RETSMØDERAPPORT

i sag 234/85 ( *1 )

I — Relevante fællesskabsregler og anfægtede bestemmelser

Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost, som ændret ved Rådets forordning nr. 3456/80 af 22. december 1980 (EFT L 360, s. 18) og Rådets forordning nr. 3685/81 af 15. december 1981 (EFT L 369, s. 1), bestemmer i artikel 3:

»de i artikel 2 nævnte angivelser er de eneste tilladte som etiketbetegnelse for bordvin«.

I forordningens artikler 13 og 30 fastsættes tilsvarende regler for henholdsvis kvalitetsvin (k. v. b. d.) og vin med oprindelse i tredjelande.

Forordningens artikel 2, stk. 1, bestemmer hvilke angivelser etiketbetegnelsen for bordvin skal indeholde, og artikel 2, stk. 2, indeholder en samlet oversigt over, hvilke angivelser der kan tilføjes på etiketterne, herunder ifølge litra h):

»nærmere oplysninger om

— produktets art,

— bordvinens særlige farve, for så vidt som disse angivelser er fastsat ved gennemførelsesbestemmelser eller, i mangel heraf, af den pågældende medlemsstat...«.

Med hjemmel i ovennævnte forordning nr. 355/79 har Kommissionen udstedt forordning nr. 997/81 af 26. marts 1981 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og repræsentation af vin og druemost. Forordningens artikel 13, stk. 6, bestemmer:

»I henhold til artikel 2, stk. 2, litra h), artikel 12, stk. 2, litra k), og artikel 28, stk. 2, litra k), i forordning (EØF) nr. 355/79 kan alt efter omstændighederne følgende udtryk anføres:

— ’demi-sec’, ’halbtrocken’ ...,

— ’moelleux’, ’lieblich’ ...,

— ’doux’, ’süss’ ...

Udtrykkene ’sec’, ’trocken’, ’secco’ ... må kun anføres på betingelse af, at den pågældende vin har et indhold af restsukker på højst:

— 4 g /1, eller

— 9 g /1, når det totale syreindhold i g /1 udtrykt i vinsyre er højst 2 g /1 mindre end indholdet af restsukker.«

Kommissionens forordning nr. 997/81 blev ændret ved Kommissionens forordning nr. 1011/84 af 10. april 1984, der trådte i kraft den 16. april s.a. (EFT L 101, s. 17).

II — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

Den 9. februar 1984 havde anklagemyndigheden i Freiburg i medfør af straffebestemmelserne i Weingesetz som ændret ved fjerde ændringslov af 27. august 1982 (BGBl. I, s. 1196) ved Amtsgericht Breisach indledt straffesag mod Franz Keller, som var tiltalt for at have overtrådt Kommissionens ovennævnte forordning nr. 997/81, idet han på flaskeetiketten på den af ham fremstillede bordvin havde anført betegnelsen »durchgegoren« (fuldstændig gæret), skønt det kun er tilladt at anvende betegnelsen »trocken« (tør) til angivelse af restsukkerindholdet.

På tiltaltes begæring har Amtsgericht udsat sagen på Domstolens besvarelse af følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 og artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81 gyldige efter fællesskabsretten?«

Den nationale ret er af den opfattelse, at disse bestemmelser, hvorefter de tyske producenter er forpligtet til udelukkende at angive arten af deres vine ved de deri anførte betegnelser, begrænser deres udviklingsmuligheder og krænker retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, som er sikret ved den tyske grundlovs artikel 12.

I sin forelæggelseskendelse har Amtsgericht Breisach anført, at den efter modtagelsen af Domstolens præjudicielle afgørelse har til hensigt at indbringe sagen for Bundesverfassungsgericht for at få afgjort, om fællesskabsreglerne er forenelige med den tyske grundlov.

Forelæggelseskendelsen er registreret på Domstolens justitskontor den 25. juli 1985.

I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af Franz Keller ved advokat H. Tröscher, Freiburg, af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent Peter Karpen-Stein som befuldmægtiget og af Rådet for De europæiske Fælleskaber ved ekspeditionssekretær i Rådets juridiske tjeneste Arthur Bräutigam som befuldmægtiget.

På grundlag af den referende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten, har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

Ved beslutning af 2. maj 1986 har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 95, stk. 1 og 2, besluttet at henvise sagen til tredje afdeling.

III — Sammenfatning af de skriftlige indlæg

Keller har anført, at forbudet mod at anføre andre betegnelser end dem, som udtrykkeligt er nævnt i de omtvistede bestemmelser, er ugyldigt af følgende to grunde:

— Forbudet er i strid med retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, som er sikret af den tyske grundlovs artikel 12, og som er en af de grundrettigheder, som Domstolen skal beskytte.

— Forbudet er ikke begrundet i et af formålene mod enhver ordning vedrørende betegnelsen af vin, nemlig forbrugernes ret til nøjagtige oplysninger, som ikke er vildledende, en konkurrencedygtig produktion og hensynet til offentlige interesser.

For så vidt angår det første punkt, har Keller gjort gældende, at bestemmelserne vedrørende betegnelse af vin har til formål at beskytte forbrugerne og vinavlerne. I den tyske grundlovs artikel 12's betydning er der tale om ufravigelige regler vedrørende udøvelsen af dette erhverv på et konkurrencedygtigt marked. Ifølge Bundesverfassungsgericht indebærer de således fortolkede bestemmelser, at retten til fri udøvelse af et erhverv kun kan begrænses af lovgiveren af hensyn til almenvellet, som er sikret i grundloven, og under iagttagelse af proportionalitetsprincippet.

Keller har herved gjort gældende, at vinavlerne ifølge Weingesetz fra 1930 frit kunne anvende de betegnelser for deres vine, som de ønskede, dog ikke vildledende betegnelser. Denne frihed blev ofret ved indførelsen af fællesskabsreglerne, som er alt for strenge, og som indeholder unødvendige detaljer. Keller, som bl. a. har henvist til bestemmelserne vedrørende størrelsen af de på etiketten anvendte bogstaver, har anført, at sådanne regler nødvendigvis må skabe forvirring såvel hos forbrugeren som hos producenten, og de kan således ikke opfylde det tilsigtede mål, nemlig forbrugernes ret til nøjagtige oplysninger, som ikke er vildledende, og en konkurrencedygtig vinproduktion.

Med hensyn til det andet punkt har Keller for det første gjort gældende, at differentieringen og specialiseringen af produktionen, for så vidt den gennemføres på en hensigtsmæssig måde, kun kan fremme konkurrencedygtigheden.

Keller har for det andet anført, at det ikke er godtgjort, at den ifølge fællesskabsreglerne foreskrevne betegnelse »tør« dækker den her omhandlede type vin.

Ifølge Keller giver betegnelsen »tør« for det tredje ikke nøjagtige oplysninger til forbrugerne, for så vidt den ifølge artikel 13, stk. 6, i forordning nr. 997/81 betyder, at vinen har et indhold af restsukker, som kan svinge inden for den i bestemmelsen anførte margen, som yderligere er blevet udvidet ved Kommissionens ovennævnte forordning nr. 1011/84 af 10. april 1984. Under henvisning til et dokument, som er vedlagt hans skriftlige indlæg, har Keller anført, at betegnelsen »durchgegoren« (fuldstændig gæret) klart angiver, at der ikke er tilsat sukker til den omhandlede vin. Sammen med udtrykket »trocken« gives der med denne betegnelse således nøjagtige oplysninger, som ikke kan misforstås, hvorved handelsforholdet gøres mere gennemskueligt, og formålet med bestemmelserne om betegnelsen af vine samtidig tilgodeses.

Keller har gjort gældende, at forbudet mod at anvende andre betegnelser end de i ovennævnte bestemmelser udtrykkeligt anførte ganske vist er omfattet af fællesskabslovgiverens frie skøn, men at det er udtryk for en bureaukratisk og centralistisk adfærd, som er ugyldig, for så vidt den er i strid med retten til fri udøvelse af et erhverv uden at være begrundet i hensynet til forbrugerne eller offentlige interesser.

Kommissionen, som har henvist til præmis 3 i dommen af 17. december 1970 (Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Smi. s. 235) og til præmis 14 i dommen af 13. december 1979 (Hauer, 44/79, Smi. s. 3727), har understreget, at gyldigheden af fællesskabsretlige bestemmelser ikke kan bedømmes på grundlag af en medlemsstats forfatning.

Kommissionen har herefter understreget, at selv om dette måtte være tilfældet, er de anfægtede fællesskabsregler ikke i strid med den tyske grundlovs artikel 12, da denne indeholder en sondring mellem friheden til at vælge et erhverv, som ikke er omfattet af den foreliggende sag, og udøvelsen af dette erhverv. Udøvelsen af et erhverv kan imidlertid ifølge grundlovens artikel 12, stk. 1, andet punktum, på en hvilken som helst måde begrænses af lovgiveren af hensyn til almenvellet.

Med hensyn til kriterierne for fællesskabsreglernes lovlighed har Kommissionen — navnlig under henvisning til Domstolens dom af 14. maj 1974 (Nold, 4/73, Sml. s. 491) — anført, at selv om Fællesskabets institutioner skal overholde en række grundrettigheder, herunder retten til frit at udøve et erhverv, er der ikke her tale om absolutte forrettigheder, idet de tværtimod kan gøres til genstand for begrænsninger af hensyn til offentlige interesser eller til gennemførelsen af fællesmarkedets mål.

Kommissionen har her for det første anført, at ifølge fjerde betragtning i ovennævnte forordning nr. 997/81 tager fællesskabsreglerne om betegnelse af vin udgangspunkt i kravet om et »enhedsmarked«, som i henhold til EØF-traktatens artikel 38 bl. a. omfatter handelen med landbrugsprodukter. Det fremgår af kapitel 22 i traktatens bilag II, at vin betragtes som et landbrugsprodukt. Imidlertid kan alene en fælles ordning, som omfatter de utallige nationale regler og forskellige former for praksis, fjerne hindringerne for samhandelen mellem medlemsstater og fremme denne, idet forbrugerne i kraft af ordningen kan genkende de betegnelser og udtryk, der anvendes på etiketter på den vin, der fremstilles i deres eget land, på de vinflasker, som importeres fra andre medlemsstater.

Kommissionen har for det andet gjort gældende, at ensartede oplysninger på flaskeetiketterne for vin i høj grad letter kontrollen med den vin, som omsættes inden for Fællesskabet. Denne kontrol, der er foreskrevet i artikel 64 i Rådets grundforordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 54, s. 1) og knæsat ved Rådets forordning nr. 359/79 af 5. februar 1979 (EFT L 54, s. 136), har til formål at beskytte forbrugerens interesser, således som det er fastslået i tredje betragtning til ovennævnte forordning nr. 997/81.

Under henvisning til formuleringen af det af den nationale ret forelagte spørgsmål har Kommissionen anført, at der kun kan rejses tvivl om gyldigheden af artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81, som ændret ved ovennævnte forordning nr. 1011/84, da Kommissionen eller, i givet fald, den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 kun har kompetence til at fastsætte de nødvendige regler for betegnelse af vin.

Efter Kommissionens opfattelse kan gyldigheden af disse forordninger ikke anfægtes. Til støtte herfor har den understreget, at vinproducenterne ifølge artikel 13, stk. 6, i forordning nr. 997/81 har fire muligheder for at betegne typen af deres produkter, hvilket dækker alle smagstyper og således sikrer så nøjagtige oplysninger som muligt. Til forskel fra betegnelsen »durchgegoren«, som kun forstås og anvendes i Tyskland, er betegnelsen »trocken« og de tilsvarende betegnelser i de andre sprog obligatorisk i samtlige medlemsstater med henblik på angivelsen af indholdet af restsukker i en vin.

Kommissionen har yderligere gjort gældende, at betegnelsen »durchgegoren« for så vidt ikke svarer til de faktiske forhold, da der praktisk talt ikke findes »fuldstændig gæret« vin; dette udtryk betyder, at alle sukkerbestanddele i druemosten er omdannet til alkohol. Visse sukkerarter, såsom arabinose og ramenose, som er indeholdt i druer, kan ikke omdannes til alkohol.

Kommissionen har foreslået, at den nationale rets spørgsmål besvares således:

»Gennemgangen af det rejste spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af forordningerne (EØF) nr. 355/79 og 997/81.«

Rådet, som har afgivet indlæg, som nogenlunde svarer til Kommissionens, har understreget, at de anfægtede bestemmelser ikke har til formål at begrænse adgangen til erhvervet som vinhandler, men blot indeholder regler for udøvelsen af dette erhverv for at varetage to legitime offentlige interesser, nemlig dels beskyttelsen af forbrugeren ved en fuldstændig og nøjagtig etikettering for at undgå, at denne vildledes, dels en garanti for en effektiv kontrol af rigtigheden af de tilladte betegnelser. Et sådant formål kan kun gennemføres ved en begrænsning af alle de betegnelser, som må anføres på etiketten.

Rådet har tilsluttet sig den af Kommissionen foreslåede besvarelse af den nationale rets spørgsmål med den begrundelse, at de omtvistede bestemmelser er i overensstemmelse med Fællesskabets legitime offentlige interesser, samt at proportionalitetsprincippet og princippet om ensartede konkurrencevilkår fuldt ud er overholdt.

Y. Galmot

Refererende dommer

( *1 ) – Processprog: Tysk.

DOMSTOLENS DOM (tredje afdeling)

8. oktober 1986 ( *1 )

I sag 234/85

angående en anmodning, som Amtsgericht Breisach am Rhein i medfør af EØF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende straffesag

Anklagemyndigheden, Freiburg,

mod

Franz Keller

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden af Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99) og af Kommissionens forordning nr. 997/81 af 26. marts 1981 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 106, s. 1),

har

DOMSTOLEN (tredje afdeling)

sammensat af afdelingsformanden Y. Galmot, dommerne U. Everling og J. C. Moitinho de Almeida,

generaladvokat: J. Mischo justitssekretær: fuldmægtig D. Louterman

efter at der er afgivet indlæg af

— Franz Keller ved advokat Tröscher, Freiburg,

— Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent P. Karpenstein som befuldmægtiget,

— Rådet for De europæiske Fællesskaber ved ekspeditionssekretær A. Bräutigam, Rådets juridiske tjeneste, som befuldmægtiget,

på grundlag af retsmøderapporten og efter mundtlig forhandling den 12. juni 1986,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 25. juni 1986,

afsagt følgende

DOM

1 Ved kendelse af 2. juli 1985, indgået til Domstolen den 25. juli s.a., har Amtsgericht Breisach am Rhein i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende gyldigheden af Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99) og af Kommissionens forordning nr. 997/81 af 26. marts 1981 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 106, s. 1).

2 Rådets ovennævnte forordning nr. 355/79, som ændret ved Rådets forordning nr. 3456/80 af 22. december 1980 (EFT L 360, s. 18) og Rådets forordning nr. 3681/81 af 15. december 1981 (EFT L 369, s. 1), bestemmer i artikel 3, at »de i artikel 2 nævnte angivelser er de eneste tilladte som etiketbetegnelse for bordvin«. Artikel 2, stk. 1, indeholder en oversigt over de angivelser, som etiketbetegnelsen for bordvine skal omfatte, mens artikel 2, stk. 2, indeholder en samlet oversigt over, hvilke angivelser der kan tilføjes på etiketterne, herunder ifølge litra h) : »nærmere oplysninger om — produktets art, — bordvinens særlige farve, for så vidt som disse angivelser er fastsat ved gennemførelsesbestemmelser eller, i mangel heraf, af den pågældende medlemsstat...«.

3 Med hjemmel i disse bestemmelser har Kommissionen udstedt ovennævnte forordning nr. 997/81, som i artikel 13, stk. 6, bestemmer: »I henhold til artikel 2, stk. 2, litra h), artikel 12, stk. 2, litra k), og artikel 28, stk. 2, litra k), i forordning (EØF) nr. 355/79 kan alt efter omstændighederne følgende udtryk anføres: — ’demi-sec’, ’halbtrocken’ ..., — ’moelleux’, ’lieblich’ ..., — ’doux’, ’süss’ ... Udtrykkene ’sec’, ’trocken’, ’secco’ ..., må kun anføres på betingelse af, at den pågældende vin har et indhold af restsukker på højst: — 4 g /1, eller — 9 g /1, når det totale syreindhold i g /1 udtrykt i vinsyre er højst 2 g /1 mindre end indholdet af restsukker«.

4 Det præjudicielle spørgsmål er blevet forelagt under en straffesag, som anklagemyndigheden i Freiburg havde indledt mod Franz Keller, som var tiltalt for at have overtrådt Kommissionens ovennævnte forordning nr. 997/81, idet han på flaskeetiketten på den af ham fremstillede bordvin havde anført betegnelsen »durchgegoren« (fuldstændig gæret), skønt det i henhold til ovennævnte fællesskabsregler kun er tilladt at anvende betegnelsen »trocken« (tør) til angivelse af restsukkerindholdet i denne type vin.

5 På tiltaltes begæring har Amtsgericht Breisach am Rhein udsat sagen på Domstolens besvarelse af følgende præjudicielle spørgsmål: »Er artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 og artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81 gyldige efter fællesskabsretten?«

6 Det bemærkes, at i henhold til forelæggelseskendelsen er den nationale ret af den opfattelse, at ovennævnte bestemmelser, som begrænser de angivelser, som de tyske producenter må anføre på deres bordvine, er uforenelige med den tyske grundlovs artikel 12, som sikrer retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed.

7 For så vidt angår den nationale rets henvisning til den tyske grundlov, bemærkes indledningsvis, at ifølge Domstolens faste praksis kan gyldigheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter kun bedømmes efter fællesskabsretten. Anbringendet om, at der foreligger krænkelse af grundrettighederne ifølge en medlemsstats grundlov, kan derfor ikke berøre gyldigheden af en fællesskabsretsakt eller dens virkning på denne stats område (jfr. dommen af 17. december 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Smi. s. 235).

8 Som Domstolen tidligere har fastslået, hører retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed imidlertid til de almindelige retsgrundsætninger, som Domstolen skal beskytte. Ligesom udøvelsen af denne ret i medlemsstaterne er underlagt begrænsninger af hensyn til offentlige interesser, er den i det fællesskabsretlige system også kun beskyttet under forbehold af de begrænsninger, der er berettiget ved de mål af almen interesse, som Fællesskabet forfølger, så længe det væsentlige i retten ikke berøres (jfr. dommen af 14. maj 1974, Nold, 4/73, Sml. s. 491, navnligs. 508).

9 I denne forbindelse bemærkes først, at selv om fællesskabsreglerne for etikettering af vin inden for et klart afgrænset område påfører de berørte erhvervsdrivende visse begrænsninger for deres erhvervsmæssige virksomhed, sker der ikke herved nogen krænkelse af det væsentlige i retten til den frie udøvelse af denne virksomhed.

10 For at tage stilling til gyldigheden af de af den nationale ret nævnte bestemmelser skal der tages stilling til det af tiltalte i hovedsagen fremførte argument, hvorefter krænkelsen af den frie udøvelse af erhvervet ikke kan begrundes i de mål af almen interesse, som Fællesskabet forfølger.

11 Ifølge tiltalte i hovedsagen er det væsentlige formål med enhver ordning for betegnelse af vin at sikre en produktion samt forbrugernes ret til nøjagtige oplysninger, som ikke er vildledende. Ifølge Keller gælder dette ikke betegnelsen »trocken«, for så vidt den angiver en vin med et indhold af restsukker, som kan svinge inden for en vid margen, jfr. artikel 13, stk. 6, i ovennævnte forordning nr. 997/81. Betegnelsen »durchgegoren« bevirker derimod sammen med udtrykket »trocken« at der gives nøjagtige oplysninger, som ikke kan misforstås, hvorved handelsforholdet gøres mere gennemskueligt, og formålet med de pågældende bestemmelser samtidig tilgodeses.

12 Det bemærkes, at Rådets forordning nr. 355/79 og Kommissionens forordning nr. 997/81 om betegnelse og præsentation af vin og druemost, som det fremgår af betragtningerne, er udstedt inden for rammerne af den fælles markedsordning for vin indført ved Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 (EFT L 54, s. 1).

13 Inden for disse rammer har de omtvistede bestemmelser, som det fremgår af henholdsvis tredje og fjortende betragtning til Kommissionens forordning nr. 997/81, til formål at fjerne hindringer for samhandelen mellem medlemsstaterne, navnlig ved at indføre en fælles ordning for vin, som er forenelig med forestillingen om et enhedsmarked, og ved med dette formål for øje at begrænse anvendelsen af fakultative angivelser på flaskeetiketter.

14 Som det fremgår af tredje betragtning til Rådets forordning nr. 355/79, henholdsvis Kommissionens forordning nr. 997/81, har bestemmelserne også til formål at sikre forbrugerne »den bedst mulige oplysning«, dvs. »så tydelige og fuldstændige oplysninger som muligt i forbindelse med etiketten«.

15 Begrænsningen af de på vinetiketter tilladte angivelser er således principielt begrundet i de almindelige mål, som den fælles markedsordning for vin forfølger.

16 Endelig skal det nærmere bestemt afgøres, om det forhold, at betegnelsen »durch -gegoren« ikke er anført på listen over tilladte betegnelser, er uforeneligt med kravet om tydelige og fuldstændige oplysninger i henhold til den pågældende ordning; det bemærkes herved først, at udtrykket kun er forståeligt i Forbundsrepublikken Tyskland, og at oversættelsen heraf ikke svarer til nogen betegnelse, der anvendes i Fællesskabets øvrige medlemsstater.

17 Det bemærkes yderligere, at betegnelsen »durchgegoren«, som anført af Kommissionen, ikke svarer til de virkelige forhold, for så vidt der praktisk taget ikke findes vin, der er »fuldstændig gæret«. Tiltalte i hovedsagen har i øvrigt anerkendt, at denne betegnelse betyder, at alle de i druemosten indeholdte sukkerbestanddele er omdannet til alkohol, og han har ikke bestridt, at visse i druer indeholdte sukkerarter rent faktisk ikke kan omdannes til alkohol.

18 Det kan herefter fastslås, at udelukkelsen af betegnelsen »durchgegoren« er begrundet i hensynet til almindelige interesser og således ikke i strid med fællesskabsretten indskrænker den frie udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed som vinproducent.

19 Det forhold, at Kommissionen ved forordning nr. 1011/84 af 10. april 1984 efter påtalerejsningen mod Keller har ændret artikel 13, stk. 6, i forordning nr. 997/81, således at medlemsstaterne har mulighed for for vine, der forhandles på deres område, at tillade, at det for en type vin karakteristiske indhold af restsukker anføres ved hjælp af et tal eller anmærkning i forbindelse med en gradinddelt skala, ændrer intet ved bedømmelsen af artikel 13, stk. 6, i den tidligere affattelse.

20 Det af den nationale ret forelagte spørgsmål må derfor besvares således, at gennemgangen af det forelagte spørgsmål intet har frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 og artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81.

Sagens omkostninger

21 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser kender DOMSTOLEN (tredje afdeling) vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Amtsgericht Breisach am Rhein ved kendelse af 2. juli 1985, for ret:

Gennemgangen af det forelagte spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 og artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81.

Galmot Everling Moitinho de Almeida Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. oktober 1986. P. Heim Justitssekretær Y. Galmot Formand for tredje afdeling

( *1 ) – Processprog: Tysk.