Sagens behandling kræver først en stillingtagen til den afvisningspåstand, den danske regering har nedlagt under henvisning til, at den administrative sagsbehandling inden sagsanlægget har drejet sig om andre spørgsmål end de spørgsmål, som tvisten ved Domstolen drejer sig om. Den danske regering har herved i første række gjort gældende, at Kommissionens åbningsskrivelse har været formuleret som en gold rykkerskrivelse, skønt det må være Kommissionens pligt at beskrive og begrunde den påståede overtrædelse, således at der kan føres en frugtbar dialog med medlemsstaten. Den danske regering har endvidere gjort gældende, at de grunde, ud fra hvilke Kommissionen har udformet sine synspunkter, således som disse fremgår af den begrundede udtalelse, har fået en anden udformning i stævningen; først heri har Kommissionen nemlig henvist til rammedirektivet 71/316 som grundlaget for de forpligtelser, som efter dens opfattelse påhviler den danske regering. Med en sådan afvigende argumentation har der været anledning til at fremsætte en ny begrundet udtalelse. Kommissionens adfærd har således ikke opfyldt det krav om omhyggelighed, der for så vidt angår dens virksomhed er forudsat i artikel 169, og dette har medført en utilladelig begrænsning i Danmarks mulighed for at forsvare sig.

Kommissionen har imidlertid efter min mening handlet i overensstemmelse med traktaten. Det er ganske vist rigtigt, at der til den i artikel 169 omhandlede obligatoriske procedure knytter sig en række reelle processuelle garantier for medlemsstaterne. Domstolen har selv i sin praksis betonet, at den administrative forberedelse har stor betydning, og har fastslået, at medlemsstaternes mulighed for at fremføre deres bemærkninger til en præcist udformet klage »er en væsentlig garanti, ... og udtryk for et formkrav af væsentlig betydning for lovligheden af den fremgangsmåde, hvorefter en medlemsstats ikke-overholdelse fastslås« (jfr. dom af 17. 2. 1970 i sag 31/69, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml. 1970, s. 3). Abningskrivelsen har altså den særlige funktion én gang for alle at afgrænse tvistens genstand, således at der herefter ikke bliver tale om ændringer heraf, og at give staten mulighed for at forsvare sig. Hele den forudgående procedure kan således bedømt antages at skulle silure overholdelsen af den velbekendte grundsætning »audiatur et altera pars«.

Men med denne tilføjelse står det dog fremdeles fast, at Kommissionen har givet den danske regering mulighed for at forsvare sig, hvilket den faktisk har gjort. Som tidligere nævnt har den kritiseret Kommissionens formulering af åbningsskrivelsen, som den karakteriserer som en gold rykkerskrivelse. Det er nu alligevel min opfattelse, at denne skrivelse i alt væsentligt opfylder kravene til en korrekt rykkerskrivelse; den indeholder en særlig angivelse af det forhold, der lægges medlemsstaten til last (undladelsen af at gennemføre direktivet i tide), en meddelelse om, at Kommissionen har til hensigt at indlede den i artikel 169 fastlagte procedure, og fastsættelsen af en frist for staten til at fremsætte bemærkninger.

Jeg vil her tillade mig at erindre Domstolen om, hvad generaladvokat Gand udtalte i sit forslag til afgørelse i sag 45/64: »Den skrivelse, ved hvilken proceduren indledes, udgør et indledende skridt, hvorigennem medlemsstaten gøres bekendt med, hvilken handling eller undladelse der lægges den til last, og hvilke fællesskabsregler den efter Kommissionens opfattelse har overtrådt; skrivelsen skal alene denne udgangspunktet for en drøftelse. Gennem medlemsstatens bemærkninger kan der ske en afkræftelse eller omvendt en bestyrkelse af Kommissionens opfattelse, ligesom Kommissionen herigennem kan få anledning til at tydeliggøre eller eventuelt også ændre grundlaget for sin første opfattelse. Kun på denne måde kan der fremsættes en begrundet udtalelse, der giver endeligt udtryk for institutionens opfattelse, som Domstolen vil gå ud fra ved sin afgørelse. Men det er ikke korrekt, at der på dette indledende stadium i proceduren skal ske en meget snæver afgrænsning af dens objekt« (Sml. 1965-1968, s. 129; org.ref. Recueil s. 1057).

Jeg mener ej heller, at der er grundlag for, som sket, at kritisere Kommissionen for ikke allerede i åbningsskrivelsen nøjagtigt at have anført, hvilke regler den selv anså for absolut nødvendige for gennemførelsen af direktivet i national ret. Kommissionen har jo i så henseende vide skønsbeføjelser og er ikke forpligtet til at angive de særbestemmelser, som kræves for at bringe undladelsen til ophør. Og i den foreliggende sag, der drejer sig om den internretlige opfyldelse af de af et direktiv følgende forpligtelser, har Kommissionen også i kraft af EØF-traktatens artikel 189, stk. 3, været forpligtet til at respektere medlemsstatens kompetence til at bestemme form og midler for gennemførelsen.

Det er også min opfattelse, at Kommissionen ikke kan kritiseres, fordi den først i stævningen og ikke allerede i den begrundede udtalelse har henvist til sammenhængen mellem direktivet om elektricitetsmålere og rammedirektiv 71/316. Det er korrekt, at det kan virke til skade for sagsøgtes interesser, såfremt stævningen gengiver de i den begrundede udtalelse anførte faktiske og retlige omstændigheder på en anden måde; men det er også korrekt, at de forpligtelser, der følger af direktiv 76/891, absolut kun kan fortolkes i lyset af den mere omfattende retlige regulering, som nævnte direktiv har sammenhæng med. Kommissionens holdning kan på den anden side forklares med nødvendigheden af at besvare den danske regerings bemærkninger til den begrundede udtalelse.

Af sagens akter fremgår endvidere med al tydelighed, at den danske regering allerede under den udenretlige procedure forsvarede sig under henvisning til sin opfattelse vedrørende det specielle spørgsmål, der er genstand for nærværende sag, uden at der bestod nogen tvivl med hensyn til Kommissionens kritik af dens undladelse af at gennemføre direktivet.

Af de ovenfor anførte grunde mener jeg, at Domstolen skal forkaste afvisningspåstanden.