Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 23. marts 1994. - KONGERIGET SPANIEN MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - STATSSTOETTE TIL OFFENTLIGE VIRKSOMHEDER I TEKSTIL- OG FODTOEJSINDUSTRIEN - KAPITALINDSKUD. - FORENEDE SAGER C-278/92, C-279/92 OG C-280/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-04103



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Naervaerende forslag til afgoerelse vedroerer tre forenede sager, hvorunder Kongeriget Spanien anfaegter nogle kommissionsbeslutninger, ifoelge hvilke Spanien har ydet statsstoette i strid med traktatens artikel 92 og 93. Selv om nogle af de spoergsmaal, de tre sager rejser, har lighedspunkter, er der ogsaa vaesentlige forskelle. Jeg skal derfor behandle de tre sager hver for sig.

Sag C-278/92 (Hytasa)

2. Hilaturas y Tejidos Andaluces (herefter benaevnt "Hytasa") blev grundlagt som en privat virksomhed, men blev i 1982 overtaget af en spansk statsinstitution (Patrimonio del Estado) som foelge af sine oekonomiske vanskeligheder. Virksomheden fremstiller forskellige tekstilprodukter paa en raekke fabrikker i og naer Sevilla. Hytasa' s oekonomiske vanskeligheder ophoerte ikke med nationaliseringen, og der blev ivaerksat en omstruktureringsplan, som indebar indskud af et stort kapitalbeloeb (6,6 mia. PTA) fra staten i aarene indtil 1986.

3. Efter en klage anmodede Kommissionen den 4. april 1989 de spanske myndigheder om at fremsende alle de relevante oplysninger om de kapitalindskud, som den spanske stat angiveligt havde foretaget efter Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet den 1. januar 1986. Den 24. november 1989 meddelte de spanske myndigheder Kommissionen, at der var blevet tilfoert Hytasa 7,1 mia. PTA i statslige midler siden 1986.

4. Den 30. maj 1990 meddelte de spanske myndigheder Kommissionen, at Hytasa var i faerd med at blive privatiseret. Som led i privatiseringsplanen skulle der tilfoeres selskabet en kapital paa 4,3 mia. PTA fra Patrimonio del Estado, selskabet skulle saelges for 100 mio. PTA, og koeberen skulle foroege selskabets kapital med yderligere 3,7 mia. PTA. Der blev opstillet en femaarig redningsplan, der forudsatte, at omsaetningen ville stige med 29%, og at arbejdsstyrken ville blive reduceret med 30%.

5. Den 3. august 1990 meddelte Kommissionen Kongeriget Spanien, at den havde til hensigt at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, vedroerende kapitalindskuddet paa 7,1 mia. PTA, der var foretaget mellem den 1. januar 1986 og 1988, og vedroerende betingelserne for den planlagte privatisering. Paa dette tidspunkt var privatiseringen faktisk allerede sket, idet Hytasa den 25. juli 1990 var blevet solgt til to private selskaber, der allerede drev virksomhed i tekstilindustrien: Hilatura Gossypium SA og Industria Textil del Guadiana SA.

6. Under proceduren i medfoer af artikel 93, stk. 2, gjorde Kongeriget Spanien gaeldende, at kapitalindskuddene paa 7,1 mia. PTA, der var foretaget mellem 1986 og 1988, ikke udgjorde statsstoette, siden de statslige investeringer byggede paa sunde kriterier, som en privat investor ogsaa ville have benyttet. Det anfoerte ogsaa, at disse kapitalindskud blev foretaget som en reaktion paa forhold, der var gaeldende, foer Spanien blev medlem af Faellesskabet. For saa vidt angaar privatiseringsplanen gjorde Kongeriget Spanien gaeldende, at den ikke involverede statsstoette, eftersom virksomheden blev solgt til den hoejestbydende efter at vaere blevet udbudt til salg paa det internationale marked. Ved vurderingen af virksomheden maatte der tages hensyn til dens driftstab i den seneste tid og til omkostningerne i forbindelse med afskedigelse af dens arbejdere. Saafremt der faktisk forelaa statsstoette i forbindelse med salget, haevdede Kongeriget Spanien, at en saadan stoette var forenelig med det faelles marked, eftersom den var en del af en omstruktureringsplan, der skulle goere virksomheden oekonomisk levedygtig, samt fordi virksomheden var beliggende i et omraade, der af Kommissionen er klassificeret som berettiget til regional statsstoette, nemlig Sevilla.

7. I anden halvdel af 1990 og foerste halvdel af 1991 fandt der aabenbart langvarige forhandlinger sted mellem Spanien og Kommissionen, hvorunder Spanien blev anmodet om at fremlaegge en revideret omstruktureringsplan for Hytasa. Spanien sendte en saadan plan til Kommissionen den 13. juni 1991.

8. Kommissionens beslutning 92/317/EOEF (1) om den stoette, som Spanien har ydet Hytasa, nu benaevnt Mediterráneo Técnica Textil SA, og selskabets koeber, blev vedtaget den 25. marts 1992. Ifoelge artikel 1 blev stoetten til Hytasa i form af kapitaltilfoersler paa 7,1 mia. PTA ydet ulovligt, da procedurereglerne i traktatens artikel 93, stk. 3, ikke var overholdt. Det anfoeres imidlertid yderligere i artikel 1, at stoetten opfyldte betingelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og derfor er forenelig med det faelles marked.

9. Ifoelge beslutningens artikel 2 var statsstoetten paa 4,2 mia. PTA, der var indeholdt i kapitaltilfoerslen fra Patrimonio del Estado til Hytasa foer privatiseringen i juli 1990, ulovlig, da den blev ydet i strid med artikel 93, stk. 3. Beloebet paa 4 200 mio. PTA fremkom ved at fratraekke de 100 mio. PTA, der var betalt for koebet af Hytasa, fra de 4,3 mia. PTA, som blev indskudt i selskabets kapital af Patrimonio del Estado. Ifoelge artikel 2, stk. 2, opfyldte den naevnte stoette ingen af de fornoedne betingelser for at kunne indfoeres under en af undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 2 og 3, og var derfor uforenelig med det faelles marked.

10. Beslutningens artikel 3 paalagde Patrimonio del Estado at kraeve stoetten (4,2 mia. PTA) tilbagebetalt fra Mediterráneo Técnica Textil SA (tidligere Hytasa) i overensstemmelse med procedurerne og bestemmelserne i national lovgivning, navnlig dem, der vedroerer morarenter.

11. Beslutningens artikel 4 bestemmer, at ingen aftale, hvorefter der ydes koeberne en godtgoerelse af staten eller Patrimonio del Estado for forpligtelsen til at tilbagebetale modtaget stoette, maa gennemfoeres.

12. Ifoelge artikel 5 skulle Spanien senest to maaneder efter datoen for meddelelsen af beslutningen underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der var truffet for at efterkomme den.

13. Ved staevning indgivet til Domstolen den 19. juni 1992 har Kongeriget Spanien nedlagt paastand om annullation af beslutningens artikel 2, 3, 4 og 5. Der er fremfoert fem forskellige anbringender, og jeg skal undersoege dem et ad gangen.

Foerste anbringende

14. Med det foerste anbringende har den spanske regering anfaegtet Kommissionens konstatering af, at den "finansielle foranstaltning", der fandt sted i forbindelse med privatiseringsplanen, var ulovlig, for saa vidt som procedurereglerne i traktatens artikel 93 blev tilsidesat. Den spanske regering henviser til, at Kommissionen i del V af den anfaegtede beslutning udtalte:

"Med hensyn til den retlige karakter af stoetten til Hytasa i henhold til faellesskabsretten maa det konkluderes, at den er ulovlig, fordi den spanske regering undlod at forhaandsanmelde den til Kommissionen, som det kraeves i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3."

Den spanske regering har anfoert, at Kommissionen blev underrettet om den finansielle foranstaltnings hovedtraek den 30. maj 1990, at vilkaarene i kontrakten vedroerende salget af Hytasa blev meddelt Kommissionen den 25. juni 1990, og at der blev givet underretning om hovedindholdet af omstruktureringsplanen for Hytasa den 6. juli 1990. Den spanske regering har understreget, at disse underretninger fandt sted, foer salgskontrakten blev indgaaet den 25. juli 1990, og foer Spanien den 3. august 1990 fik meddelelse om Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2.

15. Som anfoert af Kommissionen er dette anbringende klart ubegrundet, naar henses til ordene i traktatens artikel 93, stk. 3, hvori det bestemmes:

"Kommissionen skal underrettes saa betids om enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger, at den kan fremsaette sine bemaerkninger hertil. Er Kommissionen af den opfattelse, at det paataenkte er uforeneligt med faellesmarkedet i henhold til artikel 92, ivaerksaetter den uopholdeligt den i stk. 2 fastsatte fremgangsmaade. Den paagaeldende medlemsstat maa ikke gennemfoere de paataenkte foranstaltninger, foer den naevnte fremgangsmaade har foert til endelig beslutning."

Den blotte omstaendighed, at en medlemsstat har givet underretning om en paataenkt stoetteforanstaltning, giver den derfor ikke ret til at ivaerksaette foranstaltningen med det samme. Den skal vente, indtil Kommissionen har truffet en endelig beslutning. Kommissionen skal naturligvis handle med den fornoedne hurtighed og maa ikke lade medlemsstaten vente ubegraenset. Den skal ° efter en foreloebig undersoegelse ° hurtigt beslutte, om der skal gennemfoeres en fuldstaendig undersoegelse af stoetten i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Domstolen fastslog i sin dom af 11. december 1973 i sagen Lorenz mod Tyskland (2), at Kommissionen ikke handler med den fornoedne hurtighed, saafremt den ikke inden to maaneder tager stilling til, om der skal ivaerksaettes en fuldstaendig undersoegelse i henhold til artikel 93, stk. 2. Naar dette tidsrum er udloebet, kan medlemsstaten gennemfoere den planlagte stoette, men det foelger af retssikkerhedsprincippet, at der forinden skal gives underretning herom til Kommissionen.

16. I naervaerende sag fremgaar det klart af den anfaegtede beslutning og af sagsfremstillingen i Kongeriget Spaniens staevning, at Kommissionen foerste gang blev underrettet om privatiseringsplanen for Hytasa den 30. maj 1990, og at Kommissionen ikke fik underretning om vilkaarene for det planlagte salg foer den 25. juni 1990. Enkeltheder i omstruktureringsplanen blev foerst meddelt den 9. juli 1990. Under disse omstaendigheder var Kongeriget Spanien klart ikke berettiget til at gennemfoere salget den 25. juli 1990. Herved tilsidesatte det groft procedurereglerne i traktatens artikel 93.

Andet anbringende

17. Den spanske regering har anfoert, at kapitaltilfoerslen til Hytasa, foer selskabet blev privatiseret, ikke var statsstoette af foelgende grunde.

18. For det foerste var der en rimelig balance mellem de fordele og byrder, der fulgte af kontrakten vedroerende salget af Hytasa. Det er en overforenkling fra Kommissionens side, naar den anfoerer, at betaling af koebsprisen paa 100 mio. PTA var den eneste forpligtelse, som koeberne af Hytasa paatog sig til gengaeld for erhvervelsen af et selskab, der netop havde faaet tilfoert kapital paa 4,3 mia. PTA. Koeberne forpligtede sig endvidere til at gennemfoere en omstruktureringsplan, der skulle goere virksomheden levedygtig. Som led i denne plan skulle de investere 2,5 mia. PTA og yderligere betale 2,04 mia. PTA i forbindelse med en nedskaering af arbejdsstyrken. I salgskontrakten forpligtede koeberne sig ogsaa til at give afkald paa en fordring, som Hytasa havde paa staten, paa 822 750 396 PTA. Fordringen var blevet anerkendt af den spanske hoejesteret.

19. Spanien har anfoert, at fra Patrimonio del Estado' s synspunkt opnaaede staten langt stoerre fordele som foelge af privatiseringsplanen end den modtagne salgspris paa 100 mio. PTA. Alternativet til privatisering ville have vaeret likvidation. Omkostningerne ved at likvidere Hytasa ville have vaeret 5 312 600 000 PTA. Dette tal kommer den spanske regering frem til paa grundlag af den justerede vaerdi af selskabets aktiver (8 741 800 000 PTA), den justerede vaerdi af dets passiver (6 388 000 000 PTA) og omkostningerne ved afskedigelser (7 666 400 000 PTA); se rapporten i bilag VI til staevningen, s. 19. Den spanske regering goer foelgelig gaeldende, at ud fra rent oekonomiske betragtninger ° dvs. bortset fra den sociale omkostning ved at lade Hytasa gaa i likvidation ° var privatiseringsplanen til fordel for Patrimonio del Estado.

20. Den spanske regering har ogsaa anfoert, at der maa tages hensyn til den skade, det ville have for Patrimonio del Estado' s image, hvis Hytasa fik lov til at traede i likvidation.

21. For det andet blev Hytasa solgt til den hoejestbydende efter en procedure, der var i overensstemmelse med faellesskabsretten. Den spanske regering henviser herved til et afsnit i den anfaegtede beslutning, hvori Kommissionen anfoerte, at for at bevise, at der ikke var noget statsstoetteelement i salget af selskabet, skulle det ikke alene bevises, at selskabet blev solgt til den hoejestbydende, men ogsaa, at "salget skete i form af et betingelsesloest aabent udbud, dvs. gennem en udbudsprocedure, hvor alle potentielle koebere opfordres til at afgive bud paa selskabet, og hvor staten ikke knytter nogen betingelser til salget" (3). Det anfoeres videre i den anfaegtede beslutning, at Spanien paalagde koeberne visse betingelser, "der midlertidigt begraensede raadighedsretten over den erhvervede aktiekapital".

22. Spanien har anfoert, at Hytasa blev tilbudt til 160 potentielle koebere, der ikke alle var spanske. Betingelserne i kontrakten var ikke fastsat paa forhaand, men var resultatet af forhandlinger med koeberne. De er afbalancerede, forholdsmaessige og har direkte forbindelse med kontraktens genstand. Kontraktvilkaaret om, at Hytasa ikke maatte afhaendes i et vist tidsrum, skulle forhindre spekulation.

23. For det tredje var kapitaltilfoerslen til Hytasa fra Patrimonio del Estado en foranstaltning, som en privat investor ville have foretaget. Den spanske regering har henvist til dom af 10. juli 1986 i sagen Belgien mod Kommissionen (4), hvori Domstolen fastslog, at en forhoejelse af kapitalen i en statsejet virksomhed ved hjaelp af offentlige midler ikke er statsstoette, saafremt virksomheden kunne have rejst de omhandlede beloeb paa det private kapitalmarked, dvs. "om en privat virksomhed ud fra udsigterne til rentabel drift under lignende omstaendigheder ville have foretaget en saadan kapitalforhoejelse, idet der herved skal ses bort fra ethvert socialt, politisk eller regionalt hensyn til den paagaeldende sektor" (5).

24. Den spanske regering har anfoert, at en privat investor ville have vaeret villig til at betale 3 377 300 000 PTA (dvs. 4 200 000 000 PTA minus 822 700 000 PTA (6), som er det beloeb, der blev givet dom for som naevnt i punkt 18 ovenfor), for at slippe af med et selskab, der sandsynligvis ville tabe 5 mia. PTA i de naeste tre aar, og som kun kunne vaere likvideret med en omkostning paa 5 312 600 000 PTA. Spanien har anfoert, at Domstolen i sin dom af 21. marts 1991 i sagen Italien mod Kommissionen (7) fandt, at et kapitalindskud fra et moderselskab var acceptabelt, hvis formaalet var at standse driften i et datterselskab paa de bedst mulige betingelser, og at et af de relevante hensyn var oensket om at bevare moderselskabets image. Det ville vaere til alvorlig skade for Patrimonio del Estado' s image, saafremt det lukkede en af sine virksomheder i en region med hoej arbejdsloeshed og vanskelige sociale forhold. Et privat selskab i samme situation som Patrimonio del Estado ville ogsaa vaere modtageligt for pres fra fagforeninger eller politiske instanser.

25. For det fjerde er det ikke bevist i den anfaegtede beslutning, at EF-markedet for faerdige bomulds- og uldprodukter blev paavirket af den oekonomiske foranstaltning, som Patrimonio del Estado gennemfoerte. Beslutningen omhandler udelukkende markedet for garner og stoffer. Efter salget af Hytasa vil virksomheden ophoere med at levere saadanne produkter og vil faktisk efterspoerge dem. Med hensyn til faerdigvarer, som Hytasa herefter vil koncentrere sin virksomhed om, har Kommissionen ° i den anfaegtede beslutning ° blot kritiseret, at der ikke foreligger statistiske oplysninger herom.

26. Ingen af de ovennaevnte argumenter kan efter min mening rokke ved Kommissionens konstatering af, at den spanske foranstaltning, der bestod i indskud af 4,3 mia. PTA i offentlige midler i et statsejet selskab, samtidig med at Spanien aftalte at saelge selskabet for 100 mio. PTA, var ydelse af statsstoette.

27. For saa vidt angaar anbringendet om, at der var en rimelig balance mellem de forpligtelser og de fordele, der fulgte af kontrakten om salget af Hytasa, bemaerkes, at dette efter min mening ikke er den allerbedste fremgangsmaade, naar der skal tages stilling til spoergsmaalet, om Spanien ydede statsstoette til Hytasa' s koebere, eller til spoergsmaalet om, hvor megen statsstoette der blev givet. Disse spoergsmaal skal besvares, ikke saa meget med henvisning til de fordele, der blev givet til (eller de forpligtelser der blev paalagt) den angivelige stoettemodtager, men derimod paa grundlag af statens nettoudgift til foranstaltningen. Den af Spanien anvendte fremgangsmaade ville under omstaendighederne i den foreliggende sag goere det praktisk taget umuligt at fastslaa stoerrelsen af den oekonomiske stoette til koeberne af Hytasa, da nogle af de forpligtelser, som de haevder at have paataget sig, ikke kan maales i penge.

28. Selv om det nogle gange haevdes, at finansiel stoette, der ydes af staten, skal vaere gratis (8) for at kunne betegnes som statsstoette, er det med sikkerhed en rigtigere opfattelse, at der foreligger statsstoette, saafremt en medlemsstat giver en virksomhed adgang til midler, som under normale omstaendigheder ikke ville blive stillet til raadighed af en privat investor, der anvender almindelige forretningskriterier og ikke bekymrer sig om andre hensyn af social, politisk eller godgoerende art.

29. Den spanske regering erkender, at "privatinvestor-kriteriet" er den afgoerende maalestok, men proever at godtgoere, at den handlede i overensstemmelse med dette kriterium, fordi det eneste alternativ ° nemlig at likvidere Hytasa ° ville have vaeret mere bekosteligt for staten. Svagheden ved dette argument er, at eftersom Hytasa var oprettet som et aktieselskab, ville Patrimonio del Estado ikke som ejer af dets aktiekapital have vaeret forpligtet til at indskyde flere penge i selskabet under dets likvidation. Dersom selskabets passiver oversteg dets aktiver, havde dets kreditorer ikke kunnet henvende sig til Patrimonio del Estado for forskellen. Som det med rette anfoeres af Kommissionen, maa der sondres mellem Patrimonio del Estado' s forpligtelser som ejer af aktiekapitalen i Hytasa og den spanske stats forpligtelser som den, der yder social sikring og ydelser ved arbejdsloeshed. Den sidste slags forpligtelser kommer ikke i betragtning ved anvendelsen af privatinvestor-kriteriet.

30. Naar tingene foerst betragtes paa denne maade, bliver mange af de stridspunkter, som parterne har droeftet vidt og bredt, uden interesse. Det er klart, at den uomtvistede omstaendighed, at Hytasa blev solgt til den hoejestbydende efter en korrekt gennemfoert udbudsprocedure, er irrelevant. At andre virksomheder ikke var interesserede i at overtage Hytasa, medmindre der blev lokket med et endnu stoerre beloeb i offentlig finansiering, beviser ikke, at de betingelser, der blev aftalt med den, der fik tilslag, ikke indeholder statsstoette. Ligeledes er det efter min mening et irrelevant argument, der fremfoeres vedroerende hensynet til at bevare Patrimonio del Estado' s image. Det er svaert at godtage, at et statsejet holdingselskab skulle vaere saa betaenkeligt ved de skadelige virkninger for selskabets generelle image som foelge af, at en af dets virksomheder gaar konkurs, at det alene af denne grund var villigt til at tilbyde enorme pengebeloeb til et privat selskab for at faa det til at overtage virksomheden.

31. Vanskeligere er spoergsmaalet om det paadoemte gaeldsbeloeb paa 822 750 396 PTA, som den spanske stat angiveligt skyldte Hytasa, og som koeberne af Hytasa gik med til at give afkald paa som en af betingelserne i salgskontrakten. Hvis den spanske stat skyldte et vist pengebeloeb til Hytasa som foelge af en saedvanlig erhvervsmaessig disposition (og saaledes ikke som foelge af et tilsagn om at yde statsstoette under en eller anden form), og hvis koeberne af Hytasa gik ind paa at give afkald paa denne fordring, ville det principielt vaere logisk at regne dette beloeb med ved beregningen af stoerrelsen af stoetten til Hytasa. (Dette beroerer naturligvis ikke spoergsmaalet, om Hytasa og dens koebere modtog statsstoette; det har blot interesse for opgoerelsen af stoettens stoerrelse). Som Kommissionen imidlertid har anfoert, henledte Spanien ikke klart Kommissionens opmaerksomhed paa dette punkt under proceduren i henhold til traktatens artikel 93. Alt, hvad Kommissionen vidste, var, at der i henhold til en klausul i salgskontrakten blev givet afkald paa eventuelle krav mod staten paa grundlag af en dom fra den spanske hoejesteret. Jeg kan derfor ikke se, hvorledes kommissionsbeslutningen, der blev vedtaget som afslutning paa denne procedure, kan annulleres af denne grund, heller ikke delvis.

32. Det sidste spoergsmaal, der rejses med Kongeriget Spaniens andet anbringende, er, hvorvidt stoetten til Hytasa har paavirket samhandelen mellem medlemsstaterne. Betydningen af dette spoergsmaal ligger naturligvis i, at traktatens artikel 92, stk. 1, kun forbyder stoette i det omfang, den har en saadan virkning.

33. Det fremgaar klart af Domstolens praksis, at betingelsen om, at samhandelen mellem medlemsstaterne skal vaere paavirket, let er opfyldt. I sin dom af 17. september 1980 i sagen Philip Morris mod Kommissionen (9) bemaerkede Domstolen:

"Naar en finansiel stoette, som ydes af en stat, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Faellesskabet, maa det antages, at denne samhandel paavirkes af stoetten."

34. Det er indlysende, at en statsstoette kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne, saafremt stoettemodtageren, hvis konkurrenceposition styrkes takket vaere stoetten, eksporterer en betydelig maengde varer til andre medlemsstater. En statsstoette kan imidlertid ogsaa have en saadan virkning, naar stoettemodtageren ikke eksporterer varer til andre medlemsstater, idet stoetten kan saette modtageren i stand til at foroege sin produktion og dermed begraense det potentielle marked for varer indfoert fra andre medlemsstater (10). Stoetten kan endog paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne, naar modtageren eksporterer naesten hele sin produktion til lande uden for Faellesskabet, i betragtning af "den indbyrdes afhaengighed mellem faellesskabsvirksomhedernes markeder" (11).

35. I den foreliggende sag blev der udbetalt meget betydelige pengebeloeb fra staten for at redde en tekstilfabrikant ° der ikke kunne have overlevet, hvis markedskraefterne havde faaet lov til at virke frit ° fra undergang. Foelgelig vil denne virksomhed fremstille store maengder varer til afsaetning i Spanien, i andre medlemsstater eller uden for Faellesskabet. De varer, der er tale om, er bomulds- og uldstoffer samt konfektion. Det er ikke noedvendigt med et arsenal af statistiske oplysninger eller talrige OECD-rapporter for at goere sig klart, at saadanne varer er genstand for international handel baade inden for Faellesskabet og uden for: jakker, bukser, skoerter og skjorter, som er fremstillet i Sevilla, kan tilfredsstille behovene for forbrugere i Hamburg, Paris og Athen, ligesom lagner, haandklaeder, bordduge og servietter, der er fremstillet i Lancashire, kan finde deres plads i hjem i Andalusien. Paa denne baggrund mener jeg ikke, at det alvorligt kan haevdes, at stoetten til koeberne af Hytasa ikke havde en maerkbar virkning paa samhandelen mellem medlemsstaterne.

Tredje anbringende

36. Den spanske regering har anfoert, at selv om kapitaltilfoerslen fra Patrimonio del Estado og det samtidige salg af Hytasa var en statsstoette, skulle denne vaere erklaeret for forenelig med faellesmarkedet i overensstemmelse med traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c).

37. Den spanske regering har for det foerste naevnt, at det er almindeligt anerkendt, at Sevilla-omraadet principielt er berettiget til statsstoette i medfoer af artikel 92, stk. 3, litra a), hvorefter der kan ydes stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse.

38. Den spanske regering kritiserer Kommissionen for at udtale i den anfaegtede beslutning, at det ydede stoettebeloeb (ifoelge Kommissionen 4,2 mia. PTA) langt oversteg det beloeb, som koeberne af Hytasa investerede (2,5 mia. PTA). Ifoelge den spanske regering skulle koeberne ivaerksaette en redningsplan for Hytasa og betale ca. 2,04 mia. PTA som led i nedskaeringen af arbejdsstyrken med 314 personer.

39. Den spanske regering goer gaeldende, at stoetten er berettiget efter artikel 93, stk. 3, litra a), fordi dens gavnlige virkninger for Sevilla-omraadet, hvor 700 arbejdspladser ville blive bevaret, opvejede de skadelige virkninger af den ganske lille konkurrenceforvridning.

40. Den spanske regering goer ogsaa gaeldende, at stoetten kan begrundes i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c), i henhold til hvilken stoette kan erklaeres for forenelig med faellesmarkedet, saafremt den har til formaal at fremme udviklingen af visse erhvervsgrene eller oekonomiske regioner, naar den ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse.

41. Det centrale anliggende igennem hele privatiseringsprocessen var ifoelge den spanske regering at sikre selskabets levedygtighed ved en vaesentlig aendring af dets produktion og ved at indfoere vaerdifuld knowhow, designkompetence, modefornemmelse og teknologisk fornyelse. Redningsplanen forudsaa en vaesentlig nedskaering af Hytasa' s arbejdsstyrke: Antallet af ansatte skulle gaa ned fra 1 034 til 720. Selskabet skulle nedskaere sin produktion af garner og stoffer i et omfang, der svingede mellem 20,8% og 30,2%, og skulle helt holde op med at saelge disse produkter (idet de producerede varer skulle bruges internt til fremstilling af faerdigvarer). Selskabet ville herefter koncentrere sig om fremstillingen af beklaedningsartikler.

42. Den spanske regering kritiserer Kommissionen for at have konkluderet, at det var usandsynligt, at redningsplanen kunne sikre selskabets levedygtighed. Regeringen har henvist til dommen af 14. november 1984 i sagen Intermills mod Kommissionen (12), hvor Domstolen bemaerkede, at Kommissionen ikke havde godtgjort, "hvorfor sagsoegerens virksomhed paa markedet, efter at der i kraft af den tildelte stoette var foretaget en produktionsomstilling, skulle vaere egnet til at aendre vilkaarene for samhandelen i en saadan grad, at nedlaeggelse af sagsoegerens virksomhed ville vaere at foretraekke frem for en sanering" (13).

43. Jeg skal bemaerke, at den spanske regering har henvist til saavel litra a) som litra c) i traktatens artikel 92, stk. 3. Eftersom begge disse bestemmelser aabner mulighed for, at stoette til udviklingen af visse omraader kan erklaeres forenelig med faellesmarkedet, er det klart, at de i et vist omfang daekker det samme. Der er dog nogle vaesentlige forskelle: Navnlig vedroerer litra a) kun regionalstoette, idet den kun kan anvendes paa "omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse"; derimod kan Kommissionen i medfoer af litra c), ud over regionalstoette [som imidlertid ikke inden for litra c) er begraenset til saerligt vanskeligt stillede omraader], give tilladelse til sektorstoette, dvs. stoette til udviklingen af visse erhvervsgrene. Litra c) har saaledes et potentielt ubegraenset geografisk anvendelsesomraade, hvilket utvivlsomt er forklaringen paa, at traktatens ophavsmaend, for at bestemmelsen kan anvendes, foreskrev den yderligere betingelse ° der ikke findes i litra a) ° at stoetten "ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse".

44. Hvad de to bestemmelser har til faelles er, at de begge giver Kommissionen et vidt skoen. I sin dom af 14. februar 1990 i sagen Frankrig mod Kommissionen, den saakaldte "Boussac-sag" (14), udtalte Domstolen:

"Det bemaerkes, at Kommissionen ved vurderingen af en stoettes retmaessighed i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, har meget vide skoensbefoejelser, bl.a. hvad angaar de oekonomiske og sociale faktorer, der kommer i betragtning paa faellesskabsplan."

45. Det er i naervaerende sag ubestridt, at Sevilla-omraadet er ramt af alvorlig underbeskaeftigelse, saaledes at artikel 92, stk. 3, litra a), principielt kan finde anvendelse. Som jeg har bemaerket ovenfor, paalaegger denne bestemmelse ikke udtrykkeligt Kommissionen at sikre sig, at stoetten ikke risikerer at aendre samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse. Dette betyder naturligvis ikke, at Kommissionen helt kan lade den faelles interesse ude af betragtning, naar den anvender artikel 92, stk. 3, litra a); men det foelger klart af den forskellige formulering af litra a) og litra c) i artikel 92, stk. 3, at Kommissionen skal give medlemsstaterne en videre margen med hensyn til stoette til virksomheder i omraader, der er ramt af alvorlig underbeskaeftigelse. Der er ikke meget i den omtvistede beslutning, der viser, at Kommissionen foretog denne sondring, selv om Kommissionen behandlede muligheden for en eventuel anvendelse af litra a) og litra c) saerskilt.

46. Den begrundelse, som den omtvistede beslutning indeholder for afvisningen af at anvende artikel 92, stk. 3, litra a), findes i syvende, ottende, niende og tiende betragtning til beslutningens del VI. Jeg skal citere dem fuldt ud:

"Hvad angaar statsstoetteelementet paa 4,2 mia. PTA, der er indeholdt i kapitaltilfoerslerne til Hytasa umiddelbart foer salget af selskabet, indeholder artikel 92, stk. 3, litra a), en undtagelse for stoette, der fremmer den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse. I denne forbindelse skal det anfoeres, at selv om Hytasa er beliggende i Sevilla, som er et omraade, der er berettiget til regionalstoette i medfoer af artikel 92, stk. 3, litra a), blev den paagaeldende stoette til Hytasa ikke ydet i henhold til de relevante regionalstoetteordninger, men paa grundlag af ad hoc-beslutninger truffet af den spanske regering i form af skoensmaessigt foretagne kapitaltilfoersler.

Selv om den paagaeldende stoette kunne betragtes som en regionalstoette, ville den alligevel ikke vaere forenelig med bestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a), fordi stoette, der ydes i henhold til denne artikel, skal bidrage til regionens langsigtede oekonomiske udvikling ° hvilket i dette tilfaelde indebaerer, at stoetten i det mindste skal tjene til at sikre selskabets fortsatte bestaaen; et maal, der ikke er opfyldt for Hytasa' s vedkommende, hvis man skal doemme ud fra de oplysninger, der hidtil er blevet fremsendt til Kommissionen (dette aspekt blev behandlet i del IV) ° uden at have uacceptable negative virkninger for konkurrencevilkaarene i Faellesskabet.

Selv om stoetten paa 4,2 mia. PTA paa den anden side udtrykkeligt blev ydet af staten paa den betingelse, at dele af den skulle bruges af Hytasa til investeringsformaal ° hvilket ifoelge Kommissionens meddelelse fra 1979 (15) om principperne for koordinering af de regionale stoetteordninger er en forudsaetning for, at stoette kan tjene til at lette udviklingen af bestemte oekonomiske omraader ° kan denne stoette til Hytasa ikke automatisk betragtes som forenelig med det faelles marked, eftersom Kommissionen, fordi stoetten blev ydet uden for rammerne af de af Kommissionen godkendte stoetteordninger, maa vurdere dens forenelighed med det faelles marked isoleret set, idet den bl.a. kontrollerer, at de stoettede investeringsprojekter tjener Faellesskabets interesse inden for den paagaeldende sektor og bidrager til en fornuftig omstrukturering af selskabet (begge aspekter behandles yderligere nedenfor).

Under alle omstaendigheder overstiger stoetten paa 4,2 mia. PTA langt det af selskabet opstillede investeringsniveau paa 2,5 mia. PTA, hvilket beloeb er uacceptabelt for en investeringsstoette."

47. Kommissionen kan ikke kritiseres for at mene, at stoette, der ydes i medfoer af artikel 92, stk. 3, litra a), skal bidrage til den paagaeldende regions langsigtede oekonomiske udvikling, dvs. at stoetten i et tilfaelde som det foreliggende skal tjene til at sikre selskabets fortsatte bestaaen. Enhver anden opfattelse ville aabne doeren for driftsstoette, hvis skadevirkninger er velkendte.

48. Det afgoerende spoergsmaal er derfor, om det var sandsynligt, at omstruktureringsplanen, som Hytasa' s koebere havde accepteret, ville foere til det oenskede resultat. Uheldigvis er begrundelsen i den anfaegtede beslutning yderst sparsom paa dette punkt.

49. I de betragtninger, jeg har citeret ovenfor, goeres der intet forsoeg paa at forklare, hvorfor det ikke var sandsynligt, at omstruktureringsplanen ville garantere Hytasa' s bestaaen paa langt sigt. Ganske vist naevnes det to steder i de citerede betragtninger, at dette centrale punkt er behandlet andetsteds i beslutningen. Det naevnes saaledes i den anden af de citerede betragtninger (dvs. ottende betragtning til del VI), at det forhold, at det ikke lykkedes at naa det maal at sikre selskabets fortsatte bestaaen, er behandlet i del IV. Og det anfoeres i slutningen af den naestsidste af de citerede betragtninger (dvs. niende betragtning til del VI), at spoergsmaalene om, hvorvidt Hytasa' s investeringsprojekter tjener Faellesskabets interesser og bidrager til en fornuftig omstrukturering af selskabet, "behandles yderligere nedenfor".

50. I virkeligheden behandler del IV nogle helt andre spoergsmaal, og henvisningen hertil var formentlig en fejltagelse, da det er del III, der behandler spoergsmaalet, om omstruktureringsplanen var fornuftig. Jeg skal behandle del III straks nedenfor. For saa vidt angaar bemaerkningen om, at spoergsmaalet om, hvorvidt Hytasa' s investeringsprojekter bidrager til en fornuftig omstrukturering af selskabet, "behandles yderligere nedenfor", er dette ikke helt rigtigt. I den foelgende del af beslutningen anfoeres der ingen begrundelse for den opfattelse, at investeringsprojekterne ikke ville foere til det oenskede resultat. Beslutningens del VI slutter ganske vist med den bemaerkning, at stoetten til Hytasa paavirker samhandelsvilkaarene inden for Faellesskabet paa en maade, der strider mod den faelles interesse, "idet [den] ikke bidrager til en reel omstrukturering af selskabet, der fuldt ud sikrer dens fortsatte bestaaen"; men der anfoeres ingen begrundelse for denne konklusion. Faktisk beskaeftiger de foregaaende afsnit sig med nogle helt andre sider af omstruktureringsplanen; heri angribes planen, fordi der ikke blev truffet nogen foranstaltninger, der sigtede mod at afhaende Hytasa' s produktive aktiver, saaledes at selskabet ville kunne udvide sine aktiviteter ved at udnytte sin uudnyttede kapacitet, og endvidere kritiseres gennemfoerelsen af planen, fordi kun 260 arbejdere var blevet afskediget den 1. august 1991, nogle i form af midlertidig hjemsendelse, hvilket igen holdt muligheden aaben for senere udvidelse. Disse punkter er muligvis vaesentlige, for saa vidt som de vedroerer spoergsmaalet, om Hytasa' s koebere virkelig havde forpligtet sig til at nedskaere selskabets aktiviteter paa langt sigt; men de har ingen som helst interesse for det centrale spoergsmaal, som er, om omstruktureringsplanen ville eller ikke ville goere selskabet levedygtigt.

51. Hvad angaar beslutningens del III er den naesten lige saa tavs med hensyn til spoergsmaalet om, hvorfor omstruktureringsplanen ikke havde udsigt til at sikre Hytasa' s levedygtighed. I del III omtales en revideret omstruktureringsplan, der blev fremsendt til Kommissionen af de spanske myndigheder den 13. juni 1991. I planen indgik "radikale aendringer i Hytasa' s produktionsstrategi og kommercielle strategi". Navnlig skulle selskabet kun saelge faerdigvarer, og produktionen af disse ville stige i et omfang, der varierede mellem 50% og 320%, alt efter hvilket produkt der var tale om. Selskabet skulle nedskaere sine spindings- og vaevningsaktiviteter i et omfang varierende mellem 13% og 25% (16). Den reviderede plan opererede med en medarbejderstab paa 720 personer og en forventet indtjening paa 716 mio. PTA (en 9%-fortjenstmargen af omsaetningen) i det sidste aar. Efter denne sammenfatning af den reviderede plan udtales det i den anfaegtede beslutning:

"En sammenligning mellem de to planer afsloerer en lang raekke punkter, der kan rejse tvivl om, hvor velfunderede deres forudsaetninger og deres resultater er; de mange modsigelser mellem de to planer giver ikke Kommissionen grund til at dele de positive forudsigelser om den reviderede plans endelige resultat.

Specielt gav de spanske myndigheder ingen forklaring paa, hvorledes man ifoelge den anden plan agtede at oege den samlede vaerdi af omsaetningen med yderligere 23%, samtidig med at selskabet skulle ophoere med at afsaette garner og uforarbejdede stoffer, som stadig var indeholdt i den foerste plan, og samtidig med at selskabet skulle opretholde nogenlunde den samme afsaetning af faerdigvarer og beklaedningsgenstande maengdemaessigt set som under den foerste plan. Desuden blev der ikke givet nogen begrundelse for den stoerre direkte ansatte medarbejderstab (720 personer i forhold til 700), naar der paaregnedes en nedskaering i produktionen."

52. En saadan begrundelse forekommer ganske utilstraekkelig, isaer fordi spoergsmaalet om Hytasa' s levedygtighed i lyset af omstruktureringsplanen er et spoergsmaal af afgoerende betydning. Selv om Kommissionen har et vidt skoen i forbindelse med artikel 92, stk. 3, skal den i det mindste give en sammenhaengende begrundelse, om den saa ogsaa er kortfattet, til stoette for sine konklusioner vedroerende et saa afgoerende punkt.

53. Der er to andre punkter, hvor den anfaegtede beslutnings begrundelse forekommer mangelfuld.

54. For det foerste anfoeres det i beslutningen (i tiende betragtning til del VI), at "stoetten paa 4,2 mia. PTA langt [overstiger] det af selskabet opstillede investeringsniveau paa 2,5 mia. PTA, hvilket under alle omstaendigheder er uacceptabelt for en investeringsstoette". Den spanske regering har efter min mening ret, naar den kritiserer Kommissionen med henvisning til, at den ikke alene burde have taget hensyn til de 2,5 mia. PTA, der anvendtes til investeringer i egentlig forstand, men ogsaa til de 2,04 mia. PTA, som Hytasa' s koebere skulle betale som ydelser i anledning af afskedigelser. Kommissionen har anfoert, at den ikke ved beregningen af stoetteintensiteten tager hensyn til omkostningerne ved at nedskaere en virksomheds arbejdsstyrke. Denne praksis forekommer helt ulogisk, naar der er tale om stoette, der skal goere det muligt for et tabgivende selskab at blive omstruktureret, nedskaere sine aktiviteter og blive oekonomisk levedygtigt. Saafremt oekonomisk levedygtighed kun kan opnaas ved at nedskaere arbejdsstyrken, og hvis dette medfoerer afskedigelsesomkostninger som foelge af en lovgivning, der beskytter arbejdstagernes rettigheder, er det rimeligt at betragte saadanne omkostninger som en vaesentlig del af omstruktureringsplanen; de er lige saa noedvendige som investering i nye maskiner med henblik paa at tilpasse selskabets produktion.

55. For det andet anfoeres det i beslutningen (i sekstende betragtning til del VI):

"Efter en noeje gennemgang af det oprindelige omstruktureringsprogram for Hytasa og den reviderede udgave [noterer Kommissionen], at selv om der agtes foretaget en vis nedskaering i produktionen og salget af mellemprodukter, opvejes denne stort set af stigningen i fremstillingen og salget af faerdigvarer. Som foelge heraf finder Kommissionen ikke, at omstruktureringsplanen for Hytasa indeholder en saadan forpligtelse til at nedskaere aktiviteterne, at den kan betragtes som en kompenserende begrundelse for stoetten."

Dette raesonnement er ulogisk. Hvis Hytasa skulle omstruktureres og goeres oekonomisk levedygtig, maatte virksomheden fremstille et eller andet. Hele formaalet med foranstaltningen var at goere det muligt for virksomheden at ophoere med aktiviteter, som den ikke kunne udoeve med fortjeneste, og at paabegynde fremstillingen af varer, som den kunne saelge med fortjeneste. At kritisere omstruktureringsplanen med den begrundelse, at nedskaeringen af Hytasa' s produktion af mellemprodukter ville blive opvejet af stigningen i fremstillingen af faerdigvarer, viser, at man har misforstaaet hele begrebet omstrukturering.

56. Under hensyn til de ovennaevnte begrundelsesmangler ved den anfaegtede beslutning er det min opfattelse, at beslutningens artikel 2, stk. 2, hvori stoetten til Hytasa blev erklaeret uforenelig med faellesmarkedet, skal annulleres.

Fjerde anbringende

57. Med det fjerde anbringende kritiserer den spanske regering uoverensstemmelsen mellem Kommissionens vurdering af den stoette, der blev ydet i tiden 1986-1988, og dens vurdering af det kapitalindskud, der blev gennemfoert paa tidspunktet for privatiseringen af Hytasa i 1990. For saa vidt angaar den foerste periode blev en stoette paa 7,1 mia. PTA anset for forenelig med faellesmarkedet, fordi den skulle skabe grundlaget for en endelig, sund omstrukturering af selskabet som led i en plan, der indebar investeringer i rationaliseringsoejemed paa 5 mia. PTA og fratraedelsesgodtgoerelser paa 700 mio. PTA. I den anden periode skulle der betales 2,04 mia. PTA i fratraedelsesgodtgoerelse, og koeberne af Hytasa skulle investere 2,5 mia. PTA, men Kommissionen har ikke forklaret, hvorfor dette ikke var en rationalisering og omstrukturering, der berettigede statens bidrag paa 4,2 mia. PTA (3 377 300 000 PTA hvis man tager hensyn til Hytasa' s krav, som der er givet afkald paa, mod Patrimonio del Estado). Den eneste forklaring paa den forskellige behandling var, at den foerste stoette var en reaktion paa forhold, der var gaeldende, foer Spanien blev medlem af Faellesskabet. Den spanske regering har gjort gaeldende, at den foranstaltning, der blev foretaget i 1990, var kulminationen paa den proces, der var paabegyndt i den foerste periode, og derfor ogsaa var en reaktion paa forhold foer tiltraedelsen. Den spanske regering mener kort sagt, at den forskellige behandling af den stoette, der blev ydet i 1986-1988, og det andet indskud, viser, at Kommissionen har handlet vilkaarligt. Manglen paa en fyldestgoerende begrundelse for den forskellige behandling haevdes at udgoere en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190.

58. Under hensyn til det resultat, jeg er kommet til vedroerende det tredje anbringende, skal jeg goere op med naervaerende anbringende i al korthed.

59. Hvor mangelfuld dens begrundelse end er, mener jeg ikke, at den anfaegtede beslutning boer annulleres simpelt hen paa grund af den forskellige behandling af den foerste og den anden stoette. Det kan med fuld rette haevdes, at Kommissionen var usaedvanlig overbaerende med hensyn til den stoette, der blev ydet mellem 1986 og 1988. Med den viden, der nu foreligger, kan man saette spoergsmaal ved den antagelse, at denne stoette var udtryk for en vaesentlig bestraebelse paa at skabe grundlaget for en endelig, holdbar restrukturering af selskabet. Alligevel betyder den omstaendighed, at Kommissionen udviste overbaerenhed med hensyn til den foerste stoette, ikke, at den skulle vaere lige saa velvillig over for den stoette, der blev ydet i juli 1990. Kommissionen kunne tvaertimod med rette mene, at det var noedvendigt med en mere overbaerende holdning i de foerste aar af Spaniens medlemskab af Faellesskabet, saaledes at de spanske myndigheder og virksomheder fik en overgangsperiode, hvorunder de kunne vaenne sig til traktatens bestemmelser. Kommissionen kunne af samme grund med rette antage, at der i juli 1990 ikke laengere var grundlag for saerbehandling.

Femte anbringende

60. Det femte og sidste anbringende vedroerer forpligtelsen til at kraeve tilbagebetaling af den stoette, der er erklaeret uforenelig med faellesmarkedet. Den spanske regering har anfoert, at denne forpligtelse er i strid med proportionalitetsprincippet, og at den anfaegtede beslutning ikke indeholder en tilstraekkelig begrundelse for at paalaegge en saadan forpligtelse. Der henvises tillige til stoettemodtagernes berettigede forventning. Det goeres gaeldende, at den konkurrenceforvridning, som stoetten foraarsagede, ikke var tilstraekkelig alvorlig til at begrunde en foranstaltning, som kan foere til et levedygtigt firmas undergang og dermed udloese yderligere arbejdsloeshed i en socialt vanskeligt stillet region.

61. Det er klart, at hvis artikel 2, stk. 2, i den anfaegtede beslutning annulleres, saaledes som jeg netop har foreslaaet, vil dette automatisk goere de bestemmelser ugyldige, som paalaegger de spanske myndigheder at kraeve stoetten tilbagebetalt (artikel 3) og at undlade at gennemfoere nogen aftale, hvorefter disse myndigheder skal holde koeberne af Hytasa skadesloese for en ved beslutningen paalagt forpligtelse (artikel 4). Artikel 5, hvorved den spanske regering paalaegges at underrette Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme beslutningen, vil heller ikke laengere vaere anvendelig.

62. Saafremt Domstolen derimod tiltraeder Kommissionens konstatering af, at stoetten var uforenelig med faellesmarkedet, mener jeg ikke, at bestemmelserne om, at de spanske myndigheder skal kraeve stoetten tilbagebetalt, kan annulleres af nogen af de grunde, der er anfoert i det femte anbringende.

63. Det vigtigste at holde fast ved er, at spoergsmaalet om tilbagebetaling aldrig ville opstaa, hvis medlemsstaterne overholdt deres forpligtelse til at underrette Kommissionen paa forhaand om enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger, jf. traktatens artikel 93, stk. 3, foerste punktum, og deres forpligtelse til ikke at gennemfoere de paataenkte stoetteforanstaltninger, foer Kommissionen har truffet sin endelige beslutning, saaledes som det foreskrives i det sidste punktum i artikel 93, stk. 3. Tilsidesaetter medlemsstaterne disse forpligtelser, ville forbuddet mod statsstoette i artikel 92, stk. 1, blive virkningsloest, dersom Kommissionen ikke var befoejet til at kraeve, at stoette, der anses for uforenelig med faellesmarkedet, skal soeges tilbagebetalt. Det er derfor meningsloest at paaberaabe sig proportionalitetsprincippet som begrundelse for ikke at kraeve en saadan tilbagebetalt: En foranstaltning, der er noedvendig for at sikre, at en af traktatens grundlaeggende bestemmelser faar effektiv virkning, kan ikke vaere i strid med proportionalitetsprincippet. I den ovennaevnte dom i sagen Belgien mod Kommissionen (17) fastslog Domstolen udtrykkeligt, at tilbagesoegning af en ulovligt udbetalt statsstoette principielt ikke kan betragtes som en foranstaltning, der ikke staar i rimeligt forhold til formaalene i traktatens bestemmelser om statsstoette.

64. Spaniens forsoeg paa at henvise til stoettemodtagernes berettigede forventning rammer lige saa meget ved siden af. I sin dom af 20. september 1990 i sagen Kommissionen mod Tyskland (18) fastslog Domstolen, at en medlemsstat, hvis myndigheder har ydet stoette i strid med de i artikel 93 fastlagte procedureregler, ikke kan paaberaabe sig stoettemodtagernes berettigede forventning og dermed unddrage sig sin forpligtelse til at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere en kommissionsbeslutning, hvorefter denne medlemsstat skal soege stoetten tilbage (19). I den samme dom fandt Domstolen, at der hos stoettemodtagerne principielt ikke kan bestaa en berettiget forventning om, at den stoette, de har modtaget, er lovlig, medmindre den er blevet ydet under iagttagelse af den i artikel 93 fastlagte procedure. Domstolen bemaerkede, at en paapasselig erhvervsdrivende nemlig normalt maa vaere i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er blevet fulgt (20).

65. For saa vidt angaar begrundelseskravet skal jeg bemaerke, at der i den anfaegtede beslutning (i del VII) henvises til Deufil-sagen (21) og til Tubemeuse-sagen. De relevante principper fremgaar klart af disse domme. Det anfoeres endvidere i beslutningen, at tilbagebetalingen af stoetten er noedvendig for at genoprette den oprindelige situation og for at ophaeve alle oekonomiske fordele, som den virksomhed, der har modtaget den ulovlige stoette, uretmaessigt har nydt godt af siden det tidspunkt, hvor stoetten blev udbetalt. Denne begrundelse er efter min mening mere end tilstraekkelig.

Sag C-279/92 (Imepiel)

66. Industrias Mediterráneas de la Piel (eller Imepiel) producerer skind og fodtoej, og virksomheden er beliggende i Vall d' Uxó i Castellón-provinsen. Den blev overtaget af den spanske stat i 1976, da den var paa fallittens rand. Herefter havde Patrimonio del Estado 99,94% af selskabets kapital. Selskabet var konstant tabgivende, mens det var offentligt ejet. I de ti aar frem til 1987 androg tabene 12,7 mia. PTA.

67. Gennem presseforlydender i december 1987 erfarede Kommissionen, at de spanske myndigheder havde udarbejdet en redningsplan for virksomheden og havde ydet den 1,4 mia. PTA til daekning af driftstab i 1987. Paa et moede med Kommissionen den 9. juni 1988 meddelte de spanske myndigheder, at der var blevet gennemfoert endnu et kapitalindskud paa 1,929 mia. PTA, denne gang til daekning af tab i 1988, med henblik paa restrukturering af virksomheden via afskedigelser.

68. I loebet af 1988 fandt der en raekke moeder sted mellem de spanske myndigheder og Kommissionen. Der blev ogsaa udvekslet skrivelser. Genstanden for droeftelserne var en overlevelsesplan for Imepiel. Ved skrivelse af 14. december 1988 meddelte Kommissionen de spanske myndigheder, at den havde besluttet at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, vedroerende de 3,329 mia. PTA, som den spanske stat havde indskudt i Imepiel. De spanske myndigheder svarede paa Kommissionens skrivelse den 25. januar 1989 og haevdede, at de penge, der blev givet til Imepiel fra 1986 til 1988, skulle vurderes i sammenhaeng med en treaarig saneringsplan, der ville munde ud i en privatisering af virksomheden. I planen laa bl.a.:

1) genopretning til rentabel drift i loebet af tre aar

2) kapacitetsnedskaeringer (inden for fodtoej fra 3,2 mio. par om aaret til 1,74 mio. par og inden for skind fra 20 mio. kvadratfod om aaret til 14,1 mio. kvadratfod)

3) reduktion af arbejdsstyrken fra 1 457 ansatte til 627.

69. Den 17. marts 1989 blev Kommissionen underrettet om et overtagelsestilbud fra en gruppe spanske forretningsmaend. Tilbuddet forudsatte finansiel stoette fra staten paa over 23 mia. PTA.

70. Efter yderligere korrespondance mellem de spanske myndigheder og Kommissionen i 1989, blev Kommissionen den 24. januar 1990 underrettet om de seneste enkeltheder i den paataenkte privatiseringsplan. Koeberen var et selskab ved navn Círculo de Financiación y Gestión SA, som havde en aktiekapital paa 2,5 mia. PTA, hvoraf 25% var indbetalt. Koebsprisen var 100 mio. PTA. Koeberen skulle bevare ejendomsretten til Imepiel i mindst tre aar. Patrimonio del Estado skulle foretage et kapitalindskud paa 8,5 mia. PTA. Koeberen planlagde at foroege produktionen af sko (fra 1 250 000 par i 1989 til 3 445 000 par i 1994) og af skind (fra 8 600 000 kvadratfod til 15 500 000 kvadratfod).

71. Paa et moede den 26. januar 1990 meddelte Kommissionen de spanske myndigheder, at omstruktureringsplanen var uacceptabel som foelge af produktionsforoegelsen. Imepiel blev ikke desto mindre privatiseret den 2. februar 1990.

72. Kommissionen udvidede senere omfanget af proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, til bl.a. at omfatte kapitalindskuddet paa 8,5 mia. PTA, der skulle finde sted i forbindelse med privatiseringen.

73. Under proceduren i henhold til artikel 92, stk. 2, protesterede den danske, den tyske, den italienske og den portugisiske regering samt Det Forenede Kongerige alle mod den oekonomiske stoette, der var ydet til Imepiel af de spanske myndigheder. British Footwear Manufacturers Federation protesterede ogsaa, idet den anfoerte, at den spanske eksport af fodtoej til Det Forenede Kongerige var steget, og at spanske sko konkurrerede i den lavere del af markedet, hvor der konkurreres paa pris frem for paa kvalitet.

74. Den 25. marts 1992 vedtog Kommissionen beslutning 92/318/EOEF om stoette, som Spanien har ydet til Industrias Mediterráneas de la Piel SA (Imepiel) (22). Ifoelge beslutningens artikel 1 blev stoetten paa 6,029 mia. PTA, der blev givet til Imepiel mellem 1986 og 1988, ydet ulovligt, da den stred mod procedurereglerne i traktatens artikel 93, stk. 3. Denne stoette blev imidlertid erklaeret for forenelig med faellesmarkedet, da den opfyldte betingelserne i traktatens artikel 93, stk. 3, litra c). FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 692C0278.1

75. Ifoelge beslutningens artikel 2 var nettostatsstoetten paa 8,4 mia. PTA (dvs. kapitalindskuddet paa 8,5 mia. PTA minus salgsprovenuet paa 100 mio. PTA), der var indeholdt i kapitalindskuddet fra Patrimonio del Estado til Imepiel samtidig med privatiseringen af Imepiel den 2. februar 1990, ulovlig, da den blev ydet i strid med artikel 93, stk. 3. Endvidere opfyldte den paagaeldende stoette ingen af betingelserne for at kunne indfoeres under en af undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 2 og 3, hvorfor den var uforenelig med faellesmarkedet.

76. Beslutningens artikel 3 paalagde Patrimonio del Estado at kraeve stoetten paa 8,4 mia. PTA tilbage fra modtagerne i overensstemmelse med procedurerne og bestemmelserne i den nationale lovgivning, navnlig dem, der vedroerer morarenter af statens fordringer, idet renterne skulle begynde at loebe fra den dato, den ulovlige stoette blev ydet.

77. Ifoelge artikel 4 skulle den spanske regering senest to maaneder efter datoen for meddelelsen af beslutningen underrette Kommissionen om de trufne foranstaltninger for at efterleve den.

78. Ved staevning indleveret til Domstolen den 19. juni 1992 paastod Kongeriget Spanien artikel 2, 3, 4 og 5 (23) i beslutning 92/318 annulleret.

79. Kongeriget Spanien har anfoert seks anbringender. Jeg skal undersoege dem ét for ét.

Foerste anbringende

80. Den spanske regering har gjort gaeldende, at kapitaltilfoerslen til Imepiel paa privatiseringstidspunktet ikke er statsstoette, da Patrimonio del Estado handlede ligesom en privat investor ville handle. I betragtning af den situation, som Imepiel var i, havde staten to muligheder: at saelge Imepiel eller at afvikle den. Omkostningerne ved en likvidation var langt stoerre end privatiseringsomkostningerne. Patrimonio del Estado ville navnlig have vaeret noedt til at udbetale 7,9 mia. PTA i ydelser ved afskedigelse til 1 450 ansatte. Regeringen har ogsaa henvist til "statens udgifter til arbejdsloeshedsforsikring" og udgifterne til at finansiere "offentlig stoette til at genskabe den erhvervsmaessige infrastruktur". Den konkluderer saaledes, at den "oekonomiske omkostning ved de sociale virkninger af likvidationen" vaesentlig ville have oversteget udgifterne til kapitaltilfoerslen, som Kommissionen har protesteret imod, og goer opmaerksom paa, at det paagaeldende omraade var et "saerligt vanskeligt stillet omraade, hvor 80% af beskaeftigelsen afhaenger af fabrikken Imepiel".

81. De argumenter, der fremfoeres ved dette anbringende, ligner de argumenter, der blev fremfoert i forbindelse med det andet anbringende i sag C-278/92. Af grunde, der svarer til dem, jeg har anfoert ovenfor i punkt 26-30, er argumenterne klart ubegrundede. En normal privat investor ville ikke indskyde 8,5 mia. PTA i et selskabs kapital og samtidig gaa med til at saelge selskabet for 100 mio. PTA. I sagen her fremgaar det klart af indholdet af staevningen, at kriteriet vedroerende den private investor anvendes forkert af Kongeriget Spanien, der i omkostningerne i forbindelse med afvikling af Imepiel medregner statens udgifter til arbejdsloeshedsforsikring og til offentlig stoette til at genskabe den erhvervsmaessige infrastruktur. Disse faktorer er klart ikke relevante i forbindelse med kriteriet vedroerende den private investor.

Andet anbringende

82. Den spanske regering har anfoert, at ifoelge traktatens artikel 92, stk. 1, er stoette uforenelig med faellesmarkedet, saafremt "den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner" og "i det omfang, den paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne".

83. Den spanske regering finder, at kapitaltilfoerslen fra Patrimonio del Estado ikke har skadet konkurrencen mellem medlemsstaterne. Imepiel' s andel af det europaeiske marked er ganske lille, og kapitalindskuddet medfoerte ikke nogen diskrimination over for konkurrenterne. Den spanske regering har anfoert praecise tal vedroerende stoerrelsen af Imepiel' s markedsandel: Efter privatiseringen havde virksomheden 1,5% af det spanske marked og 0,8% af faellesmarkedet; siden 1988 har virksomhedens produktion ikke oversteget 0,2% af den samlede produktion i Faellesskabet.

84. Den spanske regering har endvidere understreget, at den kapital, der blev stillet til raadighed af staten, skulle bruges til at betale Imepiel' s gamle gaeld. Formaalet var at genoprette selskabets finansielle sundhed og at sikre dets fortsatte bestaaen.

85. Dette anbringende er klart ubegrundet. Det kan ikke i alvor haevdes, naar henses til de faktiske omstaendigheder, der anfoeres i den anfaegtede beslutning, at ydelsen af 8,4 mia. PTA til Imepiel ikke truede med at "fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner", eller at den ikke ville paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Som foelge af denne stoette kunne en tabgivende virksomhed forblive aktiv og planlaegge en voldsom foroegelse af sin produktion: Dens produktion af sko skulle stige fra 1 250 000 par i 1989 til 3 445 000 par i 1994, og dens produktion af skind fra 8 600 000 kvadratfod til 15 500 000 kvadratfod i samme tidsrum. Dette er meget betydelige varemaengder, og de kunne tilfredsstille efterspoergslen for forbrugere i Spanien, i andre medlemsstater eller i tredjelande. Hvad jeg har anfoert ovenfor i punkt 34 og 36, gaelder lige saa meget for fodtoejsbranchen.

86. Selv om Imepiel' s andel af et faellesmarked for sko paa totalt 1,29 mia. par nok er lille i procent, er dette en foelge af den fragmentariske struktur, der karakteriserer skotoejsindustrien, som ifoelge den anfaegtede beslutning har ca. 15 000 virksomheder med en gennemsnitlig arbejdsstyrke paa 24 ansatte. Imepiel er saaledes en stor producent. Hertil kommer, som det er naevnt af Kommissionen i den anfaegtede beslutning, at 42% af faellesskabsproduktionen afsaettes inden for Faellesskabet. I en saadan situation kunne en stoette, der gjorde det muligt for en svag producent ikke alene at forblive aktiv, men at fordoble sin produktion, ikke undgaa at paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

87. For saa vidt angaar argumentet om, at den kapital, der blev stillet til raadighed af staten, skulle bruges til at betale Imepiel' s gamle gaeld, bemaerkes, at dette er irrelevant. Uden stoetten ville selskabet have vaeret noedt til at finde en anden finansieringskilde for at betale denne gaeld og ville maaske ikke have kunnet overleve. Uanset hvordan man betragter det, bidrog stoetten klart til at styrke Imepiel' s konkurrencemaessige stilling.

88. Med hensyn til argumentet om, at stoetten ikke medfoerte forskelsbehandling over for konkurrenterne, bemaerkes, at dette simpelt hen er absurd. Det vaesentlige ved statsstoette er, at den fordrejer konkurrencen ved at begunstige visse virksomheder (nemlig dem, der modtager den) til skade for andre (nemlig dem, der ikke modtager den). For ikke at vaere diskriminerende skulle stoetten have vaeret ydet i samme omfang til enhver skofabrikant inden for Faellesskabet.

Tredje anbringende

89. Den spanske regering har gjort gaeldende, at selv om den kapital, der blev ydet til Imepiel paa tidspunktet for privatiseringen, var statsstoette, boer den alligevel anses for forenelig med faellesmarkedet i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c). Efter regeringens opfattelse var stoetten til Imepiel sektorstoette, dvs. stoette, der skal fremme visse tilpasninger eller goere det muligt at ophoere med visse former for virksomhed. Stoetten til Imepiel opfyldte kravene i artikel 92, stk. 3, litra c), fordi i) den var absolut noedvendig i betragtning af situationen for det paagaeldende erhverv, ii) dens endelige formaal var at genskabe virksomhedens levedygtighed paa langt sigt, iii) den hang sammen med en omstillingsplan, der omfattede en genopretningsplan, som Patrimonio del Estado og koeberne var enedes om, og iv) stoetten var forholdsmaessig, eftersom forstyrrelsen af markedet var minimal.

90. Hovedformaalet med stoetten var at saette Imepiel i stand til at tilpasse sig et marked med fri konkurrence. Imepiel var blevet nationaliseret paa et tidspunkt, da den spanske stat fulgte en erhvervspolitik, der ikke altid hvilede paa princippet om fri konkurrence. Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet noedvendiggjorde vaesentlige aendringer af denne politik. Stoetten til Imepiel skulle lette denne tilpasningsproces.

91. Spanien har endvidere anfoert, at Imepiel er beliggende i et omraade med hoej arbejdsloeshed, som Kommissionen har anerkendt som berettiget til "erhvervsfremmeforanstaltninger". Imepiel skaber direkte eller indirekte 40% af beskaeftigelsen i omraadet Vall d' Uxó.

92. Mine bemaerkninger i punkt 44 ovenfor, der vedroerer Kommissionens skoen, naar den tager stilling til, om stoette er forenelig med det faelles marked, finder tilsvarende anvendelse i dette tilfaelde.

93. Selv om den spanske regering henviser til den hoeje arbejdsloeshed i Vall d' Uxó-regionen, paaberaaber det sig ikke traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), i denne sag, men henholder sig alene til artikel 92, stk. 2, litra c). I den anfaegtede beslutning havde Kommissionen faktisk anfoert, at artikel 92, stk. 3, litra a), ikke kunne finde anvendelse, fordi der ikke var en usaedvanlig lav levestandard eller alvorlig underbeskaeftigelse i Vall d' Uxó. Jeg har allerede naevnt, at det foelger af den forskellige formulering af litra a) og litra c) i artikel 92, stk. 3, at Kommissionen boer vaere strengere, naar den anvender litra c). Isaer skal Kommissionen undersoege, om stoetten aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse.

94. Stoette, der er lovlig i medfoer af artikel 92, stk. 3, litra c), kan have til formaal at fremme udviklingen af visse erhvervsgrene (sektorstoette) eller udviklingen af visse oekonomiske regioner (regionalstoette). Den omtvistede beslutning behandlede foerst (i del VI) muligheden for at give tilladelse til stoetten til Imepiel som regionalstoette. Muligheden herfor blev forkastet af flere grunde: Stoetteintensiteten oversteg det maksimum (30% af de produktive kapitalinvesteringer), som Kommissionen havde fastsat for regionalstoette i omraadet Vall d' Uxó; beslutningen, hvorved det godkendtes, at der kan ydes regionalstoette til dette omraade, blev truffet af Kommissionen for at tilskynde til diversificeringer, navnlig med henblik paa at skabe et sikkerhedsnet af hensyn til afskedigede medarbejdere fra Imepiel, og ikke for at hjaelpe Imepiel selv; den paagaeldende stoette blev ydet paa basis af en ad hoc-beslutning, hvortil kommer, at den havde form af driftsstoette til en virksomhed i vanskeligheder, da den ikke var betinget af investeringer eller jobskabelse. Kommissionen konkluderede, at selv om stoetten blev betragtet som regionalstoette, kunne den kun berettiges, hvis den bidrog til en langsigtet udvikling af regionen ved at sikre den paagaeldende virksomheds levedygtighed, og hvis denne virksomhed skulle gennemfoere en omstruktureringsplan, der styrkede dens konkurrencemaessige stilling. Selv om den er noget kortfattet paa dette punkt, synes den anfaegtede beslutning at laegge til grund, at disse betingelser ikke var opfyldt.

95. For saa vidt angaar spoergsmaalet, om stoetten kunne vaere berettiget som sektorstoette, anfoerte Kommissionen i den anfaegtede beslutning, at den anlagde en streng vurdering af stoette til virksomheder i vanskeligheder, da denne form for stoette indebaerer en stor risiko for, at arbejdsloeshedsproblemer og industrielle problemer flyttes fra en medlemsstat til en anden. Denne form for stoette viderefoerer status quo ved at fratage markedskraefterne deres saedvanlige konsekvenser, som bestaar i, at ukonkurrencedygtige virksomheder forsvinder. Det anfoertes videre i beslutningen, at Kommissionen kraever, at stoette til virksomheder i vanskeligheder goeres betinget af, at der gennemfoeres et sundt omstrukturerings- eller omstillingsprogram, der vil kunne genskabe stoettemodtagerens langsigtede levedygtighed. Desuden skal der "kompenseres for stoetten i form af et bidrag fra stoettemodtageren til udviklingen af sektoren som helhed paa faellesskabsplan gennem en nedbringelse af virksomhedens tilstedevaerelse paa markedet". Den omtvistede beslutning tog ikke stilling til Imepiel' s levedygtighed i lyset af den omstruktureringsplan, der blev fremsat paa tidspunktet for virksomhedens privatisering, men forkastede planen, fordi den ikke indeholdt nogen kompensation for den ydede stoette. Tilsyneladende var Kommissionens grundlaeggende indvending, at Imepiel ikke havde til hensigt at begraense sine aktiviteter og finde nye aktiviteter, men tvaertimod ville foroege produktionen af sine eksisterende produkter.

96. Jeg mener ikke, at Kommissionen kan siges at have overskredet det vide skoen, den har i medfoer af traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), da den fandt, at stoetten til Imepiel ikke kunne erklaeres forenelig med faellesmarkedet som enten regionalstoette eller sektorstoette. Efter min opfattelse var det med foeje, at Kommissionen understregede, at en overlevelsesstoette, der skal redde en virksomhed fra de normale foelger af, at den ikke har evnet at opretholde sin konkurrencedygtighed, skal bedoemmes efter saerligt strenge kriterier.

97. Saafremt en tidligere rentabel virksomhed konstant har driftstab igennem en periode paa flere aar, viser dette, at den har forsoemt at tilpasse sig aendrede markedsvilkaar, dvs. at den ikke har reageret paa enten aendringer i efterspoergslen eller paa en staerkere konkurrence fra andre virksomheder. Saafremt medlemsstaterne gjorde det til en vane at redde virksomheder, der befinder sig i en saadan situation, ville foelgerne for Faellesskabet som helhed vaere katastrofale: Konkurrencen ville blive fordrejet; effektive virksomheder ville i forhold til ineffektive virksomheder blive frataget den konkurrencemaessige fordel, som normalt ville vaere deres beloenning for god ledelse og forretningssans; arbejdsloesheden ville blive flyttet fra en medlemsstat til en anden; og i det lange loeb ville der ikke vaere meget haab om en effektiv faellesskabsindustri, der kan konkurrere med virksomheder i tredjelande.

98. Kommissionen kan derfor med rette mene, at stoette til at overleve boer vaere betinget af, at modtageren accepterer en sund omstruktureringsplan. Hvis hele stoettens virkning er at saette modtageren i stand til at fortsaette sin hidtidige virksomhed, men i langt stoerre omfang, er der ikke megen udsigt til, at modtageren paa langt sigt bliver levedygtig, for det er usandsynligt, at firmaet, efter at vaere blevet reddet paa fallittens rand, kan drive en rentabel virksomhed paa et omraade, hvor det har sat penge til for nyligt. Hvis stoetten derimod er betinget af, at modtageren rationaliserer sin virksomhed eller omfordeler sine ressourcer, saaledes at tabgivende aktiviteter opgives til fordel for mere indbringende virksomhed, er der som udgangspunkt grundlag for at give tilladelse til stoetten.

99. Der er paa dette punkt en vaesentlig forskel mellem naervaerende sag og Hytasa-sagen, hvor stoettemodtagerne fremlagde en omstruktureringsplan, der lignede et virkeligt forsoeg paa at aendre linjen i virksomhedens aktiviteter. I Imepiel' s tilfaelde er der ikke meget, der tyder paa, at koeberen af selskabet havde til hensigt at gennemfoere nogen stoerre omstrukturering. De oplysninger, der findes i staevningens bilag II, og som Kongeriget Spanien fremsendte til Kommissionen den 30. januar 1990, indeholder saaledes yderst faa enkeltheder om, hvordan koeberne af Imepiel havde til hensigt at naa deres maal med at genskabe firmaets indtjeningsevne i loebet af fire aar, hvis det ikke var ved at fremstille flere og flere sko. Saafremt enhver skofabrikant i Faellesskabet, der har underskud, proevede at overvinde sine vanskeligheder ved at fordoble sin produktion ved hjaelp af statsstoette, ville dette foere til en overforsyning af markedet og til oekonomisk ruin for alle. Paa denne baggrund var det efter min mening med foeje, at Kommissionen ansaa stoetten for uforenelig med faellesmarkedet.

Fjerde anbringende

100. Dette anbringende svarer noeje til det fjerde anbringende i sag C-278/92. Den spanske regering har gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning er i strid med traktatens artikel 190, fordi den begrundelse, den hviler paa, er selvmodsigende. Kernen i argumentet er, at der ikke var nogen begrundelse for at behandle den stoette, der blev ydet mellem 1986 og 1988, anderledes end den stoette, der blev ydet i forbindelse med privatiseringen af Imepiel. Hvis der var grundlag for nogen forskellig behandling, var det den sidstnaevnte stoette, som skulle have vaeret behandlet mere imoedekommende.

101. Efter min opfattelse maa dette anbringende forkastes med den begrundelse, der er anfoert i punkt 59 ovenfor.

Femte anbringende

102. Den spanske regering har med det femte anbringende gjort gaeldende, at forpligtelsen til at tilbagebetale stoetten er i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det haevdes i den forbindelse, at Kommissionen ikke har pligt til at kraeve stoetten tilbagebetalt, men kan goere det, hvor det er rimeligt, og den skal i saa fald begrunde det. Den anfaegtede beslutning angiver ingen begrundelse for at kraeve stoetten tilbagebetalt.

103. Vedroerende retssikkerheden og den berettigede forventning har den spanske regering anfoert, at Imepiel udarbejdede sin omstruktureringsplan paa det grundlag, at virksomheden ville faa det aftalte stoettebeloeb fra Patrimonio del Estado. Imepiel havde en berettiget forventning om, at stoetten var lovlig.

104. Dette anbringende maa efter min mening forkastes af de grunde, der er anfoert i punkt 63, 64 og 65 ovenfor. Selv om den anfaegtede beslutnings begrundelse er saerlig sparsom paa dette punkt, bemaerker jeg, at Deufil-dommen (24) blev naevnt. Da tilbagesoegningsforpligtelsen er den klare foelge af, at en stoette ydes uden at afvente Kommissionens tilladelse, mener jeg ikke, at Kommissionen skal anfoere en saerlig begrundelse for at udoeve den befoejelse, som Domstolen i Deufil-dommen fastslog, at den har.

Sjette anbringende

105. Med det sjette anbringende har den spanske regering anfoert, at i Imepiel' s nuvaerende situation ° selskabet er under konkursbehandling ° er det umuligt for Kongeriget Spanien at opfylde sin forpligtelse til at kraeve stoetten tilbagebetalt.

106. Efter min mening maa dette anbringende forkastes, da den anfaegtede beslutnings gyldighed skal bedoemmes i lyset af de omstaendigheder, der forelaa, da den blev vedtaget. Beslutningen kan ikke blive ugyldig, blot fordi det som foelge af de efterfoelgende begivenheder er vanskeligt, eller ligefrem umuligt, at gennemfoere beslutningen (25).

107. De bemaerkninger, jeg har fremsat i punkt 38 i mit forslag til afgoerelse i sag C-42/93, som jeg ogsaa har fremsat i dag, om, at det generelt er vanskeligt at haandhaeve traktatens bestemmelser om statsstoette, gaelder tilsvarende i denne sag.

Sag C-280/92 (Intelhorce)

108. Industrias Textiles de Guadalhorce SA blev oprettet i 1957 af Instituto Nacional de Industria, et spansk statsejet holdingselskab. Selskabet producerer og markedsfoerer bomuldsprodukter. Dets fabrik ligger naer byen Málaga i regionen Andalusien. Dets produktionsaktiviteter er integreret vertikalt og omfatter spinding, vaevning og fremstilling af beklaedning. I slutningen af 1960-erne havde selskabet arbejdet med tab i adskillige aar. Det blev privatiseret i 1972. Det skiftede navn til Intelhorce i 1975. I den anden halvdel af 1970-erne blev selskabets stilling forvaerret, og det blev igen nationaliseret i 1980, aabenbart som et middel til at holde det gaaende og dermed sikre beskaeftigelsen. Nationaliseringen for anden gang skete gennem Patrimonio del Estado, der ivaerksatte en omstruktureringsplan, der skulle goere selskabet levedygtigt. I 1980-1985 foretog selskabet investeringer paa i alt 6 mia. PTA, og arbejdsstyrken blev formindsket fra 2 785 til 2 094 ansatte. I samme periode ydede staten 17 mia. PTA i kapitalindskud til selskabet. Paa trods af disse investeringer havde Interhorce i 1985 et underskud paa 1,3 mia. PTA i forhold til en omsaetning paa 9,4 mia. PTA.

109. Paa foranledning af en klage anmodede Kommissionen ved skrivelse af 4. april 1989 de spanske myndigheder om at fremsende oplysninger om de paastaaede kapitaltilfoersler, som staten havde foretaget for at daekke Interhorce' s driftstab efter Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet. Ved en raekke skrivelser, der blev afsendt mellem august 1989 og maj 1990, gav Kongeriget Spanien de oenskede oplysninger. Ifoelge disse oplysninger stillede staten i alt 7,82 mia. PTA til raadighed for Intelhorce, fordelt paa fem indskud mellem juni 1986 og maj 1989. Indskuddene blev hovedsagelig brugt til at finansiere udskiftning af maskiner og udgifter i forbindelse med nedskaering af arbejdsstyrken. Fra 1986 til 1989 brugte Intelhorce 5 mia. PTA til investeringer og over 1,1 mia. PTA til ydelser i forbindelse med afskedigelser. Virksomhedens arbejdsstyrke blev reduceret fra 1 883 ansatte ved slutningen af 1986 til 1 617 i juni 1989. Intelhorce havde i 1986 og 1988 et underskud paa henholdsvis 2,093 mia. PTA og 2,413 mia. PTA.

110. De spanske myndigheder meddelte ogsaa Kommissionen, at de havde besluttet at privatisere Intelhorce. I januar 1988 udsendtes en brochure til 106 selskaber, som man mente muligvis var interesserede i at overtage Intelhorce. Efter forhandlinger med potentielle koebere modtog man tre endelige koebstilbud. De spanske myndigheder accepterede tilbuddet fra selskaberne Benorbe SA og Benservice SA, der tilhoerer Benetton-koncernen. De aftalte betingelser for salget af Intelhorce var foelgende:

° Foer staten afsluttede salget, skulle den tilfoere Intelhorce 5,869 mia. PTA i form af yderligere kapital tegnet af Patrimonio del Estado.

° Tilbudsgiverne skulle koebe Intelhorce' s kapital for 2 mia. PTA, hvoraf 70% skulle betales af Benorbe og 30% af Benservice. Koebesummen skulle betales i tre rater paa hhv. 700, 700 og 600 mio. PTA, der forfaldt i hhv. 1991, 1992 og 1993.

° De nye ejere skulle tilfoere Intelhorce 2 mia. PTA i ny kapital, hvoraf 25% skulle indbetales paa salgstidspunktet.

° Det blev endvidere aftalt, at de nye ejere ikke ville anmode staten om tilladelse til at foretage midlertidige afskedigelser i Intelhorce i tre aar efter koebet eller saelge den erhvervede aktiepost i en periode paa fire aar efter koebet.

111. De spanske myndigheder meddelte Kommissionen, at de to andre tilbud var dyrere for staten: Begge tilbudsgivere stillede krav om stoerre kapitalindskud fra staten, samtidig med at de tilboed en symbolsk pris for koebet af Intelhorce. Desuden anfoerte de spanske myndigheder, at det valgte tilbud var det, der havde stoerst udsigt til at goere Intelhorce til en levedygtig virksomhed i lyset af det femaarige omstruktureringsprogram, som koeberne havde forelagt.

112. Den 25. juli 1990 besluttede Kommissionen at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til den kapital paa 13,689 mia. PTA, som staten havde tilfoert Intelhorce fra Spanien blev medlem af Faellesskabet den 1. januar 1986 og indtil privatiseringen i august 1989. (Dette beloeb udgjordes af de 7,820 mia., der var indskudt mellem juni 1986 og maj 1989, plus den yderligere kapital paa 5,869 mia. PTA, der var tegnet i forbindelse med privatiseringen). Proceduren gjaldt ogsaa den eventuelle yderligere stoette, som staten kunne have ydet i forbindelse med privatiseringen, ved at acceptere en koebspris, der var lavere end virksomhedens nettovaerdi. Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i artikel 93, stk. 2, blev meddelt den spanske regering den 18. september 1990.

113. Under proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, gjorde den spanske regering med hensyn til kapitalindskuddene fra juni 1986 til maj 1989 gaeldende, at de var et led i en omstruktureringsplan, som skulle sikre firmaets fortsatte bestaaen, og at de investeringer, som regeringen havde foretaget, var baseret paa sunde kriterier, som en privat investor ville have brugt. Regeringen gjorde endvidere gaeldende, at kapitalindskuddene ikke havde haft en negativ indflydelse paa konkurrencen inden for faellesmarkedet, da firmaets markedsandel reduceredes i den paagaeldende periode. Saerlig med hensyn til kapitalindskuddene i 1986 og 1987 anfoerte de spanske myndigheder, at de fandt sted som reaktion paa omstaendigheder, der udviklede sig, foer Spanien blev medlem af Faellesskabet.

114. Med hensyn til betingelserne for salget af Intelhorce anfoerte den spanske regering, at der heller ikke i forbindelse hermed var tale om statsstoette, eftersom selskabet blev solgt til den hoejestbydende, efter at det var blevet udbudt til salg paa det internationale marked. Der maatte desuden ved vurderingen af Intelhorce tages hensyn til selskabets forretningsmaessige stilling, isaer de store tab i 1988 og 1989. Endvidere maatte der tages hensyn til omkostningerne ved nedskaering af Intelhorce' s arbejdsstyrke: Omkostningerne ved at afskaffe 650 jobs som led i omstruktureringsprogrammet ville beloebe sig til 3,6 mia. PTA.

115. Den spanske regering gjorde ogsaa gaeldende, at selv hvis salgsbetingelserne ogsaa omfattede stoette, var denne stoette berettiget i medfoer af traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), som regionalstoette, da virksomheden var beliggende i Málaga, et omraade, som Kommissionen har klassificeret som berettiget til regionalstoette, samt fordi foranstaltningen skulle sikre virksomhedens fulde genrejsning.

116. Som led i forsoeget paa at begrunde den stoette, de havde ydet med henblik paa privatiseringen af Intelhorce, lagde de spanske myndigheder megen vaegt paa den genopretningsplan, der var aftalt med koeberne. Ifoelge planen skulle der oprettes et dobbelt butiksnet, der skulle saelge faerdigvarer, som var fremstillet af Intelhorce, inden for hvidevarer og beklaedning, med nyt design og et nyt registreret varemaerke, der skulle oege salget. Det er oplyst, at omstruktureringsprogrammet maatte revideres senere, bl.a. paa baggrund af oversvoemmelserne i Málaga-provinsen, som paavirkede Intelhorce' s produktionskapacitet.

117. Den 25. marts 1992 vedtog Kommissionen beslutning 92/321/EOEF om den stoette, som Spanien har ydet Intelhorce (tidligere Industrias Textiles de Guadalhorce SA), nu benaevnt GTE, General Textil España SA, en statsejet producent af bomuldstekstiler (26). Ifoelge beslutningens artikel 1 blev stoetten til Intelhorce i form af kapitalindskud paa 7,82 mia. PTA i perioden fra 1986 til maj 1989 ydet ulovligt, da den blev ydet i strid med procedurereglerne i traktatens artikel 93, stk. 3. Den omhandlede stoette blev imidlertid erklaeret forenelig med faellesmarkedet i medfoer af traktatens artikel 92, stk. 3, litra c).

118. Ifoelge beslutningens artikel 2 var statsstoetteelementet paa 4,405 mia. PTA, der var indeholdt i den kapitaltilfoersel, som Patrimonio del Estado ydede Intelhorce, foer selskabet blev privatiseret i august 1989, ulovligt, da det blev ydet i strid med traktatens artikel 93, stk. 3. Denne stoette blev desuden erklaeret for uforenelig med faellesmarkedet, eftersom den ikke opfyldte nogen af de betingelser, som skal overholdes, for at en af undtagelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, kan finde anvendelse. Tallet paa 4,405 mia. PTA fremkom som foelger. Fra kapitaltilfoerslen paa 5,869 mia. PTA fratrak Kommissionen den pris, som Benorbe og Benservice havde betalt for aktieposten i Intelhorce. Men i stedet for blot at fratraekke 2 mia. PTA tog Kommissionen hensyn til, at prisen skulle betales i tre rater i 1991, 1992 og 1993. Paa basis af en "kalkulationsrente" paa 12,1% beregnede Kommissionen, at vaerdien paa salgstidspunktet af det beloeb, som Benorbe og Benservice betalte for koebet af Intelhorce, var 1,464 mia. PTA. Statsstoetteelementet beloeb sig herefter til 4,405 mia. PTA (5,869 - 1,464 = 4,405).

119. Ved beslutningens artikel 3 blev det paalagt Patrimonio del Estado at kraeve 4,405 mia. PTA tilbagebetalt fra Intelhorce (eller GTE, General Textil España SA, som selskabet nu havde skiftet navn til). Stoetten skulle kraeves tilbage i overensstemmelse med bestemmelserne i national lovgivning, med renter fra den dato, hvor stoetten blev ydet.

120. Ifoelge artikel 4 skulle den spanske regering underrette Kommissionen om de trufne foranstaltninger for at efterkomme beslutningen senest to maaneder efter meddelelsen af beslutningen.

121. Ved staevning indgivet til Domstolen den 19. juni 1992 paastod Kongeriget Spanien beslutning 92/321 annulleret.

122. I Kongeriget Spaniens staevning, der er opbygget noget anderledes end staevningerne i sag C-278/92 og C-279/92, fremfoeres tre anbringender. Jeg skal behandle dem ét for ét.

Foerste anbringende

123. Kongeriget Spanien har anfoert, at kapitalindskuddet til Intelhorce ikke var statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92, og dette af to grunde.

124. For det foerste paavirkede kapitalindskuddet ikke samhandelen mellem medlemsstaterne. Ifoelge den spanske regering undersoegte Kommissionen i den anfaegtede beslutning blot den almindelige situation inden for Faellesskabets tekstilindustri og anfoerte ingen oplysninger om det spanske marked eller om Intelhorce' s saerlige situation. Den anfaegtede beslutning anfoerte saaledes ingen begrundelse for den konklusion, at samhandelen mellem medlemsstaterne var paavirket af den oekonomiske stoette, der var ydet Intelhorce.

125. For det andet var den foranstaltning, som staten havde truffet, i overensstemmelse med en privat investors normale adfaerd. Intelhorce blev solgt til den hoejestbydende, og den valgte loesning var i oekonomisk henseende den bedste. Salget skete paa aabne vilkaar ved hjaelp af et internationalt udbud, som der ikke var fastsat forhaandsbetingelser for, og som alle potentielle koebere kunne deltage i. Det accepterede bud var ud fra et rent oekonomisk synspunkt det mest interessante for staten, da de andre bud forudsatte et langt stoerre kapitalindskud fra staten. Det eneste alternativ til privatisering ville have vaeret at likvidere selskabet. Omkostningerne herved ville have vaeret langt stoerre, fordi det ville have vaeret noedvendigt at betale afskedigelsesydelser til 1 671 arbejdere (i alt 11 362 800 000 PTA) og betale arbejdsloeshedsydelser (som ville have kostet staten 3 mia. PTA). Spanien har endvidere naevnt udgiften til stoette til at genskabe den erhvervsmaessige infrastruktur i den beroerte region og har anfoert, at en likvidation ikke ville have kunnet gennemfoeres politisk og socialt, da Intelhorce var en offentlig virksomhed i et omraade med en hoej arbejdsloeshed, en betydelig mangel paa industri og "en staerk social modstand" mod et saadant skridt. Málaga-provinsen er oekonomisk underudviklet og har en hoej arbejdsloeshedsprocent (28,8% sammenlignet med landsgennemsnittet paa 18,5%). Intelhorce er den stoerste arbejdsgiver i provinsen, og dens arbejdsstyrke udgoer 1% af den samlede beskaeftigelse. Den spanske regering har endelig, ligesom i sag C-278/92, henvist til oensket om at undgaa at skade Patrimonio del Estado' s image.

126. Efter min mening maa dette anbringende forkastes. Hvad allerfoerst angaar virkningen for samhandelen mellem medlemsstaterne har mine bemaerkninger i punkt 33, 34 og 35 vedroerende sag C-278/92 tilsvarende gyldighed i naervaerende sag. Endvidere indeholdt den anfaegtede beslutning detaljerede oplysninger om stoerrelsen af handelen med bomuldsvarer inden for Faellesskabet. Det anfoeres i beslutningen (del V), at Faellesskabets samlede tekstilproduktion i 1988 beloeb sig til 86,69 mia. ECU, hvoraf bomuldsindustrien tegnede sig for over 20%. Den spanske produktion udgjorde 11% af Faellesskabets produktion af spundet garn og 13% af stofproduktionen. Handelen med bomuldstekstiler inden for Faellesskabet er meget intensiv, og samhandelen inden for Faellesskabet udgoer henholdsvis 22%, 34% og 63% af Faellesskabets produktion af spundne, vaevede og faerdige varer. Intelhorce deltager i denne handel og har "en betydelig markedsandel paa det spanske marked, hvilket de spanske myndigheder anerkender". Det anfoeres endvidere i beslutningen, at markedet for bomuldstekstiler er "et af de mest foelsomme markeder paa grund af den stagnerende efterspoergsel og det voksende pres fra importen fra tredjelande, som tvinger priserne ned og bevirker, at en stor del af produktionskapaciteten ikke udnyttes". Selv om beslutningen ikke angiver Intelhorce' s noejagtige markedsandel, eller hvilke andele af disse varer det eksporterede til andre medlemsstater, er denne begrundelse tilstraekkelig i lyset af den ovenfor i punkt 33 og 34 citerede retspraksis.

127. For saa vidt angaar kriteriet vedroerende den private investor er de betragtninger, jeg har anfoert ovenfor i punkt 28, 29 og 30 vedroerende sag C-278/92, lige relevante i naervaerende sag. De spanske myndigheder foretog i naervaerende sag en kapitaltilfoersel paa 5,869 mia. PTA til Intelhorce og indgik samtidig aftale om at saelge selskabet for 2 mia. PTA. Noget saadant goeres ikke af en fornuftig privat investor, der anvender de almindelige normer for, hvad der er klog forretningspolitik. Hertil kommer, at det ligesom i sag C-279/92 fremgaar klart af indholdet af staevningen, at den spanske regerings forstaaelse af privatinvestor-kriteriet er mangelfuld: Som bevis for, at omkostningen ved at afvikle Intelhorce ville have oversteget omkostningen ved at privatisere virksomheden paa de betingelser, der var aftalt med Benservice og Benorbe, har den spanske regering henvist til udgifter til arbejdsloeshedsydelser og til stoette til at genskabe den erhvervsmaessige infrastruktur i den beroerte region og har tillige fremhaevet problemets politiske og sociale aspekter. Saadanne hensyn er ikke relevante for saa vidt angaar kriteriet vedroerende den private investor.

128. Endelig maa anbringendet vedroerende hensynet til at bevare Patrimonio del Estado' s image forkastes med den samme begrundelse som anfoert i punkt 30 ovenfor.

Andet anbringende

129. Den spanske regering har anfoert, at hvis kapitaltilfoerslen til Intelhorce i forbindelse med selskabets privatisering var stoette, burde den have vaeret erklaeret forenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c).

130. For saa vidt angaar artikel 92, stk. 3, litra a), har Kongeriget Spanien anfoert, at koeberne af Intelhorce gjorde en stor indsats, finansielt saavel som organisatorisk, for at goere selskabet levedygtigt, og det afgoerende var deres knowhow. Hensigten med salget var ikke at holde selskabet i live, men at soerge for dets fuldstaendige oekonomiske genrejsning. Ifoelge genopretningsplanen skulle arbejdsstyrken nedskaeres med 40%, og produktionen af Intelhorce' s traditionelle varer skulle begraenses. Ved slutningen af 1993 skulle selskabets produktion af garner nedskaeres med 21%, og dets produktion af vaevede stoffer skulle nedskaeres med 50%.

131. For saa vidt angaar artikel 92, stk. 3, litra c), bestrider den spanske regering Kommissionens opfattelse, hvorefter denne bestemmelse ikke kunne finde anvendelse, da der ikke forelaa en solid omstrukturerings- eller konverteringsplan. Regeringen fastholder, at hele privatiseringen var baseret paa den overlevelsesplan, som koeberne havde fremlagt. Der var endvidere sket en virkelig nedskaering af Intelhorce' s produktionskapacitet. Ud over de ovenfor naevnte tal har den spanske regering anfoert, at Intelhorce' s aarlige omsaetning i 1990, 1991 og 1992 var henholdsvis 7 mia. PTA, 6,3 mia. PTA og 5,67 mia. PTA.

132. Den spanske regering beskylder Kommissionen for at modsige sig selv, naar den anfoerer, at den stoette, der blev ydet mellem 1986 og 1989, opfyldte kravene i artikel 92, stk. 3, litra c), hvorimod den stoette, der blev ydet med henblik paa privatiseringen af Intelhorce, ikke gjorde det. Ifoelge den spanske regering anfoerer den anfaegtede beslutning ingen begrundelse for en saadan forskel i behandlingen.

133. Det skal bemaerkes, at Kongeriget Spanien ligesom i sag C-278/92 henviser til saavel litra a) som litra c) i traktatens artikel 92, stk. 3. Det er ikke bestridt, at Málaga-regionen ligesom Sevilla-regionen er ramt af alvorlig underbeskaeftigelse, hvilket betyder, at artikel 92, stk. 3, litra a), principielt kan finde anvendelse. Mine bemaerkninger ovenfor i punkt 43, 44 og 45 om forholdet mellem litra a) og litra c) i artikel 92, stk. 3, har ogsaa gyldighed i naervaerende sag.

134. Det fremgaar klart af den anfaegtede beslutning for saa vidt angaar denne sag og sag C-278/92, at Kommissionen mener, at undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a), saa vidt muligt kun boer finde anvendelse paa stoette, der ydes som led i en generel ordning for regionalstoette. Kommissionen er utilboejelig til ogsaa at lade undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a), finde anvendelse paa ad hoc-ydelse af stoette, der sker i form af skoensmaessigt foretagne kapitalindskud (jf. sjette og syvende betragtning til del VII i beslutning 92/321). Kommissionen er dog villig til undtagelsesvis at tillade en saadan stoette, forudsat at stoetten bidrager til "udviklingen i regionen paa langt sigt", hvilket betyder, at den "i det mindste skal tjene til at goere selskabet levedygtigt igen ... uden at det faar uacceptable negative virkninger for konkurrenceforholdene i Faellesskabet" (jf. syvende betragtning til beslutningens del VII). Kommissionen naevnte desuden ° dog mere med hensyn til anvendelsen af artikel 92, stk. 3, litra c) ° at det kraeves, "at stoetten er begrundet i, at stoettemodtageren gennem omstruktureringsprogrammet kan yde et stoerre bidrag til virkeliggoerelsen af Faellesskabets maalsaetning, der er fastlagt i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3" (jf. ellevte betragtning til beslutningens del VII).

135. I dette begreb om en kompenserende begrundelse, som er et gennemgaaende tema i Kommissionens beslutninger paa dette omraade, ligger tilsyneladende, at den paagaeldende virksomhed, for at det kan forsvares at yde statsstoette, skal yde et positivt bidrag til konkurrencen inden for Faellesskabet som helhed, f.eks. ved at begraense sin produktionskapacitet, ved at nedskaere sin produktion af foelsomme varer, som markedet er overforsynet med, og ved at styre sine produktionsressourcer i retning af brancher, der ikke i samme omfang er forstyrret af faenomenet med overproduktion og utilstraekkelig efterspoergsel.

136. Kommissionen er med andre ord en fjende af ad hoc-stoette, der blot tilskynder modtageren til at producere flere og flere varer, som der ikke er virkelig efterspoergsel efter, da dette ikke er til nogen som helst gavn med henblik paa at sikre modtagerens levedygtighed paa langt sigt samt vil forvaerre konkurrenceforholdene i Faellesskabet som helhed. Paa den anden side er Kommissionen indstillet paa at vise sig imoedekommende over for ad hoc-stoette, der saetter virksomheden i stand til at tilpasse sig aendringer i efterspoergslen og dermed opnaa levedygtighed paa langt sigt uden alvorlig skade for almene interesser. Hvis dette faktisk er Kommissionens holdning, er det efter min mening den rette holdning.

137. I den anfaegtede beslutning afviste Kommissionen at give tilladelse til stoetten til Intelhorce med den begrundelse, at de to omstruktureringsprogrammer, som Intelhorce og de spanske myndigheder havde fremlagt, ikke indeholdt en tilstraekkelig kompenserende begrundelse som defineret ovenfor og ikke havde udsigt til at garantere selskabets overlevelse paa langt sigt. For saa vidt angaar spoergsmaalet om en kompenserende begrundelse bemaerkede Kommissionen (i femtende betragtning til beslutningens del VII), at ingen af omstruktureringsprogrammerne indeholdt en forpligtelse til at reducere produktionskapaciteten. Ifoelge det oprindelige program skulle "selskabets aktiviteter igen [saettes i gang] gennem en vaesentlig foroegelse af dets samlede omsaetning, baade for de traditionelle produkters og butiksnettets vedkommende. Der var planlagt en stigning paa 91% fra 7,754 mia. PTA i 1990 til 14,787 mia. PTA i 1994". Selv om man i det reviderede program forudsaa et mindre fald i omsaetningen (paa 6,5% mellem 1990 og 1992), var der intet, som forhindrede Intelhorce i at udvikle sine aktiviteter efter 1992 ved at udnytte den ledige kapacitet.

138. For saa vidt angaar spoergsmaalet om Intelhorce' s levedygtighed paa langt sigt bemaerkede Kommissionen, at det afgoerende formaal med det oprindelige program var at styrke Intelhorce' s stilling ved at oprette to butiksnet, der skulle saelge hvidevarer og beklaedning, som det selv producerede. Inden for hvidevarer havde Intelhorce planer om selv at aabne femten butikker og toogtyve butikker paa franchisebasis, mens tallene for beklaedning var hhv. fjorten og halvtreds butikker (jf. tredje og fjerde betragtning til del IV). Det var forventet, at butikkerne ville skabe et overskud paa 1,471 mia. PTA i 1994, og at Intelhorce' s samlede overskud i naevnte aar ville blive 1,044 mia. PTA (jf. fjerde betragtning til del IV). Det oprindelige program maatte revideres, dels paa grund af oversvoemmelserne i Málaga-provinsen i november og december 1989, dels ° ifoelge den anfaegtede beslutning ° paa grund af, at "selskabet havde vist sig at vaere ude af stand til at ivaerksaette strategien for beklaedningsartikler" (jf. ottende betragtning til del IV). I det revidere program blev beklaedningsserien og det tilhoerende butiksnet udsat paa ubestemt tid, produktionsniveauet skulle saettes ned og arbejdsstyrken nedskaeres til 1 000 medarbejdere (jf. ottende og niende betragtning til del IV). I det reviderede program forudsaa man et samlet underskud paa 1,894 mia. PTA i 1990 faldende til 1,712 mia. PTA i 1992 (jf. tiende betragtning til del IV).

139. Selv om Kommissionens argumentation vedroerende spoergsmaalet om levedygtigheden paa langt sigt ikke er fremlagt saa fuldstaendigt, som den kunne have vaeret, indeholder den ovenstaaende fremstilling af de relevante betragtninger i den anfaegtede beslutning omstaendigheder, der giver fornoedent grundlag for Kommissionens antagelse om, at hverken det oprindelige eller det reviderede program kunne forventes at forvandle Intelhorce fra et permanent tabgivende selskab til en oekonomisk levedygtig virksomhed. Kommissionen har sammenfattet den triste situation godt med bemaerkningen om (i sekstende betragtning til del VII), at baade ifoelge den oprindelige og den reviderede udgave af programmet "gav selskabet konsekvent underskud". Der var saaledes ikke paavist nogen "kompenserende begrundelse" som defineret ovenfor i punkt 135.

140. Hvad der maaske er det vigtigste, er, at de spanske myndigheder tilsyneladende indsaa, at det reviderede program var utilstraekkeligt, saaledes som det klart fremgaar af de sidste fem betragtninger til beslutningens del VII. Det anfoeres dér, at Kommissionen paa et moede den 18. marts 1991 anmodede de spanske myndigheder om at fremlaegge en ny og revideret omstruktureringsplan inden den 10. maj 1991. Selv om de spanske myndigheder to gange blev mindet om sagen, havde de stadig ikke efterlevet denne anmodning, da den anfaegtede beslutning blev vedtaget. De gjorde imidlertid ikke forsoeg paa at forsvare det foreliggende reviderede program. Tvaertimod anmodede de ved skrivelser af 12. juni og 18. juli 1991 Kommissionen om at udsaette beslutningen i sagen, indtil de kunne fremlaegge en alternativ omstruktureringsplan, som de var i gang med at forhandle med de nye ejere. Det er herefter klart, at de spanske myndigheder indsaa manglerne ved omstruktureringsprogrammet, men at de og de nye ejere af Intelhorce ikke kunne enes om et bedre program.

141. I lyset af det anfoerte skal jeg konkludere, at det andet anbringende boer forkastes.

Tredje anbringende

142. Den spanske regering har anfaegtet forpligtelsen til at kraeve stoetten tilbagebetalt, der er paalagt Patrimonio del Estado ved artikel 3 i den anfaegtede beslutning. Regeringen har anfoert, at tilbagebetalingen af stoetten ville paafoere den beroerte virksomhed og dens ansatte en urimelig byrde samt vaere til skade for den oekonomiske situation i omraadet. Ifoelge den spanske regering indeholder den anfaegtede beslutning ikke en tilstraekkelig begrundelse for kravet om, at stoetten skal kraeves tilbagebetalt, og det beloeb, der skal tilbagebetales, blev under alle omstaendigheder beregnet forkert.

143. Vedroerende det sidste punkt har den spanske regering anfoert, at hvis Kommissionen ved beregningen af stoettens vaerdi bar sig rigtigt ad, da den trak et vist beloeb fra vaerdien af de 2 mia. PTA, som Benorbe og Benservice betalte for Intelhorce, for at tage hensyn til den omstaendighed, at hele beloebet ikke blev betalt med det samme, burde der vaere foretaget en lignende tilpasning af vaerdien af kapitalindskuddene fra Patrimonio del Estado, da ogsaa de blev betalt i flere rater.

144. Bortset fra anbringendet vedroerende stoerrelsen af den stoette, der blev ydet Intelhorce, svarer alle de argumenter, der er fremfoert i forbindelse med dette anbringende, noeje til dem, der blev gjort gaeldende i forbindelse med det femte anbringende i sagerne C-278/92 og C-279/92. De maa forkastes af de grunde, jeg har anfoert ovenfor i punkt 63, 64 og 65 samt 104.

145. For saa vidt angaar argumentet om stoerrelsen af stoetten har Kommissionen i svarskriftet fremfoert to punkter. Den har for det foerste anfoert, at uanset hvornaar Intelhorce og dettes koebere var i stand til at bruge den indskudte kapital, blev pengene udbetalt af staten samtidig med, at ejendomsretten til aktierne overgik til koeberne; pengene blev en del af Intelhorce' s aktiver samtidig med salget af selskabet, selv om det tidspunkt, da de kunne bruges, blev udskudt. Kommissionen har anfoert, at penge indsat paa en bankkonto normalt afkaster renter, og den har bemaerket, at den ikke har noget grundlag for at tro, at dette ikke skete i naervaerende tilfaelde. Kommissionen har videre anfoert, som noget meget sekundaert, at den igennem artikler i pressen blev opmaerksom paa, at de spanske myndigheder havde givet Intelhorce lov til at anvende de paagaeldende midler tidligere end oprindeligt aftalt.

146. Den spanske regering goer i replikken intet som helst forsoeg paa at svare paa Kommissionens foerste argument ° nemlig at de penge, der blev ydet Intelhorce, gav et renteafkast til Intelhorce og dettes koebere fra datoen for overdragelsen af selskabet ° og regeringen koncentrerer sig fuldstaendig om det subsidiaere argument. Den anfoerer herom, at de datoer, paa hvilke Intelhorce fik adgang til de successive rater af kapitaltilfoerslen, blev rykket nogle faa maaneder frem som hjemlet i kontrakten.

147. Spoergsmaalet, om der paaloeb renter af kapitalindskuddet, og hvem der oppebar renterne efter datoen for salget af Intelhorce til Benorbe og Benservice, er afgoerende. Saafremt disse penge blev Intelhorce' s ejendom paa privatiseringsda