ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72

Endvidere er det rigtigt, at minelovens § 26/A, stk. 5, overlader de ungarske myndigheder en skønsmargen, idet bestemmelsen fastsætter, at den afgiftssats for forlængelse, der i givet fald afgør den forhøjede mineafgift, ikke må overstige 1,2 gange den gældende sats på tidspunktet for ansøgningen om forlængelse. En sådan skønsmargen kan imidlertid ikke nødvendigvis anses for at begunstige visse virksomheder eller produktioner i forhold til andre og således medføre, at de indgåede aftaler om forlængelse er selektive. En sådan skønsmargen kan nemlig være berettiget af forskellige faktorer, som eksempelvis antallet af forlængede minefelter og deres størrelse vurderet i forhold til de minefelter, der allerede er sat i drift. Som Ungarn har gjort gældende under den administrative procedure (jf. præmis 57 ovenfor), er det, såfremt forhøjelsen af den afgiftssats, der gælder fra ansøgningen af forlængelsen, tilsigter at godtgøre det tab af afgifter vedrørende minefelter, der ikke er sat i drift inden for en frist på fem år efter udstedelsen af udvindingstilladelsen, nærmere bestemt ikke ulogisk, at den afgiftssats for forlængelse, og i givet fald den forhøjede mineafgiftssats, som finder anvendelse på henholdsvis minefelter, hvis tidspunkt for påbegyndelse af udvinding er udsat, og på minefelter, der allerede er sat i drift, er højere, når antallet af forlængede minefelter er betydeligt i forhold til antallet af minefelter, der allerede er sat i drift, og at det er lavere, når antallet af forlængede minefelter som i det foreliggende tilfælde udgør en beskeden del i forhold til de minefelter, der allerede er sat i drift. Det følger heraf, at den ved minelovens § 26/A, stk. 5, tildelte skønsmargen giver myndighederne mulighed for at bevare ligebehandlingen mellem aktørerne, alt efter om de befinder sig i lignende eller forskellige situationer som omhandlet i den ovenfor i præmis 54 omtalte retspraksis, ved at tilpasse sine afgiftsforslag til kendetegnene for hver fremsat ansøgning om forlængelse, og at skønsmarginen fremstår som udtrykket for skønsbeføjelser, der er afgrænset ved objektive kriterier, som ikke er fremmede for det ved den pågældende lovgivning fastsatte afgiftssystem. Det skal mere generelt bemærkes, at den her omhandlede skønsmargen ved sin karakter adskiller sig fra de tilfælde, hvor udøvelsen af en sådan margen er forbundet med begunstigelsen af en økonomisk aktør. I det foreliggende tilfælde tjener de ungarske myndigheders skønsmargen til at afveje en yderligere byrde, der pålægges de økonomiske aktører, for at tage højde for bydende hensyn, der følger af ligebehandlingsprincippet.
42

Hvad for det andet angår koordinationen blandt virksomhederne omfattede i alt otte foreninger producenter af i det mindste to af de tre undergrupper af produkter. For det første fandtes der tre koordinationsorganer. Endvidere fandtes der foreninger vedrørende flere produktgrupper i Italien, nemlig Euroitalia og Michelangelo, og i Belgien, såsom Amicale du sanitaire og gruppen Home Comfort Team (herefter »HCT«). HCT forsøgte at udstrække sin virksomhed til at omfatte de tre undergrupper af produkter, idet det præciseres, at den omfattede to af undergrupperne. Endelig skete det ofte, at drøftelser, der berørte flere af de tre undergrupper af produkter, fandt sted inden for specialforeninger, som ved de to møder for de tyske foreninger for keramiske artikler Fachverband Sanitär-Keramische Industrie (herefter »FSKI«) og Arbeitsgemeinschaft Sanitärarmaturenindustrie (herefter »AGSI«), som fandt sted i 2002 og 2003, hvorunder deltagerne ligeledes drøftede prisforhøjelser for vandhaner og armaturer. I øvrigt bekræfter de bilaterale kontakter mellem virksomhederne, at de tre undergrupper af produkter er nært forbundne. Eksempelvis medgav en direktør ved Hansgrohe, at vedkommende altid forsøgte ikke blot at få oplysninger om konkurrenternes priser, men også informationer vedrørende industrien som helhed, for at kunne træffe sine egne beslutninger »med større sikkerhed«. Set i lyset af disse møder og kontakter er det Kommissionens opfattelse, at de berørte producenter for at sikre effektiviteten af den gennemførte foranstaltning eller for at fastslå dens manglende effektivitet i deres forretningsmæssige interesse fandt det nødvendigt at koordinere deres respektive prisforhøjelser inden for en fælles ramme (796. betragtning, første led, og 798.-802. og 813. betragtning til den anfægtede afgørelse samt fodnote 1104 til afgørelsen).
89

EFSA’s første udtalelse var således den eneste relevante videnskabelige udtalelse, som Kommissionen var i besiddelse af på dette tidspunkt. EFSA fastslog heri kun, at der var opstået en usædvanlig endemisk situation, hvor fugle i »visse asiatiske lande« var blevet smittet med H5N1-virus, og medgav, at konsekvenserne kunne være vanskelige at forudse og ikke var understøttet af tilstrækkelige videnskabelige data, eftersom der var tale om en helt ny situation, og der manglede viden om dette fænomen (jf. præmis 12 ovenfor). Det fremgår i øvrigt af en rapport af 19. august 2009 fra OIE, som indeholder en liste over tredjelande, hvor der forekom tilfælde af HPAI fra 2004 til oktober 2005, heriblandt udelukkende en række asiatiske og visse europæiske lande, at der alligevel fandtes sådanne oplysninger, og at de viste, at HPAI på daværende tidspunkt ikke havde spredt sig til andre kontinenter og lande. Kommissionen hævder i meget generelle vendinger og kun i svarskriftet, at den på daværende tidspunkt kun var i besiddelse af EFSA’s første udtalelse, og at det var umuligt at udpege risikolande og -områder på forhånd, fordi »vilde fugle trækker fra kontinent til kontinent, og fordi deres trækruter ikke er nærmere kendt«. Hertil bemærkes blot, at Kommissionen hverken i begrundelsen for 2005/760 eller under sagens behandling har fremlagt oplysninger understøttet af videnskabelige rapporter, som kan påvise, at der var en risiko for, at vilde fugles træk fra Surinam eller Taiwan kunne påvirke bl.a. Afrika og Oceanien, eller at det virkelig var umuligt at bestemme trækruterne. Kommissionen har i den forbindelse – og kun i svarskriftet – blot henvist til, at vilde fugle trækker fra kontinent til kontinent, og hævdet – uden at bevise det – at trækruterne ikke var nærmere kendt, og at det som følge heraf var umuligt på forhånd at foretage en realistisk inddeling af lande i forskellige risikoområder. Det skal endvidere præciseres, at Kommissionen i en skrivelse af 31. januar 2007 til den europæiske sammenslutning af fuglehandlere selv oplyste, at man forud for 2006 havde antaget, at vilde fugle spillede en mindre vigtig rolle, fordi dødeligheden var høj blandt fugle, der blev smittet med højpatogene vira.
56

Det skal bemærkes, at sagsøgeren faktisk har vedlagt 186 bilag til støtte for replikken. Selskabet har i den forbindelse dels i en følgeskrivelse til indgivelsen af dette processkrift anført, at fremlæggelsen af to bilag, nemlig bilagene C.8 og C.13, havde vist sig at være nødvendig for at besvare de argumenter, der var fremført i svarskriftet, »hvori Kommissionen ha[vde] gjort gældende, at det forhold, at det første Siderpotenza blev kontrolleret af Leali-koncernen, ikke kunne føre til at udelukke sagsøgerens solidariske ansvar […], og igen ha[vde] anført, at Lucchini var ansvarlig for den adfærd, der var blevet udvist af de selskaber, der i årenes løb have styret virksomhedsafdelingen for rundt armeringsstål i egenskab af Lucchini Siderurgica SpA’s efterfølger […]«. Dels har sagsøgeren angivet, at andre bilag, nemlig bilagene C.7, C.9-C.12 og C.14-C.186, var dokumenter, som selskabet havde fået tilsendt på CD-ROM som bilag til klagepunktsmeddelelsen, og som var bortkommet, og som det havde anmodet Kommissionen om en kopi af efter at have konstateret, at visualiseringen af disse dokumenter viste sig at være nødvendig for at besvare de argumenter, der var fremført i svarskriftet.
54

For det tredje er princippet om effektiv domstolsbeskyttelse en almindelig EU-retlig grundsætning, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som er fastslået i EMRK’s artikel 6 og 13 samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. En effektiv domstolskontrol indebærer, at den pågældende EU-myndighed har pligt til at oplyse den omhandlede enhed om begrundelsen for en restriktiv foranstaltning i videst muligt omfang, enten på det tidspunkt, hvor denne foranstaltning vedtages, eller i det mindste hurtigst muligt efter vedtagelsen, for at gøre det muligt for den berørte enhed inden for fristerne at udøve deres søgsmålsret. Overholdelsen af denne forpligtelse til at meddele nævnte begrundelse er således nødvendig, såvel for at sætte adressaterne for de restriktive foranstaltninger i stand til at forsvare deres rettigheder under de bedst mulige betingelser og for at afgøre, om sagen bør prøves af Unionens retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, som for at sætte sidstnævnte fuldt ud i stand til at udøve den legalitetsprøvelse af den omhandlede retsakt, som påhviler dem (jf. i denne retning og analogt Domstolens dom af 3.9.2008, forenede sager C-402/05 P og C-415/09 P, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 6351, præmis 335-337 og den deri nævnte retspraksis).
86

Sagsøgerens påstand, der specifikt omhandler den anfægtede beslutning artikel 4, er baseret på en anfægtelse af den overgangsordning, der er fastsat i den anfægtede beslutning med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte. Sagsøgeren har navnlig anfægtet den dato, som udgør referencepunktet for fastsættelsen af den støtte, der kan tilbagesøges. Sagsøgeren tilsigter med deres »subsidiære« påstande vedrørende denne artikel dermed at begrænse mulighederne for at tilbagesøge støtte, som de er blevet tildelt, i det tilfælde, at muligheden for tilbagesøgning af denne støtte ikke er blevet helt ophævet på grundlag af sagsøgerens principale påstand. Sagsøgerens principale påstand må således nødvendigvis opfattes således, at det hermed søges opnået, at mulighederne for at tilbagesøge støtten helt ophæves og dermed, at den anfægtede beslutnings artikel 4 i alle tilfælde annulleres.
55

For det tredje skal det hvad angår sagsøgerens konstatering af, at selskabet var det eneste telekommunikationsselskab, der fortsat deltog i udbuddet, samt at det var det eneste selskab, der kunne modtage støtten, bemærkes, at denne konstatering må forkastes. Som bl.a. BT, Det Forenede Kongerige og Kommissionen har gjort gældende under retsmødet, var de to deltagere, der fortsat deltog i udbuddet, nemlig for det første BT og Babcock-konsortiet, som sagsøgeren ganske vist var en del af, og ikke BT og sagsøgeren. Endvidere fremgår det af sagsakterne og drøftelserne heraf under retsmødet, at sagsøgeren ikke var det eneste telekommunikationsselskab, der stadigvæk deltog, eftersom der blandt de øvrige medlemmer af Babcock-konsortiet bl.a. optrådte telekommunikationsselskaberne Surf Telecoms og Motorola Inc. Selv om det antages, at det er rigtigt, at disse to selskaber ikke ville få til opgave at bygge den fysiske infrastruktur, og at de ikke ville være de mest direkte berørte af den væsentligste del af udbuddet, således som sagsøgeren har gjort gældende, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse to selskaber var berørt af den anfægtede afgørelse. Som sagsøgeren har anerkendt i bl.a. sine bemærkninger af 8. juli 2011, deltog Motorola i det trådløse netværk, og Surf Telecoms lejede fibre af sagsøgeren i forbindelse med Babcock-konsortiets bud. Det skal følgelig konkluderes, at sagsøgeren ikke er berørt på en måde, der adskiller selskabet individuelt fra de øvrige selskaber.
106

Disse forskellige forhold – uanset om de betragtes særskilt eller under ét – kan ikke udgøre en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik. For det første er der således erindret om, at Alumix-beslutningen ikke gav sagsøgeren mulighed for at antage, at beslutningens anvendelsesområde ville gå ud over de ti år, der er fastsat i dekretet fra 1995 for anvendelsen af den præferencepris, som selskabet havde været omfattet af. For det andet kan Kommissionen ikke kritiseres for ikke at have overholdt princippet om god forvaltningsskik, hvis denne institution som følge af en adfærd, der udelukkende kan tilregnes en tredjemand, ikke har været i stand til at udøve forsvarlig forvaltning. Det er ubestridt, at det i det foreliggende tilfælde er på grund af Den Italienske Republiks manglende anmeldelse af dekretet fra 2004 og artikel 11, stk. 11, i loven af 2005 – hvilken adfærd udgør en ulovlighed – at Kommissionen ikke har kunnet tage stilling, således som den skulle have gjort, såfremt proceduren for anmeldelse af statsstøtte var blevet fulgt. Ydermere har Kommissionen, således som det er nævnt i præmis 65-67 ovenfor, ikke udvist passivitet efter de italienske myndigheders vedtagelse af nye bestemmelser, men anmodet de italienske myndigheder om de oplysninger, som den fandt nødvendige. For det tredje fandt både Retten og Domstolen, at beslutningen af 19. juli 2006 var lovlig, herunder i det omfang beslutningen indebar en opdeling af den del, som vedrørte sagsøgeren, og den del, som vedrørte de nye af præferenceprisen begunstigede, som udpeget ved dekretet fra 2004. For det fjerde mente Kommissionen, hvilket netop blev påpeget i præmis 104 ovenfor med hensyn til den af indledningen af drøftelser angående VPP-programmet og derefter opgivelsen af denne forudsætning forårsagede forsinkelse, at den selv skulle tage hensyn hertil ved at undlade at kræve støttebeløbet i den forbindelse tilbagebetalt, hvilket bestemt ikke kan udgøre en administrativ fejl.
Sagsøgeren har ved High Court of Justice (England and Wales), Queen’s Bench Division (herefter »High Court«), anlagt et søgsmål vedrørende den nationale foranstaltning til indefrysning af hans midler vedtaget af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands ministerium for Udenrigs- og Commonwealthanliggender (Foreign and Commonwealth Office herefter »FCO«) parallelt med vedtagelsen af forordning nr. 1629/2005. I forbindelse med dette søgsmål tog FCO flere gange kontakt til sanktionskomitéen for at kunne gøre sagsøgeren bekendt med årsagerne til, at han var opført på komitéens liste, og med navnet på det land, der havde anmodet om denne opførelse. Ingen af disse henvendelser gav noget resultat, men i en vidneerklæring fremsat for High Court den 19. juni 2009 udtalte lederen af FCO’s sanktionshold sig på vegne af dette og sagde følgende:

»I henhold til revurderingsproceduren, som den er defineret [i den gældende forordning], har FCO samlet alle de oplysninger, som regeringen er i besiddelse af, med henblik på at undersøge opførelsen af [sagsøgeren] på baggrund af de kriterier, der er opstillet i [Sikkerhedsrådets] relevante resolutioner. Efter denne revurderingsprocedure konkluderede FCO, at opførelsen af [sagsøgerens navn] på [sanktionskomitéens] liste i henhold til den ordning [der er indført med Sikkerhedsrådets resolution 1267 (1999),] ikke længere var begrundet. Der var blevet anmodet om yderligere oplysninger, men den medlemsstat, der havde foreslået [sagsøgerens] navn, havde ikke givet flere oplysninger. Derfor vil Det Forenede Kongerige kontakte [sanktions]komitéen for at oplyse den om, at opførelsen af [sagsøgeren] ikke længere er begrundet. Det Forenede Kongerige vil ligeledes fremsætte en anmodning om, at [sagsøgerens navn] slettes fra [sanktionskomitéens] liste, og vil bestræbe sig på at opnå dette.«
111

Sagsøgeren har for det andet anført, at Kommissionen har baseret sig på det forhold, at der fandtes en styringsgruppe, der mødtes ca. fem gange årligt. Sagsøgeren har bestridt at have erkendt, at der inden for denne gruppe blev drøftet den almindelige forretningsmæssige udvikling og andre vigtige spørgsmål. Sagsøgeren har anført, at selskabet kun havde to ansatte, mens antallet af dets selskabsandele udgjorde 11 i 1994 og op til 26 i 2001. Det er sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen under sådanne omstændigheder ikke kunne begrænse sig til at anføre, at selskabet udøvede en afgørende indflydelse, uden at komme med præciseringer i den henseende, selv om sagsøgeren faktisk anmodede Nedri om at blive holdt orienteret om den generelle forretningsmæssige udvikling og om de emner, som havde interesse for dette selskab. Det er opfattelsen hos Hit Groep, at Kommissionen hverken har fremlagt en begrundelse eller et bevis for omfanget af samordningen inden for styringsgruppen.
97

Det er imidlertid blevet fastslået, at det hvad angår en sagsøgers argument om, at selskabets samlede omsætning i et bestemt år er »kunstig høj« på grund af en angivelig betydelig stigning i prisen på et råmateriale, var tilstrækkeligt at anføre, at en sådan omstændighed, hvis den måtte anses for godtgjort, ikke var til hinder for en hensyntagen til en sådan omsætning med henblik på beregning af bødeloftet. Det kan således udledes af retspraksis, at der med henblik herpå kan tages hensyn til en virksomheds omsætning, selv om den afviger betydeligt fra omsætningen i tidligere regnskabsår, hvis den svarer til et afsluttet regnskabsår, i løbet af hvilket der reelt har fundet økonomisk aktivitet sted. Det skal herved præciseres, at henvisningen i retspraksis til »et afsluttet regnskabsår med normal økonomisk aktivitet« tilsigter at udelukke en hensyntagen til et regnskabsår, i løbet af hvilket den omhandlede virksomhed var i færd med at bringe sine operationer til ophør, selv om al økonomisk aktivitet endnu ikke er ophørt, og mere generelt til et regnskabsår, i løbet af hvilket den omhandlede virksomheds adfærd på markedet ikke svarede til adfærden for en virksomhed, der udøver økonomisk aktivitet i almindelig forstand. Til gengæld betyder den omstændighed alene, at omsætningen eller overskuddet i et bestemt regnskabsår er betydeligt lavere eller højere, end omsætningen eller overskuddet for tidligere år, ikke, at det pågældende regnskabsår ikke udgør et afsluttet regnskabsår med normal økonomisk aktivitet (dom af 12.12.2012, Almamet mod Kommissionen, T-410/09, EU:T:2012:676, præmis 253).
146

For så vidt angår beskrivelsen af dynamikken i club Italia i begyndelsen af 1990’erne skal det ligeledes bemærkes, at Kommissionen lagde til grund, at Redaelli, CB, Itas og ITC først begyndte at deltage i club Italia fra den 23. januar 1995, som er datoen for det ældste aftaleudkast, som Kommissionen var i besiddelse af efter kontrolundersøgelserne (jf. 402. og 456. betragtning til den anfægtede afgørelse). De af Redaelli fremlagte oplysninger vedrørende den tidligere situation havde således ingen betydning for Kommissionens mulighed for at godtgøre de faktiske omstændigheder. Med hensyn til det tidspunkt, hvor Tréfileurope begyndte at deltage i club Italia, fremgår det klart af 460. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen allerede var i besiddelse af tilstrækkelige beviser til at kunne fastsætte denne dato til den 3. april 1995, idet ITC havde fremlagt dokumenterne herom. For så vidt angår den sondring, som i den anfægtede afgørelse foretages mellem eksklusive kunder og fælles kunder, fremgår det lige så tydeligt af 445. og 447. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen allerede kendte til denne sondring via dokumenter opdaget under kontrolundersøgelserne og bemærkningerne fra Tréfileurope.
Det skal i denne henseende bemærkes, at Kommissionen har anført, at møderne i ESIS, der er beliggende i Düsseldorf (Tyskland), ikke i sig selv anses for konkurrencebegrænsende. Kommissionen har imidlertid bemærket, at deltagerne i kartellet undertiden mødtes uformelt i tilknytning til disse ESIS-møder for at drøfte og indgå aftaler om kvoter, priser og arrangementer med kunder. Kommissionen har for at underbygge dette udsagn påberåbt sig de dokumenter, som den har modtaget fra Bundeskartellamt, hvoraf følgende fremgår:

»Morgenen den første dag [af disse ESIS-møder] brugte deltagerne til at føre uformelle drøftelser. Dette var på ingen måde usædvanligt i de tilfælde, hvor ESIS-møderne strakte sig over flere dage. Disse uformelle drøftelser havde til formål at indgå arrangementer på det interne marked […]« (97. betragtning til den anfægtede afgørelse).
72

Den anfægtede afgørelse må derfor annulleres, såfremt sagsøgeren har ført tilstrækkeligt bevis for, ikke at den anfægtede afgørelse – hvis disse proceduremæssige uregelmæssigheder ikke havde foreligget, dvs. hvis selskabet havde fået aktindsigt – ville have fået et andet indhold, men at selskabet bedre ville have været i stand til at forsvare sine rettigheder, hvis disse uregelmæssigheder ikke havde foreligget (jf. i denne retning dom af 18.6.2013, Fluorsid og Minmet mod Kommissionen, T-404/08, Sml., EU:T:2013:321, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis), idet det må præciseres, at der bør tages stilling på grundlag af tidspunktet for den administrative procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, dvs. før datoen for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, nemlig den 8. februar 2010 (jf. i denne retning dom af 27.9.2006, Archer Daniels Midland mod Kommissionen, T-329/01, Sml., EU:T:2006:268, præmis 377).
306

For det andet bemærkede Kommissionen med hensyn til det anførte om, at Trame ikke fulgte aftalerne og desuden forstyrrede kartellet og anlagde en konkurrencemæssig adfærd på markedet, at retten til en nedsættelse af bøden for ikke at have efterlevet kartellet ifølge punkt 29, tredje led, i retningslinjerne af 2006 forudsætter, at omstændighederne godtgør, at virksomheden i den periode, hvor den har været deltager i de ulovlige aftaler, i praksis har undladt at anvende dem ved at udøve en konkurrencemæssig adfærd på markedet, eller at den i det mindste klart og i væsentlig grad har overtrådt de forpligtelser, der havde til formål at gennemføre kartellet, således at den har forstyrret selve kartellets funktion. Hvad dette angår påpegede Kommissionen, at Trame, på samme måde som alle de øvrige adressater for den foreliggende afgørelse, havde deltaget regelmæssigt i møder, hvorpå der blev drøftet og overvåget priser, kvoter og kunder. Kommissionen fremhævede ligeledes, at gennemførelsen af det omhandlede kartel på grund af selve dettes art havde givet anledning til en væsentlig fordrejning af konkurrencen. Under alle omstændigheder fandt Kommissionen, at det i det foreliggende tilfælde var umuligt at måle kartellets faktiske indvirkning på markedet, og tog den derfor ikke i betragtning ved beregningen af grundbeløbet. Endvidere havde ingen virksomhed efter Kommissionens opfattelse godtgjort, at den i praksis havde undladt at anvende de ulovlige aftaler ved at udøve en konkurrencemæssig adfærd på markedet, eller at den i det mindste klart og i væsentlig grad havde overtrådt de forpligtelser, der havde til formål at gennemføre kartellet, således at den havde forstyrret selve kartellets funktion. Heraf følger, at det ikke kunne lægges til grund, at der forelå en formildende omstændighed på grundlag af manglende efterlevelse eller en stærkt begrænset rolle (1013.-1026. betragtning til den anfægtede afgørelse).