Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 7. marts 1991. - SCHIOCCHET MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANNULLATIONSSOEGSMAAL - BESLUTNING OM OPRETTELSE AF EN SAERLIG RUTEKOERSEL FOR PERSONBEFORDRING MELLEM MEDLEMSSTATERNE. - SAG C-354/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-01775



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. I denne sag har et fransk busselskab, Schiocchet SARL (herefter benaevnt "Schiocchet") nedlagt paastand om annullation af en kommissionsbeslutning, der er rettet til Frankrig og Luxembourg, og som afgjorde en tvist mellem disse to stater angaaende oprettelse af en international busrute. Ifoelge beslutningen skulle de kompetente luxembourgske myndigheder give tilladelse til, at en luxembourgsk bustransportvirksomhed, Autocars Emile Frisch SARL (herefter benaevnt "Frisch") opretter en "saerlig rutekoersel" til befordring af arbejdstagere fra Thil og en raekke andre steder i Lorraine til den keramiske fabrik i Luxembourg by, der drives af et selskab under firmanavnet Villeroy & Boch.

2. Den anfaegtede beslutning blev udstedt i medfoer af artikel 14 i Raadets forordning (EOEF) nr. 517/72 af 28. februar 1972 om indfoerelse af faelles regler for rutekoersel og saerlige former for rutekoersel med omnibusser mellem medlemsstaterne (EFT 1972 I, s. 134). I henhold til forordningen kraeves der tilladelse til at oprette en saadan rutekoersel. Beslutningen om at imoedekomme eller afslaa en ansoegning om tilladelse traeffes efter indbyrdes aftale af de medlemsstater, paa hvis omraade passagerer optages eller afsaettes (artikel 13). Naar disse stater ikke til enighed, kan tvisten afgoeres af Kommissionen (artikel 14).

3. Kriterierne for, om en ansoegning om tilladelse skal imoedekommes eller afslaas, er indeholdt i forordningens artikel 8, der lyder saaledes:

"1. En ansoegning om etablering af rutekoersel eller af en saerlig form for rutekoersel proeves for at konstatere, om betjeningen af den trafik, som er genstand for ansoegningen, ikke allerede er sikret tilfredsstillende saavel kvalitativt som kvantitativt af de eksisterende personbefordringstjenester.

2. Ved proevelsen i henhold til stk. 1, tages der isaer hensyn til:

a) det oejeblikkelige og forudselige transportbehov, som ansoegeren har til hensigt at tilfredsstille

b) for rutekoersel, markedssituationen for personbefordring i de paagaeldende omraader.

3. Ved proevelsen i henhold til stk. 1, kan ogsaa mulighederne for, at de virksomheder, som allerede virker i de paagaeldende omraader, opretter en tilsvarende transporttjeneste, tages i betragtning."

4. I den foreliggende sag ansoegte Frisch den 9. januar 1986 de luxembourgske myndigheder om en tilladelse. De luxembourgske myndigheder var indstillet paa at meddele en tilladelse, mens de franske myndigheder gik imod oprettelsen af den paagaeldende rutekoersel, idet de anfoerte, at den ville skade Schiocchet og forrykke den balance, der indtil da havde bestaaet mellem Schiocchet og Frisch (jf. bilag III til staevningen). Luxembourg indbragte tvisten for Kommissionen, der den 7. september 1989 udstedte den anfaegtede beslutning (beslutning 89/524/EOEF, EFT L 272, s. 18).

5. Kommissionens beslutning stoettedes bl.a. paa foelgende grunde:

- Den planlagte rutekoersel opfyldte kravene i artikel 8 i forordning nr. 517/72.

- Den daekkede et reelt behov, da den sikrede befordring paa passende tidspunkter af omkring 50 arbejdstagere, der ikke paa det paagaeldende tidspunkt havde offentlige transportmuligheder mellem Villeroy & Boch og deres hjem i forbindelse med skiftene kl. 6.00 og 14.00.

- Busserne ville standse paa en raekke steder, der ikke blev betjent af offentlige transportmidler efter samme koereplan.

- Den af Frisch planlagte koereplan var bedre egnet end den af Schiocchet foreslaaede for skiftet kl. 6.00.

- Schiocchet havde ikke til hensigt at oprette en rutekoersel til befordring af arbejdstagerne til skiftet kl. 14.00.

6. Den 20. november 1989 har Schiocchet anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning. Kommissionen har ikke bestridt, at sagen kan realitetsbehandles i henhold til Traktatens artikel 173, og jeg er af den opfattelse, at Schiocchet er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning. Jeg skal yderligere bemaerke, at sagen er anlagt inden for den i artikel 173 fastsatte frist paa to maaneder, idet den anfaegtede beslutning blev offentliggjort den 21. september 1989.

7. Schiocchet har fremsat tre anbringender til stoette for sin paastand:

"For det foerste burde Kommissionen have afslaaet Frisch' s ansoegning under hensyn til de af selskabet laenge naesten per tradition begaaede uregelmaessigheder, mens Schiocchet altid strengt har overholdt de gaeldende regler. I perioden 1970-1976 drev Frisch rutekoersel for Villeroy & Boch' s arbejdstagere uden at vaere i besiddelse af den i henhold til forordning nr. 517/72 kraevede tilladelse. Frisch fortsatte sine 'traditionelle' uregelmaessigheder ved, uden forudgaaende tilladelse, at aendre den koereplan og den rute, der var genstand for den anfaegtede beslutning, hvilket er i strid med artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 517/72. Navnlig starter bussen nu kl. 4.30 om morgenen i stedet for kl. 4.20, og tre af de i tilladelsen naevnte lokaliteter betjenes i virkeligheden ikke.

For det andet burde Kommissionen have afslaaet ansoegningen, fordi kravene i artikel 8 i forordning nr. 517/72 ikke var opfyldt. Ifoelge artikel 8, stk. 2, litra a), skal der tages hensyn til 'det oejeblikkelige og forudselige transportbehov, som ansoegeren har til hensigt at tilfredsstille' . Kommissionen burde have vaeret klar over, at de behov, som Frisch paataenkte at daekke, allerede, i hvert fald delvis, var daekket af Schiocchet. En del af den rute, som var omfattet af Frisch' s planlagte koereplan, blev allerede betjent af Schiocchet, som ogsaa befordrede Villeroy & Boch' s ansatte. For saa vidt angaar den oevrige del af ruten, havde Schiocchet anmodet om tilladelse til at udvide sin rutekoersel. Disse ansoegninger var aeldre end Frisch' s ansoegning om tilladelse til at oprette den omtvistede rutekoersel.

For det tredje bevirkede den anfaegtede beslutning, at Schiocchet blev tvunget ud af den paagaeldende rute, og at Frisch sikredes en monopolstilling."

8. Parterne har ikke taget stilling til spoergsmaalet om omfanget af Kommissionens skoensbefoejelser, naar den traeffer en beslutning i henhold til artikel 14 i forordning nr. 517/72, og heller ikke til spoergsmaalet om, i hvilket omfang Domstolen skal proeve en saadan beslutning. Saafremt det maa antages, at beslutningen hviler paa en vurdering af en kompliceret oekonomisk situation, skal det alene efterproeves, om beslutningen er aabenbart urigtig eller behaeftet med magtfordrejning, eller om Kommissionen aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen (jf. f.eks. dommen i sag 29/77, Roquette mod Frankrig, Sml. 1977, s. 1835). Selv om den anfaegtede beslutning ikke indebar en vurdering af en kompliceret oekonomisk situation, er raekkevidden af Domstolens proevelse dog stadig begraenset. Domstolen boer nemlig ikke lade sit skoen traede i stedet for Kommissionens.

9. Jeg kan ikke se, hvorledes det kan haevdes, at Schiocchet har godtgjort, at Kommissionen har overskredet graenserne for sit skoen ved at meddele Frisch tilladelse til den planlagte rutekoersel.

10. Med hensyn til det foerste anbringende vedroerende Frisch' s laengere "traditionelle" uregelmaessigheder har Kommissionen med rette fremhaevet, at disse uregelmaessigheder ophoerte den 10. august 1982, da Kommissionen udstedte beslutning 82/595/EOEF (EFT L 244, s. 32). Siden denne dato har Frisch haft de noedvendige tilladelser til sin rutekoersel. Paastaaede uregelmaessigheder, der skulle vaere begaaet forud for denne dato, kunne ikke tages i betragtning ved en beslutning, der blev truffet i 1989. Med hensyn til de utilladte aendringer af rutekoerselen, der blev foretaget efter udstedelsen af den anfaegtede beslutning, har Kommissionen anfoert, at den ikke kunne tage hensyn til en paastaaet uregelmaessighed, som endnu ikke var begaaet.

11. Under alle omstaendigheder var aendringerne forholdsvis ubetydelige, og det er tvivlsomt, om de virkelig kraevede en tilladelse. Da den paagaeldende rutekoersel navnlig blev oprettet for Villeroy & Boch' s ansatte, og der ikke er tale om almindelig rutekoersel, ville det naturligvis vaere meningsloest at standse for at optage passagerer i landsbyer, hvor der ikke for tiden er bosat Villeroy & Boch-arbejdstagere. Det kan forklare, at Frisch besluttede at lade tre landsbyer udgaa af koereplanen. Nedlaeggelsen af tre stoppesteder kan maaske forklare, at bussen kan starte 10 minutter senere end oprindeligt planlagt. Den rutekoersel, der nu drives af Frisch, er imidlertid i det vaesentlige den samme som den, der blev tilladt i henhold til beslutning 89/524; formaalet er at sikre, at Villeroy & Boch' s ansatte, der har bopael i et naermere angivet antal landsbyer i Lorraine, ankommer rettidigt til deres arbejde i Luxembourg. Under disse omstaendigheder finder jeg det tvivlsomt, om ubetydelige aendringer af koereplanen og ruten som dem, der er foretaget i den foreliggende sag, kraevede forudgaaende tilladelse i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 517/72, som under alle omstaendigheder maa fortolkes smidigt og rimeligt.

12. Jeg foeler mig heller ikke overbevist af det anbringende, der stoettes paa artikel 8 i forordning nr. 517/72. Forordningens artikel 8, stk. 1, bestemmer, at Kommissionen skulle undersoege, om betjeningen af den trafik, som var genstand for Frisch' s ansoegning, ikke allerede var sikret tilfredsstillende af de eksisterende personbefordringstjenester. Ifoelge artikel 8, stk. 2, skulle der bl.a. tages hensyn til "det oejeblikkelige og forudselige transportbehov, som ansoegeren har til hensigt at tilfredsstille". Som Kommissionen har paapeget, daekkede den af Schiocchet planlagte rutekoersel ikke Villeroy & Boch-ansattes behov saa tilfredsstillende som den af Frisch planlagte, idet a) visse landsbyer ikke blev betjent af Schiocchet, og b) Schiocchet' s koereplan ikke passede med Villeroy & Boch' s arbejdstider (navnlig sikrede Schiocchet ikke nogen koersel til eftermiddagsskiftet).

13. Ifoelge Schiocchet' s sidste anbringende blev Schiocchet ved Kommissionens beslutning tvunget ud af den paagaeldende busrute, som Frisch fik monopol paa. Det centrale i dette anbringende er tilsyneladende, at den rutekoersel, der blev tilladt ifoelge den anfaegtede beslutning delvis falder sammen med den af Schiocchet drevne rutekoersel, og at Frisch' s konkurrence vil skade Schiocchet i en saadan grad, at selskabet tvinges til at indstille koerselen paa denne rute, hvorved Frisch opnaar en monopolstilling. Der er flere grunde til, at jeg ikke kan tilslutte mig dette argument.

14. For det foerste var Kommissionen, som den har anfoert, ikke i forbindelse med behandlingen af en ansoegning om oprettelse af saerlig rutekoersel forpligtet til at tage hensyn til "markedssituationen for personbefordring", jf. artikel 8, stk. 2, litra b), i forordning nr. 517/72; den skulle blot undersoege, om den trafik, som var genstand for ansoegningen, allerede var sikret tilfredsstillende af de eksisterende personbefordringstjenester. Som allerede bemaerket i forbindelse med det andet anbringende, har Kommissionen anfoert en raekke gyldige grunde for en negativ besvarelse af dette spoergsmaal.

15. For det andet afviger den af Schiocchet drevne rutekoersel fra den af Frisch oprettede, idet a) den ikke er forbeholdt Villeroy & Boch' s ansatte, men maa anses for en kollektiv trafikforbindelse, og b) Schiocchet' s busser optager passagererne senere og derfor snarere kan interessere personer med "normale" arbejdstider end skifteholdsarbejdere, der starter kl. 6.00. Kommissionen har i svarskriftet paapeget, at Schiocchet' s busser ankommer til Luxembourg kl. 6.45, og at denne rutekoersel derfor er uegnet for de skifteholdsarbejdere, der begynder kl. 6.00. I replikken har Schiocchet ikke direkte besvaret dette punkt, men alene henvist til de staevningen vedlagte erklaeringer fra Villeroy & Boch' s ansatte, som udtaler, at de er tilfredse med Schiocchet' s rutekoersel. Det praeciseres ikke, om de paagaeldende arbejder i skiftet kl. 6.00. Saafremt det er tilfaeldet, har jeg svaert ved at forstaa, at de skulle vaere tilfredse med en rutekoersel, der bevirker, at de foerst ankommer til deres arbejdsplads kl. 6.45. Under disse omstaendigheder kan det ikke bebrejdes Kommissionen, at den er naaet til det resultat, at Villeroy & Boch' s skifteholdsarbejdere, der paabegynder arbejdet kl. 6.00 henholdsvis 14.00, betjenes bedre af en saerlig buskoersel, der opfylder deres specifikke behov, idet de transporteres direkte til deres arbejdsplads paa et passende tidspunkt.

16. Selv om kommissionsbeslutningens paavirkning af konkurrencen burde tages i betragtning, og selv om beslutningen kunne foere til, at Schiocchet mister en lille del af sine kunder, kan jeg ikke se, at en saa begraenset eventuel virkning er tilstraekkelig til, at beslutningen maa anses for retsstridig.

17. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen frifinder Kommissionen og tilpligter sagsoegeren at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: engelsk.