Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - lovgivning, der finder anvendelse - begreberne loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i artikel 14a og 14c i forordning nr. 1408/71 - bestemmelse efter lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, i hvilken beskaeftigelsen udoeves - begreberne uden faellesskabsretlig betydning

(Raadets forordning nr. 1408/71, art. 14a og 14c)

2 Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - lovgivning, der finder anvendelse - person, der samtidig udoever loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i to forskellige medlemsstater - lovgivningen i en af de to medlemsstater forsikrer kun mod en del af de risici, der er omfattet af den sociale sikring - lovligt - en forsikret person, der kun udoever beskaeftigelse i denne medlemsstat paa visse hverdage i ugen - fastsaettelse af stoerrelsen af de bidrag, der skal betales, uden hensyn til bidrag betalt i den anden medlemsstat - lovligt

[Raadets forordning nr. 1408/71, art. 14c, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

3 Med henblik paa anvendelsen af artikel 14a og 14c, der er indeholdt i afsnit II - som angaar bestemmelsen af, hvilken lovgivning der skal anvendes - som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, skal der ved begreberne henholdsvis »loennet beskaeftigelse« og »selvstaendig beskaeftigelse« forstaas virksomhed, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.

Da det fremgaar af indholdet af forordningens artikel 13, stk. 1, at forordningens afsnit II navnlig angaar arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, saaledes som disse begreber er fastlagt i forordningens artikel 1, litra a), og naar henses hertil, kraever en logisk og sammenhaengende fortolkning af forordningens personelle anvendelsesomraade og af den heri indfoerte lovkonfliktordning, at begreberne loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i forordningens afsnit II fortolkes paa baggrund af definitionerne i dens artikel 1, litra a). Spoergsmaalet om, hvorvidt en person skal anses for arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende i henhold til sidstnaevnte bestemmelse, afhaenger herved af den nationale sociale sikringsordning, som den paagaeldende er tilsluttet, idet det udelukkende er de efter denne ordning gaeldende definitioner - som kan vaere nogle andre end de efter arbejdsretlige regler gaeldende - der er afgoerende.

Mod denne henvisning til de nationale sociale sikringslovgivningers definitioner kan ikke indvendes, at der findes en faellesskabsdefinition af begrebet arbejdstager, som omhandlet i traktatens artikel 48, for dels indeholder forordning nr. 1408/71 intet holdepunkt for at antage, at den har haft til formaal at henvise til en saadan definition, og dels forudsaetter den ikke en saadan definition i betragtning af dens begraensede formaal, som er at samordne de nationale lovgivninger om social sikring, i modsaetning til traktatens artikel 48, hvis begunstigede faellesskabsretten selv skal goere det muligt at definere.

4 Saafremt artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, er faellesskabsretten ikke til hinder for, at lovgivningen i en af de to medlemsstater kun forsikrer den paagaeldende person mod en del af de risici, der er daekket af dens sociale sikringsordning, naar der herved ikke diskrimineres mellem statsborgere i denne stat og statsborgere i andre medlemsstater. Det tilkommer nemlig hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning eller en bestemt gren af en saadan ordning.

Saafremt den naevnte artikel finder anvendelse, er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en af de to medlemsstater fastsaetter stoerrelsen af de bidrag, der skal betales af en forsikret, som kun udoever beskaeftigelse paa dens omraade paa visse hverdage i ugen, uden at tage hensyn til bidrag, som denne forsikrede eventuelt betaler i den anden medlemsstat i kraft af den beskaeftigelse, han udoever der de oevrige dage. Forordningen indeholder nemlig ingen bestemmelse, der forpligter en medlemsstat til ved beregningen af de bidrag, den opkraever af den del af indtaegterne, der er indtjent af den forsikrede paa dens omraade, at tage hensyn til, at denne person kun udoever beskaeftigelse paa dette omraade visse hverdage i ugen.