FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 14. DECEMBER 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Kassationsindstævnte i den nationale retssag, som er årsag til den forelæggelseskendelse, der skal behandles i dag, er født den 21. april 1965 og er fransk statsborger. Efter at hun i september 1973 havde afsluttet sin skolegang i Frankrig, opholdt hun sig i Det forenede Kongerige fra den 3. oktober 1973 til den 30. april 1974. Hun arbejdede som au pair-pige hos en engelsk familie dér og deltog ved siden af i aftenkurser i et center for voksenuddannelse.

Straks efter sin hjemkomst til Frankrig den 2. maj 1974 meldte hun sig hos vedkommende myndighed som arbejdssøgende. Efter at have måttet lade sig sygebehandle fra den 17. maj til den 17. juli 1974 krævede hun omkostningerne herved godtgjort af den pågældende franske forsikringsinstitution.

Denne pågældende institution, Caisse Primaire d'Assurance Maladie d'Eure et Loire, afslog imidlertid at refundere hende disse udgifter. Den er af den opfattelse, at indstævnte ikke er ydelsesberettiget i kraft af sin socialforsikrede far, da hun — hvilket er afgørende ifølge artikel L 285 i den franske Code de la sécurité sociale — har arbejdet i Det forenede Kongerige efter at have afsluttet sin skolegang. Hun har heller ikke noget personligt krav, idet hun ikke opfylder betingelserne i artikel L 249 i Code de la sécurité sociale om beskæftigelsesperioder, og idet hun — hvilket er vigtigt, for så vidt angår de britiske forsikringsperioder — efter institutionens opfattelse heller ikke kan anses som vandrende arbejdstager i den i de relevante fællesskabsforordninger forudsatte betydning.

Sagen blev indbragt for den herfor kompetente retsinstans, Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale, der til gengæld gav indstævnte medhold. Ved en afgørelse af 12. marts 1975 fastslog denne ret, at hun var berettiget til sygeforsikringsydelserne i Frankrig, idet hun var ydelsesberettiget i kraft af sin far. Det afgørende herfor var, at au pair-piger i Storbritannien ikke anses som virkelige arbejdstagere i forhold til National Insurance, men her har status som studerende.

Da Caisse primaire var uenig i denne bedømmelse, indbragte den sagen for Cour de cassation. Til støtte for sin kassationsanke har den navnlig fremsat det anbringende, at ifølge fransk ret er et barn kun berettiget til familieydelser og således til ydelse fra sin fars sociale forsikring, for så vidt det kan anses som forsørgelsesberettiget i det omfang, dets studier er uforenelige med en lønnet erhvervsmæssig beskæftigelse. Indstævnte har imidlertid arbejdet som au pair-pige og er derfor i det mindste blevet lønnet med naturalydelser (kost, logi).

Da indstævnte var medlem af sygeforsikringen i Storbritannien, er spørgsmålet for Cour de cassation ved sagens prøvelse, om hun ikke alligevel har personlige rettigheder i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1408/71 (EFT 1971, s. 366; org.ref. JO L 149 af 5. 7. 1971, s. 2): artikel 18 lyder således:

»Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder, skal i fornødent omfang medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i enhver anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gældende lovgivning«.

Ved dom af 3. juni 1977 har Cour de cassation derfor udsat sagen og har anmodet De europæiske Fællesskabers Domstol om i medfør af EØF-traktatens artikel 177 at træffe en præjudiciel afgørelse vedrørende følgende spørgsmål:

1. Er en statsborger fra en medlemsstat, som har bopæl på en anden medlemsstats område for dér at arbejde på au pair-vilkår og følge en undervisning, og som er berettiget til naturalydelser fra denne stats sociale sikring, en vandrende arbejdstager, efter artikel 1 i forordning nr. 1408/71?

2. Skal enhver anden medlemsstat tage hensyn til de rettigheder, som erhverves af denne statsborger under opholdet, som om det drejede sig om perioder, der kræves for at erhverve rettigheden i henhold til den lovgivning, som den pågældende medlemsstat anvender?

Til disse spørgsmål skal jeg gøre følgende bemærkninger:

1. Indstævnte er kun berettiget efter forordning nr. 1408/71, såfremt hun falder ind under dens personlige anvendelsesområde. Herved er det vigtigt, at hun under sit ophold i Storbritannien var forsikret mod sygdom og rent faktisk også modtog ydelser i så henseende. Vigtigt er desuden — som det kan udledes af den britiske regerings repræsentants betragtninger og af Kommissionens argumenter — at sygeforsikringen i Storbritannien er indrettet således, at den i henhold til loven om den nationale sundhedstjeneste fra 1946 omfatter enhver, der har sædvanlig bopæl i Storbritannien, uanset som den pågældende har lønnet beskæftigelse eller ej, og at den efter administrationens skøn endvidere kan udvides til at omfatte besøgende fra andre lande. I et sådant tilfælde må man benytte definitionen af begrebet »arbejdstager« i artikel 1, litra a) ved fastlæggelsen af det personelle anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71. Herefter betyder udtrykket »arbejdstager« erhver person »der inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere for hele den erhvervsmæssigt beskæftigede del af befolkningen er tvungent forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, på hvilke denne forordning finder anvendelse, — når det efter vedkommende sikringsordnings administrations- eller finansieringsmetode er muligt at identificere den pågældende som arbejdstager, eller — i mangel af sådanne kriterier, når den pågældende er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en anden af de i bilag V opregnede risici inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere«. Herudover må bilag V, litra I tages i betragtning, således som denne bestemmelse er blevet affattet efter Det forenede Kongeriges tiltrædelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab ved akten vedrørende tiltrædelsesvilkårene og tilpasningerne af traktaterne, idet Domstolen i sag 17/16 (Brack mod Insurance Officer, dom af 29. 9. 1976, Sml. 1976, s. 1429) jo allerede har fastslået, at denne bestemmelses formål er at præcisere betydningen af underafsnit ii) i litra a) i forhold til den engelske lovgivning. Her står det klart: »Som arbejdstager anses efter definitionen i forordningens artikel 1, litra a), ii), enhver person, der er pligtig at svare bidrag som arbejdstager«. Kun såfremt au pair-piger og deres sygeforsikring opfylder disse betingelser, kan det antages, at de er omfattet af personkredsen efter forordning nr. 1408/71. Ved undersøgelsen af dette spørgsmål kan der næppe findes megen hjælp i den britiske regerings oplysning, hvorefter lægehjælp til au pair-piger almindeligvis ydes på samme måde som lægehjælp til de personer, der opholder sig i Storbritannien som besøgende. Ej heller kassa-tionsappellantens, Caisse primaires henvisning til en europæisk overenskomst af 1969 om au pair-piger og de deri indeholdte definitioner hjælper os videre, fordi vi ikke ved, om disse betingelser i virkeligheden er opfyldt i den foreliggende sag. Det må tværtimod — inden for hovedsagens rammer — nøje undersøges, om kassationsindstævnte i nærværende sag var pligtig at svare bidrag i Storbritannien som arbejdstager, som omhandlet i bilag V i forordning nr. 1408/71. Kommissionen har herved anført, at efter en anordning af 1975 om bidrag har naturalydelser (kost og logi) samt kontantydelser på op til 8 £ om ugen betydning i så henseende. Det afhænger af resultatet af denne undersøgelse, om indstævnte som au pair-pige måtte anses for arbejdstager i den i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning, og om de rettigheder, som hun erhvervede i Storbritannien, kan tages i betragtning — for eksempel i medfør af nævnte artikel 18.

2. Under retsforhandlingerne har indstævnte fremlagt en erklæring fra direktøren for det uddannelsescenter for voksne, som hun gik på i Storbritannien, hvorefter de au pair-piger, som deltager i kurserne, anses som studerende og ikke er pligtige at betale »national-insurance-stamps«. Derfor ligger det nært at antage — hvilket må være mig tilladt nu — at indstævnte ikke kan anses for arbejdstager i den i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning. Denne erklæring giver ganske vist heller ikke fuld sikkerhed. Desuden udgør sådanne konklusioner en retsanvendelse, som inden for en procedure efter artikel 177 ikke bør foretages af Domstolen, men af den nationale ret. Dette er grunden til, at jeg gerne yderligere ville fremsætte følgende betragtninger for det tilfælde, at indstævnte alligevel skulle opfylde betingelserne i forordning nr. 1408/71. Kommissionen har med rette understreget, at det er væsentligt ved bedømmelsen af indstævntes retsstilling, at hun efter sin hjemvenden til Frankrig — og dette gælder navnlig for den periode, hvor hun blev lægebehandlet — ikke havde noget arbejde, men var anmeldt som arbejdssøgende. Hvis hun må anses for vandrende arbejdstager, er det derfor vigtigt at få klarlagt, på hvilken måde hun fik understøttelse i arbejdsløshedsperioden. For det første kan det tænkes, at artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skulle anvendes på hende. Efter denne bestemmelse bevarer en helt arbejdsløs arbejdstager, der opfylder de i en medlemsstats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser og som rejser til en eller flere andre medlemsstater for at søge beskæftigelse dér, sin ret til ydelser under visse betingelser og inden for visse grænser. I så fald ville sagsøgte være ydelsesberettiget efter artikel 25, stk. 1, litra a) i forordning nr. 1408/71, som bestemmer: »En arbejdsløs, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 69, stk. 1, … og som opfylder betingelserne efter den kompetente stats lovgivning for ret til naturalydelser og kontantydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, har i det i artikel 69, stk. 1, litra c), fastsatte tidsrum ret til: a) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning udredes af institutionen i den medlemsstat, hvor han søger arbejde, efter den for den sidstnævnte institution gældende lovgivning, som om han var forsikret dér; …« For det andet kan det tænkes, at artikel 71, stk. 1, litra b), ii), i forordning nr. 1408/71 skulle anvendes på hende. Denne bestemmelse lyder således: »Arbejdsløse, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter følgende regler: … b) … ii) andre arbejdstagere end grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, og som stiller sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats område, modtager ydelser efter denne stats lovgivning, som om de senest havde været beskæftiget dér; disse ydelser udbetales af bopælsstedets institution for denne institutions regning …« Dersom dette må antages, vil indstævnte være omfattet af artikel 25, stk. 2. Denne bestemmelse er således affattet: »En helt arbejdsløs arbejdstager, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 71, stk. 1, litra a), ii) eller litra b), ii) 1. punktum, har ret til naturalydelser og kontantydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, som om han under sin seneste beskæftigelse havde været omfattet af denne lovgivning, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18; udgifterne ved disse ydelser afholdes af bopælslandets institution«. Ud fra et fællesskabsretligt synspunkt kan der næppe siges mere om det foreliggende tilfælde efter sagens nu kendte omstændigheder. Det påhviler den forelæggende ret eller andre nationale myndigheder yderligere at klarlægge sagen.

3. De af Cour de cassation stillede spørgsmål bør derfor besvares som følger: a) En statsborger fra en medlemsstat, som har bopæl i Storbritannien for at arbejde der på au pair-vilkår og følge en halvdagsundervisning, er — såfremt han er berettiget til naturalydelser fra den sociale sikringsordning i Det forenede Kongerige inden for rammerne af en forsikring gældende for samtlige indbyggere — kun arbejdstager i den i artikel 1 i forordning nr. 1408/71 anførte forstand, hvis han er pligtig at svare bidrag som arbejdstager. b) Dersom den pågældende kan antages at have status som arbejdstager i denne betydning, skal der tages hensyn til de i Det forenede Kongerige erhvervede rettigheder i de øvrige medlemsstater.

( 1 ) – Oversat fra tysk.