I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse, er det alene den forelæggende ret, som har kompetence til at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der er forelagt den, samt til at fortolke og anvende den nationale ret. Domstolen skal i princippet begrænse sin prøvelse til de forhold, som den forelæggende ret har besluttet, at der skal tages hensyn til. For så vidt angår anvendelsen af den relevante nationale lovgivning må Domstolen således henholde sig til det, som retten anser for at være gældende ret, og Domstolen er ikke bundet af hypoteser, der fremføres af en af parterne i hovedsagen.

Artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som for overdragelser mellem ikke-hjemmehørende fastsætter, at der i tilfælde af manglende særlig ansøgning fra erhververen anvendes en beregningsmetode for afgifterne med anvendelse af et nedsat skattebundfradrag. Disse bestemmelser er ligeledes og under alle omstændigheder til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at der efter ansøgning fra en sådan erhverver anvendes en beregningsmetode for afgifterne med anvendelse af det forhøjede bundfradrag, som er fastsat for overdragelser, ved hvilke mindst én af parterne er hjemmehørende, idet anvendelsen af denne mulighed for den ikke-hjemmehørende erhverver indebærer en sammenlægning med henblik på beregningen af den skyldige afgift for den pågældende overdragelse af alle erhvervelser modtaget af denne gavemodtager fra samme person i en periode på ti år før og ti år efter denne overdragelse.

Til forskel for overdragelser, ved hvilke mindst én af parterne er hjemmehørende – hvor det ved beregningen af afgifterne alene er de tidligere erhvervelser der sammenlægges, hvilket således giver den afgiftspligtige mulighed for at forudse størrelsen af de skyldige afgifter – vedrører sammenlægningen af erhvervelser ved overdragelser mellem ikke-hjemmehørende ligeledes de overdragelser, som vil finde sted i ti år efter den omhandlede overdragelse, hvilket således placerer erhververne i uvished om de gaveafgifter, som efterfølgende vil blive pålagt.

En sådan manglende forudsigelighed kan have til følge, at ikke-hjemmehørende personer afskrækkes fra at købe eller beholde ejendomme, som befinder sig i den pågældende medlemsstat, for så vidt som den efterfølgende overførsel heraf til andre ikke-hjemmehørende personer vil placere disse personer i uvished i længere tid med hensyn til den fremtidige beskatning, som eventuelt vil blive pålagt af denne medlemsstat.

Under disse omstændigheder og med forbehold for de undersøgelser, som den nationale ret vil foretage vedrørende varigheden af den periode, som skal anvendes med henblik på anvendelsen efter ikke-hjemmehørende erhververes ansøgning af det forhøjede bundfradrag, som henhører under fortolkningen og anvendelsen af den pågældende medlemsstats ret, skal det bemærkes, at hvad angår varigheden af den periode for sammenlægningerne af erhvervelser, som skal tages i betragtning med henblik på anvendelsen af det forhøjede bundfradrag, udgør den mindre fordelagtige behandling i skattemaessig henseende af overdragelser mellem ikke-hjemmehørende end den, som anvendes på overdragelser, ved hvilke mindst én part er hjemmehørende, en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som i princippet er forbudt i henhold til artikel 63, stk. 1, TEUF.

Når en national lovgivning med hensyn til beskatning af en fast ejendom erhvervet ved gave og beliggende i den pågældende medlemsstat ligestiller på den ene side en ikke-hjemmehørende gavemodtager, der har erhvervet dette formueaktiv fra en ikke-hjemmehørende person, og på den anden side en ikke-hjemmehørende eller hjemmehørende gavemodtager, der har erhvervet et sådant formueaktiv fra en hjemmehørende gavegiver, og en hjemmehørende gavemodtager, der har erhvervet dette formueaktiv fra en ikke-hjemmehørende gavegiver, kan denne lovgivning ikke inden for rammerne af selv samme beskatningsordning behandle disse gavemodtagere forskelligt for så vidt angår anvendelsen af bundfradraget på beskatningsgrundlaget for denne faste ejendom uden at komme i strid med EU-rettens krav. Da den nationale lovgiver, bortset fra den periode, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af det bundfradrag, som gavemodtageren kan drage fordel af, behandler gaver til disse to persongrupper ens, har lovgiver således anerkendt, at disse persongrupper med hensyn til de nærmere regler og vilkår for opkrævning af gaveafgift ikke befinder sig i objektivt forskellige situationer, som kan begrunde en forskelsbehandling.

Det følger heraf, at da den relevante periode, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af bundfradraget, ikke afhænger af afgiftsgrundlaget, men finder anvendelse på gavemodtageren i dennes egenskab af afgiftspligtig, kan de karakteristiske træk af afgiftsgrundlaget for en ikke-hjemmehørende gavemodtager, som modtager en gave fra en ikke-hjemmehørende gavegiver ikke gøre denne gavemodtagers situation objektivt forskellig fra situationen for en ikke-hjemmehørende gavemodtager, som modtager en gave fra en hjemmehørende gavegiver eller situationen for en hjemmehørende gavemodtager, der modtager en gave fra en ikke-hjemmehørende gavegiver, henset til denne periode.

Hvad angår den omstændighed, at der foreligger en eventuel begrundelse i tvingende almene hensyn, kan sammenlægningen af erhvervelser i en periode på 20 år, når erhververen har ansøgt om at drage fordel af det forhøjede bundfradrag, hverken betragtes som en passende foranstaltning til at nå formålet med at opretholde sammenhængen i den nationale beskatningsordning, eller garantere nødvendigheden af at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne.

(jf. præmis 46-48, 56, 59, 63, 65 og 68 samt domskonkl.)