Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retten - organisation - sammensætning af afdelingerne - en dommers forfald - endelig eller midlertidig karakter - uden betydning

(EF-statutten for Domstolen, art. 15; Rettens procesreglement, art. 10, stk. 1, og art. 32, stk. 1)

2. Retspleje - retskraft - Domstolens dom i en appelsag, hvorved der træffes endelig afgørelse - rækkevidde

(EF-traktaten, art. 176 (nu art. 233 EF); EF-statutten for Domstolen, art. 54, stk. 1)

3. Konkurrence - administrativ procedure - kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse, vedtaget efter annullation af en første beslutning på grund af procedurefejl - princippet non bis in idem - tilsidesættelse - foreligger ikke

4. Annullationssøgsmål - annullationsdom - rækkevidde - hensyntagen til såvel dommens præmisser som konklusion - udstedelse af en ny retsakt på grundlag af tidligere gyldige forberedende akter - lovligt

5. Fællesskabsret - principper - ret til kontradiktion - anvendelsesområde - konkurrence - administrativ procedure - princippets rækkevidde efter annullation af en første kommissionsbeslutning - høring af virksomheder - høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål - høringskonsulent

(Rådets forordning nr. 17, art. 10, stk. 3, og art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 1 og 4)

6. Annullationssøgsmål - annullationsdom - virkninger - annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrencereglerne - virkninger for adressater, der ikke har anlagt sag - ingen

(EF-traktaten, art. 85 og 189 (nu art. 81 EF og 249 EF) og art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

7. Konkurrence - administrativ procedure - forældelse på området for sanktioner - suspension - kommissionsbeslutning, der er genstand for en procedure, som verserer for Domstolen - rækkevidde

(Rådets forordning nr. 2988/74, art. 2 og 3)

8. Fællesskabsret - principper - overholdelse af en rimelig frist - anvendelsesområde - konkurrence - administrativ procedure - retslig procedure - vurderingskriterier

(Rådets forordning nr. 17)

9. Appel - anbringender - tilsidesættelse af forpligtelsen til at overholde en rimelig frist i administrative procedurer på konkurrenceområdet - vurdering henhørende under Rettens kompetence - vurdering, som skal foretages konkret - Domstolens kontrol - grænser

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1)

10. Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - kontrolundersøgelse gennemført i henhold til fuldmagt - virksomhedens frivillige samarbejde - følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, stk. 2)

11. Fællesskabsret - principper - ret til kontradiktion - overholdelse i forbindelse med administrative procedurer - konkurrence - beslutning med begæring om oplysninger rettet til en virksomhed - tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering - vurdering, som skal foretages konkret af Retten - Domstolens kontrol - grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 2 og 5)

12. Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens kontrolkompetence - anvendelse af oplysninger indsamlet under en kontrolundersøgelse foretaget inden for rammerne af en anden procedure - grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, stk. 2 og 3, og art. 20, stk. 1)

13. Konkurrence - administrativ procedure - aktindsigt - genstand - overholdelse af retten til kontradiktion - tilsidesættelse - følger

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 3 og 7-9)

14. Appel - anbringender - tilsidesættelse af retten til kontradiktion som følge af et afslag på indsigt i dokumenter meddelt en virksomhed under en administrativ procedure i henhold til konkurrencereglerne - anbringende, som forudsætter, at alene Retten foretager en vurdering af de faktiske omstændigheder, der, medmindre der foreligger en urigtig gengivelse, ikke er undergivet Domstolens kontrol

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

15. Retspleje - foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse - mundtlig forhandling - anmodning om, at parterne kollektivt fremfører fælles anbringender - lovligt

(Rettens procesreglement, art. 64, stk. 2)

16. Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling - anbringende støttet på omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne - elementer, som er kommet frem efter en foranstaltning med henblik på tilrettelæggelse af den procedure, der har givet adgang til Kommissionens sagsakter - lovligt

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2, første afsnit)

17. Retspleje - replik - formkrav - kort fremstilling af søgsmålsgrundene - henvisning til en argumentation, der er blevet fremført i forbindelse med den mundtlige forhandling vedrørende anbringender indeholdt i stævningen - formaliteten

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2]

18. Appel - anbringender - anbringende om, at Retten ikke har besvaret et anbringende - nærmere regler for fremsættelse

[Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)]

19. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne - beslutning om anvendelse af sanktioner vedtaget efter annullation af en tidligere beslutning, der har haft samme genstand

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1, og art. 190 (nu art. 81, stk. 1, EF og art. 253 EF) og art. 89 (efter ændring nu art. 85 EF))

20. Konkurrence - bøder - beslutning om pålæggelse af bøder - begrundelsespligt - rækkevidde - oplysninger om de hensyn, der har givet Kommissionen grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, andet afsnit)

21. Konkurrence - aftaler - konkurrencebegrænsning - kriterier ved vurderingen heraf - konkurrencebegrænsende formål - konstatering heraf tilstrækkelig

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

22. Appel - Domstolens kompetence - omgørelse af billighedsgrunde af Rettens skøn vedrørende størrelsen af de bøder, som er blevet pålagt virksomheder, der har tilsidesat traktatens konkurrenceregler - ikke omfattet - omgørelse af dette skøn på grund af en overtrædelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling - lovligt

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

23. Annullationssøgsmål - Fællesskabets retsinstansers kompetence - tvister vedrørende sanktioner pålagt virksomheder, der har tilsidesat traktatens konkurrenceregler - fuld prøvelsesret - annullationsdom uden udøvelse af nævnte kompetence - virkning

(EF-traktaten, art. 172 (nu art. 229 EF); Rådets forordning nr. 17, art. 17)

Sammendrag

1. Med henblik på anvendelsen af de regler, der er indeholdt i artikel 15 i statutten for Domstolen, artikel 10, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, i Rettens procesreglement om Rettens sammensætning, når den træffer afgørelse, er det forhold, at en dommers forfald er endeligt eller midlertidigt, ikke afgørende. Såfremt et midlertidigt forfald begrunder ændring af sammensætningen, således at antallet af medlemmer forbliver ulige, forholder det sig så meget desto mere på samme måde i tilfælde af endeligt forfald, der f.eks. skyldes udløbet af et medlems embedsperiode.

( jf. præmis 35-38 )

2. Når Domstolen selv træffer endelig afgørelse om tvisten i medfør af artikel 54 i statutten for Domstolen ved at tage et eller flere af appellantens anbringender til følge, tager den ikke ipso jure stilling til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, som appellanten har påberåbt sig.

Retskraften af en retsafgørelse, som selv afgrænser de forpligtelser, der i medfør af traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF) påhviler den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, vedrører kun de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til.

( jf. præmis 44, 47 og 48 )

3. Princippet non bis in idem, der er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention, forbyder på konkurrenceområdet, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes.

Anvendelsen af dette princip forudsætter således, at der er truffet afgørelse om overtrædelsens rigtighed, eller at lovligheden af den med hensyn hertil foretagne vurdering er blevet kontrolleret.

Princippet non bis in idem forbyder således kun, at der foretages en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed, som har til følge, at der anvendes enten endnu en sanktion, som føjes til den første, i det tilfælde, hvor der atter fastslås at foreligge ansvar, eller en første sanktion i det tilfælde, hvor det ansvar, som ikke antages at foreligge i henhold til den første beslutning, fastslås at foreligge ved den anden beslutning.

Princippet er derimod ikke i sig selv til hinder for, at der atter foretages forfølgning vedrørende samme konkurrencefordrejende adfærd, når en første beslutning er blevet annulleret af formelle grunde, uden at der er blevet truffet afgørelse om realiteten med hensyn til de kritiserede omstændigheder, idet annullationsbeslutningen i så fald ikke udgør en »frifindelse« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes på det sanktionsretlige område. I et sådant tilfælde føjer de sanktioner, der pålægges ved den nye beslutning, sig ikke til dem, der er pålagt ved den annullerede beslutning, men træder i stedet for disse.

( jf. præmis 59-62 )

4. Annullationen af en fællesskabsretsakt berører ikke nødvendigvis de forberedende retsakter, der er gået forud for den, idet den procedure, som tilsigter at erstatte den annullerede retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

( jf. præmis 73 )

5. Det er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, at der skal indrømmes ret til kontradiktion i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, og dette princip skal overholdes, også når der er tale om en procedure af administrativ karakter.

Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og artikel 4 i forordning nr. 99/63 foreskriver i medfør af dette princip, at Kommissionen i sin endelige beslutning kun må tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig.

Retten til kontradiktion indebærer derfor, at hver berørt virksomhed eller sammenslutning af virksomheder får lejlighed til at udtale sig om de klagepunkter, som Kommissionen i sin endelige beslutning, hvori overtrædelsen af konkurrencereglerne konstateres, agter at fremføre mod dem.

Når Kommissionen - efter at der er sket annullation af en beslutning, som pålægger virksomheder, der har tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), sanktioner, på grundlag af en proceduremangel, der udelukkende vedrører den måde, hvorpå den endelig er blevet vedtaget af kommissærkollegiet - vedtager en ny beslutning med et i det væsentlige identisk indhold og baseret på samme klagepunkter, er den ikke forpligtet til at foretage en ny høring af de berørte virksomheder, hvorfor den heller ikke er forpligtet til at foretage en ny høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål eller atter at lade høringskonsulenten gribe ind.

( jf. præmis 85-87, 114, 118, 122 og 126 )

6. En beslutning, der er vedtaget på konkurrenceområdet over for flere virksomheder, skal, selv om den er affattet og offentliggjort i form af en enkelt beslutning, forstås som en samling af individuelle beslutninger, der i forhold til hver af de virksomheder, som er adressater herfor, fastslår den eller de overtrædelser, som lægges til grund over for virksomheden og i givet fald pålægger den en bøde. Den kan kun annulleres for så vidt angår de adressater, der har fået medhold i deres søgsmål for Fællesskabets retsinstanser, og den forbliver bindende over for de adressater, der ikke har anlagt annullationssøgsmål.

( jf. præmis 99 og 100 )

7. Artikel 3 i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for transport- og konkurrenceretten og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner beskytter Kommissionen mod virkningen af forældelse i situationer, hvori den skal afvente en afgørelse fra Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af procedurer, hvis forløb den ikke er herre over, inden det vides, om den anfægtede retsakt er ugyldig eller ej. Artikel 3 vedrører derfor situationer, hvor institutionens passivitet ikke er en følge af mangel på omhu.

Sådanne tilfælde indtræder imidlertid såvel i tilfælde af søgsmål til prøvelse af de afbrydende skridt, som er opregnet i artikel 2 i forordning nr. 2988/74, der kan anfægtes, som i tilfælde af søgsmål til prøvelse af en beslutning, der pålægger en bøde eller en sanktion.

Under disse omstændigheder dækker såvel artikel 3's ordlyd som formål både søgsmål anlagt til prøvelse af de i artikel 2 omhandlede skridt, som kan anfægtes, og søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning.

Dernæst suspenderer et søgsmål til prøvelse af en endelig beslutning, der pålægger sanktioner, forældelsen på området for pålæggelse af sanktioner, indtil Fællesskabets retsinstanser har truffet endelig afgørelse om nævnte søgsmål.

( jf. præmis 144-147 )

8. Overholdelse af princippet om en rimelig frist på konkurrenceområdet finder anvendelse såvel på administrative procedurer, der er indledt i medfør af forordning nr. 17, og som kan føre til de i denne forordning omhandlede sanktioner, som på den retslige procedure ved søgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning. For at undersøge, om overholdelsen af dette princip sikres under den administrative procedure, er det tilladt at sondre mellem to successive faser, hvoraf den første omfatter Kommissionens vedtagelse af foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse og har vigtige følgevirkninger for de mistænkte virksomheders situation, og den anden fase, som strækker sig fra meddelelsen af klagepunkter til vedtagelsen af den endelige beslutning.

Fristens rimelige karakter vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.

Listen over disse kriterier er imidlertid ikke udtømmende, og vurderingen af fristens rimelige karakter kræver ikke en systematisk undersøgelse af sagens omstændigheder med henblik på hvert enkelt kriterium, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til en enkelt omstændighed. Formålet med disse kriterier er at fastslå, om sagsbehandlingstiden for en sag er berettiget eller ej. Sagens komplekse karakter eller den omstændighed, at sagsøgeren udviser forhalende adfærd, kan anvendes til at begrunde en frist, der ved første øjekast synes for lang. Omvendt vil en frist kunne anses for at overskride grænserne for en rimelig frist også med henblik på et enkelt kriterium, navnlig når dens varighed skyldes de kompetente myndigheders adfærd. Varigheden af en processuel fase vil i givet fald umiddelbart kunne kvalificeres som rimelig, når den fremstår som værende forenelig med gennemsnitsfristen for behandlingen af en sag af en type som den omhandlede.

( jf. præmis 179, 181-183, 187, 188, 207 og 210 )

9. Den rimelige karakter af en frist inden for en administrativ procedure kan ikke undersøges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder.

En første almindelig undersøgelse tilsigter at fastslå, om varigheden af den pågældende periode umiddelbart fremstår som for lang under hensyn til den iværksatte procedure. I bekræftende fald skal det konkret undersøges, om der kan konstateres forsinkelser, der ikke kan begrundes ved sagens omstændigheder.

På dette punkt er det således alene Retten, der med hensyn til en administrativ procedure på det konkurrenceretlige område fastlægger og vurderer de relevante omstændigheder, med forbehold for en urigtig gengivelse af disse, og Retten foretager herefter under Domstolens kontrol den retlige subsumption af omstændighederne under hensyn til princippet om overholdelse af en rimelig frist.

( jf. præmis 192-194 )

10. Det fremgår af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 17, at kontrolundersøgelser, der bygger på en simpel fuldmagt, til forskel fra dem, der anordnes ved beslutning i henhold til nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, gennemføres på frivillig basis i samarbejde med virksomhederne. Såfremt en virksomhed faktisk har samarbejdet om en kontrolundersøgelse gennemført på grundlag af en fuldmagt, bliver anbringendet om en for kraftig indblanding fra de offentlige myndigheders side ganske grundløst, når der ikke er blevet påberåbt noget som helst forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det af virksomheden tilbudte samarbejde.

( jf. præmis 252-254 )

11. En tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering forudsætter dels, at der er udøvet tvang mod den, som mistænkes for at have begået en overtrædelse, for at opnå visse oplysninger fra denne, dels, at der foreligger en faktisk tilsidesættelse af den pågældende ret.

Hvad angår begæringer om oplysninger fremsat i overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 17 er en virksomhed ikke forpligtet til at besvare sådanne.

Hvad angår beslutninger med krav om oplysninger vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 forudsætter vurderingen af eksistensen af en tilsidesættelse af retten til ikke at bidrage til selvinkriminering en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, både med hensyn til indholdet af kravet om oplysninger og med hensyn til de modtagne svar, hvilket ikke, medmindre der er foretaget en urigtig gengivelse af de fremlagte beviselementer, udgør et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret.

( jf. præmis 275-285 )

12. Det fremgår af artikel 20, stk. 1, og artikel 14, stk. 2 og 3, i forordning nr. 17, at oplysninger, der er indhentet i forbindelse med kontrolundersøgelser, ikke må anvendes til andre formål end dem, der er angivet i kontrolundersøgelsesfuldmagten eller i beslutningen om undersøgelse.

Ud over at tilgodese princippet om tjenstlig tavshedspligt, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 20 i forordning nr. 17, har dette krav til formål at beskytte virksomhedernes ret til kontradiktion, hvilke rettigheder både henhører under fællesskabsrettens grundlæggende principper og er knæsat ved artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvis fortolkning ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol skal tages i betragtning af Fællesskabets retsinstanser.

Disse rettigheder ville i alvorlig grad blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Det følger imidlertid ikke heraf, at Kommissionen ikke kan iværksætte en undersøgelse med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som den ved en tilfældighed har fået kendskab til i forbindelse med en tidligere kontrolundersøgelse, når det af de pågældende oplysninger må antages at fremgå, at der består forhold, som strider mod traktatens konkurrenceregler.

Virksomhederne er nemlig på ingen måde berøvet beskyttelsen i henhold til artikel 20 i forordning nr. 17, når Kommissionen atter kræver et dokument udleveret. De befinder sig derfor med hensyn til forsvaret af deres rettigheder i samme situation, som hvis Kommissionen endnu ikke rådede over dokumentet, eftersom det er den forbudt i en anden procedure direkte at anvende et dokument, der er fremskaffet i en tidligere procedure, som bevis. Desuden giver den omstændighed, at Kommissionen har fået visse dokumenter i hænde for første gang i forbindelse med en bestemt sag, ikke nogen absolut sikkerhed for, at disse dokumenter ikke lovligt kan kræves udleveret i en anden sag og benyttes som bevismateriale.

( jf. præmis 274, 298-301, 305 og 306 )

13. Aktindsigten i konkurrencesager har navnlig til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen på grundlag af dette materiale har anført i meddelelsen af klagepunkter. Retten til aktindsigt i Kommissionens sagsakter skal således sikre en effektiv udøvelse af retten til kontradiktion, hvilken ret henhører både under fællesskabsrettens grundlæggende principper og er knæsat ved artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention.

Tilsidesættelse af retten til aktindsigt i Kommissionens sagsakter under proceduren forud for vedtagelsen af beslutningen kan principielt medføre annullation af beslutningen, når der er gjort indgreb i den pågældende virksomheds ret til kontradiktion.

I så fald afhjælpes den skete tilsidesættelse ikke blot ved, at der senere er blevet givet aktindsigt, navnlig under en retssag, hvis genstand eventuelt er en påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Såfremt der er blevet givet aktindsigt på dette trin, skal den pågældende virksomhed ikke bevise, at Kommissionens beslutning, såfremt virksomheden havde haft adgang til de ikke-meddelte dokumenter, ville have fået et andet indhold, men blot, at den havde kunnet anvende de pågældende dokumenter til sit forsvar.

( jf. præmis 315-318 )

14. Rettens vurdering vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt de dokumenter, som en virksomhed, der beskyldes for at have tilsidesat traktatens konkurrencebestemmelser, ikke har fået adgang til under den administrative procedure, ville have kunnet være anvendt af virksomheden til sit forsvar, vedrører et faktisk spørgsmål. Rettens vurdering udgør derfor ikke - medmindre der foreligger en urigtig gengivelse af de fremlagte beviselementer - et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens kontrol.

( jf. præmis 330 og 331 )

15. Ifølge artikel 64, stk. 2, i Rettens procesreglement har foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse navnlig til formål at sikre, at den mundtlige forhandling forløber bedst muligt.

Under overholdelse af kontradiktionsprincippet og retten til forsvar, som også er omhandlet i artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, kan Retten således anmode parterne om kollektivt at fremføre fælles anbringender for at undgå gentagelse af identiske indlæg, idet hver part har mulighed for selvstændigt at fremføre supplerende argumenter.

( jf. præmis 348 og 349 )

16. Ifølge artikel 48, stk. 2, første afsnit, i Rettens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Denne bestemmelse udelukker på ingen måde, at retlige eller faktiske omstændigheder har kunnet opdages i forbindelse med en foranstaltning med henblik på tilrettelæggelse af den procedure, der har givet et stort antal sagsøgere adgang til Kommissionens sagsakter, herunder sådanne, der ikke havde givet anledning til et anbringende om tilsidesættelse af deres ret til aktindsigt i nævnte sagsakter.

Bestemmelsen tillader i øvrigt ethvert nyt anbringende, der er baseret på sådanne elementer. Under omstændigheder som de i det foregående punkt omhandlede kan det derfor ikke udelukkes, at en sagsøger som nyt anbringende kan påberåbe sig et anbringende, der netop angår tilsidesættelse af vedkommendes ret til aktindsigt.

( jf. præmis 369-371 )

17. En udtømmende eller endog summarisk gentagelse i en replik af en argumentation, der tidligere er blevet fremført i forbindelse med en mundtlig forhandling vedrørende anbringender indeholdt i stævningen, er ikke en betingelse for Rettens undersøgelse af nævnte argumentation. Denne argumentation er nemlig allerede fra den mundtlige forhandling omfattet af sagens elementer og er blevet bragt til vedkommende rets kundskab. Retten skal derfor undersøge den, når den er relevant og vedrører allerede fremførte anbringender og ikke udgør et nyt anbringende i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement.

( jf. præmis 385 )

18. Når en appellant hævder, at Retten ikke har taget stilling til et anbringende, kan vedkommende ikke kritiseres for i henseende til appelanbringendets formalitet ikke at citere nogen passage eller nogen del af den appellerede dom, som netop berøres af klagepunktet, når der eksempelvis påberåbes den omstændighed, at der ikke er blevet taget stilling til et anbringende. Af samme grund kan det heller ikke gøres gældende mod en appellant, at vedkommende begrænser sig til at gentage eller gengive det anbringende, der er blevet fremført i første instans.

( jf. præmis 423 )

19. Ved at begrænse sig til at henvise til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab har Kommissionen i tilstrækkelig grad begrundet sit valg om efter annullation af en tidligere beslutning som følge af en procedurefejl, der udelukkende vedrørte de nærmere omstændigheder ved kommissærkollegiets endelige vedtagelse af denne beslutning, at vedtage en ny beslutning om at forfølge virksomheder, der har tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF). Kommissionen råder ved udførelsen af sin opgave i henhold til traktatens artikel 89 (efter ændring nu artikel 85 EF) over et vidt skøn til at indlede forfølgelse inden for rammerne af den almindelige politik, som den har fastsat på konkurrenceområdet.

( jf. præmis 447-449 )

20. I forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), skal rækkevidden af forpligtelsen til at begrunde metoden til beregning af den pålagte bøde, hvilken forpligtelse påhviler Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), fastlægges under hensyn til bestemmelserne i artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17, hvorefter »der [skal] tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed«.

Kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, er opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed.

Disse krav indebærer ikke, at Kommissionen i sin beslutning skal angive tallene i forbindelse med metoden for bødeudmålingen, idet Kommissionen ikke kan undlade at udøve sit skøn ved udelukkende og mekanisk at anvende matematiske formler.

Hvad angår en beslutning, hvorved flere virksomheder pålægges bøder, skal begrundelsespligtens rækkevidde bl.a. vurderes under hensyntagen til, at overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

( jf. præmis 462-465 )

21. Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det tilstrækkeligt, at en aftale har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen, uanset dens konkrete virkninger.

Følgelig gælder det med hensyn til aftaler, der indgås under møder mellem konkurrerende virksomheder, at der foretages en overtrædelse af denne bestemmelse, når disse møder har et sådant formål og således tilsigter kunstigt at tilrettelægge markedets funktion. Det kan gyldigt lægges til grund, at en bestemt virksomhed er ansvarlig for overtrædelsen, når den har deltaget i disse møder under kendskab til deres formål, selv om den ikke derefter har truffet nogen af disse foranstaltninger, som måtte være aftalt herunder.

Den større eller mindre regelmæssighed, hvormed virksomheden har deltaget i møderne, samt den større eller mindre fuldstændige iværksættelse af aftalte foranstaltninger har følger, ikke for eksistensen af virksomhedens ansvar, men for rækkevidden af dette og dermed for sanktionens størrelse.

( jf. præmis 508-510 )

22. Det tilkommer ikke Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af fællesskabsretten. Derimod kan udøvelsen af en sådan konkurrence ikke medføre, at der ved fastsættelsen af de nævnte bøders størrelse foretages en forskelsbehandling mellem de virksomheder, der har deltaget i en aftale eller samordnet praksis i strid med traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF).

( jf. præmis 614 og 617 )

23. Traktatens artikel 172 (nu artikel 229 EF) og artikel 17 i forordning nr. 17, sammenholdt med traktatens artikel 87, stk. 2, litra d) [efter ændring nu artikel 83, stk. 2, litra d), EF], som giver Fællesskabets retsinstanser fuld prøvelsesret med hensyn til retsakter fra Kommissionen, hvorved der pålægges bøder på konkurrenceområdet, vedrører kun intensiteten af Fællesskabets retsinstansers kontrol med hensyn til Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet. Ud over en simpel legalitetskontrol, som ikke tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, giver den fulde prøvelsesret Fællesskabets retsinstanser beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den pålagte bøde.

Den omstændighed, at der anlægges søgsmål, indebærer imidlertid ikke i sig selv, at kompetencen til at pålægge sanktioner endelig overføres til Fællesskabets retsinstanser. Kommissionen er endelig berøvet sin kompetence, når retsinstansen faktisk har udøvet sin fulde prøvelsesret. Når den derimod begrænser sig til at annullere en beslutning på grund af ulovlighed, uden selv at træffe afgørelse om, hvorvidt overtrædelsen foreligger, eller vedrørende sanktionen, kan den institution, som den annullerede retsakt hidrører fra, genoptage proceduren på det trin, hvor ulovligheden er konstateret, og atter udøve sin kompetence til at pålægge sanktioner.

( jf. præmis 692 og 693 )