Domstolen har for tredje gang fået forelagt en Defrennesag med anmodning om at besvare et spørgsmål vedrørende fortolkningen at EØF-traktatens artikel 119, der tastslår »princippet om lige løn til mænd og kvinder tor samme arbejde«. Anmodningen om en præiudiciel afgørelse hidrører som i de to første tilfælde fra en belgisk ret (denne gang kassationsretten) og er rejst under en sag, som er anlagt af frk. Defrenne efter ophøret af hendes ansættelsesforhold hos luftfartsselskabet Sabena.

Først skal jeg erindre om de faktiske omstændigheder.

Efter i december 1951 at være ansat hos selskabet Sabena som stewardesseaspirant og 12 år senere at være forfremmet til chefstewardesse blev frk. Defrenne afskediget fra sin stilling den 15. februar 1968 i henhold til artikel 5, stk. 6, i ansættelseskontrakten for Sabenas flyvende personale, hvorefter arbejdsforholdene for det kvindelige personale i princippet udløb automatisk ved det fyldte 40. år. Ligeledes i henhold til denne ansættelseskontrakt modtog den pågældende en affindelsesgodtgørelse svarende til 12 måneders løn.

Den 13. marts 1968 anlagde frk. Defrenne sag ved arbejdsretten i Bruxelles med påstand om, at Sabena blev dømt til at betale hende en vis efterløn og et tillæg til affindelsesgodtgørelsen samt at erstatte hende det tab, hun hævdede at have lidt med hensyn til alderspension. I øvrigt anmodede hun ved stævning af 9. februar 1970 Conseil d'État om at ophæve den kongelige anordning af 3. november 1969, som for den civile luftfarts flyvende personale fastsatte bestemmelser for retten til alderspension, samtidig med at den udelukkede stewardesser fra denne ordning.

Inden ror rammerne af sidstnævnte sag oversendte Belgiens Conseil d'État tre spørgsmål til Domstolen om fortolkningen at EØF-traktatens artikel 119, og det første af disse var, om alderspension, der tildeles i henhold til en lovgivning, om social sikring »er en ydelse, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet indirekte modtager fra arbejdsgiveren«. I sin dom af 25 maj 1971 begrænsede Domstolen sig til at besvare dette spørgsmål, og den gjorde det benægtende (sag 80/70, Sml. 1971, s. 109). Selv om den anerkendte, at »fordele med karakter af ydelser under den sociale sikring ikke principielt kan udelukkes fra begrebet løn«, fastslog Domstolen, at dette begreb, som det er defineret i artikel 119, stk. 2, ikke ses »at kunne omfatte de socialsikringsordninger eller -ydelser, navnlig alderspension, som direkte er reguleret ved lov, således at der ikke foreligger nogen overenskomst inden for den pågældende virksomhed eller erhvervsgren, og som obligatorisk finder anvendelse på almindelige grupper af arbejdstagere«. Til støtte for denne udtalelse fremhævede dommen, at »de pågældende ordninger sikrer … arbejdstageren ydelser fra et lovmæssigt system, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af ansættelsesforholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager end af socialpolitiske overvejelser«. Heraf sluttes, at »den arbejdsgiverne påhvilende andel i finansieringen af sådanne udgør … ikke en direkte eller indirekte betaling til arbejdstageren. Sidstnævnte modtager i øvrigt normalt de ved lov fastsatte ydelser, ikke som følge af arbejdsgiverbidraget, men alene fordi han opfylder lovens betingelser for tildeling af ydelsen«.

Fire år efter afsigelsen af denne dom og inden for rammerne af et af frk. Defrenne anlagt civilt søgsmål mod Sabena forelagde arbejdsretten i Bruxelles, i forbindelse med kravet om udbetaling af en vis efterløn, Domstolen to præjudicielle spørgsmål vedrørende rækkevidden og virkningerne af den nævnte artikel 119. Ved dom af 8. april 1976 fastslog Domstolen bl.a., at grundsætningen om ligeløn i henhold til ovennævnte bestemmelse kan gøres gældende for nationale retter, og at disse følgelig skal sikre beskyttelsen af de rettigheder, som forskriften tillægger borgerne, navnlig i tilfælde af forskelsbehandling, som følger umiddelbart af bestemmelser i love eller kollektive arbejdsaftaler, herunder i tilfælde af ulige løn til kvindelige og mandlige arbejdstagere for det samme arbejde, når det udføres i den samme private eller offentlige virksomhed eller forvaltning (sag 43/75, Sml. 1976, s. 456). Til denne udtalelse føjede Domstolen indledningsvis, inden for rammerne af den samlede gennemførelse af artikel 119, en sondring mellem på den ene side direktiverne og åben forskelsbehandling, som kan påvises alene ved hjælp af nævnte artikels kriterier for ens arbejde og ligeløn, og på den anden side den indirekte og skjulte forskelsbehandling, som kun kan fastslås på baggrund af mere præcise gennemførelsesbestemmelser af fællesskabsretlig eller national karakter. Den direkte virkning af grundsætningen om ligeløn i artikel 119, stk. 1, var altså begrænset til direkte og åben forskelsbehandling i ovennævnte forstand, og samtidig fastslog Domstolen, at den fuldstændige fjernelse af al forskelsbehandling på grundlag af køn, som er målet for artikel 119, »visse tilfælde kan have til forudsætning, at der fastsættes kriterier, hvis gennemførelse kræver udstedelse af passende fællesskabsretlige eller nationale foranstaltninger«.