ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 9. februar 1988. - NV VERSELE-LAGA M. FL. MOD NV ROBEGRA M. FL. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF VREDEGERECHT VAN HET TWEEDE KANTON DER STAD ANTWERPEN. - OPKRAEVNING AF MEDANSVARSAFGIFT FOR KORN. - SAG 64/87.



Samling af Afgørelser 1988 side 01961



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . De tre spoergsmaal, som Domstolen har faaet forelagt af Fredsretten i Antwerpen, anden kanton, vedroerer Kommissionens forordning nr . 2040/86 ( 1 ). Jeg har allerede i mit tidligere paa dagen fremsatte forslag til afgoerelse behandlet visse af disse spoergsmaal . Det tredje spoergsmaal om forordningens gyldighed er alene stillet, saafremt Domstolen besvarer det andet spoergsmaal benaegtende .

2 . Sagen drejer sig i det vaesentlige om, hvilken omregningskurs, der skal anvendes ved beregningen af den medansvarsafgift, som den, der foretager den "foerste forarbejdning" af korn, skal betale i henhold til artikel 1 i Kommissionens forordning nr . 2040/86 . Denne forordning er en gennemfoerelsesforordning til artikel 4 i Raadets forordning nr . 2727/75 ( 2 ), som aendret ved Raadets forordning nr . 1579/86 ( 3 ).

3 . Efter min opfattelse er det forholdsvis enkelt at besvare disse spoergsmaal . Da afgiften skal indbetales til den kompetente nationale myndighed af den, som foretager den foerste forarbejdning, maa omregningskursen vaere den gaeldende kurs i den stat, hvor forarbejdningen har fundet sted . Foelgelig maatte den afgift, der for hoestaaret 1986/87 ( 4 ) blev fastsat til 5,38 ecu pr . ton ved Raadets forordning nr . 1584/86 af 23 . maj 1986, omregnes til valutaen i den stat, hvor forarbejdningen fandt sted, efter den landbrugsomregningskurs, der gjaldt i den paagaeldende stat .

4 . Det andet spoergsmaal vedroerer hovedsagelig artikel 5 i Kommissionens forordning nr . 2040/86, og drejer sig navnlig om hvorvidt bestemmelsen skal fortolkes saaledes, at den, der foretager den foerste forarbejdning, skal overvaelte hele medansvarsafgiften paa leverandoeren . Ogsaa besvarelsen af dette spoergsmaal er for mig at se klar . Da medansvarsafgiften efter gaeldende EF-regler er neutral, skal hele afgiften overvaeltes .

5 . Jeg skal derfor sammenfattende foreslaa Domstolen at statuere som foelger :

"- medansvarsafgiften for korn skal beregnes paa grundlag af den gaeldende landbrugsomregningskurs i den stat, hvor den foerste forarbejdning har fundet sted,

- den, der foretager forarbejdningen, skal overvaelte hele medansvarsafgiften paa leverandoeren . "

( 1 ) Forordning nr . 2040/86 af 30 . juni 1986 om gennemfoerelsesbestemmelser for medansvarsafgiften for korn, EFT L 173 af 1.7.1986, s . 65 .

( 2 ) Forordning nr . 2727/85 af 29 . oktober 1975 om den faelles markedsordning for korn, EFT L 281, af 1.11.1975, s . 1 .

( 3 ) Forordning nr . 1579/86 af 23 . maj 1986 om den faelles markedsordning for korn, EFT L 139, af 25.5.1986, s . 29 .

( 4 ) EFT L 139, af 24.5.1986, s . 41 .
8.

Heller ikke på dette punkt kan der efter min mening gives sagsøgeren medhold. For det første er det herved af betydning, at han blev orienteret om, hvor mange points han blev tildelt for den mundtlige prøve (nemlig et antal under det i meddelelsen om udvælgelsesprøven fastlagte minimum). For det andet er det væsentligt, at det fremgår af de bilag fra prøven, som er fremlagt af sagsøgte, hvorledes den mundtlige prøve i enkeltheder er forløbet, og hvorledes de forskellige etaper er blevet vurderet (jeg henviser herved også til mit forslag til afgørelse i sag 228/86, præmis 41, og til den nylig afsagte dom af 24. marts 1988, Sml. s. 1819, præmis 11). Alligevel har sagsøgeren ikke kunnet redegøre for, på hvilken måde udvælgelseskomiteen skulle have krænket gældende regler ved vurderingen af den mundtlige prøve. Derfor ses der ikke at være anledning til at erklære afgørelsen af 17. juni 1986 for ugyldig, fordi der mangler en nærmere begrundelse.
12.

Efter den dom, som blev afsagt af Anden Afdeling den 24. marts dette år i sag 228/86, kan den opfattelse imidlertid ikke fastholdes. Som bekendt delte afdelingen ikke mine betænkeligheder, men fandt, at de stillede spørgsmål klart frembød samme sværhedsgrad, at de ikke var for krævende, og at deres indhold burde være tilstrækkeligt bekendt for tjenestemænd med en lang fortid i Fællesskabets tjeneste og med interesse for Fællesskabets politikker. Afdelingen lagde også vægt på, at prøven havde til formål at teste ansøgernes egnethed frem for at kontrollere deres kundskabsniveau, og den tilsluttede sig på den måde Kommissionens opfattelse, hvorefter den mundtlige prøve mindre drejede sig om at bedømme kundskaber end om at finde ud af, om ansøgerne havde problemerkendelse, kunne redegøre logisk for deres tankegang og udtrykke sig klart. Man må endvidere konstatere, at i den aktuelle sag frembød det ene af de to spørgsmål, som sagsøgeren kunne vælge imellem (det, der vedrørte overskudsproduktionen i den fælles landbrugspolitik) en reel sammenhæng med et emne, som var bragt på bane under uddannelsesetapen (anvendelsen af fællesskabsretten i landbruget). Når nu hendes valg trods dette faldt på det andet emne, kan sagsøgeren naturligvis ikke påberåbe sig at være forfordelt på en måde, som den, jeg beskrev i mit forslag til afgørelse i sag 228/86.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 19. april 1988. - GEORGES SEGUELA M. FL. MOD ADMINISTRATION DES IMPOTS. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF TRIBUNAL DE GRANDE INSTANCE DE SAINT-BRIEUC. - ARTIKEL 95 - DIFFERENTIERET AFGIFT PAA MOTORKOERETOEJER. - FORENEDE SAGER 76, 86 - 89 OG 149/87.



Samling af Afgørelser 1988 side 02397



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . De spoergsmaal, som tribunal de grande instance de Nancy har stillet, og som er genstand for sagerne 86 til 89/87 og 149/87, er praktisk talt identiske med det spoergsmaal, som tribunal de grande instance de Mulhouse har stillet i sagen Feldain mod Den Franske Skatteadministration, som var genstand for Domstolens dom af 17 . september 1987 ( sag 433/85 ).

2 . Med hensyn til det af tribunal de grande instance de Saint-Brieuc stillede spoergsmaal, som er genstand for sag 76/87 ( Seguela ), adskiller det sig fra spoergmaalet i Feldain-sagen ved, at der ikke deri udtrykkeligt henvises til den beregningsformel, der tjener til fastsaettelse af bilernes afgiftspligtige motorkraft . Den nationale domstol har dog i kendelsen anfoert, at dens spoergsmaal er identisk med spoergsmaalet i Feldain-sagen, saaledes at det er berettiget at konkludere, at det er noejagtigt det samme problem, der sigtes til .

3 . Med hensyn til realiteten har gennemgangen af de foreliggende sager intet nyt frembragt i forhold til Feldain-sagen .

4 . Under disse omstaendigheder kan jeg begraense mig til at henvise til begrundelsen til Domstolens foernaevnte dom og til det forslag til afgoerelse, som jeg fremsatte i samme sag den 16 . juni 1987 .

5 . Foelgelig forslaar jeg Domstolen at besvare de stillede spoergsmaal ligesom i dommen af 17 . september 1987, nemlig saaledes, at et automobilafgiftssystem, som dels bremser afgiftens normale progression til fordel for de dyreste indenlandsk fremstillede automobiler ved at indeholde en afgiftsgruppe, der omfatter flere kategorier afgiftspligtig motorkraft end de oevrige afgiftsgrupper, og som dels indeholder en beregningsmetode for fastsaettelsen af den afgiftspligtige motorkraft, som er til skade for automobiler indfoert fra andre medlemsstater, har en diskriminatorisk eller beskyttende virkning i den i Traktatens artikel 95 forudsatte betydning .

6 . Med hensyn til sagens omkostninger boer der traeffes afgoerelse, som det er saedvanligt i praejudicielle sager .
8.

Jeg er derfor stærkt tilbøjelig til at antage, at de græske regler udtømmende regulerer mulighederne for at optage udlændinge i Teknikerforeningen. Domstolen har i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig ( 1 ) statueret, at lovbestemmelser, der indeholder et indirekte, men dog utvivlsomt forbud, kan udgøre et traktatbrud. Domstolen tilføjede, at den eventuelle anvendelse af en national retsgrundsætning, der gør det muligt at fortolke den anfægtede bestemmelse således, at den er i overensstemmelse med fællesskabsretten ikke desto mindre bevirker, at der fortsat består usikkerhed om gældende rets indhold. Derfor er den fortolkning af de græske regler, som Teknikerforeningen følger ved at optage statsborgere i medlemsstaterne som medlemmer, ikke være tilstrækkelig til at sikre overholdelsen af bestemmelser, der er affødt af Traktaten. Der foreligger her en administrativ praksis, som, selv om den er fast, er uden indflydelse for afgørelsen af, om der foreligger et traktatbrud. Jeg skal i den forbindelse henvise til dommen i sagen Kommissionen mod Italien ( 2 ), hvor det antoges,.at national lovgivnings uoverensstemmelse med Traktatens bestemmelser, også hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige, kun kan fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de ændrer, og at en rent administrativ praksis, der efter sin art kan ændres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, ikke kan anses for at udgøre en gyldig gennemførelse af Traktatens bestemmelser.
25.

Som det vil huskes, blev det i forbindelse med drøftelsen af spørgsmålet, om private kan støtte ret på det her diskuterede direktiv, som et modargument anført, at dette ikke vil kunne antages (da direktiver ikke umiddelbart kan medføre forpligtelser for private) i det omfang, hvori andre privates retsstilling herved berøres; såfremt fritagelsesbestemmelsen gøres gældende efterfølgende, rammes aftagerne af låneformidlernes ydelser imidlertid af et sådant indgreb, fordi deres fradrag for indgående moms berøres. Domstolen ses at have taget stilling til denne argumentation i dommens præmis 44, hvori det anføres, at afgiftspligtige, som er omfattet af fritagelsen, nødvendigvis i forbindelse med, at de gør brug af fritagelsen, giver afkald på retten til at fradrage indgående moms, og at de, når de er er omfattet af fritagelsen, ikke kan overvælte nogen afgift på senere led, hvorfor tredjemands rettigheder principielt ikke berøres. Det samme spørgsmål omhandles i dommens præmis 46, hvori Domstolen til det af forvaltningen fremførte argument vedrørende de vanskeligheder, som opstår på grund af fritagelser, der under henvisning til direktivet efterfølgende kræves af afgiftspligtige personer, bemærkede, at denne indsigelse er uden betydning, når der er tale om en afgiftspligtig person, der har krævet fritagelse ved indleveringen af sin afgiftsopgørelse, og som følgelig ikke har faktureret nogen afgift til modtagerne af sine ydelser, således at tredjemands rettigheder ikke berøres.
25.

For så vidt angår den anden del af sagsøgerens argumentation, hvorefter støtten er ubetydelig, således at den ikke kan fordreje konkurrencen, skal det bemærkes, at mærkbarhedskriteriet har spillet en rolle i Kommissionens praksis med hensyn til anvendelsen af EØF-Traktatens artikel 85, hvilket Domstolen har godkendt. Det er dog ikke nødvendigt at anvende dette princip om mærkbarhed på støtteforbudet i EØF-Traktatens artikel 92. Hverken af ordlyden af de relevante bestemmelser eller af Domstolens hidtidige praksis ( 6 ) kan det udledes, at der skulle bestå en sådan undtagelse fra det principielle forbud mod støtte. Da statsstøtte forstyrrer det med Traktaten tilsigtede system med ufordrejet konkurrence, og da medlemsstaterne ifølge EØF-Traktatens artikel 5 er forpligtede til at lette Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver, er det principielt berettiget at anvende en strengere målestok for medlemsstaternes adfærd end for virksomhedernes adfærd. Desuden indeholder artikel 92 i stk. 2 og 3 et mere differentieret system af undtagelsesregler end det system, der f. eks. er foreskrevet i EØF-Traktatens artikel 85, stk. 3; således er visse former for støtte ifølge artikel 92, stk. 2, forenelige med fællesmarkedet, og således kan visse former for støtte i overensstemmelse med artikel 92, stk. 3, litra a) til c), af Kommissionen betragtes som værende forenelige med fællesmarkedet. Desuden kan Rådet på forslag af Kommissionen ifølge artikel 92, stk. 2, litra d), erklære andre former for støtte for lovlige, dvs. støtte, som principielt ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i EØF-Traktatens artikel 92.
2)

Da Traktatens artikel 30 ikke har til formål at sikre, at varer af indenlandsk oprindelse i alle tilfælde opnår samme behandling som importerede varer ( 13 ), kan lovgiver i Frankrig på EF-rettens nuværende udviklingstrin fortsat anvende sine regler for indenlandske produkter, bl. a. for så vidt angår reglerne om indholdet af levende bakterier. Dette kan tænkes at medføre en omvendt forskelsbehandling til skade for de indenlandsk fremstillede produkter, som beror på, at en medlemsstat ikke må forbyde, at dybfrosne yoghurter, som er importeret fra en anden medlemsstat, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, afsættes på dens område under nævnte betegnelse, selv om de ikke opfylder alle betingelser efter national lovgivning. Uanset hvor beklageligt det er, kan dette forhold alene ændres ved en harmonisering af de nationale lovgivninger om fremstilling og afsætning af yoghurter.«
I det første spørgsmål anmoder den tyske domstol netop om en afklaring af dette sidste punkt, idet den ønsker oplyst, om ansøgninger, der er indgivet forud for en suspensionsperiode, men som myndighederne skal træffe afgørelse om i løbet af denne periode, skal imødekommes eller afslås.

Lad mig hertil oplyse, at Domstolen i en sag, som var faktisk og retligt identisk med denne, men vedrørte mejerisektoren, har fastslået følgende: »En suspension af muligheden for forudfastsættelse af restitutioner (som Kommissionen vedtager på de i fællesskabsretten indeholdte betingelser) må anses som en ’særlig foranstaltning’ (i henhold til de gældende bestemmelser). Når (foranstaltningen er gennemført), må en anmodning om forudfastsættelse, der er indgivet forud for suspensionen, men hvorom der skal træffes afgørelse inden for fristen for udstedelse af licenser, derfor afvises ligesom ansøgninger, der er indgivet under suspensionsperioden« (dom af 27. oktober 1983 i sag 276/82, De Beste Boter, Smi. s. 3331, præmisserne 11 og 16).

Til trods for den tvivl og de forbehold, som den forelæggende ret har givet udtryk for med hensyn til denne afgørelse, er der intet i den foreliggende sag, som kan berettige en anden eller en modsat løsning. Som det følger af dommens præmisser og generaladvokat VerLoren van Themaats forslag til afgørelse, er »suspension af anvendelsen af bestemmelserne om forudfastsættelse af importafgifter og restitutioner i de fælles markedsordninger for forskellige sektorer... foreskrevet ’af hensyn til vareomsætningens stabilitet’. Muligheden for at træffe særlige foranstaltninger skal modvirke ’de interesseredes unormale benyttelse af dette system’, som kan fremkalde ’vanskeligheder på det pågældende marked’« (præmis 7).

Disse hensigtsmæssighedssynspunkter har også inden for oksekødsektoren været grundlaget for vedtagelsen af forordningerne nr. 1504/76 og nr. 2798/81 med henholdsvis artiklerne 5, stk. 4, og 8 a. Når alt kommer til alt, følger det udtrykkeligt af disse regler set under et, at muligheden for i visse situationer at suspendere forudfastsættelsen af importafgifter og restitutioner væsentligst har til formål at beskytte »ordningen... mod pludselige, omfattende og meget ofte spekulative eksportforretninger« (præmis 14). Ganske vist fastslås det i artikel 5, stk. 4, at kun ansøgninger, der indgives i en suspensionsperiode, skal afvises. Det er dog af de netop nævnte grunde klart, at »suspensionens tilsigtede virkning [vil] blive alvorligt bragt i fare«, såfremt bestemmelsen om afvisning ikke også kan anvendes på ansøgninger om forudfastsættelse, som er indgivet før suspensionsperioden. Heraf følger — for nu at anvende Domstolens egne ord i sagen De beste boter — »at afvisningen af sådanne ansøgninger ikke er i strid med artikel 5, stk..4,« (præmis 19).

Det første spørgsmål må derfor besvares bekræftende.
71.

Konsekvensen af, at de to første anbringender må tages til følge, er nemlig, at Den Franske Republik ikke efter afsigelsen af Domstolens dom af 21. juni 1983 kan antages at have gennemført de ændringer i fransk ret, som er nødvendige for at opfylde de forpligtelser med hensyn til fastsættelse af priser for forarbejdet tobak, som påhvilede den i medfør af artikel 5 i direktiv 72/464/EØF og Traktatens artikel 30.
45.

Endelig er rigtignok retsvirkningerne af en overskridelse af de i de sidstnævnte stykker nævnte frister udtrykkeligt fastlagt, idet det heri hedder, at »[budgettet]... betragtes som endeligt vedtaget«, såfremt en af budgetmyndighedens to forgreninger undlader inden for de fastsatte frister at tage stilling til det standpunkt, den anden forgrening er gået ind for i procedurens tidligere fase, og rigtignok gælder dette ikke for så vidt angår de i artikel 203, stk. 2, 3 og 4, afsnit 1, fastlagte frister vedrørende de dele af proceduren, der fører til opstillingen af budgetforslaget, men heraf følger dog ikke, at man kan undlade at overholde disse sidste frister. For de frister, der gælder under Rådets og Parlamentets forhandlinger falder tværtimod til trods for deres korthed således, at budgettet — når bortses fra det tilfælde, at Europa-Parlamentet slet og ret forkaster det — kun såfremt datoen den 5. oktober for opstillingen af budgetforslaget virkelig overholdes, vil kunne vedtages før begyndelsen af det regnskabsår, det skal gælde for. Det er netop for at sikre, at det går sådan, selv om en af budgetmyndighedens to forgreninger lader en frist springe, at der er givet regler om »automatiske sanktioner«.
4.

De italienske myndigheder forholdt sig passive under den administrative traktatbrudsprocedure. Kommissionen har derfor anlagt nærværende traktatbrudssag med påstand om, at det statueres, at Den Italienske Republik ikke har opfyldt sine forpligtelser efter EØF-Traktaten, idet den har undladt at underrette Kommissionen om de bestemmelser, den skulle udstede i medfør af nævnte direktiv eller har undladt at vedtage disse bestemmelser.
Med de præjudicielle spørgsmål i de tre sager har tribunal du travail de Bruxelles og Belgiens cour de cassation anmodet Domstolen om en fortolkning af EØF-Traktatens bestemmelser vedrørende den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser.

Parterne i hovedsagerne er, på den ene side, Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (herefter benævnt »Inasti«) og, på den anden side, Christopher Stanton, britisk statsborger ansat i et britisk forsikringsselskab (sag 143/87), Heinrich Wolf, tysk statsborger ansat som ingeniør i selskabet Degussa i Frankfurt og Wilfried Dorchain, belgisk statsborger beskæftiget i Tyskland som arbejdstager hos Ford-Werke AG (forenede sager 154 og 155/87).

Ud over den nævnte hovedbeskæftigelse har hver af de tre nævnte personer i nogen tid bestridt et hverv som bestyrelsesmedlem i et belgisk selskab, henholdsvis L'Étoile 1905, Microtherm Europe SA og Almare SARL. Da et bestyrelsesmedlem i et handelsselskab ifølge belgisk ret betragtes som selvstændig erhvervsdrivende, krævede Inasti imidlertid, at Stanton, Wolf og Dorchain i overensstemmelse hermed betaler socialsikringsbidrag. Heroverfor har de tre bestyrelsesmedlemmer gjort gældende, at de ikke skal betale bidrag, og de har til støtte herfor fremført følgende argumenter: a) de er som arbejdstagere forpligtet til at være tilsluttet socialsikringsordningen i de respektive beskæftigelsesstater, b) ifølge belgisk lovgivning er den selvstændige erhvervsdrivende, som allerede i sin egenskab af arbejdstager er tilsluttet en national ordning, af denne grund fritaget for at betale yderligere sociale bidrag, og c) at Inasti påberåber sig, at bidragene er indbetalt til ordninger i andre medlemsstater end Belgien, hvilket er i strid med ligebehandlingsprincippet og fællesskabsbestemmelserne vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed.

Stillet over for disse argumenter har tribunal du travail de Bruxelles (sag 143/87) og Belgiens cour de cassation (sagerne 154 og 155/87) ved domme af henholdsvis 30. april og 4. maj 1987 forelagt Domstolen en række spørgsmål, der i det væsentlige er identiske. De kan sammenfattes således: Skal EØF-Traktatens artikler 52 ff. fortolkes således, at bestemmelserne indeholder et forbud mod en lovgivning, hvorefter en medlemsstat fritager selvstændige erhvervsdrivende for at betale bidrag til socialsikringsordningen, når de allerede er tilsluttet en socialsikringsordning i denne stat, hvorimod en sådan fritagelse ikke indrømmes selvstændige erhvervsdrivende, der som følge af deres beskæftigelse som arbejdstagere er dækket af en socialsikringsordning i en anden medlemsstat?

Under sagen for Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af Inasti, den belgiske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i sag 143/87 og de forenede sager 154 og 155/87 samt af Stanton og selskabet Étoile 1905 i sag 143/87 og endelig af Wolf og Microtherm Europe SA i de forenede sager 154 og 155/87. Inasti, Kommissionen og Wolf har afgivet mundtlige indlæg.
Det problem, som Domstolen skal løse, består i at afgøre, om sagsøgeren ved indgivelsen af klagen (15. april 1987) kunne dokumentere, at han havde bopæl i Schweiz. Artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 1679/85 bestemmer faktisk, at »godtgørelse... korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for det land inden eller uden for Fællesskaberne, hvor den godtgørelsesberettigede dokumenterer at have bopaela« (min fremhævelse).

Schäflein hævder, at han bor i Massagno i kantonen Tessin, og til støtte herfor har han fremlagt: a) en erklæring fra kommunens indbyggertilsyn, udstedt den 5. februar 1987, hvorved det attesteres, at han »ejer og bebor en sekundær bolig på adressen via al Roccolo 20 for sammenhængende perioder under tre måneder og ikke overstigende i alt seks måneder inden for en periode på tolv måneder«, b) to regninger med tilknytning til lejligheden: regningen fra televæsenet for perioden fra 17. oktober til 16. december 1986 og regningen for elektricitet for perioden fra april til september 1986, c) to erklæringer fra henholdsvis broderen Rudolf og en person i hans bekendtskabskreds, som bor i Darmstadt, hvori det bekræftes, at Schäfleins interessecentrum ligger i Schweiz, og at han, når han bor i broderens lejlighed i Gerbrunn (Forbundsrepublikken Tyskland), kun disponerer over et enkelt værelse.

Ifølge sagsøgeren viser denne dokumentation, at han har taget bopæl i Schweiz, hvor han ejer en bolig, med hensyn til hvilken administrationsomkostningerne, herunder lønnen til en husbestyrerinde, lægger beslag på størstedelen af hans midler. Den omstændighed, at han kun opholder sig dér i seks måneder om året og tilbringer de seks andre hos sin broder, skyldes konføderationens love. Som bekendt forbyder de udlændinge under 60 år at bo i Schweiz for længere perioder.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 29. november 1988. - BLAUPUNKT-WERKE GMBH MOD OBERFINANZDIREKTION BERLIN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF BUNDESFINANZHOF. - FAELLES TOLDTARIF - CAMCORDER. - SAG 245/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 00573

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat Marco Darmon har fremsat forslag til afgoerelse den 29 . november 1988 (*). Forslaget lyder :

Et kombineret fjernsynskamera/video-optager, som direkte kan foretage og gengive billed - og lydoptagelser, afspille indspillede kassetter og - ved hjaelp af en adapter, som i teknisk og oekonomisk henseende er ubetydelig, og som skal erhverves saerskilt - kan optage og gengive fjernsynsprogrammer, skal i henhold til punkt 3 b ) i de almindelige tariferingsbestemmelser vedroerende nomenklaturen i Den Faelles Toldtarif tariferes paa grundlag af billed - samt lydoptageren og billed - og lydgengiveren til fjernsyn, som er indbygget i apparatet, og som er dets karaktergivende bestanddel .

(*) Originalsprog : fransk .