RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

17. juli 1998

Sag T-28/97

Agnès Hubert

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — forflyttelse/omplacering — tjenestens interesse — manglende begrundelse — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1255

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 27. marts 1996 om ændring af sagsøgerens tjenestested, dels om erstatning af det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge heraf.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Agnès Hubert var ansat ved Kommissionen som chef for enhed 3, »Ligestilling«, i direktorat A, »Beskæftigelse og arbejdsmarked«, ved Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V) (enhed V.A.3).

Den 25. januar 1996 meddelte direktøren sagsøgeren, at direktøren selv og enhed V.A.3 skulle overflyttes til direktorat D, »Social dialog og arbejdstagernes frie bevægelighed«, ved GD V, og at sagsøgeren ville få tildelt en stilling ved GD V som konsulent.

Under flere samtaler med generaldirektøren for GD V drøftedes mulighederne for at udnævne sagsøgeren til konsulent med ansvar for forbindelserne med ikke-statslige organisationer. Under disse samtaler gav sagsøgeren udtryk for, at hun betragtede det som en uberettiget sanktion at få frataget sine funktioner som chef for enhed V.A.3. Hun rejste endvidere tvivl om indholdet af den foreslåede stilling.

Den 15. februar 1996 sendte generaldirektøren for GD V en note til generaldirektøren for personale og administration (GD IX) (note af 15.2.1996) med henblik på at foretage visse ændringer af GD V's organisationsplan i tjenestens interesse, herunder en forflyttelse af sagsøgeren med virkning fra den 1. marts 1996.

Den 19. februar 1996 bad sagsøgeren generaldirektøren for GD V om i hans egenskab af ansættelsesmyndighed at uddybe grundene til afgørelsen om at fratage sagsøgeren hendes funktioner som chef for den omhandlede enhed.

Ved skrivelse af 27. marts 1996 gav generaldirektøren for GD V sagsøgeren meddelelse om afgørelsen (den anfægtede afgørelse), hvorved hun blev omplaceret med virkning fra den 1. april 1996.

Den 18. april 1996 havde sagsøgeren en samtale med direktøren for GD V's direktorat E, »Socialpolitik og sociale foranstaltninger« (direktorat V.E), som forklarede hende de opgaver og funktioner, der var knyttet til den pågældende stilling.

Den 24. maj 1996 tilsendte generaldirektøren for GD V sagsøgeren en skrivelse (skrivelse af 24.5.1996) samt en beskrivelse af de opgaver, som var knyttet til stillingen som konsulent ved dette direktorat. I en skrivelse af 28. maj 1996 understregede sagsøgeren, at det var første gang, hun modtog en beskrivelse af de opgaver, der var knyttet til stillingen som konsulent ved direktorat V.E, siden hendes generaldirektør havde truffet den anfægtede afgørelse, hvorved hun blev frataget sine funktioner som chef for enheden.

Den 13. juni 1996 blev meddelelsen om den ledige stilling KOM/065/96 i lønklasse A5, fjerde løntrin, som chef for enhed 5, »Ligestilling«, ved GD V's direktorat D bekendtgjort.

Den 27. juni 1996 indgav sagsøgeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) med henblik på annullation af den anfægtede afgørelse samt annullation af den afgørelse, som anden bedømmer havde truffet den 25. april 1996, og hvorved denne bekræftede sagsøgerens bedømmelsesrapport for 1993-1995, tillige med erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade. Ved afgørelse af 6. november 1996, som sagsøgeren modtog den 11. november 1996, afviste Kommissionen den del af sagsøgerens klage, som vedrørte den anfægtede afgørelse.

Påstanden om annullation

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 4 og 29

Retten bemærkede, at bestemmelserne i vedtægtens artikel 4 og 29 kun finder anvendelse, hvor der foreligger en »ledig stilling« i disse vedtægtsbestemmelsers forstand. Følgelig er en omplacering af en tjenestemand ikke nogen forfremmelse i disse vedtægtsbestemmelsers forstand, hvis ikke der foreligger en sådan »ledig stilling«, hvorfor der ikke gælder de heri fastsatte formalitetskrav (præmis 52).

Henvisning til: Retten, 6. juli 1993, sag T-32/92, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. II, s. 765, præmis 33.

Betingelsen for, at der foreligger en ledig stilling i vedtægtens artikel 4 og 29's forstand er, at stillingen ikke findes blandt det samlede antal faste stillinger, der figurerer i den stillingsoversigt, som i overensstemmelse med vedtægtens artikel 6 er bilagt den afdeling i budgettet, der vedrører den pågældende institution, og som for hver kategori og tjenestegruppe fastsætter antallet af stillinger i hver lønklasse inden for hver stillingsgruppe (præmis 53).

Henvisning til: Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 34.

I den foreliggende sag blev sagsøgeren overflyttet sammen med stillingen og ikke overflyttet til en ledig stilling, for det første fordi nummeret på hendes stilling forblev uændret efter overflytningen, og for det andet fordi stillingen til den post, hun fik tildelt, blev anvendt som budgetmæssig støtte for den post, som hendes efterfølger skulle overtage. Som følge heraf kunne Retten ikke tiltræde sagsøgerens argument om, at overførslen af stillingen som konsulent ved direktorat V.E var en forflyttelse og krævede, at der blev bekendtgjort en meddelelse om en ledig stilling (præmis 54).

Retten fandt heller ikke at kunne tiltræde sagsøgerens argument om, at der ved overførsel af en stilling fra en tjenestegren til en anden må antages at være oprettet en ny stilling, når de hertil knyttede funktioner ændres væsentligt med den følge, at der skal bekendtgøres en meddelelse om en ledig stilling, før denne kan besættes. Domstolen havde tidligere fastslået, at der ikke oprettes en ny stilling, når denne overføres, uden at der sker nogen væsentlig ændring af de hertil knyttede funktioner, men havde også utvetydigt angivet i den efterfølgende præmis, at der i tilfælde, hvor en tjenestemand overflyttes sammen med sin stilling, »ikke foreligger nogen ledig stilling og dermed heller ikke er pligt til at iværksætte den procedure herfor«, som er fastsat i vedtægtens artikel 4 og 29 (præmis 57, 58 og 61).

Henvisning til: Domstolen, 24. januar 1981, forenede sager 161/80 og 162/80, Carbognaniog Coda Zabetta mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 19; Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 27; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 30; Domstolen, 16. juni 1971, sag C-61/70, Vistosi mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 145, org. réf.: Rec. s. 535, præmis 6 og 7.

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 7, stk. 1

Herom bemærkede Retten, at institutionerne har et vidt skøn med hensyn til, hvorledes de ønsker at indrette deres tjenestegrene på grundlag af de opgaver, der påhviler dem, og med hensyn til placeringen af det personale, som de råder over, dog under den forudsætning, at placeringen sker i tjenestens interesse og under iagttagelse af princippet om stillingernes ækvivalens. En sådan skønsbeføjelse er en afgørende forudsætning for en effektiv tilrettelæggelse af arbejdet og en tilpasning af tjenestegrenenes organisation til ændrede behov. Retten henviste herved til, at Domstolen selv udtrykkelig havde forkastet et argument om, at en omplacering normalt ikke kan ske uden de pågældende tjenestemænds samtykke, da dette i utålelig grad ville begrænse institutionernes dispositionsfrihed ved organisationen af deres tjenestegrene og tilpasningen heraf til udviklingen i behovene. De eventuelle problemer, som en tjenestemands fratræden kan forvolde hans gamle afdeling, og den gavn, som hans nye afdeling kan drage af omplaceringen, er altsammen forhold, som er omfattet af denne skønsbeføjelse. Under hensyn til, at institutionerne har et vidt skøn ved vurderingen af tjenestens interesse, må Rettens kontrol begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har overskredet grænserne for sit skøn og ikke har udøvet det på klart fejlagtig måde (præmis 76).

Henvisning til: Carbognaniog Coda Zabetta mod Kommissionen, a.st., præmis 28; Retten, 12. juli 1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, præmis 37; Turner mod Kommissionen, a.st., præmis 53.

Retten tilføjede, at den pågældende tjenestemand selv skal bevise, at den over for ham trufne afgørelse strider mod tjenestens interesse (præmis 77).

Henvisning til: Domstolen, 21. maj 1981, sag 60/80, Kindermann mod Kommissionen, Sml. s. 1329, præmis 17; Scheuer mod Kommissionen, a.st., præmis 48.

Sagsøgeren havde ikke anført omstændigheder til godtgørelse af, at den anfægtede afgørelse var truffet af andre grunde end tjenestens interesse, hvorfor anbringendet ikke kunne lægges til grand (præmis 84).

Anbringendet om manglende begrundelse

I betragtning af det vide skøn, som ansættelsesmyndigheden råder over ved tilrettelæggelsen af tjenestegrenene, og af den sammenhæng, hvori den anfægtede afgørelse var truffet, fandt Retten, at de forklaringer, som var afgivet under sagsøgerens samtaler med sin direktør og med generaldirektøren for GD V samt i de skrivelser, hun havde udvekslet med disse, opfyldte kravene til begrundelsespligten efter vedtægtens artikel 25, idet den gjorde det muligt for Retten at udøve sin kontrol med den anfægtede afgørelses lovlighed og gav tjenestemanden tilstrækkeligt grundlag for at vide, om afgørelsen var berettiget. Da bedømmelsesproceduren blev afviklet inden for samme periode, kunne det heller ikke være undgået sagsøgerens opmærksomhed, at hendes overordnede navnlig ikke var indforstået med den måde, hvorpå hun havde organiseret arbejdet i enhed V.A.3. Disse forklaringer burde have gjort det forståeligt for sagsøgeren, at den anfægtede afgørelse blev truffet af hensyn til en bedre udnyttelse af hendes kvalifikationer (præmis 93-96).

Henvisning til: Turner mod Kommissionen, a.st., præmis 62; Retten, 6. juli 1995, sagT-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497, præmis 59 og 60.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.