Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 6. februar 1997. - Land Nordrhein-Westfalen mod Kari Uecker og Vera Jacquet mod Land Nordrhein-Westfalen. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Landesarbeitsgericht Hamm - Tyskland. - Arbejdskraftens frie bevægelighed - Ret for en person, der er statsborger i et tredjeland, og hvis ægtefælle er EF-statsborger, til at få adgang til lønnet beskæftigelse - En medlemsstats rent interne forhold. - Forenede sager C-64/96 og C-65/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-03171



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Har statsborgere fra tredjelande, der er gift med EF-arbejdstagere, som ikke har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed i henhold til EF-traktaten, samme rettigheder som aegtefaeller til EF-arbejdstagere, som har udnyttet denne ret? Har Domstolens hidtidige praksis om omvendt forskelsbehandling betydning i »et Faellesskab paa vej mod Den Europaeiske Union«? Dette er i det vaesentlige indholdet af de praejudicielle spoergsmaal, som en tysk arbejdsret har forelagt Domstolen i tvister, der verserer mellem to fremmedsprogslektorer og deres arbejdsgiver.

I - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

2 Kari Uecker er norsk statsborger og har siden 1974 vaeret ansat i forskellige stillinger som laerer i norsk, fortrinsvis i Forbundsrepublikken Tyskland. Hendes aegtefaelle er tysk statsborger; forelaeggelseskendelsen indeholder ikke oplysninger om, at han paa noget relevant tidspunkt har haft beskaeftigelse uden for denne medlemsstat. Den 24. september 1990 underskrev Kari Uecker en kontrakt med Land Nordrhein-Westfalen om ansaettelse som fremmedsprogslektor ved nordisk institut ved universitetet i Muenster. Af en raekke grunde, som var anfoert i kontraktens § 4, var ansaettelsen tidsbegraenset til den 30. september 1994. Under henvisning til saavel Domstolens dom i Spotti-sagen (1) som artikel 28 i aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade af 2. maj 1992 (herefter »EOES-aftalen«) (2) fik Kari Uecker ved den lokale arbejdsret medhold under en sag, hvorunder hun bestred, at ansaettelsesforholdet gyldigt kunne tidsbegraenses, hvorved retten tillige henviste til artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (3) (herefter »forordning nr. 1612/68« eller »forordningen«). Land Nordrhein-Westfalen appellerede afgoerelsen.

3 Ved kendelse af 26. januar 1996 forelagde Landesarbeitsgericht Hamm (arbejdsret i anden instans) foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»1) Kan en person - der ikke selv er statsborger i en medlemsstat - men hvis aegtefaelle er statsborger i den medlemsstat, hvori aegtefaellerne bor, og hvor den aegtefaelle, der er statsborger i medlemsstaten, udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse, paaberaabe sig den ret, der er sikret ved artikel 11 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet?

2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Omfatter denne ret for den af aegtefaellerne, der ikke er statsborger i en medlemsstat, til paa hele den paagaeldende medlemsstats omraade 'at udoeve enhver loennet beskaeftigelse', et krav vedroerende beskaeftigelses- og arbejdsbetingelser - navnlig for saa vidt angaar betingelserne for, at et ansaettelsesforhold gyldigt kan tidsbegraenses - paa at opnaa samme behandling fra en arbejdsgivers side i den paagaeldende medlemsstat, som den af aegtefaellerne, der er statsborger i medlemsstaten, har krav paa fra arbejdsgiveren?

3) Saafremt tillige spoergsmaal 2 besvares bekraeftende:

Giver artikel 7, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1612/68, sammenholdt med EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, en arbejdstager i en medlemsstat, i hvilken han har statsborgerskab, ret til samme behandling som arbejdstagere, der er statsborgere i en anden medlemsstat, og indebaerer dette, at en national retsregel, som EF-Domstolen har erklaeret uanvendelig over for de sidstnaevnte arbejdstagere, heller ikke kan finde anvendelse i forhold til statens egne statsborgere og disses aegtefaeller, der ikke er statsborgere i en medlemsstat?«

4 Vera Jacquet er russisk statsborger og har siden 1988 haft forskellige ansaettelser som laerer i russisk ved universitetet i Bochum. Hendes aegtefaelle er tysk statsborger og har ifoelge oplysningerne i sagen ikke paa noget relevant tidspunkt haft beskaeftigelse uden for Forbundsrepublikken Tyskland. Vera Jacquet underskrev den 14. marts 1994 en kontrakt med Land Nordrhein-Westfalen om ansaettelse som fremmedsprogslektor i russisk ved universitetet i Bochum. Kontrakten var ifoelge § 1 tidsbegraenset til den 30. september 1996 »for at sikre aktuel beroering med den sproglige situation i hjemlandet«. Under henvisning til bl.a. artikel 11 i forordning nr. 1612/68 og artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (4) anlagde Vera Jacquet sag, hvorunder hun anfaegtede kontraktens tidsbegraensning, men fik ikke medhold. Vera Jacquet appellerede afgoerelsen.

5 Ved kendelse af 1. marts 1996 forelagde Landesarbeitsgericht Hamm tre praejudicielle spoergsmaal for Domstolen, der er identiske med de spoergsmaal, retten tidligere havde forelagt i Uecker-sagen.

6 Der er indgivet skriftlige indlaeg af Kari Uecker i sag C-64/96, af Vera Jacquet i sag C-65/96 og i begge sager af Den Franske Republik, Forbundsrepublikken Tyskland og af Kommissionen.

II - Faellesskabsretlige bestemmelser

7 I femte betragtning til forordning nr. 1612/68 hedder det bl.a., at »alle hindringer, der staar i vejen for arbejdskraftens bevaegelighed, skal endvidere fjernes, isaer med henblik paa at arbejdstageren kan samles med sin familie i modtagerlandet og betingelserne for denne families integration i modtagerlandets miljoe«.

8 Artikel 7, stk. 1 er saaledes affattet:

»En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.«

9 Artikel 10, stk. 1, bestemmer:

»Foelgende personer har uanset nationalitet ret til at tage bopael hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade:

a) hans aegtefaelle og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 aar eller forsoerges af ham

b) arbejdstagerens og hans aegtefaelles slaegtninge i opstigende linje, naar disse forsoerges af ham.«

10 Artikel 11 er saaledes affattet:

»I tilfaelde, hvor en statsborger i en medlemsstat har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed paa en anden medlemsstats omraade, har aegtefaellen og boern, der er under 21 aar eller forsoerges af ham, ret til at udoeve enhver loennet beskaeftigelse paa hele denne medlemsstats omraade, selv om de ikke har statsborgerret i en medlemsstat.«

III - Gennemgang

11 Det fremgaar umiddelbart, at Kari Uecker's og Vera Jacquet's situation (herefter »arbejdstagerne«) ikke er omfattet af den engelske version af artikel 11 i forordning nr. 1612/68, da bestemmelsen udtrykkeligt kun omfatter aegtefaeller (og boern, der forsoerges) til »en statsborger i en medlemsstat«, der »har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed paa en anden medlemsstats omraade« (min fremhaevelse), og da ingen af aegtefaellerne tilsyneladende har haft beskaeftigelse uden for Tyskland. Det fremgaar imidlertid, at ordet »anden« mangler i den tyske version af den bestemmelse, som den nationale ret henviste til; i denne version hedder det i den fremhaevede passage blot »paa en medlemsstats omraade« (»im Hoheitsgebiet eines Mitgliedstaates«). Den tyske version svarer saaledes til den nederlandske (»op het grondgebied van een Lid-Staat«), den franske (»sur le territoire d'un État membre«), den italienske (»sul territorio di uno Stato membro«), den graeske (»óôÞí $ðéêñUEôaaéá $íueò ÊñUEôïõò ìÝëïõò«) og den portugisiske (»no território de um Estado-membro«), hvorimod den engelske version svarer til den danske (»paa en anden medlemsstats omraade«), den spanske (»en el territorio de otro Estado miembro«), den svenske (»en annan medlemsstats territorium«) og den finske version (»toisen jaesenvaltion alueella«).

12 Spoergsmaalet om, hvorledes bestemmelsen skal fortolkes, kan ikke besvares alene paa grundlag af dens ordlyd, og som Domstolen for nylig fastslog med hensyn til en tilsvarende sproglig uoverensstemmelse i Merck-sagen, maa der derfor laegges vaegt paa »den almindelige opbygning af og formaalet med de retsforskrifter, de paagaeldende bestemmelser indgaar i« (5). Selv om det kan forekomme overraskende, at den sproglige uoverensstemmelse imellem de forskellige sproglige versioner af denne vigtige bestemmelse ikke udtrykkeligt er blevet forelagt Domstolen i de forloebne 23 aar, er spoergsmaalet ikke vanskeligt at besvare.

13 Afsnit III (»arbejdstagerens familie«) i forordningens foerste del (»beskaeftigelsen og arbejdstagerens familie«) indeholder tre artikler. Artikel 10, der omhandler ret til bopael for familiemedlemmer til EF-arbejdstagere, der »er beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade«, herunder familiemedlemmer, der er statsborgere i tredjelande, synes ikke at indeholde samme sproglige anomali som artikel 11. Det samme er tilfaeldet med artikel 12, der ligeledes goer beskaeftigelse eller tidligere beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade til en betingelse for, at boern af en EF-arbejdstager har denne ret. Det er ganske vist korrekt, at artikel 11 giver familiemedlemmer til en person, der enten udoever selvstaendig virksomhed, eller som er beskaeftiget som arbejdstager, ret til at tage beskaeftigelse, men det kraeves i samtlige tilfaelde, at den person, der er hjemmehoerende i Faellesskabet, skal vaere beskaeftiget eller have haft beskaeftigelse i en anden medlemsstat end den, hvori han har statsborgerskab.

14 At artikel 11 boer fortolkes under hensyn til de oevrige bestemmelser i afsnit III i forordningens foerste del (6) har stoette i Domstolens praksis, navnlig i Diatta-dommen (7). Forordningens indhold og formaal beskrives i dommens praemis 15 og 21 saaledes:

»Forordningen indgaar i en raekke forskellige regelsaet, hvis formaal det er at bidrage til, at de i traktatens artikel 48 opstillede maal kan foeres ud i livet. Forordningen skal derfor bl.a. goere det muligt for arbejdstagerne frit at bevaege sig paa andre medlemsstaters omraader og tage ophold dér for at udoeve en beskaeftigelse.

...

Hvad angaar artikel 11 i forordning nr. 1612/68, fremgaar det af selve ordlyden, at den ikke hjemler nogen selvstaendig ret til ophold for den vandrende arbejdstagers familiemedlemmer, men kun en ret til paa hele den paagaeldende medlemsstats omraade at udoeve enhver form for loennet beskaeftigelse. Forordningens artikel 11 kan derfor ikke antages at hjemle en opholdsret, der er uafhaengig af, om de i artikel 10 opstillede betingelser er opfyldt.«

15 Efter min opfattelse foelger det heraf, at det ikke under de omstaendigheder, der goer sig gaeldende i de foreliggende sager, ville vaere til fremme af formaalene hverken med forordning nr. 1612/68 eller traktatens artikel 48, som forordningen blev vedtaget til gennemfoerelse af, saafremt en EF-arbejdstagers aegtefaelle, der er statsborger i et tredjeland, faar ret til at udoeve beskaeftigelse i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger; det ville ikke, som det hedder i forordningens femte betragtning, fjerne »hindringer, der staar i vejen for arbejdskraftens bevaegelighed«. Den omstaendighed, at arbejdstagerens aegtefaelle, ikke har ret til at tage beskaeftigelse, paavirker ikke paa nogen maade situationen for en arbejdstager, der ikke har udnyttet sin ret til fri bevaegelighed.

16 Det har laenge vaeret fast praksis ved Domstolen, at »traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed ... ikke [kan] anvendes paa en medlemsstats rent interne forhold, dvs. forhold, hvor der ikke er nogen forbindelse med de situationer, som faellesskabsretten tager sigte paa« (8). Det samme gaelder for forordning nr. 1612/68; i Morson og Jhanjan-dommen fastslog Domstolen udtrykkeligt, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afslaar at lade et familiemedlem, som er statsborger i et tredjeland, og som ellers ville vaere omfattet af forordningens artikel 10, indrejse eller tage ophold paa medlemsstatens omraade, naar arbejdstageren aldrig har udnyttet sin ret til fri bevaegelighed inden for Faellesskabet (9).

17 Den fortolkning af artikel 11, som jeg foreslaar, blev klart tiltraadt af Domstolen i Gaal-sagen (10). Domstolen fastslog, at kredsen af berettigede i henhold til artikel 10, stk. 1, omfattede »aegtefaellen til en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 aar eller forsoerges af ham« (min fremhaevelse). Domstolen udtalte endvidere, at »i medfoer af forordningens artikel 11 har samme personkreds ret til at udoeve enhver loennet beskaeftigelse paa hele denne anden medlemsstats omraade« (11).

18 Efter min opfattelse vil den fortolkning, som den forelaeggende ret har foreslaaet, medfoere, at udtrykket »paa en anden medlemsstats omraade«, som findes i fire oprindelige sprogversioner, ville miste sin egentlige betydning. Med traktatens artikel 48, stk. 1, soeges arbejdskraftens frie bevaegelighed »inden for Faellesskabet« gennemfoert; det er klart, at forordningens artikel 11 ikke i dens nuvaerende form medfoerer, at aegtefaellen til en EF-arbejdstager, der er beskaeftiget i et tredjeland, blev tillagt rettigheder i denne stat. Dette ville indebaere, at kravet om, at en arbejdstager fra en af Faellesskabets medlemsstater skal vaere beskaeftiget paa Faellesskabets omraade - der foelger af den af arbejdstagerne foreslaaede fortolkning af artikel 11 - blev overfloedigt.

19 Forklaringen paa, hvorfor ordet »anden« ikke findes i artikel 11, der fastlaegger EF-arbejdstagerens beskaeftigelsesstat, er snarere juridisk arkaeologi end fortolkning (12). Det forekommer mig imidlertid vaesentligt, at det af anden betragtning til forordning nr. 1612/68 fremgaar, at den blev vedtaget for at »fuldfoere de foranstaltninger, som gradvis er gennemfoert inden for rammerne af Raadets forordning nr. 15 om de indledende foranstaltninger til gennemfoerelse af arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet og Raadets forordning nr. 38/64/EOEF af 25. marts 1964 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet«. I de tilsvarende bestemmelser i de tidligere retsakter, dvs. artikel 12 i forordning nr. 15 fra 1961 (13) og artikel 18 i forordning nr. 38/64/EOEF (14) hed det udtrykkeligt, at retten for aegtefaellen og de boern, der forsoergedes, til at udoeve beskaeftigelse var undergivet en betingelse om, at arbejdstageren udoevede indtaegtsgivende virksomhed paa en anden medlemsstats omraade.

20 I begge forelaeggelseskendelser har den nationale ret anfoert, at den »ikke kan tilslutte sig denne opfattelse af, hvad der i faellesskabsretlig henseende er irrelevant i retsforholdet mellem en medlemsstat og dennes egne statsborgere«, navnlig at en statsborger i en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig faellesskabsretten i forhold til sin hjemstat. For det foerste kan en statsborger i en af Faellesskabets medlemsstater paaberaabe sig rettigheder, der afledes af faellesskabsretten ogsaa i forhold til deres hjemstat for saa vidt angaar faktiske situationer, der er reguleret i faellesskabsretten. Som Domstolen kendte for ret i Knoors-sagen, »[ville] den frie bevaegelighed for personer, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser ... [der er] grundlaeggende friheder i Faellesskabets system ... ikke fuldt ud kunne gennemfoeres, saafremt medlemsstaterne kunne undlade at anvende faellesskabsretlige bestemmelser paa de af deres statsborgere, som har udnyttet disse muligheder for bevaegelighed« (15). Den almindelige regel var formuleret paa foelgende maade i Scholz-dommen: »Enhver statsborger i en medlemsstat, som har gjort brug af sin ret i henhold til arbejdskraftens frie bevaegelighed, og som har haft beskaeftigelse i en anden medlemsstat, er saaledes omfattet af anvendelsesomraade[t for forordning nr. 1612/68 og traktatens artikel 48], uanset sin bopael og sit statsborgerskab« (16). Det fremgaar for det andet klart af Domstolens ovenfor anfoerte praksis, navnlig Diatta-sagen, at de rettigheder, der foelger af forordningens artikel 11, er afledte rettigheder, samt at en aegtefaelle fra et tredjeland kun kan udnytte disse rettigheder, saafremt den paagaeldendes aegtefaelle er omfattet af en situation, der er reguleret af faellesskabsretten.

21 Det er herefter min opfattelse, at artikel 11 i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes saaledes, at naar aegtefaellen til en EF-arbejdstager er statsborger i et tredjeland, kan denne kun paaberaabe sig rettigheder i henhold til denne bestemmelse, saafremt arbejdstageren har loennet beskaeftigelse eller udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat end den, arbejdstageren er statsborger i.

22 Saafremt Domstolen maatte vaere sindet at foelge min indstilling om, at det foerste spoergsmaal skal besvares benaegtende, foelger det af forelaeggelseskendelsens ordlyd, at det er ufornoedent at besvare det andet og tredje spoergsmaal. I begrundelsen for det tredje spoergsmaal rejser den nationale ret imidlertid et spoergsmaal af mere generel interesse, der - hvis rettens synspunkter tiltraedes - kunne have betydning for Domstolens besvarelse af det foerste spoergsmaal, hvorfor jeg kort vil gennemgaa det.

23 Forholdet er beskrevet paa samme maade i de to forelaeggelseskendelser, nemlig saaledes:

»... spoergsmaalet [er], om de grundlaeggende principper for et Faellesskab paa vej mod Den Europaeiske Union, fortsat tillader, at en national retsregel, som Domstolen har erklaeret i strid med faellesskabsretten, idet den udgoer en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, fortsat kan finde anvendelse i forhold til statens egne statsborgere og disses aegtefaeller fra tredjelande.«

I denne sammenhaeng havde den nationale ret tidligere henvist til Spotti-dommen (17), hvori Domstolen udtalte, at det var i strid med traktatens artikel 48, stk. 2, at anvende § 57b, stk. 3, i den tyske Hochschulrahmengesetz (tysk rammelov for hoejere laereanstalter) paa en kontrakt mellem Freistaat Bayern og en lektor i fremmedsprog, der var italiensk statsborger; tidsbegraensningen af de kontrakter, der er omtvistede under naervaerende sager, er ligeledes begrundet med henvisning til § 57b, stk. 3, i Hochschulrahmengesetz.

24 Det problem, som den forelaeggende ret hermed rejser, angaar navnlig forholdet mellem traktaten og bestemmelser i national ret, der er uforenelige med traktaten, efter at traktaten om Den Europaeiske Union traadte i kraft. Henset til min besvarelse af det foerste spoergsmaal kan arbejdstagerne i denne sag kun paaberaabe sig Spotti-dommen til stoette for deres indsigelse mod tidsbegraensningen af deres kontrakter, saafremt traktaten om Den Europaeiske Union har medfoert en aendring af dette forhold. Uanset hvilken betydning indfoerelsen af Den Europaeiske Union ifoelge artikel A i traktaten om Den Europaeiske Union maatte have for faellesskabsrettens anvendelse, er det klart, at den ikke i nogen for naervaerende sag relevant henseende har bevirket en aendring af hverken forholdet eller anvendelsesomraadet for de faellesskabsretlige bestemmelser om den frie bevaegelighed for personer.

25 Forholdet mellem direkte anvendelige bestemmelser i faellesskabsretten og nationale bestemmelser om samme spoergsmaal kan udledes af Domstolens domme om faellesskabsrettens forrang, navnlig dommene i sagerne Costa mod ENEL (18), Simmenthal (19) og Factortame I (20). I Simmenthal-sagen fastslog Domstolen, at det af forrangsprincippet fremgaar, at faellesskabsbestemmelser »ikke blot, alene i medfoer af deres ikrafttraeden, bevirker, at enhver modstridende bestemmelse i den eksisterende nationale lovgivning uden videre bliver uanvendelig, men ogsaa - for saa vidt som disse bestemmelser og retsakter, der gaelder paa den enkelte medlemsstats omraade - at nye nationale love ikke gyldigt kan udstedes, i det omfang de maatte vaere uforenelige med faellesskabsreglerne« (21). Paa den anden side indeholder traktaten intet, der kan forhindre en medlemsstat i at anvende en national bestemmelse paa et rent internt forhold, der derfor ligger uden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade, uanset at bestemmelsens anvendelse paa et forhold, der er omfattet af faellesskabsretten, maatte anses for uforeneligt med traktaten. Jeg finder, at hverken traktatens almindelige opbygning eller ordlyden af artikel M, hvorefter »intet i naervaerende traktat ... beroerer traktaterne om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber ...«, med undtagelse af de saerlige bestemmelser om aendring heraf, taler imod, at traktaten om Den Europaeiske Union skulle have aendret forholdet mellem faellesskabsretten og national ret, som anfoert af den forelaeggende ret.

26 Saavel Frankrig som Tyskland har i deres indlaeg indgaaende behandlet spoergsmaalet om en eventuel anvendelse af EOES-aftalen paa de faktiske omstaendigheder, der gaelder for Kari Uecker, idet hun er norsk statsborger, og som saadan under visse omstaendigheder ville kunne paaberaabe sig dennes artikel 28. Uanset at den nationale ret var helt klar over denne hjemmel, undlod den bevidst at forelaegge Domstolen spoergsmaal herom og udtalte udtrykkeligt, at Kari Uecker ikke kunne paaberaabe sig EOES-aftalen i den mellem hende og Land Nordrhein-Westfalen verserende tvist. Under disse omstaendigheder er det min opfattelse, at Domstolen ikke har kompetence til under den foreliggende sag at undersoege spoergsmaal i relation til EOES-aftalen, og at en saadan undersoegelse maatte anses for et indgreb i den nationale rets kompetence i henhold til traktatens artikel 177 (22). Den forelaeggende ret eller enhver anden national ret, der maatte behandle Kari Uecker's sag, har selvfoelgelig mulighed for at forelaegge Domstolen et saadant spoergsmaal (23).

IV - Forslag til afgoerelse

27 Paa grundlag af det saaledes anfoerte finder jeg det ufornoedent at besvare Landesarbeitsgericht Hamm's andet og tredje spoergsmaal, mens det foerste spoergsmaal boer besvares saaledes:

»Artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet skal fortolkes saaledes, at saafremt aegtefaellen til en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, er statsborger i et tredjeland, kan aegtefaellen kun paaberaabe sig de rettigheder, der er hjemlet i bestemmelsen, hvis arbejdstageren har loennet beskaeftigelse eller udoever selvstaendig virksomhed paa en anden medlemsstats omraade end den, arbejdstageren er statsborger i.«

(1) - Dom af 20.10.1993, sag C-272/92, Sml. I, s. 5185.

(2) - EFT 1994 L 1, s. 1.

(3) - EFT 1968 II, s. 467.

(4) - EFT 1970 II, s. 348.

(5) - Domstolens dom af 5.12.1996, forenede sager C-267/95 og C-268/95, Sml. I, s. 6285.

(6) - Dette betyder ikke, at de enkelte bestemmelsers personlige anvendelsesomraade noedvendigvis er identisk for samme kategori af familiemedlemmer til arbejdstageren, jf. dom af 4.5.1995, sag C-7/94, Sml. I, s. 1031.

(7) - Dom af 13.2.1985, sag 267/83, Sml. s. 567.

(8) - Domstolens dom af 28.3.1979, sag 175/78, Saunders, Sml. s. 1129, praemis 11; jf. endvidere dom af 28.1.1992, sag C-332/90, Steen, Sml. I, s. 341, praemis 9, af 22.9.1992, sag C-153/91, Petit, Sml. I, s. 4973, af 16.12.1992, sag C-206/91, Koua Piorrez, Sml. I, s. 6685, praemis 10, og af 16.1.1997, sag C-134/95, USSL nº 47 di Biella, Sml. I, s. 195.

(9) - Domstolens dom af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Sml. s. 3723, praemis 18; jf. endvidere dom af 17.12.1987, sag 147/87, Zaoui, Sml. s. 5511, praemis 15.

(10) - Sag C-7/94, dommens praemis 17, jf. ovenfor, note 6.

(11) - I visse andre sproglige versioner (end den engelske, o.a.) er formuleringen af denne praemis endnu klarere; f.eks. hedder det i den franske version af dommen »l'ensemble du territoire de cet autre État« (min fremhaevelse).

(12) - Det er bemaerkelsesvaerdigt, at ordet »anden« er indeholdt i artikel 11 i Kommissionens forslag (JO 1967, 145, s. 11), og at hverken Europa-Parlamentet eller Det OEkonomiske og Sociale Udvalg forslog det slettet (jf. JO 1967, 268, s. 11, og JO 1967, 298, s. 17).

(13) - Raadets forordning af 16.8.1961, JO 1961, 57, s. 1073.

(14) - JO 1964, 62, s. 965.

(15) - Dom af 7.2.1979, sag 115/78, Sml. s. 399, praemis 19 og 20.

(16) - Dom af 23.2.1994, sag C-419/92, Sml. I, s. 505, praemis 9.

(17) - Sag C-272/92, anfoert ovenfor i note 1.

(18) - Dom af 15.7.1964, sag 6/64, Sml. 1954-1964, s. 531, org. ref.: Rec. s. 1141.

(19) - Dom af 9.3.1978, sag 106/77, Sml. s. 629.

(20) - Dom af 19.6.1990, sag C-213/89, Sml. I, s. 2433.

(21) - Sag 106/77, praemis 17, anfoert ovenfor i note 19.

(22) - Domstolens dom af 5.10.1988, sag 247/86, Alsatel, Sml. s. 5987, praemis 8.

(23) - Om den tidsmaessige anvendelse af EOES-aftalen, jf. Rettens dom af 26.10.1995, sag T-185/94, Geotronics mod Kommissionen, Sml. II, s. 2795, der verserer som appelsag for Domstolen (jf. generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse af 30.1.1997 i sag C-395/95 P).