ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 2, stk. 1, og artikel 9, stk. 2, litra b), skal fortolkes således, at en medlemsstat kan pålægge ydelser bestående i bådture for turister præsteret af en tjenesteyder etableret i denne medlemsstat inden for et område, der i henhold til en international traktat indgået mellem medlemsstaten og en anden medlemsstat udgør et fælles område, som er underlagt disse to medlemsstaters fælles suverænitet, og som ikke er underlagt nogen EU-retlig fravigelse, afgift, for så vidt som disse ydelser ikke allerede er blevet pålagt afgift af denne anden medlemsstat. Den ene af medlemsstaternes opkrævning af afgift af disse ydelser forhindrer den anden medlemsstat i selv at pålægge dem afgift, uden at dette berører medlemsstaternes mulighed for på anden måde at regulere beskatningen af ydelser leveret inden for dette område, bl.a. ved en overenskomst, forudsat at det forhindres, at der ikke opkræves afgift af alle afgiftspligtige transaktioner, eller at der sker en dobbelt afgiftspåligning.
3

Artikel 9 med overskriften »Tjenesteydelser« i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1, herefter »sjette direktiv«) bestemte: »1. Ved leveringsstedet for en tjenesteydelse forstås det sted, hvor den, der yder tjenesten, har etableret enten hjemstedet for sin økonomiske virksomhed eller et fast forretningssted, hvorfra tjenesteydelsen leveres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant fast forretningssted hans bopæl eller hans sædvanlige opholdssted. 2. Dog gælder følgende: […] c) leveringsstedet for tjenesteydelser i forbindelse med […] – sagkyndig vurdering af løsøregenstande, […] er det sted, hvor disse tjenesteydelser faktisk udføres e) leveringsstedet for følgende tjenesteydelser, som præsteres for aftagere, der er etableret uden for Fællesskabet, eller for afgiftspligtige personer, som er etableret i Fællesskabet, men uden for yderens land, er det sted, hvor aftageren har etableret enten hjemstedet for sin erhvervsmæssige virksomhed eller et fast forretningssted, til hvilket tjenesteydelsen præsteres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant forretningssted hans bopæl eller hans sædvanlige opholdssted: […] – ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer, samt andre lignende ydelser tillige med databehandling og meddelelse af oplysninger, […]«
42

For det andet skal det bemærkes, at punkt 2.2 i bilag V til gennemførelsesforordning nr. 543/2011 præciserer, at overensstemmelseskontrol kan udføres under pakning, på forsendelsesstedet, under transport, på bestemmelsesstedet samt i engros- og detailleddet. Det må derfor fastslås, at gennemførelsen af denne kontrol ikke er begrænset til det ene tilfælde, hvor produkterne flyttes mellem forskellige juridiske personer, eller alene er underlagt de tilfælde, hvor ejendomsretten til produkterne overdrages. Det væsentlige er, således som det er fastsat i artikel 113a, stk. 3, i forordning nr. 1234/2007, at indehaveren af produkterne, der i artikel 3, stk. 3, i gennemførelsesforordning nr. 543/2011 er defineret som den person, der fysisk er i besiddelse af de berørte produkter, er ansvarlig for, at disse produkter overholder normerne. Den omstændighed, at et produkt kontrolleres ved en intern transport mellem to enheder, der tilhører samme erhvervsdrivende, er således uden betydning.
47

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet led af det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 20, stk. 4 og 5, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for, at en ansøger om international beskyttelse, der har udvist en grov voldelig adfærd over for offentlige tjenestemænd, pålægges en sanktion, der består i at inddrage de materielle modtagelsesforhold som omhandlet i dette direktivs artikel 2, litra f) og g), der vedrører indkvartering, kost eller tøj, for så vidt som sanktionen ville have som virkning at berøve ansøgeren muligheden for at dække sine mest basale behov. Pålæggelse af andre sanktioner på grundlag af nævnte artikel 20, stk. 4, skal under alle omstændigheder ske under overholdelse af de betingelser, der er anført i artiklens stk. 5, herunder navnlig dem, som vedrører iagttagelsen af proportionalitetsprincippet og respekten for den menneskelige værdighed.
74

I denne forbindelse har Domstolen allerede fastslået, at nationale foranstaltninger, der reelt indebærer et system med solidarisk ansvar uden skyld, går ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte statskassens rettigheder. Den omstændighed, at ansvaret for betaling af moms placeres på en anden person end den, der har pligt til at betale momsen, uden at give denne person mulighed for at undgå dette ansvar ved at bevise, at den pågældende er helt uden indflydelse på denne betalingspligtiges handlinger, skal derfor anses for uforenelig med proportionalitetsprincippet. Det er nemlig klart uforholdsmæssigt at lade den nævnte person være ubetinget ansvarlig for manglende afgiftsindtægter på grund af en afgiftspligtig tredjemands handlinger, som den nævnte person ikke har indflydelse på (dom af 21.12.2011, Vlaamse Oliemaatschappij, C-499/10, EU:C:2011:871, præmis 24).
45

Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 183, sammenholdt med princippet om momsens neutralitet, skal fortolkes således, at såfremt en afgiftspligtig person, som en anden afgiftspligtig person har leveret en tjenesteydelse til, direkte over for skatte- og afgiftsmyndigheden kan kræve tilbagebetaling af et beløb svarende til den moms, som den førstnævnte uretmæssigt er blevet faktureret af denne leverandør, og som sidstnævnte har indbetalt til statskassen, er denne myndighed forpligtet til at betale renter af dette beløb, hvis den ikke har foretaget tilbagebetalingen inden for en rimelig frist efter at være blevet anmodet herom. De nærmere regler for anvendelse af renter på dette beløb henhører under medlemsstaternes procesautonomi, som er underlagt ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, idet de nationale regler vedrørende bl.a. beregning af eventuelt skyldige renter ikke må føre til, at den afgiftspligtige person fratages en passende erstatning for det tab, der er opstået som følge af den forsinkede tilbagebetaling af beløbet. Det påhviler den forelæggende ret at gøre alt, hvad der henhører under dens kompetence, for at sikre den fulde virkning af nævnte artikel 183 og anlægge en fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med EU-retten.
6

§68 i väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadus (lov om udrejsepligt og indrejseforbud) af 21. oktober 1998 (RT I 1998, 98, 1575) har i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »VSS«), overskriften »Risiko for, at udlændingen vil forsvinde«, og er affattet som følger: »Udstedelse af et påbud om at forlade området eller frihedsberøvelse af en udlænding giver anledning til en vurdering af risikoen for, at den pågældende vil forsvinde. Der er risiko for, at en udlænding vil forsvinde, når: 1) den pågældende ikke har forladt Estland eller en stat, der er medlem af Schengenkonventionen, ved udløbet af den frist for frivillig udrejse, der er fastsat i påbuddet om at forlade området 2) den pågældende har afgivet falske oplysninger eller fremlagt forfalskede dokumenter i forbindelse med sin ansøgning om lovligt ophold i Estland, ansøgning om forlængelse af dette ophold, ansøgning om estisk statsborgerskab, ansøgning om international beskyttelse eller ansøgning om identitetsdokumenter 3) der foreligger rimelig tvivl med hensyn til den pågældendes identitet eller nationalitet 4) den pågældende gentagne gange har begået forsætlige lovovertrædelser eller har begået en strafbar handling, som vedkommende er blevet idømt en frihedsstraf for 5) den pågældende ikke har overholdt de overvågningsforanstaltninger, der måtte være truffet over for vedkommende for at sikre, at påbuddet om at forlade området overholdes 6) den pågældende har meddelt [PPA] eller Kaitsepolitseiamet [(indenrigssikkerhedsagentur, Estland)] sin hensigt om ikke at efterkomme påbuddet om at forlade området, eller den administrative myndighed når til denne konklusion under henvisning til udlændingens indstilling eller adfærd 7) den pågældende er indrejst i Estland under gyldighedsperioden af det indrejseforbud, som vedkommende er omfattet af 8) den pågældende er frihedsberøvet som følge af ulovlig passage af Estlands ydre grænse og ikke har opnået tilladelse eller ret til ophold i Estland 9) den pågældende uden tilladelse har forladt det udpegede opholdssted eller en anden stat, der er medlem af Schengenkonventionen 10) det påbud om at forlade området, som er udstedt til udlændingen, bliver eksigibelt i medfør af en retsafgørelse.«
39

Den omstændighed, at der ikke er stillet sikkerhed til fordel for den indirekte deltager, er heller ikke afgørende for, om den omhandlede aftale om indirekte deltagelse kan kvalificeres som en transaktion i forbindelse med ydelse af lån. De foranstaltninger, der er truffet med henblik på at mindske kreditrisikoen, og som normalt består i at stille garantier, der er knyttet til fast ejendom, eller anden form for sikkerhed, kan variere afhængigt af typen af finansiering og er ikke af afgørende betydning for en sådan kvalificering, idet kvalificeringen alene er betinget af, at de to elementer, der er nævnt i nærværende doms præmis 33, er opfyldt, nemlig at der stilles kapital til rådighed og betales et vederlag.
15

Den forelæggende ret hælder til den opfattelse dels, at en reservation til en samlet pris, der resulterer i udstedelsen af en samlet billet til alle de omhandlede flyvninger, er tilstrækkelig til at konstatere, at disse flyvninger er genstand for en »samlet reservation« som omhandlet i den i nærværende doms præmis 13 nævnte retspraksis, dels, at det følger af artikel 2, litra f) og g), i forordning nr. 261/2004, at en passager har ret til at modtage kompensation fra et transporterende luftfartsselskab, når sidstnævnte uden at have været involveret i reservationen eller bekræftelsen heraf giver en agent eller et rejsebureau lov til at acceptere og registrere en sådan reservation. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne fortolkning er i overensstemmelse med formålet om at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer som omhandlet i første betragtning til denne forordning, der således øger tilliden hos personer, der ved billetkøbet henvender sig til en af luftfartsselskabet autoriseret agent.
21

Det følger af fast retspraksis, at det udelukkende tilkommer de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hver sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (jf. i denne retning dom af 23.11.2021, IS (Forelæggelsesafgørelsens ulovlighed), C-564/19, EU:C:2021:949, præmis 60 og 61 og den deri nævnte retspraksis).
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal [momsdirektivets] artikel 184-187 […] fortolkes således, at en afgiftspligtig person er (eller ikke er) forpligtet til at regulere fradrag for [moms], der er pålagt erhvervelsen af varer og tjenesteydelser med henblik på at fremstille [investeringsgoder], i det tilfælde, hvor disse [investeringsgoder] ikke længere påtænkes anvendt i afgiftspligtig økonomisk virksomhed, fordi ejeren [(aktionæren)] af den afgiftspligtige person beslutter at tage selskabet under likvidation, og denne afgiftspligtige person indgiver en anmodning om at blive [slettet af registret] over [moms]pligtige personer?

Påvirkes svaret på dette spørgsmål af grundene til beslutningen om at likvidere den afgiftspligtige person, nemlig den omstændighed at beslutningen om at tage personen under likvidation blev truffet på grund af voksende tab, manglende ordrer og [aktionærens] tvivl om den planlagte (påtænkte) økonomiske virksomheds [rentabilitet]?«
41

For det andet fremgår det af fast retspraksis, at artikel 49 TEUF er til hinder for enhver form for national foranstaltning, som ganske vist måtte finde anvendelse uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, men som kan gøre det vanskeligere eller mindre attraktivt for unionsborgerne at udøve den i EUF-traktaten sikrede etableringsfrihed, og at sådanne begrænsende virkninger bl.a. kan opstå, når et selskab på grund af en national bestemmelse kan blive afholdt fra at etablere underordnede enheder, såsom et fast driftssted, i andre medlemsstater og fra at udøve sin virksomhed gennem sådanne enheder (dom af 3.9.2020, Vivendi, C-719/18, EU:C:2020:627, præmis 51, og kendelse af 22.10.2021, O m.fl., C-691/20, ikke trykt i Sml., EU:C:2021:895, præmis 23).
22

Under disse omstændigheder har High Court (ret i første instans, Irland) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter [begrebet] »begæring« i artikel 81 i forordning nr. 883/2004 den løbende modtagelse af en periodisk ydelse fra den første medlemsstat ([selv om denne ydelse korrekt skulle udbetales af en anden medlemsstat]), hver gang denne ydelse betales, selv efter den oprindelige begæring og den oprindelige afgørelse fra den første medlemsstat om at tilkende ydelsen[?] 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal forpligtelsen for den anden medlemsstat i henhold til artikel 81 i forordning nr. 883/2004 (navnlig forpligtelsen til at behandle en begæring til oprindelsesmedlemsstaten, således at den kan realitetsbehandles i den anden medlemsstat) under omstændigheder, hvor en begæring om [en social sikringsydelse] fejlagtigt indgives i oprindelsesmedlemsstaten, hvor den skulle være indgivet i en anden medlemsstat, da fortolkes således, at den er fuldstændig uafhængig af sagsøgerens forpligtelse til at give korrekte oplysninger vedrørende hendes opholdssted i henhold til artikel 76, stk. 4, i forordning nr. 883/2004, således at en begæring, der fejlagtigt indgives i oprindelsesmedlemsstaten, skal kunne realitetsbehandles af den anden medlemsstat med henblik på artikel 81 til trods for [den berørtes] undladelse af at give korrekte oplysninger for så vidt angår hendes opholdssted i overensstemmelse med [denne forordnings] artikel 76, stk. 4, inden for den frist for indgivelse af en begæring, der er fastsat i lovgivningen i den anden medlemsstat[?] 3) [Fører] det almindelige EU-retlige effektivitetsprincip til, at adgangen til rettigheder i henhold til EU-retten sættes ud af kraft under omstændigheder som i den foreliggende sag (navnlig omstændigheder, hvorunder den EU-borger, der udøver sin ret til fri bevægelighed, overtræder sin forpligtelse i henhold til artikel 76, stk. 4, til at underrette de sociale myndigheder i oprindelsesmedlemsstaten om ændringen i hendes bopælsland) ved et krav i national ret i den medlemsstat, hvor retten til fri bevægelighed udøves, om at en EU-borger med henblik på at opnå [tilbagevirkende gyldighed af begæringer om børnetilskud] skal ansøge om en sådan ydelse i den anden medlemsstat inden for en periode på 12 måneder, der er fastsat i national ret i sidstnævnte medlemsstat[?]«
42

For at kunne anerkendes som en faktura som omhandlet i direktivets artikel 203, skal et dokument følgelig dels angive momsen, dels indeholde de oplysninger, der er omhandlet i direktivets afsnit XI, afdeling 4 under kapitel 3 med overskriften »Indhold af fakturaer«, og som er nødvendige for, at skatte- og afgiftsmyndigheden kan fastslå, om de materielle betingelser for momsfradragsretten er opfyldt.
30

ABLV Bank har til støtte for sin appel fremsat tretten anbringender, der for det første vedrører en fejlagtig fortolkning af artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014, for det andet en fejlagtig fortolkning af artikel 12 i delegeret forordning 2015/63, for det tredje en fejlagtig fortolkning af artikel 7 i delegeret forordning 2017/2361, for det fjerde en fejlagtig fortolkning og anvendelse af begrebet »uberettiget berigelse«, for det femte en manglende stillingtagen til en ulovlighedsindsigelse, for det sjette fejl begået i forbindelse med hensyntagen til Afviklingsinstansens afgørelse SRB/ES/SRF/2018/03, for det syvende en fejlagtig fortolkning af artikel 17 i delegeret forordning 2015/63, for det ottende fejl vedrørende ordningen for uigenkaldelige betalingsforpligtelser, for det niende retlige fejl og undladelse af at træffe afgørelse vedrørende ex ante-bidragene for 2015, for det tiende retlige fejl ved forkastelsen af det sjette anbringende, der blev fremsat i første instans, for det ellevte retlige fejl ved forkastelsen af det syvende anbringende, der blev fremsat i første instans, for det tolvte retlige fejl ved forkastelsen af det ottende og niende anbringende, der blev fremsat i første instans, og for det trettende fejl for så vidt angår den omtvistede afgørelses tilstrækkeligt begrundede karakter.
42

Medlemsstaterne skal i henhold til denne bestemmelse fastsætte enten, for det første, at klage over afgørelsen om overførsel giver den berørte person ret til at forblive i den medlemsstat, der har vedtaget denne afgørelse, indtil resultatet af klagen foreligger, eller, for det andet, at overførslen, efter at der er indgivet en klage over afgørelsen om overførsel, automatisk suspenderes i en rimelig periode, i løbet af hvilken en domstol eller et domstolslignende organ træffer en afgørelse om at tillægge denne klage opsættende virkning, eller, for det tredje, at den pågældende har lejlighed til at indgive en klage med henblik på at opnå udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen om overførsel, indtil der foreligger et resultat af vedkommendes klage.
Dette direktivs artikel 7, stk. 1 og 2, fastsætter:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende […] skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.«
9

Det nævnte direktivs artikel 33, stk. 1 og 2, bestemmer: »1. Ud over tilfælde, hvor en ansøgning i overensstemmelse med [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EU) nr. 604/2013 [af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31)], ikke behandles, behøver medlemsstaterne ikke at tage stilling til, hvorvidt ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], hvis en ansøgning i henhold til denne artikel afvises. 2. Medlemsstaterne kan udelukkende afvise en ansøgning om international beskyttelse, hvis: a) en anden medlemsstat har indrømmet international beskyttelse b) et land, der ikke er en medlemsstat, betragtes som ansøgerens første asylland i henhold til artikel 35 c) et land, der ikke er en medlemsstat, betragtes som et sikkert tredjeland for ansøgeren i henhold til artikel 38 d) ansøgningen er en fornyet ansøgning, hvori der ikke er fremkommet, eller fra ansøgerens side er blevet fremlagt, nye elementer eller oplysninger af betydning for, om ansøgeren kan anerkendes som en person med international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], eller e) en person, som ansøgeren har forsørgerpligt over for, indgiver en ansøgning, efter i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, at have indvilget i at få sin sag behandlet som led i en ansøgning, der er indgivet på vedkommendes vegne, og der ikke er kendsgerninger i forbindelse med vedkommendes situation, der begrunder en separat ansøgning.«
9

Nævnte direktivs artikel 4, stk. 1-3, har følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne udpeger med henblik på alle procedurer en besluttende myndighed, der skal være ansvarlig for en hensigtsmæssig behandling af ansøgningerne i overensstemmelse med dette direktiv. Medlemsstaterne sikrer, at en sådan myndighed råder over de fornødne midler, herunder et tilstrækkeligt antal kompetente ansatte, til at varetage sine opgaver i overensstemmelse med direktivet. 2. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en anden myndighed end den i stk. 1 omhandlede er ansvarlig for: a) at behandle sagerne i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31)], og b) at tillade eller nægte indrejse inden for rammerne af proceduren i artikel 43 på de betingelser, der er fastlagt deri og på baggrund af den besluttende myndigheds begrundede udtalelse. 3. Medlemsstaternes sikrer, at den besluttende myndigheds personale, jf. stk. 1, er behørigt uddannet. Med henblik herpå sørger medlemsstaterne for den relevante uddannelse […]. Medlemsstaterne skal desuden tage de relevante uddannelsesaktiviteter, som Det Europæiske Asylstøttekontor (EASO) etablerer og udvikler i betragtning. Personer, der forestår samtaler med ansøgere i henhold til dette direktiv, skal også have erhvervet generelt kendskab til problemer, der kan have negativ indvirkning på ansøgernes evne til at deltage i samtalen som f.eks. tegn på, at ansøgeren tidligere kan have været udsat for tortur.«
53

Selv om det ganske vist er korrekt, at arbejdsgiveren har en legitim interesse i ikke at skulle tage stilling til krav om ferie eller finansiel godtgørelse for perioder med årlig betalt ferie, der ikke er afholdt, og som svarer til ferie der er optjent mere end tre før fremsættelsen af anmodningen, bortfalder denne interesses berettigelse, når arbejdsgiveren – ved at undlade at sætte arbejdstageren i stand til at gøre brug af retten til årlig betalt ferie – har bragt sig selv i en situation, hvor den pågældende står over for sådanne krav, og hvor arbejdsgiveren kan drage fordel heraf til skade for arbejdstageren, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre i hovedsagen.