ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 3. december 2014 – ASPROD

(Sag C-313/14)

»Direktiv 92/83/EØF — harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer — artikel 27, stk. 1, litra f) — fritagelse for harmoniseret punktafgift — konfektureprodukter — pligt til at opnå en afgørelse fra skattemyndighederne, der fastsætter den mængde af nævnte produkter, som det er tilladt at forbruge«

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — punktafgifter — direktiv 92/83 — alkohol og alkoholholdige drikkevarer — fritagelser for harmoniseret punktafgift — fritagelse underlagt et krav om, at der indhentes en særskilt afgørelse fra den kompetente skattemyndighed, der definerer de maksimale tilladte grænser for brug — ikke tilladt [Rådets direktiv 92/83, art. 27, stk. 1, litra f)] (jf. præmis 19, 22 og 25-27 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 27, stk. 1, litra f), i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den i denne ordning fastsatte fritagelse fra den harmoniserede punktafgift er underlagt en betingelse om, at den berørte person råder over en afgørelse fra skattemyndighederne, der fastsætter den maksimale mængde af de i medfør af denne bestemmelse afgiftsfritagne produkter, som det er tilladt at forbruge.

Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 3. december 2014 – ASPROD

(Sag C-313/14)

»Direktiv 92/83/EØF — harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer — artikel 27, stk. 1, litra f) — fritagelse for harmoniseret punktafgift — konfektureprodukter — pligt til at opnå en afgørelse fra skattemyndighederne, der fastsætter den mængde af nævnte produkter, som det er tilladt at forbruge«

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — punktafgifter — direktiv 92/83 — alkohol og alkoholholdige drikkevarer — fritagelser for harmoniseret punktafgift — fritagelse underlagt et krav om, at der indhentes en særskilt afgørelse fra den kompetente skattemyndighed, der definerer de maksimale tilladte grænser for brug — ikke tilladt [Rådets direktiv 92/83, art. 27, stk. 1, litra f)] (jf. præmis 19, 22 og 25-27 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 27, stk. 1, litra f), i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den i denne ordning fastsatte fritagelse fra den harmoniserede punktafgift er underlagt en betingelse om, at den berørte person råder over en afgørelse fra skattemyndighederne, der fastsætter den maksimale mængde af de i medfør af denne bestemmelse afgiftsfritagne produkter, som det er tilladt at forbruge.
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 31)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 21. maj 2015 –

Slovenská autobusová doprava Trnava

(Sag C-318/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — artikel 49 TEUF og 52 TEUF — etableringsfrihed — forordning (EF) nr. 1370/2007 — offentlig befordring med jernbane og ad vej — bustransport på offentlige byruter — transportvirksomhed, hvis hjemsted er i en anden medlemsstat, og som virker gennem en filial — pligt til at opnå en særlig tilladelse — den kompetente myndigheds skøn — kontrakt om offentlig tjeneste«

Etableringsfrihed — restriktioner — udøvelse af offentlig bybefordringsvirksomhed ad vej på en anden medlemsstats område — national lovgivning, hvorefter det kun påhviler de udenlandske transportvirksomheder, der råder over en filial i denne medlemsstat, at opnå en særlig tilladelse tildelt efter de kompetente myndigheders skøn — ikke tilladt — berettigelse — foreligger ikke (art. 49 TEUF) (jf. præmis 37-42, 44, 47, 48-50 og 53 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter det kun påhviler de udenlandske transportvirksomheder, der råder over en filial i denne medlemsstat, at opnå en særlig tilladelse tildelt efter de kompetente myndigheders skøn med henblik på at udøve offentlig bybefordringsvirksomhed ad vej på denne ene medlemsstats område.

( 1 ) EUT C 351 af 6.10.2014.

Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 21. maj 2015 –

Slovenská autobusová doprava Trnava

(Sag C-318/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — artikel 49 TEUF og 52 TEUF — etableringsfrihed — forordning (EF) nr. 1370/2007 — offentlig befordring med jernbane og ad vej — bustransport på offentlige byruter — transportvirksomhed, hvis hjemsted er i en anden medlemsstat, og som virker gennem en filial — pligt til at opnå en særlig tilladelse — den kompetente myndigheds skøn — kontrakt om offentlig tjeneste«

Etableringsfrihed — restriktioner — udøvelse af offentlig bybefordringsvirksomhed ad vej på en anden medlemsstats område — national lovgivning, hvorefter det kun påhviler de udenlandske transportvirksomheder, der råder over en filial i denne medlemsstat, at opnå en særlig tilladelse tildelt efter de kompetente myndigheders skøn — ikke tilladt — berettigelse — foreligger ikke (art. 49 TEUF) (jf. præmis 37-42, 44, 47, 48-50 og 53 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter det kun påhviler de udenlandske transportvirksomheder, der råder over en filial i denne medlemsstat, at opnå en særlig tilladelse tildelt efter de kompetente myndigheders skøn med henblik på at udøve offentlig bybefordringsvirksomhed ad vej på denne ene medlemsstats område.

( 1 ) – EUT C 351 af 6.10.2014.
Sag C-203/14

Consorci Sanitari del Maresme

mod

Corporació de Salut del Maresme i la Selva

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Català de Contractes del Sector Públic)

»Indledning af den mundtlige forhandling — afholdelse af et retsmøde«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Store Afdeling) af 24. april 2015

Retslig procedure – mundtlig forhandling – afholdelse af et retsmøde med henblik på at gøre det muligt for de parter, som er omhandlet i artikel 23 i statutten for Domstolen, at give udtryk for deres synspunkter vedrørende et af Domstolen rejst spørgsmål

(Statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 83)

Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 5-8)
2.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — generelle retsakter — nødvendigt for fysiske eller juridiske personer at fremføre en ulovlighedsindsigelse eller begære præjudiciel forelæggelse med henblik på vurdering af gyldigheden — pligt for nationale retter til at anvende nationale processuelle regler således, at lovligheden af EU-retsakter kan anfægtes (art. 19, stk. 1, andet afsnit, TEU; art. 263 TEUF, 267 TEUF og 277 TEUF) (jf. præmis 50-52)
Artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/95 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at en varemærkeindehavers eneret til at forbyde tredjemand at gøre erhvervsmæssig brug af tegn, der er identiske med eller ligner varemærket, udstrækker sig til en tredjemand, der er indehaver af et yngre varemærke, uden at det er nødvendigt, at sidstnævnte varemærke forinden er blevet erklæret ugyldigt.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 5. februar 2015 –

Jyoti Ceramic Industries mod KHIM

(Sag C-420/14 P)

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — EF-varemærker — indsigelsessag — figurmærke indeholdende ordbestanddelen »ZIECON« — indsigelse fra indehaveren af ordmærket CERCON — risiko for forveksling — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 8, stk. 1, litra b)«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 25-27)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Jyoti Ceramic Industries PVT. Ltd bærer sine egne omkostninger.

Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 5. februar 2015 –

Jyoti Ceramic Industries mod KHIM

(Sag C-420/14 P)

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — EF-varemærker — indsigelsessag — figurmærke indeholdende ordbestanddelen »ZIECON« — indsigelse fra indehaveren af ordmærket CERCON — risiko for forveksling — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 8, stk. 1, litra b)«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 25-27)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
2.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — umiddelbart berørt — kriterier — forordning, som fastsætter en enkelt samlet tilladt fangstmængde for bestanden af blåhvilling i det nordøstlige Atlanterhav — søgsmål anlagt af ejere eller operatører af fartøjer, der deltager i dette fiskeri — ikke umiddelbart berørt — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — pligt til at udtømme de interne retsmidler for at anfægte disse foranstaltninger (art. 263, stk. 4, TEUF, art. 267 TEUF og 277 TEUF; Rådets forordning nr. 40/2013) (jf. præmis 33-41)
2)

EU-retten skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en administrativ bøde sanktionerer en afgiftspligtig persons manglende overholdelse af sin pligt til at anmelde påbegyndelsen af en økonomisk virksomhed, når indtægten fra denne virksomhed ikke overstiger tærsklen for fritagelse for små virksomheder. Det tilkommer den forelæggende ret i hovedsagen at bedømme, om den pålagte sanktion er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 3. september 2015 –

Orrego Arias

(Sag C-456/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — direktiv 2001/40/EF — gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere — artikel 3, stk. 1, litra a) — begrebet »en lovovertrædelse, som straffes med mindst et års frihedsstraf« — beslutning om udvisning af en tredjelandsstatsborger på grund af en straffedom — situation, der ikke henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2001/40 — åbenbart inkompetent«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — den nationale rets kompetence — fastlæggelse og vurdering af tvistens faktiske omstændigheder — spørgsmålet, om en præjudiciel forelæggelse er nødvendig, samt de forelagte spørgsmåls relevans — den nationale rets vurdering — spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar — spørgsmål, der ikke har forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen (art. 267 TEUF) (jf. præmis 15-20 og 24-26)

Konklusion

Det er åbenbart, at Den Europæiske Unions Domstol ikke er kompetent til at besvare det spørgsmål som Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) har stillet ved afgørelse af 4. september 2014 (sag C-456/14).

( 1 ) – EUT C 439 af 8.12.2014.
2)

Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat indrømmer en fritagelse for en afgift såsom den, der er fastsat ved lov nr. 9/2012, for allerede indregistrerede køretøjer, for hvilke der er erlagt en tidligere gældende afgift, såfremt det residuelle beløb af sidstnævnte afgift, som er indeholdt i værdien af disse køretøjer, er mindre end den nye afgift. Dette vil nødvendigvis være tilfældet, når den tidligere afgift skal tilbagebetales med renter som følge af, at den ikke var forenelig med EU-retten.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 16. juli 2015 – P

(Sag C-507/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — ingen rimelig tvivl — retternes kompetence i civile sager — forordning (EF) nr. 2201/2003 — artikel 16, stk. 1, litra a) — afgørelse af, hvornår en sag anses for anlagt ved en ret — begæring om udsættelse af sagen — ingen betydning«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl — anvendelse af artikel 99 i procesreglementet (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 28 og 29)

2. Retligt samarbejde i civile sager — anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar — forordning nr. 2201/2003 — datoen for sagens anlæggelse ved en ret — datoen for indlevering af det indledende processkrift eller et tilsvarende dokument til denne ret — udsættelse af proceduren efter anmodning fra sagsøger, som har indleveret det og inden forkyndelsen for sagsøgte af den omhandlede sag — ingen betydning — betingelse [Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 16, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 30-34, 37, 39-41 og 43 samt domskonkl.)

3. Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — den nationale rets kompetence — fastlæggelse og vurdering af tvistens faktiske omstændigheder — anvendelse af de af Domstolen fortolkede bestemmelser (art. 267 TEUF) (jf. præmis 42)

Konklusion

Artikel 16, stk. 1, litra a), Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at en sag anses for anlagt ved en ret på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, selv når sagen i mellemtiden var blevet udsat på anmodning fra sagsøgeren i den pågældende sag, uden at sagsøgte var blevet indkaldt, kendte til sagen eller på nogen måde havde deltaget i den, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte.

( 1 ) – EUT C 65 af 23.2.2015.
1)

Artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 1, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den nationale ret ved vurderingen af, om vilkår i en kontrakt henhørende under dette direktiv er urimelige, er forpligtet til at tage hensyn til arten af de varer og tjenesteydelser, som er genstand for den pågældende kontrakt, idet han skal lægge alle omstændigheder omkring kontrakten på tidspunktet for kontraktens indgåelse til grund.
Artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med artikel 7 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, i henhold til hvilken forbrugeren som rekvisitus under en procedure angående realisering af pant i fast ejendom udelukkende kan appellere afgørelsen om, at indsigelsen mod fuldbyrdelsen forkastes, såfremt retten i første instans ikke har taget en indsigelsesgrund om, at et kontraktvilkår, som danner grundlag for tvangsfuldbyrdelsen, er urimeligt, til følge, hvorimod den erhvervsdrivende kan appellere enhver afgørelse om, at proceduren indstilles, uanset hvilket grundlag indsigelsen støttes på.

For det første udsætter den ændrede nationale processuelle ordning vedrørende realisering af pant i fast ejendom ud fra en samlet betragtning nemlig dels ikke forbrugeren for risikoen for et endeligt og uigenkaldeligt tab af sin bolig i forbindelse med et tvangssalg, selv inden en retsinstans har kunnet vurdere, om et kontraktvilkår, som en erhvervsdrivende støtter sin anmodning om realisering af pant i fast ejendom på, var urimeligt. Dels styrker denne processuelle ordning effektivt den retlige kontrol i denne henseende, idet det heraf følger, at en appelinstans inden for rammerne af en to-instansordning kan efterprøve, hvorvidt fuldbyrdelsesdommeren i første instans havde vurderet et sådant vilkår korrekt.

For så vidt angår princippet om parternes ligestilling med hensyn til brugen af urimelige vilkår inden for anvendelsesområdet for direktiv 93/13 i forbindelse med en national procedure vedrørende realisering af pant i fast ejendom er det for det andet ligeledes væsentligt at fastslå, at den nævnte nationale processuelle ordning efter ændringen af den pågældende bestemmelse reelt giver forbrugeren rimelig mulighed for at rejse søgsmål til prøvelse af sine rettigheder i henhold til dette direktiv under betingelser, der ikke længere stiller ham i en situation, der er til hans ugunst i forhold til den erhvervsdrivende som rekvirent.

(jf. præmis 47, 48 og 50 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 15. juli 2015 –

Nuova Invincibile

(Sag C-82/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — sjette direktiv 77/388/EØF«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 18 og 19)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — forpligtelser for betalingspligtige personer — national ordning, hvorefter personer, der er berørt af jordskælv i bestemte provinser, tilbagebetales beløb, der er erlagt i merværdiafgift i en given periode — ikke tilladt (art. 10 EU; Rådets direktiv 77/388, art. 2 og 22) (jf. præmis 22-28 og disp.)

Konklusion

Artikel 2 og 22 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse som artikel 9, stk. 17, i lov nr. 289 af 27. december 2002 om bestemmelser om opstilling af statens årlige og flerårige budgetter (finansloven af 2003), hvorefter der til fordel for de personer, der var blevet berørt af det jordskælv, som havde ramt provinserne Catania, Ragusa og Siracusa, blev givet en reduktion på 90% af den merværdiafgift, der sædvanligvis skulle aflægges for årene 1990 til 1992, navnlig ved at give ret til tilbagebetaling i denne størrelsesorden af beløb, som allerede var erlagt i merværdiafgift, for så vidt som denne bestemmelse ikke er i overensstemmelse med kravene i henhold til princippet om afgiftsneutralitet og ikke sikrer en fuldstændig inddrivelse af den merværdiafgift, der skal betales på det italienske område.

( 1 ) – EUT C 142 af 12.5.2014.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 15. juli 2015 – Itales

(Sag C-123/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — skatter og afgifter — merværdiafgift — direktiv 2006/112/EF — princip om afgiftens neutralitet — fradrag for indgående moms — begrebet »levering af varer« — betingelser for at der foreligger en levering af varer — manglende bevis for den direkte leverandørs faktiske besiddelse af varerne«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af artikel 99 i procesreglementet (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 26 og 27)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fradrag for indgående afgift — nægtelse med den begrundelse, at leveringen af goderne som følge af strafbare forhold og uregelmæssigheder ikke har fundet sted — ikke tilladt — grænser — betingelser — modtageren af fakturaen havde eller burde have kendskab til, at der var tale om svig — efterprøvelse heraf påhviler den nationale ret [Rådets direktiv 2006/112, art. 14, stk. 1, art. 167 og art. 168, litra a)] (jf. præmis 35-42 og domskonkl.)

Konklusion

Bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem vedrørende fradragsretten for merværdiafgift skal fortolkes således, at de er til hinder for, at skattemyndighederne i en medlemsstat finder, at en levering af varer ikke kan anses for at være overdraget, med den konsekvens at det forhindres, at den merværdiafgift, der bæres ved denne erhvervelse, kan fradrages af køberen med den begrundelse, at denne sidstnævnte hverken har først bevis for de pågældende varers oprindelse eller, at køberens leverandør har haft dem i sin besiddelse, når denne myndighed ikke har godtgjort, at denne køber har medvirket til svig vedrørende merværdiafgift og vidste eller burde have vidst, at de omhandlede transaktioner implicerede en sådan svig.

( 1 ) – EUT C 151 af 19.5.2014.
2)

De omstændigheder, at en afgiftspligtig persons tidligere leverandører i forretningskæden har undladt at samarbejde med skatte- og afgiftsmyndighederne, og at de omhandlede varer ikke er blevet omladet, udgør ikke i sig selv objektive indicier, der er tilstrækkelige til at fastslå, at denne afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den transaktion, der er blevet påberåbt til støtte for den pågældendes ret til fradrag for merværdiafgift, var et led i en afgiftsunddragelse. Disse to omstændigheder er ikke desto mindre objektive indicier, som kan tages i betragtning i forbindelse med en samlet vurdering af alle forhold og faktiske omstændigheder med henblik på at fastslå, om den nævnte afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den transaktion, der er blevet påberåbt til støtte for den pågældendes ret til fradrag, var et led i en afgiftsunddragelse.
6.

Grundlæggende rettigheder — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — prøvelse af lovligheden af Unionens retsakter — betingelser — denne ret beskyttes af Unionens retsinstanser eller de nationale domstole, afhængig af den anfægtede retsakts juridiske karakter — mulighed for at anvende et annullationssøgsmål eller en præjudiciel forelæggelse vedrørende gyldighedsspørgsmål (art. 6, stk. 1, TEU, art. 19, stk. 1, TEU; art. 263, stk. 4, TEUF, art. 267 TEUF og art. 277 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47, art. 51, stk. 1, og art. 52, stk. 7) (jf. præmis 63)
2)

For så vidt som de i hovedsagen omhandlede produkter består af en køler og en ventilator og udelukkende er bestemt til at blive indbygget i en computer, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, skal deres tarifering foretages på grundlag af de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende den kombinerede nomenklatur, som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1214/2007 af 20. september 2007.