KENDELSE AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (ANDEN AFDELING) DEN 28. OKTOBER 1993. - FEDERATION REGIONALE DES SYNDICATS D'EXPLOITANTS AGRICOLES OG FEDERATION NATIONALE DES SYNDICATS D'EXPLOITANTS AGRICOLES MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - FORMALITETEN - PERSON UMIDDELBART OG INDIVIDUELT BEROERT AF EN FORORDNING - ERHVERVSMAESSIG SAMMENSLUTNING. - SAG T-476/93.



Samling af Afgørelser 1993 side II-01187



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Annullationssoegsmaal ° fysiske eller juridiske personer ° retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt ° forordning om udvidelse af praemieordningen for ammekoeer til en ny producentgruppe

(EOEF-traktaten, art. 173, stk. 2; Raadets forordning nr. 125/93)

2. Annullationssoegsmaal ° fysiske eller juridiske personer ° retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt ° erhvervssammenslutning til varetagelse af en erhvervsgruppes generelle interesser ° afvisning

(EOEF-traktaten, art. 173, stk. 2)

Sammendrag

1. En retsakt mister ikke sin karakter af forordning, blot fordi det er muligt at angive antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grund af objektive eller faktiske og retlige omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal. For at disse retssubjekter kan antages at vaere individuelt beroert ° i traktatens artikel 173, stk. 2' s forstand ° af den retsakt, de kraever annulleret, skal deres retsstilling beroeres af den faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som adressaten.

En forordning, der udvider praemieordningen for opretholdelsen af besaetninger af ammekoeer for mindre eller mellemstore maelkeproducenter, hvis individuelle referencemaengde overstiger 60 000 kg maelk, men er mindre eller lig med 120 000 kg, og som har ammekoeer, finder anvendelse paa objektivt bestemte situationer, der har retsvirkninger over for personer beskrevet paa generel og abstrakt maade. Forordningen beroerer alene maelkeproducenter i denne kategori i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende i oksekoedsektoren paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i samme situation.

2. Princippet om, at en organisation i sin egenskab af repraesentant for en gruppe erhvervsdrivende beroeres individuelt af en retsakt, der paavirker denne gruppes generelle interesser, kan ikke tiltraedes.

Dommens præmisser

Faktiske og retlige omstaendigheder samt retsforhandlinger

1 Sagsoegerne er to faglige sammenslutninger, der varetager interesserne for franske landbrugere.

2 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1357/80 af 5. juni 1980 om indfoerelse af en praemieordning for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer (EFT L 140, s. 1) blev der indfoert en ret til en praemie for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer til fordel for producenter, som hverken leverer maelk eller mejeriprodukter hidroerende fra deres bedrift. Med foranstaltningen oenskede man paa grund af den ugunstige situation paa oksekoedmarkedet at sikre producenter, der ikke var maelkeleverandoerer, en rimelig indkomst ved opretholdelse af besaetninger af ammekoeer, jf. forordningens praeambel.

3 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1187/90 af 7. maj 1990 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1357/80 om indfoerelse af en praemieordning for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer (EFT L 119, s. 34) blev denne praemie udvidet til at gaelde maelkeproducenter, hvis "individuelle referencemaengde, som de reelt har til raadighed ... er paa 60 000 kg eller derunder for den tolvmaaneders periode, i hvilken praemieansoegningen indgives. I saa fald begraenses praemien til ti ammekoeer pr. bedrift" (artikel 1, stk. 3). Udvidelsen af praemien til at gaelde mindre maelkeproducenter havde til formaal at give disse mulighed for at sprede produktionen ved at opretholde baade en "malkekobesaetning" og en "ammekobesaetning".

4 Denne ordning blev i foerste omgang opretholdt i forbindelse med reformen af den faelles landbrugspolitik; denne reform medfoerte imidlertid et fald i stoetteprisen for oksekoed, for hvilket producenterne fik kompensation. Dette er grunden til, at praemien for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer blev forhoejet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2066/92 af 30. juni 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 805/68 om den faelles markedsordning for oksekoed samt om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 468/87 om de generelle regler for ordningen med en saerlig praemie til oksekoedproducenter og forordning (EOEF) nr. 1357/80 om indfoerelse af en praemieordning for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer (EFT L 215, s. 49).

5 Faellesskabsmyndighederne blev imidlertid klar over, at opretholdelsen af den saerlige ordning for mindre producenter stillede visse andre maelkeproducenter, som ligeledes producerede ammekoeer, i en vanskelig situation, idet de, fordi deres referencemaengde oversteg 60 000 kg, ikke laengere havde ret til praemien, uden at de derfor fik ret til den kompensation, der blev ydet de specialiserede producenter.

6 Netop for at rette op paa denne situation vedtog Raadet den 18. januar 1993 forordning (EOEF) nr. 125/93 om aendring af forordning (EOEF) nr. 805/68 om den faelles markedsordning for oksekoed (EFT L 18, s. 1) (herefter benaevnt "den anfaegtede forordning"). Ved den anfaegtede forordning haevedes referencemaengden, for saa vidt angaar maelkeproducenterne, fra 60 000 kg til 120 000 kg (artikel 1, stk. 3, foerste afsnit). Begrundelsen for denne aendring er affattet som foelger i forordningens praeambel: "[H]idtil har praemien for ammekoeer til producenter med baade en malkekvaegs- og en ammekobesaetning vaeret begraenset til mindre producenter, hvis individuelle referencemaengde for maelkeproduktionen er 60 000 kg eller derunder; mindre og mellemstore producenter, hvis referencemaengde er over 60 000 kg, og som har ammekoeer uden at modtage praemien, bliver i 1993 ramt af et prisfald; referencemaengden boer derfor haeves".

7 Sagsoegerne har ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. april 1993 anlagt sag i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, med paastand om annullation af ovennaevnte forordning nr. 125/93. Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. maj 1993 har sagsoegerne berigtiget staevningen.

8 Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 10. juni 1993 har Raadet rejst afvisningsindsigelse i henhold til artikel 91, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Sagsoegerne har ikke fremsat nogen bemaerkning til denne afvisningsindsigelse, selv om de behoerigt er blevet opfordret til det.

9 Domstolen har ved kendelse af 27. september 1993 henvist sagen til Retten i medfoer af artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21).

10 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:

° Retsakten af 10. januar 1993 (ovennaevnte forordning nr. 125/93) annulleres.

° Sagsoegte tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.

11 Raadet har nedlagt foelgende paastande:

° Sagen afvises.

° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

12 I medfoer af artikel 114, stk. 3, i Rettens procesreglement forhandles der mundtligt om en afvisningsbegaering, medmindre Retten bestemmer andet. Retten (Anden Afdeling) finder, at den i den foreliggende sag har modtaget tilstraekkelige oplysninger, og at der ikke er grund til at indlede den mundtlige forhandling.

Formaliteten

Parternes argumenter

13 Raadet har i sin indsigelse paaberaabt sig tre grunde til, at sagen boer afvises. For det foerste er det paa grund af en objektivt bestemt situation, at de paagaeldende producenter er omfattet af den anfaegtede forordning, og de kan derfor ikke anses for at vaere umiddelbart beroert. For det andet er sagen anlagt af landbrugernes faglige sammenslutninger, som ikke kan anses for at vaere umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede forordning. For det tredje opfylder staevningen ikke de i procesreglementet opstillede krav om en kort fremstilling af soegsmaalets genstand og soegsmaalsgrundene.

14 Raadet har for det foerste gjort gaeldende, at det for at godtgoere, at en foranstaltning beroerer de producenter, der er medlemmer af de sagsoegende sammenslutninger, er noedvendigt ikke alene at disse producenter beroeres saerligt og paa en anden maade, end andre personer beroeres, ogsaa selv om forordningens adressater er identificerbare, men ogsaa at retsaktens forfatter kunne vide, at retsakten alene ville beroere disse personers interesser og retsstilling. Raadet har herved henvist til Domstolens dom af 1. juli 1965 (forenede sager 106/63 og 107/63, Toepfer og Getreide Import Gesellschaft mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 67, org. ref.: Rec. s. 525), af 11. juli 1968 (sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 531, org. ref.: Rec. s. 595), af 17. januar 1985 (sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207) og endelig af 24. november 1992 (forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061).

15 Raadet goer gaeldende, at den anfaegtede forordning generelt tager sigte paa alle maelkeproducenter med en referencemaengde paa under 120 000 kg maelk, forudsat at de i hvert fald i seks paa hinanden foelgende maaneder fra indgivelsen af praemieansoegningen beholder et antal ammekoeer, der er i hvert fald lige saa stort som det antal, for hvilket der er soegt om praemie. Under disse omstaendigheder er de producenter, som er omfattet af forordningen, alene omfattet paa grund af en objektivt bestemt situation, der har relation til foranstaltningens formaal, og de kan derfor ikke vaere beroert af denne foranstaltning.

16 Raadet har for det andet haevdet, at man, da sagen er anlagt af landbrugeres faglige sammenslutninger, maa foelge Domstolens faste praksis, ifoelge hvilken saadanne sager ikke kan admitteres. Raadet henviser i denne forbindelse til Domstolens kendelse af 5. november 1986 (sag 117/86, UFADE mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3255). Raadet udleder heraf, at sagsoegerne ikke kan vaere umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede forordning.

17 Raadet har endelig for det tredje paaberaabt sig, at der i den yderst lakoniske staevning ganske vist henvises til tilsidesaettelse af EOEF-traktaten og visse almindelige retsgrundsaetninger, men staevningen indeholder ikke de argumenter, der er noedvendige for at vurdere, om anbringenderne er konsekvente. Bl.a. fastslaas det ikke i staevningen, hvorledes forordningen er i strid med kravet om at sikre producenterne en rimelig levestandard; i oevrigt haevder Raadet, at selv om der i staevningen paaberaabes en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, forklares det ikke, hvorledes der kan foreligge forskelsbehandling mellem maelkeproducenter og de oevrige landbrugere, som ifoelge sagens natur ikke udgoer en homogen kategori. Under disse omstaendigheder opfylder staevningen ikke de i procesreglementet opstillede krav, idet den ikke indeholder nogen noejagtig angivelse af soegsmaalets genstand eller nogen kort fremstilling af de soegsmaalsgrunde, der paaberaabes.

18 Sagsoegerne, der ikke har svaret paa den rejste afvisningsindsigelse, har indskraenket sig til i deres staevning at goere gaeldende, at "med hensyn til spoergsmaalet om retlig interesse er det aabenbart, at den anfaegtede retsakt beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt ... Foranstaltningen beroerer umiddelbart og direkte opdraetterne af malkekoeer, som mister de praemier, de hidtil har haft ret til. FNSEA ... der repraesenterer naesten alle de beroerte opdraettere, er berettiget til at anfaegte den paagaeldende forordning paa grundlag af det tab, den forvolder sammenslutningens medlemmer".

Rettens bemaerkninger

19 Ifoelge Domstolens faste praksis giver EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, private ret til at anfaegte enhver beslutning, som, skoent den er udfaerdiget i form af en forordning, beroerer dem umiddelbart og individuelt. Som domstolen har fastslaaet i sin dom af 17. juni 1980 (forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak og Società Emiliana Lavorazione Frutta mod Kommissionen, Sml. s. 1949), er formaalet med denne bestemmelse isaer at forhindre, at faellesskabsinstitutionerne blot ved at vaelge forordningsformen kan afskaere en privat fra at indgive et soegsmaal mod en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt, og saaledes at praecisere, at valget af form ikke kan aendre en retsakts karakter. En retsakt mister ikke sin karakter af forordning, blot fordi det er muligt at angive antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at der anvendes grundlag af objektive eller faktiske og retlige omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal (jf. senest ovennaevnte dom Buckl m.fl. mod Kommissionen).

20 Domstolen har endvidere fastslaaet, at for at erhvervsdrivende kan antages at vaere individuelt beroert af den retsakt, de kraever annulleret, skal deres retsstilling beroeres af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som adressaten (jf. senest Domstolens kendelse af 21.6.1993, sag C-288/93, Comaco mod Raadet, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).

21 I den foreliggende sag maa det indledningsvis fastslaas, at forordning nr. 125/93, som anfaegtes i sin helhed af sagsoegerne, ikke alene vedroerer retten til praemien for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer, men ogsaa indfoerelsen af yderligere rettigheder ud over denne praemie, medlemsstaternes miljoebeskyttelse i forbindelse med oksekoedproduktion samt en midlertidig undtagelse til fordel for producenterne i de nye tyske delstater. Sagsoegerne har ikke praeciseret raekkevidden af deres paastand om annullation af den anfaegtede forordning.

22 Retten maa undersoege, i hvilken udstraekning den anfaegtede forordning umiddelbart og individuelt kan beroere dels erhvervsdrivende, der er medlemmer af de sagsoegende faglige sammenslutninger, dels disse sammenslutninger.

23 Det skal for det foerste bemaerkes, at for saa vidt som sagen anses for navnlig at vaere rettet mod artikel 1, stk. 3, foerste afsnit, i den anfaegtede forordning, har denne bestemmelse til formaal at hindre, at mindre eller mellemstore maelkeproducenter, hvis referencemaengde overstiger 60 000 kg, og som har ammekoeer uden derfor at modtage praemie, udsaettes for et prisfald i 1993 (jf. praemis 6). Saaledes finder disse regler anvendelse paa objektivt bestemte situationer, der har retsvirkninger over for personer beskrevet paa generel og abstrakt maade.

24 Heraf foelger, at den anfaegtede forordning alene beroerer maelkeproducenterne, der er medlemmer af de sagsoegende sammenslutninger, i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende i oksekoedsektoren paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i samme situation.

25 For det andet findes Raadet med rette at have gjort gaeldende, at da sagsoegerne, som udgoeres af landbrugeres faglige sammenslutninger, ikke selv beroeres umiddelbart og individuelt af den anfaegtede forordning, maa deres krav om annullation af den anfaegtede forordning afvises fra paakendelse. Det foelger nemlig af Domstolens faste praksis, at princippet om, at en organisation i sin egenskab af repraesentant for en gruppe erhvervsdrivende beroeres individuelt af en retsakt, der paavirker denne gruppes generelle interesser, ikke kan tiltraedes (jf. herom Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901, af 10.7.1986, sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469, og ovennaevnte dom i sagen UFADE mod Raadet og Kommissionen).

26 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at Raadets afvisningsindsigelse maa tages til foelge, og at sagen maa afvises, uden at det er fornoedent at behandle indsigelsen om, at staevningen ikke opfylder de krav, der er opstillet i Domstolens og Rettens procesreglementer, navnlig henset til Rettens kendelse af 28. april 1993 (sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523), hvori det udtales, at en ren abstrakt opregning af soegsmaalsgrundene i staevningen ikke opfylder kravene i statutten for Domstolen og procesreglementet, og at det i disse regelsaet anvendte udtryk "en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene" er ensbetydende med, at der i staevningen skal redegoeres for, hvad der er indholdet af den soegsmaalsgrund, som soegsmaalet stoettes paa.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

27 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegerne har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Anden Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 28. oktober 1993.