Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – elektroniske kommunikationsnet og -tjenester – forsyningspligt og brugernes rettigheder – direktiv 2002/22 – udenretslig bilæggelse af tvister

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22, art. 34)

2. Fællesskabsret – principper – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse

Sammendrag

1. Artikel 34 i direktiv 2002/22/EF om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»forsyningspligtdirektivet«) skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tvister om elektroniske kommunikationstjenester mellem slutbrugere og udbydere af disse tjenester, der hører under de rettigheder, der er tillagt ved dette direktiv, skal gøres til genstand for et obligatorisk udenretsligt mæglingsforsøg som betingelse for, at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling.

Dette direktivs artikel 34, stk. 1, har således til formål at pålægge medlemsstaterne at oprette udenretslige procedurer til behandling af uløste tvister, der involverer forbrugere, om spørgsmål, der er omfattet af dette direktiv. Under disse omstændigheder kan den omstændighed, at en national lovgivning ikke blot har fastlagt en udenretslig mæglingsprocedure, men endvidere har gjort anvendelsen heraf obligatorisk forud for indbringelsen af sagen for en retsinstans, ikke skade gennemførelsen af ovennævnte formål. Tværtimod tilsigter en sådan lovgivning endda at styrke forsyningspligtdirektivets effektive virkning, idet den sikrer den systematiske anvendelse af en udenretslig procedure for tvistbilæggelse.

(jf. præmis 45 og 67 samt domskonkl. 1)

2. Ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse er ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tvister om elektroniske kommunikationstjenester mellem slutbrugere og udbydere af disse tjenester, der hører under de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»forsyningspligtdirektivet«), skal gøres til genstand en forudgående udenretslig mæglingsprocedure, når denne procedure ikke medfører en bindende beslutning for parterne, ikke medfører en væsentlig forsinkelse for at indbringe sagen for en domstol, ophæver forældelsen af de pågældende rettigheder og ikke medfører udgifter eller medfører ubetydelige udgifter for parterne, for så vidt som adgang til nævnte mæglingsprocedure imidlertid ikke udelukkende er mulig ad elektronisk vej, og det er muligt at vedtage foreløbige forholdsregler i undtagelsestilfælde, hvor situationens uopsættelighed kræver det.

Det står fast, at en sådan lovgivning ved at gøre realitetsbehandlingen af sager om elektroniske kommunikationstjenester, der er indbragt for retten, betinget af iværksættelsen af et obligatorisk mæglingsforsøg indfører en yderligere etape for at få adgang til retsinstanserne. Denne betingelse kan påvirke princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der blev bekræftet ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

De grundlæggende rettigheder skal imidlertid ikke betragtes som absolutte rettigheder, men kan underlægges begrænsninger, forudsat at disse faktisk er nødvendige for at tilgodese de almene hensyn, som den omhandlede foranstaltning forfølger, og forudsat at begrænsningerne ikke, når henses til deres formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb over for det centrale indhold af de beskyttede rettigheder. Når de nationale bestemmelser tilsigter en hurtigere og billigere afgørelse af tvister vedrørende elektroniske kommunikationer samt en frigørelse af domstolene, forfølger de dermed lovlige formål af almen interesse. Endvidere er indførelsen af en sådan udenretslig bilæggelsesprocedure i betragtning af de præcise bestemmelser for nævnte procedures afvikling ikke uforholdsmæssige i forhold til det forfulgte formål, når der dels ikke er et mindre restriktivt alternativ til iværksættelsen af en obligatorisk procedure, idet indførelsen af en rent frivillig forligsmægling ikke udgør et lige så velegnet middel til at nå de nævnte mål, dels ikke er et åbenbart misforhold mellem disse mål og de eventuelle ulemper forårsaget af, at den udenretslige mæglingsprocedure er obligatorisk.

(jf. præmis 54-59, 61-65 og 67 samt domskonkl. 2)