Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 18. november 1993. - RHEINHOLD & MAHLA NV MOD BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE METAALNIJVERHEID. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: RAAD VAN BEROEP 'S-GRAVENHAGE - NEDERLANDENE. - SOCIAL SIKRING - PLIGT FOR HOVEDENTREPRENOEREN TIL AT BETALE DE BIDRAG, SOM IKKE ER BETALT AF EN INSOLVENT UNDERENTREPRENOER. - SAG C-327/92.



Samling af Afgørelser 1995 side I-01223



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1. Raad van Beroep, Haag, har stillet to spoergsmaal vedroerende fortolkningen af forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere m.fl. (1). Spoergsmaalene er opstaaet under en sag mellem en belgisk virksomhed, Rheinhold en Mahla NV, og den nederlandske Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid, der paa det relevante erhvervsomraade har ansvaret for opkraevning af sociale sikringsbidrag.

2. Sagens baggrund er foelgende:

Selskabet Van Breugel Isolatie BV var hjemmehoerende i Nederlandene. Selskabet udfoerte i 1983 og 1984 isoleringsarbejder for Rheinhold en Mahla. Arbejderne blev udfoert i underentreprise i Belgien. I forelaeggelseskendelsen er det oplyst, at de ansatte, som udfoerte arbejdet, "havde deres hovedopholdssted i Nederlandene, udfoerte arbejde af samme art i Nederlandene, at der bestod en organisatorisk forbindelse mellem Van Breugel i Nederlandene og de ansatte under deres ophold i Belgien, og at arbejdskraften blev stillet til raadighed i Nederlandene". Den forelaeggende ret har derfor lagt til grund, at de ansatte var omfattet af den nederlandske sociale sikringsordning, jf. herved artikel 14, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, og at der saaledes ogsaa for saa vidt angaar arbejdet i Belgien skulle betales sociale sikringsbidrag i Nederlandene efter nederlandsk ret. Det drejer sig om bidrag efter lovene om sikring mod arbejdsloeshed, uarbejdsdygtighed og sygdom.

3. Van Breugel gik efterfoelgende konkurs uden at have afviklet sin gaeld til Bedrijfsvereniging, som herefter traf beslutning om, at de ikke-betalte bidrag for saa vidt angaar arbejdet i Belgien for Rheinhold en Mahla ° i alt ca. 50 000 HFL ° skulle betales af denne virksomhed. Bedrijfsvereniging traf denne beslutning med hjemmel i Cooerdinatiewet Sociale Verzekering (koordinationslov for social forsikring ° herefter benaevnt "CwSV"). Lovens artikel 16a-16e bestemmer, at der under visse betingelser kan goeres ansvar gaeldende over for tredjemaend for indbetaling af sociale sikringsbidrag. Ifoelge lovens artikel 16b haefter en hovedentreprenoer for de bidrag, som underentreprenoeren skulle have betalt for sine ansatte.

Rheinhold en Mahla indbragte Bedrijfsvereniging' s beslutning for Raad van Beroep, idet virksomheden bestred, at den skulle haefte for den manglende betaling af de sociale sikringsbidrag.

4. Raad van Beroep har taget stilling til en raekke af Rheinhold en Mahla' s indsigelser og har i forelaeggelseskendelsen konkluderet, at betingelserne i CwSV for at lade Rheinhold en Mahla haefte for Van Breugel' s manglende betaling er opfyldt, "saafremt det antages, at (juridiske) personer i udlandet kan goeres ansvarlige efter de relevante bestemmelser i CwSV".

Raad van Beroep laegger til grund, at det for afgoerelsen af dette spoergsmaal er af betydning, om CwSV, isaer bestemmelserne i artikel 16a-16e, er omfattet af forordning nr. 1408/71' s anvendelsesomraade.

Ifoelge forelaeggelseskendelsen skyldes den nationale retsinstans' tvivl herom navnlig, at de saerlige haeftelsesregler "muligvis gaar videre end den med CwSV tilsigtede koordinering af de nederlandske regler om social sikring", og at det ikke forekommer sikkert, at "forordningens raekkevidde er saaledes, at ogsaa [en tredjemand] ° som ikke er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade ° kan goeres ansvarlig i henhold til denne".

5. Raad van Beroep har paa denne baggrund stillet foelgende spoergsmaal:

"1) Er Cooerdinatiewet Sociale Verzekering omfattet af det saglige anvendelsesomraade for forordning (EOEF) nr. 1408/71?

2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, betyder det da, at de i Cooerdinatiewet Sociale Verzekering indsatte artikel 16a-16e (Wet ketenaansprakelijkheid, lov om kaedeansvar) ikke kan og skal undtages fra det saglige anvendelsesomraade, naar henses til formaalet med EOEF-traktatens artikel 51?"

De stillede spoergsmaal

6. Det kan under denne sag laegges til grund, at det er nederlandsk lovgivning, der er anvendelig for saa vidt angaar eksistensen, beregningen og opkraevningen af de sociale sikringsbidrag, der paahvilede underentreprenoeren ogsaa for det arbejde, virksomheden havde udfoert for Rheinhold en Mahla. Raad van Beroep har fundet, at de arbejdstagere, der for underentreprenoeren udfoerte arbejdet i Belgien, var "udsendte arbejdstagere" som omhandlet i artikel 14, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71 (2), dvs. at arbejdstagerne befandt sig i en af de saerlige situationer, hvor forordningen har gjort undtagelse fra hovedreglen om, at arbejdstagerne er underlagt de sociale sikringslovgivninger i den stat, hvor de er beskaeftiget, jf. forordningens artikel 13.

7. Spoergsmaalet i sagen er, om det forhold, at nederlandsk lovgivning er anvendelig for saa vidt angaar retsforholdet mellem arbejdstager, arbejdsgiver og den kompetente institution, indebaerer, at nederlandsk lovgivnings regler om tredjemands haeftelse som hovedentreprenoer for arbejdsgiverens manglende betaling af sociale sikringsbidrag kan anvendes paa en udenlandsk virksomhed i forbindelse med arbejder udfoert i udlandet.

8. Det er, saa vidt jeg har forstaaet forelaeggelseskendelsen, lagt til grund af Raad van Beroep, at det har vaeret den nederlandske lovgivers hensigt, at de relevante regler om tredjemands ansvar ogsaa skal gaelde for udenlandske virksomheder i forbindelse med arbejder udfoert i udlandet. Dette bekraeftes i den nederlandske regerings indlaeg. Henset til, at de paagaeldende regler saaledes tilsigter at have ekstraterritorial virkning, uden hensyn til, om reglerne er omfattet af forordning nr. 1408/71 eller ej, kan der vaere grund til at overveje, hvad der er baggrunden for de forelagte spoergsmaal. Det kan vaere, at Raad van Beroep blot oensker at sikre sig, at det resultat, som er det af den nederlandske lovgiver tilsigtede, men som ikke fremgaar udtrykkeligt af de paagaeldende regler, ogsaa er det resultat, der foelger af forordning nr. 1408/71. Det kan heller ikke udelukkes, at spoergsmaalene er stillet, fordi Raad van Beroep kan vaere i tvivl om, hvorvidt det efter nederlandsk lovgivning tilsigtede resultat er i strid med faellesskabsretten. Hertil kommer, at det eventuelt kan vaere af interesse at faa konstateret, om forordning nr. 1408/71 er anvendelig i den foreliggende sammenhaeng, fordi forordningens artikel 92 giver hjemmel for, at skyldige bidrag kan inddrives paa en anden medlemsstats omraade.

Hvad der end maatte vaere baggrunden for spoergsmaalene, er der imidlertid ingen grund til at betvivle relevansen af Raad van Beroep' s spoergsmaal om, hvorvidt en regel som den i CwSV, artikel 16b, indeholdte er omfattet af forordning nr. 1408/71.

9. Det er mere tvivlsomt, om Domstolen boer tage stilling til det foerste af de stillede spoergsmaal, dvs. om CwSV som saadan er omfattet af forordning nr. 1408/71.

Baggrunden for dette spoergsmaal kan vaere den opfattelse ° som Bedrijftsvereniging maaske har gjort gaeldende for Raad van Beroep ° at det, naar de vaesentligste dele af en lovgivning utvivlsomt er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, heraf kan sluttes, at lovgivningen i sin helhed er omfattet.

10. Det er om CwSV i sagen oplyst, at den traadte i kraft i 1954, og at den navnlig har til formaal, som det fremgaar af dens navn, at skabe faelles regler om indholdet af en raekke af de begreber, der er relevante for anvendelsen af de forskellige sociale sikringslove ° herunder f.eks. hvad der skal forstaas ved begrebet loen.

Der kan naeppe vaere tvivl om, at saadanne regler, der paa vigtige punkter praeciserer og supplerer regler i de sociale sikringslove, der udtrykkeligt er opregnet i forordningens artikel 4, stk. 1, ogsaa er omfattet af forordningen, jf. nedenfor om domspraksis vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1. Det er da ogsaa af alle dem, der har afgivet indlaeg i sagen, lagt til grund, at i hvert fald hovedparten af CwSV' s regler er omfattet af forordning nr. 1408/71.

11. Der kan imidlertid ikke heraf drages den slutning, at den i sagen direkte relevante regel ° dvs. artikel 16b ° noedvendigvis ogsaa er omfattet af forordningen. Det kan ikke vaere saaledes, at en regel ° alene fordi den findes i en lov, der i oevrigt er omfattet af forordningen ° ogsaa noedvendigvis er omfattet (3). Paa samme maade kan det heller ikke sluttes, at en regel, fordi den findes i en lov, der i oevrigt klart ikke er omfattet af forordningen, af denne grund falder uden for forordningens anvendelsesomraade (4). Afgoerende maa det vaere, om den paagaeldende regel kan anses for at have en i forordningens forstand tilstraekkelig relevant forbindelse med regulering af de sociale sikringsgrene, der er naevnt i forordningens artikel 4, stk. 1.

12. Efter det oplyste om CwSV' s indhold ville Domstolen formentlig kunne besvare det foerste spoergsmaal bekraeftende, dog med det forbehold, at dette svar ikke noedvendigvis indebaerer, at ogsaa bestemmelserne i artiklerne 16a-16e er omfattet af forordning nr. 1408/71. Paa den anden side maa det ogsaa erkendes, at der ikke i sagen har vaeret anledning til at gaa ind i en undersoegelse af alle reglerne i CwSV, og at det derfor kan vaere noget vanskeligt at overskue foelgerne af en saadan bekraeftende besvarelse. Naar hertil kommer, at besvarelsen af spoergsmaalet ikke vil vaere afgoerende for og derfor ikke er noedvendig for en stillingtagen til sagens reelle tvistspoergsmaal, er jeg tilboejelig til at foreslaa Domstolen at undlade at besvare det foerste spoergsmaal.

Om en regel som den i CwSV artikel 16b indeholdte er omfattet af forordning nr. 1408/71

13. Det er oplyst, at de nugaeldende regler i artikel 16a-16e blev indfoert i 1981 ved den saakaldte kaedeansvarslov, der vaesentligt aendrede tidligere regler om, hvem der er pligtig til at betale sociale sikringsbidrag. Der blev i artikel 16a indfoert en haeftelse for virksomheder, der goer brug af "lejet" arbejdskraft, i tilfaelde, hvor den virksomhed, der udlejer arbejdskraft, ikke har betalt sociale sikringsbidrag. Og der blev som naevnt i artikel 16b indfoert en tilsvarende haeftelse for hovedentreprenoeren i tilfaelde af underentreprenoerens manglende betaling. Bestemmelserne i artikel 16c-16e indeholder supplerende regler for haeftelsessituationerne omtalt i artikel 16a og 16b.

Det er som ovenfor naevnt af Raad van Beroep lagt til grund, at den foreliggende sag vedroerer en situation omfattet af artikel 16b. Af denne grund, og fordi der goer sig visse forskelle gaeldende mellem arbejdskraftudlejesituationen og entreprisesituationen, der maaske kan vaere relevante for den retlige vurdering, skal jeg foreslaa Domstolen at begraense sin stillingtagen til reglen i artikel 16b.

14. Det er oplyst, at de saerlige haeftelsesregler har deres baggrund i oensket om at bekaempe problemer i forbindelse med reelt forekommende og alvorlige misbrug af "udlejning af arbejdskraft" og "underentreprise" med henblik paa at undgaa betaling af sociale sikringsbidrag. Det er ikke bestridt, at reglerne er hensigtsmaessige midler til at bekaempe saadanne misbrug, og det er oplyst, at der i hvert fald i Belgien og Tyskland findes regler med samme formaal, men dog med et forskelligt og/eller mere begraenset indhold.

15. Rheinhold en Mahla goer gaeldende, at en regel som CwSV, artikel 16b, ikke er omfattet af forordning nr. 1408/71' s anvendelsesomraade, mens de oevrige, der har afgivet indlaeg i sagen ° dvs. Bedrijfsvereinging, den nederlandske, den tyske og den graeske regering samt Kommissionen ° alle goer gaeldende, at en saadan regel er omfattet af forordningen.

16. Der argumenteres efter min mening i disse sidstes indlaeg med rette for, at regler ° ogsaa selv om de ikke findes i de love, der direkte regulerer de i forordningens artikel 4 opregnede sociale sikringsgrene ° er omfattet af forordningen, naar de kan anses for at have en tilstraekkelig relevant forbindelse med disse love, og at dette er tilfaeldet for saa vidt angaar bestemmelser, der fastlaegger regler om opkraevning hos arbejdsgiveren af sociale sikringsbidrag.

17. Det er i sagen ubestridt, at det efter domspraksis er uden betydning, at CwSV ikke er medtaget i den nederlandske regerings erklaering efter forordningens artikel 5 om, hvilke love der er omfattet af forordningens anvendelsesomraade (5).

18. Det er ogsaa givet, at Domstolen har undgaaet en restriktiv fortolkning af anvendelsesomraadet for artikel 4, stk. 1, og at den laegger til grund, at forordningen finder anvendelse paa de paagaeldende sociale sikringsordninger i deres helhed (jf. herved dommen i Jansen-sagen, hvori Domstolen fastslog, at tyske regler om refusion af sociale sikringsbidrag var omfattet af den tidligere forordning nr. 3 (6)).

19. Der kan heller ikke vaere tvivl om, at forordningen finder anvendelse paa nationale regler om opkraevning af sociale sikringsbidrag, se herved bl.a. Domstolens dom i Foot-Ball Club d' Andlau-sagen, hvoraf fremgaar, at det foelger af forordningen, at "arbejdsgiveren i en anden medlemsstat end den, hvis socialsikringslovgivning er anvendelig paa arbejdstageren, er forpligtet til at betale bidrag i henhold til den lovgivning, der gaelder for arbejdstageren, saafremt han er fritaget for betaling af bidrag til socialsikringsorganerne i sin egen stat" (7).

Det kan herefter laegges til grund, at regler om opkraevning af sociale bidrag i forbindelse med de i artikel 4 opregnede sikringsgrene ogsaa hos udenlandske arbejdsgivere er omfattet af forordningen.

20. Bortset fra Rheinhold en Mahla drager alle de, der har indgivet indlaeg i sagen, den slutning, at samme resultat maa gaelde for saa vidt angaar regler, hvorefter andre end den direkte arbejdsgiver ° dvs. personer, der er tredjemaend i forhold til arbejdstageren, arbejdsgiveren og den kompetente institution ° kan afkraeves betaling i tilfaelde af arbejdsgiverens manglende betaling.

De finder ikke, at det har relevant betydning, at betalingspligten udstraekkes til tredjemaend og ikke kun gaelder arbejdsgiveren.

21. Det er imidlertid et spoergsmaal, om denne opfattelse noedvendigvis er korrekt. Det er efter min mening med rette anfoert af Raad van Beroep, at en tredjemand som Rheinhold en Mahla ikke direkte er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade.

Der er, som ovenfor naevnt, i forordningen (jf. herved artikel 4, stk. 2, og artikel 92) klare holdepunkter for, at regler om arbejdsgiverens pligt til at betale sociale sikringsbidrag er omfattet af forordningen. Der findes ikke tilsvarende klare holdepunkter for, at forordningen finder anvendelse paa regler om tredjemaends haeftelse for betaling af sociale sikringsbidrag (8).

22. Det maa efter min mening laegges til grund, at en besvarelse af spoergsmaalet ikke med sikkerhed kan hentes i nogen af forordningens udtrykkelige regler eller i domspraksis.

Spoergsmaalet maa besvares ud fra overvejelser om, hvorvidt det kan udledes af forordningens formaal, at dens bestemmelser, herunder i foerste raekke bestemmelserne om den anvendelige lovgivning i artikel 14, stk. 1, litra a), ogsaa finder anvendelse paa regler, hvorefter den kompetente institution efter national ret kan kraeve betaling af sociale sikringsbidrag hos tredjemaend.

23. Det er som naevnt ubestrideligt, at en haeftelsesregel som den foreliggende er hensigtsmaessig for at beskytte mod reelt forekommende misbrug, at den derfor er et egnet middel til at beskytte finansieringsgrundlaget for de sociale sikringsordninger, og at den derved ogsaa kan ses som en beskyttelse af arbejdstagerne i almindelighed.

En manglende indbetaling fra en arbejdsgiver har imidlertid efter det oplyste ikke direkte indflydelse paa stoerrelsen af de ydelser, der udbetales til de paagaeldende arbejdstagere. Haeftelsesreglen har for de enkelte arbejdstagere kun den betydning, at det generelle finansieringsgrundlag for de sociale sikringsordninger beskyttes.

Artikel 16b har saaledes i foerste raekke til formaal at beskytte finansieringsgrundlaget ved at begraense den risiko, som arbejdsgiverens konkurs ellers ville indebaere. Dette er efter min mening en anden risiko end den, der daekkes gennem de i artikel 4, stk. 1, opregnede lovgivninger.

24. Mod at lade forordningen finde anvendelse paa den omtvistede regel kan i oevrigt anfoeres, at der ogsaa er et hensyn at tage til den udenlandske tredjemands interesser, at det ikke kan udelukkes, at et haeftelsesansvar for en udenlandsk entreprenoer kan begraense den frie udveksling af tjenesteydelser, og at der boer stilles krav til klarheden af bestemmelser, der foerer til en anvendelse af nationale regler, der paafoerer udenlandske virksomheder pligter i anledning af handlinger begaaet i udlandet.

25. Hensynet til de paagaeldende udenlandske tredjemaends interesser boer efter min mening medinddrages i Domstolens overvejelser. Hvis forordningen finder anvendelse paa en regel som CwSV med den virkning, at ogsaa udenlandske entreprenoerer bliver betalingsansvarlige, vil det kunne faa alvorlige oekonomiske konsekvenser for godtroende tredjemaend.

Hvis den paagaeldende haeftelsesregel udstraekkes til at gaelde udenlandske entreprenoerer, vil de forudsaetningsvis have pligt til at kende nederlandsk lovgivning. Dette kan maaske haevdes ikke at vaere et urimeligt krav, naar de goer brug af nederlandske underentreprenoerer. Hertil kommer, at det efter de nederlandske regler er muligt for hovedentreprenoererne at indsaette den del af entreprisesummen, der svarer til de skyldige sociale sikringsbidrag, paa en spaerret bankkonto og dermed at begraense den risiko, en anvendelse af CwSV skaber for dem.

Men disse forhold udelukker dog ikke, at en anvendelse af den nederlandske haeftelsesregel paa udenlandske entreprenoerer vil kunne have indgribende og vanskeligt forudsigelige virkninger for disse, og at disse virkninger vil foeles mere byrdefulde for de udenlandske entreprenoerer end for de nederlandske, idet de foerstnaevnte forudsaettes at kende og handle i overenstemmelse med fremmede lovregler (9).

26. Det er af Rheinhold en Mahla gjort gaeldende, at anvendelsen af den omtvistede nederlandske regel paa udenlandske hovedentreprenoerer vil kunne foere til en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser, der tilsigtes realiseret ved traktatens artikel 59 ff. (og indirekte herved ogsaa den frie bevaegelighed for arbejdskraften, der er formaalet med bestemmelsen i traktatens artikel 48).

De oevrige, der har afgivet indlaeg i sagen, stiller i stoerre eller mindre omfang spoergsmaalstegn ved, om denne opfattelse er korrekt, og goer under alle omstaendigheder gaeldende, at eventuelle begraensninger ikke kan indebaere, at forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse paa en regel som den i CwSV, artikel 16b indeholdte.

27. Det kan naeppe bestrides, at anvendelsen af den nederlandske regel paa udenlandske entreprenoerer af disse vil kunne opfattes som en byrde, der vil kunne begraense deres interesse i at goere brug af tjenesteydelser fra nederlandske underentreprenoerer. Paa den anden side maa restriktionens praktiske betydning ikke overvurderes. Entreprenoerer, der er klar over retstilstanden, har som naevnt mulighed for i vaesentligt omfang at begraense risikoen. Den vaesentligste gene for den frie udveksling af tjenesteydelser vil formentlig vaere den usikkerhed, der vil opstaa hos modtagere af graenseoverskridende tjenesteydelser, hvis de faar den opfattelse, at der er risiko for, at de kan blive forpligtet til at respektere regler i tjenesteyderens lovgivning, uden at dette fremgaar af klare regler, dvs. uden at deres pligt hertil har en klar hjemmel (10).

28. Det er efter min mening ikke helt let paa grundlag af disse betragtninger at tage stilling til det forelagte spoergsmaal. Der er normalt god grund til at udstraekke forordningens anvendelsesomraade, naar det som her til en vis, om end begraenset, grad kan siges at beskytte arbejdstagernes interesser og fjerne ulemperne ved, at de arbejder i en anden medlemsstat. Hertil kommer, at der ogsaa kan haevdes at vaere gode saglige grunde for, at den omtvistede nederlandske regel boer have ekstraterritorial anvendelse.

Heroverfor staar imidlertid det forhold, at forordning nr. 1408/71 efter min mening ikke indeholder regler, der giver tilstraekkeligt sikre holdepunkter for at lade en regel som CwSV, artikel 16b, finde anvendelse paa udenlandske tredjemaend (hvis retsforhold i oevrigt med en enkelt udtrykkelig undtagelse ikke er omhandlet i forordningen).

I betragtning af de ovenfor naevnte hensyn til den udenlandske tredjemand og til betragtningerne vedroerende den frie udveksling af tjenesteydelser finder jeg, at der ikke foreligger den tilstraekkelige klarhed i retsgrundlaget for at fortolke forordning nr. 1408/71, saaledes at den omfatter en national regel som artikel 16b i CwSV.

29. Hvis de grunde, der som naevnt kan anfoeres for at give regler som CwSV, artikel 16b, ekstraterritorial virkning, er saa tungtvejende, at medlemsstaterne finder, at regler herom boer indfoeres, vil dette efter min mening kunne ske ved vedtagelse af en faellesskabsregel herom, og i givet fald ved en aendring af forordning nr. 1408/71. Hvis en saadan regel blev vedtaget, ville der efter min mening ikke med rette kunne stilles spoergsmaalstegn ved dens lovlighed under henvisning til, at den maatte have restriktive virkninger for den frie udveksling af tjenesteydelser. En del af de restriktive virkninger ville vaere fjernet derved, at retstilstanden ville vaere blevet klar, og under alle omstaendigheder ville de restriktive virkninger vaere retfaerdiggjorte af og i oevrigt proportionale med de beskyttelsesvaerdige formaal, der ville vaere baggrunden for en saadan regel.

Forslag til afgoerelse

30. Jeg skal under henvisning til ovenstaaende foreslaa Domstolen at besvare de af Raad van Beroep forelagte spoergsmaal saaledes:

"En bestemmelse som den i artikel 16b i Cooerdinatiewet Sociale Verzekering er ikke omfattet af forordning (EOEF) nr. 1408/71' s anvendelsesomraade."

(*) Originalsprog: dansk.

(1) - Det er forordning (EOEF) nr. 1408/71, saaledes som den fremgaar af den koordinerende forordning nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6), der er relevant i denne sag. Forordningen i denne udformning finder anvendelse fra den 1.7.1982, jf. herved artikel 3 i forordning nr. 2001/83.

(2) - Artikel 14, stk. 1, litra a), bestemmer, at en person, der paa en medlemsstats omraade har loennet beskaeftigelse for en virksomhed, hvortil han normalt er knyttet, og som af denne virksomhed udsendes til en anden medlemsstats omraade for dér at udfoere et arbejde for denne virksomheds regning, fortsat er omfattet af lovgivningen i den foerstnaevnte medlemsstat, forudsat at varigheden af dette arbejde ikke paaregnes at overstige ét aar, og at han ikke udsendes for at afloese en anden person, hvis udstationeringsperiode er udloebet .

(3) - Se herved f.eks. Domstolens dom af 15.12.1976 (sag 39/76, Mouthaan, Sml. s. 1901, praemis 17-21).

(4) - Se herved f.eks. Domstolens dom af 3.6.1992 (sag C-45/90, Paletta, Sml. I, s. 3423, praemis 13-17).

(5) - Se herved dom af 27.1.1981, sag 70/80, Vigier, Sml. s. 229.

(6) - Domstolens dom af 5.5.1977, sag 104/76, Sml. s. 829. Se praemis 6, fjerde afsnit.

(7) - Dom af 24.6.1975, sag 8/75, Caisse Primaire d' Assurance Maladie de Sélestat mod Foot-Ball Club d' Andlau, Sml. s. 739, praemis 17.

(8) - Forordningen indeholder kun en udtrykkelig bestemmelse af betydning for en tredjemands retsstilling, nemlig om den kompetente institutions krav over for en erstatningspligtig tredjemand, jf. artikel 93.

(9) - Saa vidt jeg har forstaaet de nederlandske regler er der ° som navnet paa 1981-aendringsloven ogsaa viser ° tale om et kaedeansvar , dvs. at den endelige betalingsansvarlige kan vaere en virksomhed, der maaske i andet, tredje eller fjerde led som hovedentreprenoer har anvendt ydelser fra en underentreprenoer, der til udfoerelse af sine underentrepriser har modtaget ydelser fra andre underentreprenoerer osv. Hvis jeg har forstaaet de nederlandske regler og deres konsekvenser i saadanne situationer korrekt, vil de kunne foere til, at f.eks. en fransk hovedentreprenoer, der som underentreprenoer har brugt en belgisk virksomhed, der til delvis opfyldelse af sin underentreprise har brugt en nederlandsk underentreprenoer, kan blive betalingsansvarlig for den nederlandske underentreprenoers manglende betaling af sociale sikringsbidrag.

(10) - Som bekendt har Domstolen gentagne gange understreget, at faellesskabslovgivningen skal vaere klar, og at de retsundergivne skal kunne forudse dens anvendelse, se bl.a. dom af 22.2.1984 (sag 70/83, Kloppenburg, Sml. s. 1075, praemis 11) og af 9.7.1981 (sag 169/80, Gondrand Frères, Sml. s. 1931, praemis 17).