Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – principper – ligebehandling – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – frie varebevægelser – fri udveksling af tjenesteydelser – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – narkotika, der hidrører fra illegal handel, og som er omfattet af et forbud mod indførsel og salg i alle medlemsstater – handel i coffee-shops med narkotika betegnet som »milde« stoffer, der tolereres i henseende til strafforfølgning – ikke omfattet

(Art. 12 EF, 18 EF, 29 EF og 49 EF)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – kommunal ordning, som udelukker ikke-hjemmehørende personer fra visse tjenesteydelser

(Art. 49 EF)

Sammendrag

1. En coffee-shop-indehaver kan ikke inden for rammerne af virksomhed bestående i handel, der tolereres i henseende til strafforfølgning, i coffee-shops med narkotika, der ikke er en del af et af de kompetente myndigheder strengt kontrolleret salg med henblik på anvendelse til medicinske eller videnskabelige formål, påberåbe sig artikel 12 EF, 18 EF, 29 EF eller 49 EF for at anfægte en kommunal ordning, som forbyder ikke-hjemmehørende personer adgang til sådanne etablissementer.

Narkotika, som ikke er genstand for et af de kompetente myndigheder strengt kontrolleret salg med henblik på en anvendelse til medicinske og videnskabelige formål, er nemlig pr. definition omfattet af et absolut forbud mod indførsel og salg i alle medlemsstaterne. Den omstændighed, at nogle medlemsstater betegner et narkotisk stof som et mildt stof, kan ikke ændre dette. Dette forbud mod indførsel og salg berøres heller ikke af den simple omstændighed, at de nationale myndigheder, der skal håndhæve det, bl.a. under hensyn til den begrænsede personelle og materielle kapacitet nedprioriterer strafforfølgningen af en bestemt type handel med narkotika, fordi de anser andre typer for farligere. En sådan fremgangsmåde kan navnlig ikke sidestille den ulovlige handel med narkotika med den af myndighederne strengt kontrollerede handel på det medicinske og videnskabelige område. Sidstnævnte handel er faktisk legaliseret, mens den ulovlige handel, selv hvis den tolereres inden for visse grænser, fortsat er forbudt.

For så vidt angår virksomhed bestående i salg af alkoholfrie drikkevarer og mad i de samme coffee-shops kan artikel 49 EF ff. med føje påberåbes af indehaveren. Salg af alkoholfrie drikkevarer og mad i coffee-shops udgør nemlig restaurationsvirksomhed, der er karakteriseret ved en række omstændigheder og handlinger, blandt hvilke tjenesteydelserne er fremtrædende i forhold til leveringen af varen i sig selv.

(jf. præmis 41, 43, 49 og 54 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at en kommunal ordning, hvorefter det er forbudt at give ikke-hjemmehørende personer adgang til coffee-shops, udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, der er garanteret ved EF-traktaten, for så vidt som dette forbud rammer levering af restaurationsydelser i coffee-shops, der sælger visse former for narkotika, der betegnes som »milde« stoffer. Denne restriktion er dog begrundet i hensynet til at bekæmpe narkoturismen og de dermed forbundne belastninger.

Bekæmpelsen af narkoturismen og de dermed forbundne belastninger er nemlig en del af kampen mod narkotika. Den har forbindelse såvel til opretholdelsen af den offentlige orden som til beskyttelsen af borgernes sundhed, både på medlemsstatsplan og EU-plan. Når henses til de forpligtelser, som Unionen og medlemsstaterne har påtaget sig, er de ovennævnte hensyn lovlige hensyn, som i princippet kan begrunde indskrænkninger i de forpligtelser, der er pålagt ved EU-retten, også hvis de følger af en grundlæggende frihed, såsom den frie udveksling af tjenesteydelser.

Hvad angår forholdsmæssigheden af en sådan restriktion hersker der ingen tvivl om, at et forbud mod at give ikke-hjemmehørende personer adgang til coffee-shops er en foranstaltning, der kan begrænse narkoturismen betydeligt og, som en konsekvens heraf, nedbringe de problemer, som denne afstedkommer. I denne sammenhæng kan det ikke bedømmes som usammenhængende, at en medlemsstat træffer passende foranstaltninger for at imødegå en betydelig tilstrømning af personer med bopæl i andre medlemsstater, som ønsker at drage fordel af en i denne stat tolereret handel med produkter, der pr. definition er omfattet af et salgsforbud i alle medlemsstaterne.

Med hensyn til muligheden for at vedtage mindre restriktive foranstaltninger for den frie udveksling af tjenesteydelser og i særdeleshed for at give ikke-hjemmehørende adgang til coffee-shops, samtidig med at de nægtes muligheden for at købe cannabis, bemærkes, at det ikke er let præcist at kontrollere og overvåge, at dette produkt hverken serveres for eller indtages af sådanne personer. Desuden kunne man frygte, at en sådan fremgangsmåde tilskynder hjemmehørende personer til ulovligt at sælge eller videresælge cannabis til ikke-hjemmehørende personer inde i coffee-shops. Medlemsstaterne kan ikke afskæres fra muligheden for at nå målet om at bekæmpe narkoturismen og de dermed forbundne belastninger ved at indføre generelle regler, som de nationale myndigheder let kan forvalte og håndhæve.

I mangel af oplysninger, der lader formode, at det tilstræbte mål kan sikres i samme omfang som det, der er tilsigtet med den omhandlede kommunale ordning, ved at give ikke-hjemmehørende personer adgang til coffee-shops, samtidig med at de nægtes muligheden for at købe cannabis, er en sådan ordning egnet til at sikre gennemførelsen af målet om at bekæmpe narkoturismen og de dermed forbundne belastninger, og den går ikke videre end nødvendigt for at nå dette mål.

(jf. præmis 65, 66, 69, 75, 78 og 80-84 samt domskonkl. 2)