croix,

Montedison SpA, Milano (Italien), ved advokaterne Giuseppe Celona og Giorgio Aghina, Milano, og advokat Piero Angelo Maria Ferrari, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Georges Margue, 20, rue Philippe II,

Imperial Chemical Industries plc, London, ved David Vaughan, QC, barrister David Anderson, London, og solicitors Victor White og Richard Coles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie,

Hüls AG, Marl (Tyskland), først ved advokat Hansjürgen Herrmann, Köln, derefter ved advokat Frank Montag, Köln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jacques Loesch, 11, rue Goethe,

Enichem SpA, Milano (Italien), ved advokat Mario Siragusa, Rom, og advokat Francesca Maria Moretti, Bologna, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Elvinger, Hoss og Prussen, 2, place Winston Churchill,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved Berend Jan Drijber, Julian Currall og Marc van der Woude, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne Éric Morgan de Rivery, Paris, Alexander Böhlke, Frankfurt am Main, barrister David Lloyd Jones, London, advokat Renzo Maria Morresi, Bologna, og Nicholas Forwood, QC, derefter ved Julian Currall, ligeledes bistået af Marc van der Woude, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 94/599/EF af 27. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/31.865 - PVC) (EFT L 239, s. 14),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, V. Tiili, og dommerne K. Lenaerts og A. Potocki,

justitssekretær: fuldmægtig J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 12. februar 1998,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Faktiske omstændigheder

1 Efter at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber den 13. og 14. oktober 1983 - i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«) - havde foretaget en række kontrolundersøgelser inden for polypropylensektoren, indledte Kommissionen en undersøgelse vedrørende polyvinylchlorid (herefter »PVC«). I denne forbindelse foretog Kommissionen en række undersøgelser i de berørte virksomheders lokaler og fremsatte flere anmodninger om oplysninger til disse.

2 Den 24. marts 1988 indledte Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 på eget initiativ en procedure mod 14 PVC-producenter. Den 5. april 1988 gav Kommissionen hver virksomhed en meddelelse af klagepunkter, jf. artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«). Samtlige virksomheder, der havde modtaget en meddelelse af klagepunkter, fremsendte bemærkninger i løbet af juni 1988. Med undtagelse af Shell International Chemical Company Ltd, som ikke havde anmodet herom, blev alle virksomhederne hørt i september 1988.

3 Den 1. december 1988 afgav Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål en udtalelse vedrørende Kommissionens udkast til beslutning.

4 Efter afslutningen af denne procedure vedtog Kommissionen beslutning 89/190/EØF af 21. december 1988 om en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 85 (IV/31.865, PVC) (EFT 1989 L 74, s. 1, herefter »den oprindelige beslutning« eller »beslutningen af 1988«). Ved denne beslutning pålagde Kommissionen følgende PVC-producenter bøde for overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1: Atochem SA, BASF AG, DSM NV, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Norsk Hydro AS, Société artésienne de vinyle, Shell International Chemical Company Ltd, Solvay et Cie og Wacker-Chemie GmbH.

5 Alle disse virksomheder med undtagelse af Solvay et Cie (herefter »Solvay«) anlagde sag ved Fællesskabets retsinstanser med påstand om annullation af Kommissionens beslutning.

6 Ved kendelse af 19. juni 1990 (sag T-106/89, Norsk Hydro mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser) afviste Retten Norsk Hydro's sag.

7 Sagerne, der blev registreret under numrene T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, blev forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

8 Ved dom af 27. februar 1992 (forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315) fastslog Retten, at beslutningen af 1988 var en nullitet.

9 Kommissionen iværksatte anke, hvorefter Domstolen ved dom af 15. juni 1994 (sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555, herefter »dommen af 15. juni 1994«) ophævede Rettens dom og annullerede beslutningen af 1988.

10 Som følge af denne dom vedtog Kommissionen den 27. juli 1994 en ny beslutning rettet til de producenter, der var omfattet af den oprindelige beslutning, med undtagelse af Solvay og Norsk Hydro AS (herefter »Norsk Hydro«) (Kommissionens beslutning 94/599/EF af 27.7.1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/31.865 - PVC) (EFT L 239, s. 14, herefter »beslutningen«)).

11 Beslutningen indeholder bl.a. følgende bestemmelser:

»Artikel 1

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société Artésienne de Vinyle SA, Shell International Chemical Co. Ltd og Wacker Chemie GmbH har overtrådt EF-traktatens artikel 85 ved (sammen med Norsk Hydro ... og Solvay ...) at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der blev påbegyndt omkring august 1980, og hvorved de producenter, der leverer PVC i EF, deltog i regelmæssige møder med henblik på at fastsætte målpriser og målkvoter, planlægge samordnede initiativer til prisforhøjelser samt at føre tilsyn med nævnte hemmelige aftalers funktion.

Artikel 2

De i artikel 1 nævnte virksomheder, som stadig opererer i PVC-sektoren i EF (bortset fra Norsk Hydro ... og Solvay ... der allerede er underlagt et gyldigt påbud om at bringe overtrædelsen til ophør), skal omgående bringe nævnte overtrædelse til ophør (såfremt dette ikke allerede er sket) og skal for fremtiden, hvad angår deres PVC-aktiviteter, afstå fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller lignende formål eller virkning, herunder enhver udveksling af sådanne oplysninger, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder, og hvorved deltagerne direkte eller indirekte informeres om andre individuelle producenters produktion, leverancer, lagre, salgspriser, omkostninger eller investeringsplaner, eller hvorved de kan overvåge tilslutning til udtrykkelige eller stiltiende aftaler eller samordnet praksis vedrørende priser og markedsdeling i EF. Enhver udveksling af generelle oplysninger, som producenterne måtte deltage i vedrørende PVC-sektoren, skal ske på en sådan måde, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfærd kan udledes, og navnlig skal virksomhederne afstå fra indbyrdes at udveksle enhver yderligere oplysning af relevans for konkurrencen, der ikke er omfattet af en sådan ordning.

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslåede overtrædelse pålægges nedenstående virksomheder følgende bøder:

i) BASF AG: en bøde på 1 500 000 ECU

ii) DSM NV: en bøde på 600 000 ECU

iii) Elf Atochem SA: en bøde på 3 200 000 ECU

iv) Enichem SpA: en bøde på 2 500 000 ECU

v) Hoechst AG: en bøde på 1 500 000 ECU

vi) Hüls AG: en bøde på 2 200 000 ECU

vii) Imperial Chemical Industries PLC: en bøde på 2 500 000 ECU

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: en bøde på 750 000 ECU

ix) Montedison SpA: en bøde på 1 750 000 ECU

x) Société Artésienne de Vinyle SA: en bøde på 400 000 ECU

xi) Shell International Chemical Company Ltd: en bøde på 850 000 ECU

xii) Wacker Chemie GmbH: en bøde på 1 500 000 ECU.«

Retsforhandlinger

12 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor mellem den 5. og den 14. oktober 1994 har virksomhederne Limburgse Vinyl Maatschappij NV (herefter »LVM«), Elf Atochem, BASF AG (herefter »BASF«), Shell International Chemical Company Ltd (herefter »Shell«), DSM NV og DSM Kunststoffen BV (herefter »DSM«), Wacker-Chemie GmbH (herefter »Wacker«), Hoechst AG (herefter »Hoechst«), la Société Artésienne de vinyle (herefter »SAV«), Montedison SpA (herefter »Montedison«), Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«), Hüls AG (herefter »Hüls«) og Enichem SpA (herefter »Enichem«) anlagt de foreliggende sager.

13 I henhold til procesreglementets artikel 64 blev der den 6. april 1995 afholdt et møde mellem medlemmerne af Tredje Udvidede Afdeling og parterne. Under dette møde indvilgede parterne i at udsætte den skriftlige forhandling og begrænse den mundtlige forhandling til en gennemgang af sagens anbringender. Parterne anførte, at der burde ske forening af sagerne T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94.

14 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling, begrænset til en gennemgang af sagens anbringender, uden forudgående bevisførelse og uden foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.

15 Ved kendelse afsagt den 25. april 1995 af formanden for Tredje Udvidede Afdeling (ikke trykt i Samling af Afgørelser) er sagerne T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94 i henhold til procesreglementets artikel 50 blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden.

16 Den mundtlige forhandling fandt sted den 13. og 14. juni 1995.

17 Ved kendelse af 14. juli 1995 (ikke trykt i Samling af Afgørelser) anordnede formanden for Tredje Udvidede Afdeling genoptagelse af den skriftlige forhandling og ophævelse af foreningen af sagerne.

18 Den skriftlige forhandling blev afsluttet den 20. februar 1996.

19 Som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse meddelte Retten (Tredje Udvidede Afdeling) ved skrivelse af 7. maj 1997 parterne sin beslutning om at give hver af de sagsøgende parter adgang til Kommissionens akter i den sag, der havde givet anledning til beslutningen, dog med undtagelse af Kommissionens interne dokumenter og dokumenter indeholdende forretningshemmeligheder eller andre fortrolige oplysninger.

20 Efter at have gennemgået akterne i juni og juli 1997 indgav samtlige sagsøgere, med undtagelse af sagsøgerne i sag T-315/94 og T-316/94, bemærkninger til Rettens Justitskontor i juli og september 1997. Kommissionens svar på bemærkningerne blev fremlagt i december 1997.

21 Ved kendelse af 22. januar 1998 og efter at have hørt parterne forenede formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling atter de foreliggende sager med henblik på den mundtlige forhandling.

22 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har truffet foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse ved at anmode parterne om at besvare visse skriftlige spørgsmål og fremlægge visse dokumenter. Parterne har efterkommet disse anmodninger.

23 Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten i retsmødet den 9.-12. februar 1998.

24 Ved denne lejlighed erklærede parterne, at de ikke havde indvendinger imod, at sagerne blev forenet med henblik på dommen.

25 Under retsmødet var Retten sammensat af retsformanden, V. Tiili, og dommerne C.P. Briët, K. Lenaerts, A. Potocki og J.D. Cooke. Efter udløbet af dommer Briët's embedsperiode den 17. september 1998 traf de tre dommere, som har underskrevet den foreliggende dom, afgørelse i sagen i henhold til procesreglementets artikel 32, stk. 1.

Parternes påstande

26 Hver sagsøger har nedlagt følgende påstande:

- Beslutningen annulleres helt eller delvis.

- Subsidiært annulleres eller nedsættes den pålagte bøde.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

27 I sag T-315/94, T-316/94 og T-329/94 har Wacker, Hoechst og Hüls tillige nedlagt følgende påstande:

- Det bestemmes, at høringskonsulentens rapport skal fremlægges, og at rapporten skal meddeles sagsøgeren.

- Det bestemmes, at høringsprotokollatet med tilhørende bilag skal meddeles sagsøgeren.

28 I sag T-315/94 og T-329/94 har Wacker og Hüls tillige nedlagt følgende påstand:

- Det bestemmes, at sagsøgte skal fremlægge Den Juridiske Tjenestes udtalelse om de proceduremæssige spørgsmål i forbindelse med den anfægtede beslutning for Retten, og at denne udtalelse også skal meddeles sagsøgerne.

29 I sag T-315/94 og T-316/94 har Wacker og Hoechst nedlagt følgende påstand:

- Retten skal tage hensyn til de i sag T-92/89 fremlagte sagsakter.

30 I sag T-325/94 har Montedison tillige nedlagt følgende påstande:

- Kommissionen tilpligtes at betale erstatning svarende til omkostningerne i forbindelse med sikkerhedsstillelse samt alle øvrige omkostninger, der er en følge af beslutningen.

- Det bestemmes, at alle akter og dokumenter, der har været fremlagt i sag T-104/89, også skal fremlægges i den foreliggende sag.

- Det bestemmes, at Montedison's administrerende direktør og forretningsfører pr. 1. november 1982 skal høres som vidner.

31 Kommissionen har i alle sager nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten med hensyn til anbringenderne på baggrund af procesreglementets artikel 44, stk. 1, artikel 46, stk. 1, og artikel 48, stk. 2

32 Kommissionen har på grundlag af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), eller artikel 48, stk. 2, påstået flere af sagsøgernes anbringender afvist. En af sagsøgerne har ligeledes fremsat en formalitetsindsigelse på grundlag af procesreglementets artikel 46, stk. 1. De forskellige kategorier af formalitetsindsigelser vil blive behandlet hver for sig.

I - Formalitetsindsigelser på grundlag af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c)

Parternes argumenter

33 Kommissionen har anført, at Montedison i sin replik har henvist under ét til samtlige de anbringender, parterne har fremsat i deres fælles mundtlige indlæg i retsmødet den 13. og 14. juni 1995. Ordlyden af disse indlæg er ikke vedlagt Montedison's replik, idet det hævdes, at Retten har været bekendt med indholdet af indlæggene.

34 Kommissionen har ligeledes fremhævet, at Enichem i indledningen til den del af replikken, der vedrører anbringenderne, har anført samtlige de anbringender, som sagsøgerne har fremsat i deres fælles mundtlige indlæg i retsmødet den 13. og 14. juni 1995, og tilsluttet sig dem. Enichem har i denne forbindelse vedlagt sin replik ordlyden af de notater, som sagsøgernes advokater baserede deres mundtlige indlæg på.

35 Disse henvisninger er ikke i overensstemmelse med artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement (Rettens kendelse af 29.11.1993, sag T-56/92, Koelman mod Kommissionen, Sml. II, s. 1267, præmis 21, 22 og 23). Retten kan nemlig ikke i sagsøgerens sted forsøge selv at finde frem til og fastslå, hvilke forhold i de dokumenter, der henvises til, den anser for at kunne begrunde påstandene i stævningen.

36 Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at de anbringender, Shell har fremført i replikken, og som behandles udførligt i bilagene til replikken, bør afvises og lades ude af betragtning (Domstolens dom af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 4747, præmis 29, af 13.3.1992, sag C-43/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 1909, præmis 8; Rettens dom af 29.6.1995, sag T-37/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1901, præmis 46, og Rettens kendelse af 28.4.1993, sag T-85/92, de Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523).

37 Et processkrift skal nemlig indeholde en klar angivelse af de faktiske og retlige omstændigheder i sagen og skal, med undtagelse af stævninger, tillige indeholde et svar på det forudgående processkrift. Ved således at henvise til bilag, som andre advokater har fremlagt i andre sager, tvinger sagsøgeren Retten til selv at søge at finde frem til de forhold, som Shell har haft til hensigt at påberåbe sig til støtte for sin stævning. Endvidere er bilagene blot notater udarbejdet af nogle af advokaterne med henblik på retsmødet den 13. og 14. juni 1995 og er ikke nødvendigvis i overensstemmelse med det faktiske indlæg; referatet af retsmødet er imidlertid ikke tilgængeligt. I øvrigt har sagsøgeren alene støttet sig på uddrag af en af advokaternes notater, og hertil kommer, at nogle af disse notater igen henviser til argumenter, som andre parter har fremført i deres påstande og indlæg.

38 Kommissionen har endelig anført, at sagerne kun var blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling, og at formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling efter den mundtlige forhandling bestemte, at foreningen af sagerne skulle ophæves.

Rettens bemærkninger

39 I henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal en stævning indeholde en angivelse af søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Denne angivelse skal være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten mulighed for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til støtte herfor. Såfremt et søgsmål skal kunne admitteres, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en ordentlig retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt fremgår af selve stævningen. Selv om dennes indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til bestemte passager i dokumenter, der vedlægges som bilag til den, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen, rådes bod på en undladelse af at anføre væsentlige oplysninger i stævningen (jf. bl.a. kendelsen i sagen Koelman mod Kommissionen, præmis 21). Endvidere tilkommer det ikke Retten ved hjælp af bilagene at forsøge at klarlægge, hvilke anbringender der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning (Rettens dom af 7.11.1997, sag T-84/96, Cipeke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2081, præmis 34).

40 Denne fortolkning af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), gælder ligeledes de krav, som replikken - der ifølge procesreglementets artikel 47, stk. 1, er et supplement til stævningen - skal opfylde for at kunne admitteres.

41 Det bemærkes, at Shell's, Montedison's og Enichem's replikker indeholder en generel henvisning til de anbringender og argumenter, som nogle af sagsøgerne i fællesskab har fremført under den mundtlige forhandling for Retten den 13. og 14. juni 1995. Denne generelle henvisning til dokumenter kan ikke, end ikke selv om dokumenterne er vedlagt replikken som bilag, træde i stedet for en gengivelse af sagens omstændigheder, anbringender og argumenter i selve replikken.

42 Det bemærkes endvidere, at Enichem på visse specifikke punkter har uddybet sin replik ved henvisninger til bilagene. Der er imidlertid kun tale om generelle henvisninger til det pågældende bilag, som ikke gør det muligt for Retten at fastslå, nøjagtig hvilke argumenter sagsøgeren påberåber sig som et supplement til anbringenderne i stævningen.

43 I det omfang, der i Shell's, Montedison's og Enichem's replik henvises til de fælles indlæg, opfylder replikkerne ikke kravene i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), og kan således ikke tages i betragtning.

II - Formalitetsindsigelsen på grundlag af procesreglementets artikel 46, stk. 1

Parternes argumenter

44 Hüls har bestridt, at Kommissionen i henhold til procesreglementets artikel 46, stk. 1, litra b), kan henvise til retsmøderapporten i sag T-86/89, Hüls mod Kommissionen, som svar på visse anbringender fremført i Hüls' stævning (Domstolens dom af 8.7.1965, forenede sager 19/63 og 65/63, Prakash mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 101, org. ref.: Rec. s. 677, på s. 693, af 28.4.1971, sag 4/69, Lütticke mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 73, org. ref.: Rec. s. 325, præmis 2, og dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 7 og 8; Rettens dom af 5.12.1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 22, og dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 47).

45 Kommissionen er af den opfattelse, at henvisningen i svarskriftet ikke er en generel henvisning som defineret i den af sagsøgeren påberåbte retspraksis. Sagsøgeren har i virkeligheden misforstået det egentlige formål med et bilag: at give mulighed for en formel henvisning uden overflødige gentagelser. Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at en henvisning til en anden sag, der involverer de samme parter, og som har samme søgsmålsgenstand, kan godtages (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 47).

Rettens bemærkninger

46 I henhold til procesreglementets artikel 46, stk. 1, litra b), skal et svarskrift indeholde de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. De af sagsøgte påberåbte argumenter skal, om end kortfattet, men dog så klart og præcist fremgå af selve svarskriftet, at sagsøgeren får mulighed for at udarbejde sin replik, og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til støtte herfor.

47 I den foreliggende sag har Kommissionen indskrænket sig til i sit svarskrift under overskriften »Anbringender vedrørende realiteten« at erklære, at »Kommissionen for at sikre sit forsvar ser sig nødsaget til i den foreliggende sag at fremføre de samme argumenter, [som den havde anvendt i sagen til prøvelse af beslutningen af 1988]. I stedet for ordret at gengive svarskriftet finder Kommissionen, at det på sagens nuværende trin er hensigtsmæssigt og rimeligt at henvise til fremstillingen i sag T-86/89, som er sammenfattet i retsmøderapporten«. Kommissionen har derefter angivet de relevante overskrifter i retsmøderapporten, henvist til bestemte sider i rapporten og fremsat bemærkninger, der skal supplere de anbringender, den har henvist til.

48 Det bemærkes, at de faktiske og retlige argumenter, som Kommissionen har påberåbt sig under overskriften »Anbringender vedrørende realiteten«, alene er angivet i form af overskrifter, således at argumenterne ikke kan anses for at være så klare og nøjagtige, som de skal være for at kunne admitteres. Følgelig må disse faktiske og retlige forhold afvises.

III - Formalitetsindsigelser på grundlag af procesreglementets artikel 48, stk. 2

III - Formalitetsindsigelser på grundlag af procesreglementets artikel 48, stk. 2

Parternes argumenter

49 Kommissionen har gjort gældende, at et anbringende, der først er fremsat i replikken, og som ikke kan støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, er et nyt anbringende, som derfor må afvises i medfør af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement (Rettens dom af 10.3.1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1403, præmis 82, af 18.11.1992, sag T-16/91, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2417, præmis 131, og af 21.2.1995, sag T-29/92, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 289, præmis 409).

50 På baggrund af denne bestemmelse må adskillige af de anbringender, der er fremsat af LVM, BASF, DSM og ICI, afvises.

51 Kommissionen har anført, at den kendelse, der blev afsagt den 14. juli 1995 af formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling, og som anordnede genoptagelse af den skriftlige forhandling og ophævelse af foreningen af sagerne, ikke kan fortolkes som en tilladelse til en part til at påberåbe sig samtlige anbringender, inklusive anbringender, som kun er blevet fremsat af andre sagsøgere i deres stævning.

52 Hertil kommer, at de fleste af bilagene til Hüls' replik bør lades ude af betragtning, da de i strid med procesreglementets artikel 35, stk. 3, ikke er affattet på processproget.

Rettens bemærkninger

53 I henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, første afsnit, må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

54 I den foreliggende sag må det fastslås, at BASF først i replikken har fremsat anbringenderne om henholdsvis tilsidesættelse af grundsætningen »non bis in idem«, tilsidesættelse af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-aftalen«), tilsidesættelse af Kommissionens forretningsorden, som den forelå på det pågældende tidspunkt, forældelse, tilsidesættelse af den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder af 4. november 1950 (herefter »EMK«), samt tilsidesættelse af forpligtelsen til at høre sagsøgeren, inden der træffes afgørelse om at fravige den procedure, der er fastsat i forordning nr. 17 og nr. 99/63.

55 ICI har i sin replik påberåbt sig et anbringende om tilsidesættelse af Kommissionens forretningsorden med den begrundelse, at Kommissionens Juridiske Tjeneste ikke var blevet hørt før vedtagelsen af beslutningen. ICI har anført, at den manglende høring af Kommissionens Juridiske Tjeneste før vedtagelsen af beslutningen, som fremgår af den retsmøderapport, der blev udarbejdet i sag T-307/94 inden retsmødet i juni 1995, er en faktisk omstændighed, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Dette argument kan ikke tages til følge. Det er tilstrækkeligt at fastslå, at den nævnte retsmøderapport ikke nævner, at Den Juridiske Tjeneste overhovedet ikke er blevet hørt, men at »der ikke foreligger nogen udtalelse fra Den Juridiske Tjeneste om, hvorvidt der på grundlag af den administrative procedure før vedtagelsen af beslutningen af 21. december 1988 kan vedtages en ny beslutning rettet mod PVC-producenterne« (»Die Kommission behauptet, es gebe kein Gutachten des Juristischen Dienstes zu der Frage, ob eine neue Entscheidung gegenüber den PVC-Herstellern auf der Grundlage des Verwaltungsverfahrens erlassen werden könne, das vor dem Erlaß der Entscheidung vom 21. Dezember 1988 durchgeführt worden sei.«) Det kan således ikke konkluderes, at dette uddrag af retsmøderapporten i sag T-307/94 udgør en ny faktisk omstændighed, hvoraf det fremgår, at der ikke før beslutningens vedtagelse forelå en udtalelse fra Den Juridiske Tjeneste.

56 Hertil kommer, at hvis ICI's argumenter skal forstås således, at det i samme anbringende og ved henvisning til et af de fælles indlæg, der er bilagt ICI's replik, hævdes, at Kommissionens forretningsorden, som den forelå på tidspunktet for beslutningens vedtagelse, var ulovlig, må det konstateres, at denne ulovlighedsindsigelse er rejst for første gang i replikken, selv om sagsøgeren ikke har været forhindret i at rejse indsigelsen i stævningen.

57 Hüls har i sin replik påberåbt sig de i bilag til replikken gengivne notater vedrørende de emner, der var genstand for sagsøgernes fælles indlæg i retsmødet den 13. og 14. juni 1995. Det bemærkes, at de i disse notater behandlede emner i det omfang, emnerne behandles i form af en argumentation i replikken, vedrører anbringender, som sagsøgeren har fremsat i sin stævning, bortset fra anbringendet om manglende deltagelse fra Den Europæiske Frihandelssammenslutnings tilsynsmyndighed (herefter »EFTA«), hvilket anbringende således er fremsat for første gang i replikken.

58 Det bemærkes endvidere, at de notater vedrørende sagsøgernes fælles indlæg, der er vedlagt Hüls' replik som bilag, ikke er affattet i det af sagsøgeren valgte processprog, og at sagsøgeren i strid med procesreglementets artikel 35, stk. 3, ikke har fremlagt oversættelser i uddrag af disse omfangsrige dokumenter. Men på grund af de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i den foreliggende sag, og i betragtning af, at Retten havde givet mulighed for at anvende ethvert af processprogene i de fælles indlæg, der blev afgivet under den mundtlige forhandling den 13. og 14. juni 1995, finder Retten, at det, selv om foreningen af sagerne blev ophævet efter denne mundtlige forhandling, vil være udtryk for overdreven formalisme ikke at godtage disse bilag affattet på et andet sprog end det af sagsøgeren valgte processprog. Følgelig må bilagene til Hüls' replik godtages i den foreliggende form.

59 LVM og DSM har i deres replikker til støtte for et anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, der allerede var blevet fremsat i stævningen, gjort gældende, at Kommissionen ikke har opfyldt den begrundelsespligt, der påhviler den i medfør af EF-traktatens artikel 190. Retten finder, at i betragtning af, at dette klagepunkt er fremført til støtte for det pågældende anbringende, har påstanden ikke selvstændig karakter i forhold til det anbringende, til støtte for hvilket påstanden fremsættes. Derfor kan påstanden ikke betragtes som et selvstændigt anbringende, som påberåbes for første gang i replikken.

60 Det skal endelig påpeges, at Retten i medfør af procesreglementets artikel 113 til enhver tid og af egen drift kan efterprøve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt.

61 Det bemærkes, at Elf Atochem for første gang i replikken har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse til at samarbejde med EFTA's tilsynsmyndighed.

62 Hvad angår SAV skal det bemærkes, at selskabet i sin stævning har påberåbt sig et anbringende om »tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og retten til kontradiktion som følge af, at proceduren ikke er blevet indledt inden for en rimelig frist«. Sagsøgeren har i replikken i forbindelse med det anbringende, der har overskriften »Tilsidesættelse af princippet om god retspleje og retten til kontradiktion«, tilføjet, at Kommissionen ikke har taget hensyn til høringen i september 1988, idet Kommissionen ikke har haft tilstrækkelig tid til at gennemgå høringsprotokollatet inden vedtagelsen af beslutningen af 1988. Dette sidste argument må betragtes som et selvstændigt anbringende, idet det på ingen måde vedrører spørgsmålet om, hvorvidt proceduren er blevet indledt inden for en rimelig frist. Anbringendet har ingen forbindelse med nogen af stævningens anbringender og må derfor betragtes som værende fremsat for første gang i replikken.

63 I den foreliggende sag er der ikke under retsforhandlingerne kommet nye retlige eller faktiske omstændigheder frem, som berettiger Elf Atochem og SAV til at fremsætte deres anbringender for sent. Disse to sagsøgere har således begge haft mulighed for at påberåbe sig disse respektive anbringender i deres stævninger. Følgelig kan de to sagsøgere ifølge artikel 48, stk. 2, ikke fremsætte disse anbringender i replikken.

64 I betragtning af det ovenfor anførte må de af Elf Atochem, BASF, SAV, ICI og Hüls påberåbte anbringender, som er blevet fremsat for første gang i replikken, og som ikke støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, afvises.

Påstandene om annullation af beslutningen

I - Anbringenderne om formmangler og procedurefejl

65 Sagsøgernes anbringender om formmangler og procedurefejl er bygget op omkring fire hovedtemaer. For det første har sagsøgerne bestridt såvel Kommissionens fortolkning af rækkevidden af dommen af 15. juni 1994 om annullation af beslutningen af 1988 som de konsekvenser, Kommissionen har draget heraf (A). Derefter har sagsøgerne påstået, at der er begået uregelmæssigheder i forbindelse med vedtagelsen og stadfæstelsen af beslutningen (B). Endvidere har sagsøgerne gjort gældende, at proceduren forud for vedtagelsen af beslutningen af 1988 er behæftet med uregelmæssigheder (C). Endelig påstås det (D), at beslutningen ikke er tilstrækkelig begrundet med hensyn til visse spørgsmål, der er omfattet af punkt (A), (B) og (C) ovenfor.

A - Virkningerne af dommen af 15. juni 1994 om annullation af beslutningen af 1988

66 Sagsøgernes anbringender og argumenter er bygget op omkring tre særskilte synspunkter. For det første har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen som følge af dommen af 15. juni 1994 ikke kunne vedtage en ny beslutning. For det andet har visse sagsøgere gjort gældende, at dommen af 15. juni 1994 ved at annullere beslutningen af 1988 med tilbagevirkende kraft har medført bortfald af de forberedende akter, der førte til vedtagelsen af denne beslutning, i forhold til samtlige de virksomheder, som var adressater for denne. For det tredje er sagsøgerne af den opfattelse, at selv om Kommissionen var berettiget til at vedtage en ny beslutning for at drage konsekvenserne af dommen af 15. juni 1994, burde den have opfyldt visse procedurekrav.

1. Kommissionens kompetence til at vedtage en ny beslutning efter dommen af 15. juni 1994

67 Sagsøgernes argumentation kan opdeles i tre led. I første led hævdes det, at Kommissionen efter dommen af 15. juni 1994 ikke kunne vedtage en ny beslutning i »PVC-sagen«. Andet led vedrører anbringenderne om, at der gik for lang tid, og at Kommissionen ikke længere havde kompetence til at vedtage beslutningen. Endelig vedrører det tredje led anbringenderne om Kommissionens påståede tilsidesættelse af sine skønsbeføjelser.

68 Hvert enkelt led i sagsøgernes argumentation vil blive behandlet særskilt.

a) Anbringenderne om, at Kommissionens ikke kunne vedtage beslutningen

69 Sagsøgerne har til støtte for deres påstande om, at Kommissionens ikke kunne vedtage beslutningen, påberåbt sig to anbringender.

70 Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af den materielle retskraft. Det andet anbringende vedrører princippet non bis in idem.

Anbringendet om tilsidesættelse af den materielle retskraft

- Parternes argumenter

71 LVM, DSM, ICI og Enichem har gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne vedtage beslutningen uden at underkende den materielle retskraft af dommen af 15. juni 1994.

72 LVM og DSM har fremhævet, at der ikke eksisterer nogen retlig hjemmel, det være sig i form af love eller retspraksis, for at sondre mellem formelle og materielle mangler. En sådan sondring findes hverken i traktatens artikel 174 eller i Rettens dom af 6. april 1995 (forenede sager T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89, T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 og T-112/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 729, præmis 78). Da dommen af 15. juni 1994 er tavs på dette punkt, bør den fortolkes som en tilkendegivelse af, at sagen er endeligt afgjort (Domstolens dom af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette Frères mod Rådet, Sml. s. 3333, præmis 37, og af 30.9.1982, sag 108/81, Amylum mod Rådet, Sml. s. 3107, præmis 5; generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse af sidstnævnte sag, Sml. s. 3139, på s. 3151 og 3152). Den omstændighed, at Domstolen ophævede Rettens dom og selv afgjorde sagen, netop som den var moden til påkendelse, bekræfter denne fortolkning.

73 Enichem har gjort gældende, at Domstolen ved sin dom af 15. juni 1994 har haft til hensigt at afslutte sagen mod PVC-producenterne endeligt ved at udøve den kompetence, den er tillagt ved artikel 54, stk. 1, andet punktum, i EF-statutten for Domstolen. Domstolen har således, selv om den kun har behandlet nogle af anbringenderne, taget stilling til hele sagen. Dvs. at samtlige aspekter af sagen er omfattet af den materielle retskraft.

74 I virkeligheden er Kommissionens holdning ensbetydende med, at realitetsanbringender får fortrinsstilling i forhold til de proceduremæssige anbringender, der betragtes som sekundære. Enhver procedurefejl kan således let berigtiges. Følgen heraf er, at det ikke tjener noget formål at påberåbe sig procedurefejl over for Fællesskabets retsinstanser, og at de bestræbelser, der i den foreliggende sag er gjort for at påberåbe sig sådanne fejl over for først Retten, derefter Domstolen, har været forgæves.

75 Ifølge Kommissionen gælder den materielle retskraft alene de forhold, som Domstolen allerede har taget stilling til. I den foreliggende sag er den eneste grund til at annullere beslutningen af 1988, som Domstolen har godtaget i sin dom af 15. juni 1994, manglen på forskriftsmæssig stadfæstelse, hvilket bevirker, at alene Domstolens vurdering af de formelle mangler har fået retskraft. De øvrige proceduremæssige anbringender og realitetsanbringender er således ikke blevet behandlet af Domstolen.

76 Kommissionen har tilføjet, at der efter annullationen af beslutningen af 1988 ikke var nogen bestemmelse, der gjorde det muligt for Domstolen at hjemvise sagen til Retten.

- Rettens bemærkninger

77 Retskraften vedrører kun de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til (Domstolens dom af 19.2.1991, sag C-281/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 347, præmis 14, og Domstolens kendelse af 28.11.1996, sag C-277/95 P, Lenz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6109, præmis 50).

78 Det må i den foreliggende sag fastslås, at Domstolen i sin dom af 15. juni 1994 har konkluderet, at Retten har begået en retlig fejl ved at erklære beslutning 89/190 for en nullitet, og har udtalt, at den appellerede dom bør ophæves (præmis 53 og 54). Under disse omstændigheder har Domstolen i henhold til artikel 54, stk. 1, andet punktum, i EØF-statutten for Domstolen besluttet at træffe endelig afgørelse i sagen, idet denne er moden til påkendelse (præmis 55).

79 Domstolen har som følge heraf sammenfattet de anbringender, som de indstævnte havde fremført under annullationssøgsmålet, således: »Den administrative procedure var behæftet med forskellige mangler, den anfægtede beslutning er ikke eller kun utilstrækkeligt begrundet, retten til forsvar er ikke blevet overholdt, den af Kommissionen anvendte bevisordning er omtvistelig, den anfægtede beslutning er i strid med traktatens artikel 85 og generelle principper i fællesskabsretten, beslutningen tilsidesætter forældelsesreglerne, den er udtryk for magtfordrejning, de pålagte bøder er ulovlige« (præmis 56).

80 Domstolen har endvidere anført, at de indstævnte »navnlig til støtte for anbringendet om manglende eller utilstrækkelig begrundelse af den anfægtede beslutning« navnlig har anført, »at begrundelsen for den beslutning, som blev meddelt dem, sandsynligvis adskiller sig på flere - herunder væsentlige - punkter fra den beslutning, der blev vedtaget af Kommissionen som kollegial enhed under mødet den 21. december 1988« (præmis 57). Domstolen har tilføjet: »Nogle af de indstævnte har endvidere af Kommissionens anbringender udledt, at beslutningen ikke var blevet vedtaget på to af de retsgyldige sprog, nemlig italiensk og nederlandsk, eftersom Kommissionen som kollegial enhed kun havde fået forelagt udkast affattet på tysk, engelsk og fransk« (præmis 58). Domstolen har derefter erklæret: »De indstævnte har endelig i deres argumentation anført, at artikel 12 i Kommissionens forretningsorden var blevet tilsidesat« (præmis 59). Endelig har Domstolen påbegyndt gennemgangen af »det fremførte anbringende« (præmis 61).

81 Efter at have konstateret, at Kommissionen havde tilsidesat artikel 12, stk. 1, i sin forretningsorden ved at undlade at stadfæste beslutningen af 1988 på den i nævnte artikel foreskrevne måde, har Domstolen fastslået: »Beslutningen bør derfor annulleres på grund af tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, uden at det er nødvendigt at gennemgå de indstævntes øvrige anbringender« (præmis 78).

82 Heraf følger, at der i dommen af 15. juni 1994 ikke er og ikke skulle være taget stilling til hverken de øvrige proceduremæssige anbringender, som sagsøgerne havde fremført for Retten, realitetsanbringenderne eller endelig de subsidiære anbringender om de pålagte bøder.

83 Det bestemmes endvidere i artikel 54, stk. 1, i statutten for Domstolen, at »[g]iver Domstolen appellanten medhold, ophæver den den af Retten trufne afgørelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse«.

84 Andet punktum i denne bestemmelse indebærer ikke, at Domstolen, når den selv træffer endelig afgørelse ved at tage et eller flere af appellanternes anbringender til følge, ipso jure tager stilling til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, som appellanterne har påberåbt sig i sagen. Enichem's synspunkt er ensbetydende med en nægtelse af, at dommen kun har retskraft for så vidt angår de faktiske og retlige omstændigheder, som der faktisk eller nødvendigvis er taget stilling til.

85 I betragtning af det ovenfor anførte må anbringendet forkastes.

Anbringendet om tilsidesættelse af princippet non bis in idem

- Parternes argumenter

86 LVM, DSM, Montedison og ICI har anført, at Kommissionen har tilsidesat princippet non bis in idem ved at vedtage en ny beslutning, efter at Domstolen havde annulleret beslutningen af 1988.

87 LVM, DSM og ICI har anført, at det tilkommer Fællesskabets retsinstanser at sikre overholdelsen af de almindelige retsgrundsætninger som f.eks. princippet non bis in idem (Domstolens dom af 5.5.1966, forenede sager 18/65 og 35/65, Gutmann mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 175, org. ref.: Rec. s. 149, og af 15.3.1967, forenede sager 18/65 og 35/65, Gutmann mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 335, org. ref.: Rec. s. 75), jf. også protokol nr. 7 til EMK samt artikel 14, stk. 7, i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, der blev undertegnet i New York den 16. marts 1966.

88 Ifølge LVM og DSM har Kommissionen tilsidesat dette princip i begge dets betydninger. Dels har Kommissionen to gange pålagt en sanktion for samme overtrædelse, dels har den to gange indledt en procedure som følge af samme række forhold, selv om proceduren i anden omgang var begrænset til vedtagelse og forkyndelse af beslutningen (domme af 5.5.1966, Gutmann mod Kommissionen, af 15.3.1967, Gutmann mod Kommissionen, samt generaladvokat Mayras' forslag til afgørelse i sag 7/72, hvori Domstolen afsagde dom den 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, Sml. s. 323, org. ref.: Rec. s. 1281, på s. 1296).

89 Det eneste afgørende for, om princippet non bis in idem er tilsidesat, er, om de påtalte forhold er identiske (Boehringer-dommen, præmis 6) som i den foreliggende sag. Hverken den omstændighed, at den oprindelige beslutning er blevet annulleret, hvilket fører til bortfald af retsvirkningerne, men ikke fjerner det faktum, at der er indledt en procedure, konstateret en overtrædelse og pålagt en bøde, eller retskraften er relevante.

90 ICI har fremhævet, at dommen af 15. juni 1994 har bindende og endelig karakter, hvilket indebærer, at den har retskraft (artikel 65 i Domstolens procesreglement), uden at Domstolen hjemviser sagen til Retten. Da hele beslutningen af 1988 og ikke blot et af dens aspekter er blevet annulleret, er Domstolens dom en endelig frifindelse. Kommissionen har således tilsidesat princippet non bis in idem ved at vedtage den samme beslutning på grundlag af de samme retlige og faktiske omstændigheder. ICI har endelig bemærket, at Domstolen ikke i sin dom af 15. juni 1994 har pålagt Kommissionen at træffe en ny beslutning (jf. modsætningsvis Domstolens dom af 23.10.1974, sag 17/74, Transocean Marine Paint mod Kommissionen, Sml. s. 1063, præmis 22).

91 Kommissionen har for det første fremhævet, at LVM's, DSM's og ICI's argumenter til støtte for dette anbringende er i strid med deres anbringende om, at beslutningen af 1988 som følge af dens annullation med tilbagevirkende kraft aldrig har eksisteret.

92 Kommissionen har herefter anført, at Domstolen har anerkendt relevansen af princippet non bis in idem for Fællesskabets konkurrenceret (Boehringer-dommen), hvilket overflødiggør sagsøgernes påberåbelse af EMK og den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder.

93 Under alle omstændigheder kan sagsøgernes argumentation ikke tages til følge, idet beslutningen efter Domstolens annullation af beslutningen af 1988 bør betragtes som den første beslutning, der pålægger PVC-virksomhederne en sanktion for overtrædelse af traktatens artikel 85. Virksomhederne er hverken retligt eller faktisk blevet pålagt to bøder.

94 Kommissionen har tilføjet, at princippet non bis in idem alene vedrører muligheden for at pålægge sanktioner; reglen må således ikke forveksles med princippet om den materielle retskraft.

- Rettens bemærkninger

95 Sagsøgerne har kritiseret Kommissionen for, at denne ved at vedtage beslutningen har tilsidesat det almindelige princip non bis in idem, hvorefter der dels ikke må pålægges to sanktioner for samme overtrædelse, dels ikke må indledes to retsforfølgninger for samme forhold.

96 Hvad angår dette anbringende bemærkes, at en virksomhed ikke kan retsforfølges af Kommissionen på grundlag af forordning nr. 17 og nr. 99/63 for tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler eller pålægges en bøde af Kommissionen under henvisning til en konkurrencebegrænsende adfærd, som Retten eller Domstolen allerede har fastslået er eller ikke er bevist af Kommissionen.

97 I den foreliggende sag skal det erindres, for det første, at Domstolen har annulleret beslutningen af 1988 ved dom af 15. juni 1994. Kommissionen har således ved at vedtage beslutningen efter denne annullation ikke pålagt sagsøgerne to sanktioner for samme overtrædelse.

98 For det andet har Domstolen i sin dom af 15. juni 1994, der annullerer beslutningen af 1988, ikke taget stilling til nogen af de realitetsanbringender, som sagsøgerne har påberåbt sig (jf. præmis 81). Kommissionen har således ved at vedtage beslutningen blot afhjulpet en af Domstolen kritiseret formel mangel. Heraf følger, at Kommissionen ikke to gange har forfulgt sagsøgerne for samme forhold.

99 Følgelig må anbringendet forkastes.

b) Anbringenderne om den tid, der er forløbet

100 Nogle af sagsøgerne har til støtte for deres påstande om annullation af beslutningen påberåbt sig flere anbringender om den tid, der er forløbet. For det første har Kommissionen tilsidesat princippet om overholdelse af en rimelig frist. For det andet har Kommissionen begået retsmisbrug. Endelig har Kommissionen tilsidesat principperne om en retfærdig rettergang. Kommissionen har besvaret disse anbringender under ét, hvorfor dens argumentation vil blive gengivet i sin helhed efter sagsøgernes argumenter.

Parternes argumenter

- Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist

101 LVM, DSK og ICI har gjort gældende, at virksomheder, der omfattes af en procedure i henhold til traktatens artikel 85, har ret til at kræve, at Kommissionen træffer afgørelse inden for en rimelig frist. Denne garanti for en rimelig frist er knæsat i fællesskabsretten (jf. bl.a. Domstolens dom af 24.11.1987, sag 223/85, RSV mod Kommissionen, Sml. s. 4617, præmis 14) og har ingen sammenhæng med forældelsesreglerne i Rådets forordning (EØF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1, herefter »forordning nr. 2988/74«).

102 Det fremgår endvidere af EMK's artikel 6, stk. 1, at en afgørelse angående en anklage for en forbrydelse skal træffes inden en rimelig frist, således at der ikke hersker for lang tids usikkerhed om borgernes retsstilling.

103 LVM og DSM har gjort gældende, at udgangspunktet for den rimelige frist må være ethvert skridt, der foretages med henblik på at undersøge en overtrædelse i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2 i forordning nr. 2988/74 (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, Eckle-dommen af 15.7.1982, series A, nr. 51, præmis 73, dom i sagen Foti m.fl. af 10.12.1982, series A, nr. 56, præmis 52, og Corigliano-dommen af 10.12.1982, series A, nr. 57, præmis 34). Fristen udløber på datoen for vedtagelsen af den oprindelige beslutning.

104 I den foreliggende sag begyndte fristen ifølge sagsøgerne at løbe i december 1983, hvor Kommissionen foretog sin kontrolundersøgelse, og udløb i december 1988, dvs. en periode på fem år, herunder perioden fra april 1984 til januar 1987, hvor Kommissionen forholdt sig passiv.

105 Ifølge EMK kan en rimelig frist ikke overstige to år, medmindre der foreligger særlige omstændigheder (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, König-dommen af 28.6.1978, series A, nr. 27, præmis 98 og 99). At et forhold henhører under konkurrenceretten udgør ikke en særlig omstændighed.

106 Tilsidesættelsen af princippet om en rimelig frist ved vedtagelsen af beslutningen af 1988 og ikke mindst ved vedtagelsen af beslutningen har endvidere hos virksomhederne skabt en berettiget forventning om, at undersøgelsen ikke ville få følger.

107 ICI er af den opfattelse, at den pågældende forsinkelse i den foreliggende sag omfatter to stadier. Hvad angår efterforskningsperioden har ICI fremhævet Kommissionens passivitet fra den 5. juni 1984, hvor sagsøgeren reagerede på en beslutning truffet i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17, til januar 1987, hvor undersøgelserne blev indledt hos andre PVC-producenter. Denne frist er urimelig (dommen i sagen RSV mod Kommissionen og Rettens dom af 2.5.1995, forenede sager T-163/94 og T-165/94, NTN Corporation og Koyo Seiko mod Rådet, Sml. II, s. 1381, og af 28.9.1995, sag T-95/94, Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2651).

108 Hvad angår det tidsrum, der blev optaget af retssagerne, dvs. knap fem år, må den lange tid tilskrives Kommissionen som følge af de konstaterede procedurefejl fra Kommissionens side.

109 LVM, DSM og ICI har konkluderet, at Kommissionen ved at overskride, hvad der må betragtes som en rimelig frist, ikke længere havde kompetence til at vedtage beslutningen af 1988 og så meget desto mindre selve beslutningen. Sidstnævnte beslutning bør således annulleres på grund af Kommissionens manglende kompetence (Domstolens dom af 12.11.1987, sag 344/85, Ferriere San Carlo mod Kommissionen, Sml. s. 4435, og dommen i sagen RSV mod Kommissionen).

- Anbringendet om retsmisbrug

110 Wacker og Hoechst har gjort gældende, at helt bortset fra vurderingen af forældelsesreglerne udgør det lange tidsrum mellem 1983 og 1987, dvs. den periode, hvor Kommissionen forholdt sig passiv, og tidsrummet fra begyndelsen af den påståede overtrædelse til vedtagelsen af beslutningen, dvs. 14 år, retsmisbrug. Denne forsinkelse kan alene tilskrives Kommissionen.

- Anbringendet om tilsidesættelse af principperne om en retfærdig rettergang

111 Hüls og Enichem har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat principperne om en retfærdig rettergang.

112 Ifølge Enichem er retten til en retfærdig rettergang blevet tilsidesat, idet der er forløbet for lang tid mellem datoen for de første undersøgelser og datoen for vedtagelsen af beslutningen. Parterne har således befundet sig i en yderst vanskelig og generende situation som følge af, at det var umuligt at rekonstruere omstændighederne nøjagtigt.

113 Hüls har gjort gældende, at Kommissionens praksis ikke er forenelig med reglerne om retssagers retfærdige karakter.

114 For det første foretog Kommissionen, selv om denne havde fået kendskab til den påståede overtrædelse senest i 1983, først en kontrolundersøgelse hos Hüls i september 1987. At proceduren blev indledt med så stor forsinkelse, har berørt Hüls' muligheder for at forsvare sig og har de facto ført til en omvendt bevisbyrde til ulempe for Hüls. Denne konstatering var endnu mere rigtig i 1994. I øvrigt bør den akkumulerede forsinkelse påvirke den pålagte bødes størrelse (Domstolens dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223).

115 For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at forældelsesprincippet er en integrerende del af gældende fællesskabsret (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, præmis 49, og af 18.10.1989, sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283, præmis 30; jf. tillige EMK's artikel 6 og afgørelse truffet af Den Europæiske Menneskerettighedskommission den 9.2.1990 i sagen Melchers og Co. mod Forbundsrepublikken Tyskland, nr. 13258/87). Forordning nr. 2988/74 kan ikke have udtømt spørgsmålet. Er der en konflikt, må forældelsesprincippet, der er et almindeligt princip i fællesskabsretten, nødvendigvis have forrang for forordningen. Forældelsen bevirker, at Kommissionen ikke i 1994 kunne vedtage en beslutning om forhold, der lå knap 15 år tilbage i tiden.

116 Indledningsvis har Kommissionen ikke bestridt, at der i fællesskabsretten findes et generelt princip baseret på hensynet til retssikkerheden og god forvaltningsskik, som pålægger en administrativ myndighed at udøve sine beføjelser inden for visse frister (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 45/69, Boehringer mod Kommissionen, Sml. s. 153, org. ref.: Rec. s. 769, præmis 6).

117 Imidlertid tager forordning nr. 2988/74 netop hensyn til denne tilstræbte retssikkerhed ved at give Kommissionen og de erhvervsdrivende mulighed for på forhånd at vide, hvilke frister der gælder for Kommissionen, når denne skal konstatere en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler.

118 Denne forordning udelukker enhver henvisning til særskilte retlige kriterier som »overdreven forsinkelse«, urimelige frister, retsmisbrug, uretfærdig rettergang eller forældelse. Sådanne kriterier ville i øvrigt blot øge usikkerheden og skade retssikkerheden, da kriterierne dels ikke er anført blandt de forudfastsatte skrevne regler (dommen i sagen Boehringer mod Kommissionen af 15.7.1970, præmis 47), dels udspringer af et flydende og subjektivt begreb.

119 Kommissionen har som svar på LVM's og DSM's argumenter anført, at forordningen også bevirker, at EMK's artikel 6 bliver uden betydning for virksomhedernes retsstilling. Selv om det antages, at det er relevant at påberåbe sig EMK, er den af sagsøgerne påberåbte retspraksis uden betydning, idet den omhandler begrebet »rimelig frist« i straffesager mod fysiske personer, og ikke i erhvervsretlige sager anlagt mod juridiske personer. I sidstnævnte tilfælde, hvor der er tale om meget komplicerede faktiske omstændigheder, er den af LVM og DSM nævnte frist på to år helt åbenbart utilstrækkelig, jf. varigheden af de sager på området, der anlægges ved Retten eller Domstolen. Endelig, og stadig under forudsætning af, at henvisningen til EMK's artikel 6 er relevant, kan den rimelige frist først begynde at løbe fra tidspunktet for meddelelsen af klagepunkter; selve efterforskningen, f.eks. kontrolundersøgelser og begæringer om oplysninger, har blot til formål at belyse omstændighederne og udgør ikke anklager. I den foreliggende sag blev beslutningen af 1988 vedtaget nogle måneder efter meddelelsen af klagepunkter. I modsætning til, hvad LVM og DSM har hævdet, kan Kommissionen således ikke beskyldes for ved sin passivitet at have skabt en berettiget forventning med hensyn til resultatet af den administrative procedure.

Rettens bemærkninger

120 Ifølge fast retspraksis hører grundrettighederne til de almindelige retsgrundsætninger, som Fællesskabets retsinstanser skal beskytte (jf. bl.a. Domstolens udtalelse 2/94 af 28.3.1996, Sml. I, s. 1759, præmis 33, og Domstolens dom af 29.5.1997, sag C-299/95, Kremzow, Sml. I, s. 2629, præmis 14). I denne forbindelse lægger Domstolen og Retten de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne til grund, og det samme gælder de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne enten har været med til at udarbejde, eller senere har tiltrådt. EMK er herved af særlig betydning (Domstolens dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 18, og Kremzow-dommen, præmis 14). I øvrigt bestemmes det i EU-traktatens artikel F, stk. 2: »Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved [EMK], og således som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle principper for fællesskabsretten.«

121 Herefter bør det undersøges, om Kommissionen på baggrund af disse betragtninger har tilsidesat det almindelige fællesskabsretlige princip om, at Kommissionen handler inden for en rimelig frist, når den træffer afgørelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken (Rettens dom af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, præmis 56).

122 Antages dette princip at være tilsidesat, vil denne tilsidesættelse dog kun berettige til at annullere beslutningen, for så vidt tilsidesættelsen også indebærer en tilsidesættelse af de pågældende virksomheders ret til kontradiktion. Er det ikke godtgjort, at den tid, der er forløbet, har påvirket de pågældende virksomheders evne til at forsvare sig effektivt, påvirker den manglende overholdelse af princippet om en rimelig frist ikke gyldigheden af den administrative procedure og kan således kun betragtes som årsag til en skade, der kan påberåbes over for Fællesskabets retsinstanser i forbindelse med et søgsmål baseret på traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2.

123 I den foreliggende sag har den administrative procedure for Kommissionen haft en samlet længde på ca. 62 måneder. Det tidsrum, hvor Fællesskabets retsinstanser har undersøgt lovligheden af beslutningen af 1988 samt gyldigheden af Rettens dom, kan ikke medregnes ved bestemmelsen af den administrative procedures varighed.

124 For at bedømme, om den administrative procedure i Kommissionen har været rimelig, må der sondres mellem den fase, der indledtes ved de kontrolundersøgelser af PVC-sektoren, der blev foretaget i november 1983 på grundlag af artikel 14 i forordning nr. 17, og den fase, der påbegyndtes på tidspunktet for de pågældende virksomheders modtagelse af meddelelsen af klagepunkter. Hver etape vil blive vurderet særskilt, når det skal afgøres, om den har haft en rimelig varighed.

125 Den første periode på 52 måneder løb mellem de første kontrolundersøgelser, der fandt sted i november 1983, og Kommissionens iværksættelse af proceduren i marts 1988 på grundlag af artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 17, i medfør af samme forordnings artikel 3.

126 Rimeligheden af denne fases varighed skal vurderes ud fra de særlige omstændigheder, der kendetegner de enkelte sager, herunder sagens baggrund, parternes adfærd under proceduren, hvad der står på spil for de forskellige berørte virksomheder samt sagens komplekse karakter.

127 På baggrund af samtlige akter i sagen finder Retten, at varigheden af denne undersøgelsesfase har været rimelig i de særlige sager, den har fået forelagt til efterprøvelse.

128 Det skal herved fremhæves, at de omstændigheder, Kommissionen skal klarlægge, er meget komplekse som følge af den type adfærd, der er tale om, samt betydningen af denne adfærd for det pågældende geografiske marked, der strækker sig over hele den del af fællesmarkedet, der udgør de vigtigste PVC-producenters aktivitetsområde.

129 Med til at komplicere den situation, der skal afklares, er de mange bilag, som Kommissionen har indsamlet, og som er kædet sammen. De dokumenter, Kommissionen har indsamlet ved kontrolundersøgelserne hos flere petrokemiske virksomheder i den pågældende periode, og disse virksomheders svar på Kommissionens spørgsmål i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 udgør tilsammen en meget omfangsrig aktsamling. Endvidere har Kommissionen blandt det meget store antal bilag, der er indsamlet under den administrative procedure, måttet sondre mellem bilagene vedrørende PVC-sagen og bilagene vedrørende den sideløbende hermed efterforskede sag i forbindelse med den beslægtede sektor for LdPE, der også i lighed med andre termoplastprodukter på daværende tidspunkt selv var genstand for en efterforskning og en procedure med henblik på konstatering af overtrædelser, som virksomheder, hvoraf flere også er part i den foreliggende sag, anklages for. Det skal også anføres, at den sag, der førte til beslutningen, byggede på en aktsamling, der efter en første administrativ nummerering indeholdt en serie dokumenter omfattende 1 072 sider, og efter en anden nummerering over 5 000 sider eksklusive Kommissionens interne dokumenter.

130 Sagens komplekse karakter skyldes endvidere vanskeligheden ved at bevise de forskellige virksomheders deltagelse i det påståede kartel samt antallet af involverede virksomheder. Herom anføres det i beslutningen, at »17 virksomheder gjorde sig skyldige i overtrædelsen i den [...] omfattede periode« (punkt 2, andet afsnit, i betragtningerne), og at den oprindelige beslutning var rettet til 14 virksomheder.

131 Den anden periode løb fra meddelelsen af klagepunkter til vedtagelsen af beslutningen den 27. juli 1994.

132 Om denne fase i proceduren er rimelig, skal også vurderes på baggrund af ovenstående kriterier (præmis 126), især kriteriet om, hvad der står på spil for de involverede virksomheder. Dette kriterium har nemlig særlig betydning for vurderingen af, om denne fase i konstateringen af overtrædelse af konkurrencereglerne er rimelig. Dels forudsætter meddelelsen af klagepunkter i en procedure med henblik på konstatering af en overtrædelse, at proceduren er indledt i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Ved at indlede denne procedure har Kommissionen tilkendegivet sin vilje til at nå frem til en afgørelse om konstatering af en overtrædelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 6.2.1973, sag 48/72, Brasserie de Haecht, Sml. s. 77, præmis 16). Dels er det først fra modtagelsen af meddelelsen af klagepunkter, at en virksomh