DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FOERSTE AFDELING) DEN 10. MARTS 1992. - SHELL INTERNATIONAL CHEMICAL COMPANY LTD MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - KONKURRENCE - BEGREBERNE AFTALE OG SAMORDNET PRAKSIS - KOLLEKTIVT ANSVAR. - SAG T-11/89.



Samling af Afgørelser 1992 side II-00757

svensk specialudgave side II-00047

finsk specialudgave side II-00049



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Konkurrence - administrativ procedure - menneskerettighedskonventionens artikel 6 kan ikke anvendes

2. Faellesskabsret - principper - ret til kontradiktion - indroemmelse heraf under administrative procedurer - konkurrence - princippets raekkevidde

(Raadets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 4)

3. Konkurrence - administrativ procedure - kommissionsbeslutning hvorved der fastslaas en overtraedelse - bevismateriale der kan tages i betragtning

(EOEF-traktaten, art. 85, stk. 1)

4. Konkurrence - karteller - aftaler mellem virksomheder - begreb - enighed om adfaerd paa markedet

(EOEF-traktaten, art. 85, stk. 1)

5. Konkurrence - karteller - samordnet praksis - begreb - koordination og samarbejde uforenelig med kravet om, at enhver virksomhed uafhaengigt skal fastlaegge sin adfaerd paa markedet - moeder mellem konkurrenter med det formaal at udveksle oplysninger, der er afgoerende for deltagernes udarbejdelse af deres forretningsmaessige strategi

(EOEF-traktaten, art. 85, stk. 1)

6. Konkurrence - karteller - virksomhed - begreb - oekonomisk enhed - ansvar for overtraedelser

(EOEF-traktaten, art. 85, stk. 1)

7. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne

(EOEF-traktaten, art. 190)

8. Konkurrence - boeder - stoerrelse - udmaaling - kriterier - virksomhedens tidligere adfaerd

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

9. Institutionernes retsakter - gyldighedsformodning - anfaegtelse - betingelser

Sammendrag

1. Selv om Kommissionen er forpligtet til at overholde de processuelle garantier, som er fastlagt i Faellesskabets konkurrenceregler, kan den ikke af den grund, naar den anvender disse regler, betragtes som en "domstol", jf. artikel 6 i menneskerettighedskonventionen, hvorefter enhver skal vaere berettiget til en retfaerdig rettergang for en uafhaengig og upartisk domstol.

2. Bestemmelserne om de processuelle garantier, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og forordning nr. 99/63, gennemfoerer det grundlaeggende princip i faellesskabsretten, at der skal indroemmes ret til kontradiktion i enhver - ogsaa administrativ - procedure, hvilket bl.a. indebaerer, at den paagaeldende virksomhed under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremfoerte faktiske forhold og andre omstaendigheder faktisk foreligger og hvilken betydning, de da har, dels til de dokumenter, som Kommissionen paaberaaber sig til stoette for, at der foreligger en overtraedelse af traktaten.

Disse proceduremaessige garantier i henhold til faellesskabsretten kraever imidlertid ikke, at Kommissionen internt skal vaere organiseret paa en saadan maade, at det udelukkes, at samme tjenestemand optraeder som efterforsker og rapportoer i samme sag.

3. I en beslutning, som i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 1, rettes til en virksomhed, kan der som bevismateriale over for den paagaeldende virksomhed kun anvendes dokumenter, som Kommissionen allerede paa tidspunktet for meddelelsen om klagepunkter tilkendegav at ville paaberaabe sig, idet de er naevnt heri eller i bilagene hertil, saaledes at virksomheden i tide kunne udtale sig om bevisvaerdien.

4. Det er tilstraekkeligt, for at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, at de paagaeldende virksomheder har givet udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade. Det er tilfaeldet, naar der mellem flere virksomheder er enighed om at naa maalpriser og salgsmaal.

5. De kriterier om koordination og samarbejde, der er afgoerende for definitionen af begrebet samordnet praksis, skal forstaas ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrencebestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhaengigt skal tage stilling til den politik, han vil foere paa det faelles marked. Selv om dette krav om uafhaengighed ganske vist ikke udelukker, at virksomhederne kan foretage de noedvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller forventede adfaerd, forhindrer det imidlertid enhver direkte eller indirekte kontakt mellem virksomheder, som har til formaal eller til foelge enten at paavirke en aktuel eller potentiel konkurrents adfaerd paa markedet eller at informere denne om den adfaerd, som den paagaeldende virksomhed selv har besluttet sig til - eller paataenker - at indtage paa markedet.Der er tale om samordnet praksis, naar virksomheder deltager i moeder, der har til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal, og hvorunder der udveksles oplysninger mellem konkurrenter om de forventede priser, om deres daekningspunkt, om de begraensninger i salgsmaengderne, de anser for noedvendige, og om deres omsaetning, idet de deltagende virksomheder noedvendigvis maa tage hensyn til de oplysninger, de saaledes faar, ved fastlaeggelsen af deres adfaerd paa markedet.

6. Begrebet virksomhed, jf. traktatens artikel 85, stk. 1, skal forstaas saaledes, at det omfatter en oekonomisk enhed bestaaende af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfoelger et oekonomisk maal paa lang sigt, og som kan medvirke ved overtraedelser af bestemmelsen.

Naar en gruppe selskaber udgoer én og samme virksomhed, kan Kommissionen derfor med foeje paalaegge ansvar for en overtraedelse begaaet af den naevnte virksomhed og paalaegge det selskab, som er ansvarlig for koordinationen af koncernens adfaerd i forbindelse med overtraedelsen, en boede.

7. Selv om Kommissionen i henhold til EOEF-traktatens artikel 190 er forpligtet til at begrunde sine beslutninger og herved anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder, som er afgoerende for foranstaltningens lovlighed, samt de betragtninger, der har foert til dens beslutning, kraeves det ikke ved en beslutning i henhold til konkurrencereglerne, at den imoedegaar samtlige faktiske og retlige indsigelser, der er rejst af hver enkelt beroert under den administrative procedure.

8. Ved udmaalingen af boeder for overtraedelse af traktatens konkurrenceregler kan det forhold, at Kommissionen tidligere har fastslaaet, at en virksomhed har overtraadt disse regler, og i givet fald har paalagt den en sanktion herfor, anses for en skaerpende omstaendighed i forhold til denne virksomhed, men det maa anses for normalt, at der ikke tidligere har vaeret tale om en overtraedelse, og Kommissionen er ikke forpligtet til at tage hensyn hertil som en formildende omstaendighed.

9. Da en meddelt og offentliggjort retsakt maa formodes at vaere gyldig, paahviler det den person, som paaberaaber sig manglende formel gyldighed eller nullitet af en retsakt, at forsyne retsinstansen med de grunde, der goer det muligt for denne at gaa bag om den tilsyneladende gyldighed.

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

1 Naervaerende sag vedroerer en beslutning fra Kommissionen, der paalagde femten polypropylenproducenter en boede for overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. Det produkt, der er genstand for den anfaegtede beslutning (herefter benaevnt "beslutningen"), er en af de vigtigste termoplastiske polymerer, som saelges "in bulk". Polypropylen saelges af producenterne til videreforarbejdning og omdannelse til hel- eller halvfabrikata. De stoerste polypropylenproducenter fremstiller over hundrede forskellige produktkvaliteter og daekker saaledes en lang raekke forskellige anvendelsesformaal. De vaesentligste grundkvaliteter benaevnes rafia, homopolymerisater til sproejtestoebning, copolymerisater til sproejtestoebning, slagfaste copolymerisater og folie. De virksomheder, beslutningen er rettet til, er alle foerende producenter i den petrokemiske industri.

2 Det vesteuropaeiske marked for polypropylen forsynes naesten udelukkende fra produktionsanlaeg i Europa. Foer 1977 blev markedet daekket af ti producenter, nemlig Montedison (der aendrede navn til Montepolimeri SpA og senere til Montedipe SpA), Hoechst AG, Imperial Chemical Industries plc og Shell International Chemical Company Ltd (kaldet "de fire store"), der tilsammen havde en markedsandel paa 64%, Enichem Anic SpA, Italien, Rhône-Poulenc SA, Frankrig, Alcudia, Spanien, Chemische Werke Huels og BASF AG, begge Tyskland, og Chemie Linz AG, OEstrig. Efter udloebet af de patenter, som Montedison var indehaver af, kom der i 1977 syv nye producenter paa det vesteuropaeiske marked: Amoco og Hercules Chemicals NV i Belgien, ATO Chimie SA og Solvay & Cie SA i Frankrig, SIR i Italien, DSM NV i Nederlandene og Taqsa i Spanien. Den norske producent Saga Petrokjemi AS & Co. paabegyndte sin virksomhed i midten af 1978 og Petrofina SA i 1980. De nytilkomne producenter havde en officiel produktionskapacitet paa tilsammen ca. 480 000 tons, hvilket indebar en betydelig foroegelse af produktionskapaciteten i Vesteuropa, der i en aarraekke ikke kunne opvejes af stigningen i efterspoergslen. Dette medfoerte en ringe udnyttelse af produktionskapaciteten, men udnyttelsesgraden steg gradvist fra 60% i 1977 til 90% i 1983. Ifoelge beslutningen har udbud og efterspoergsel siden 1982 stort set svaret til hinanden. I stoerstedelen af referenceperioden (1977-1983) blev polypropylenmarkedet imidlertid betragtet som vaerende praeget af enten lav rentabilitet eller betydelige tab, navnlig som foelge af hoeje faste omkostninger og stigningen i prisen paa raastoffet polypropylen. Det fremgaar af beslutningen (8. betragtning), at Montepolimeri SpA i 1983 havde en andel paa 18% af det europaeiske polypropylenmarked, mens Imperial Chemical Industries plc, Shell International Chemical Company Ltd og Hoechst AG hver havde en markedsandel paa 11%, Hercules Chemicals NV knap 6%, ATO Chimie SA, BASF AG, DSM NV, Chemische Werke Huels, Chemie Linz AG, Solvay & Cie SA og Saga Petrokjemi AS & Co. hver mellem 3% og 5% og Petrofina SA ca. 2%. Der foregik en omfattende handel med polypropylen mellem medlemsstaterne, idet hver af de ti EF-producenter solgte produktet i de fleste, om ikke alle, medlemsstater.

3 Shell-koncernen var blandt de producenter, der leverede polypropylen til markedet foer 1977, og er en af de "fire store" med en markedsandel paa mellem 10,7 og 11,7%.

4 Den 13. og 14. oktober 1983 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), samtidige kontrolundersoegelser hos foelgende virksomheder, der fremstillede og leverede polypropylen til Faellesskabets marked:

- ATO Chimie SA, nu Atochem (herefter benaevnt "ATO")

- BASF AG (herefter benaevnt "BASF")

- DSM NV (herefter benaevnt "DSM")

- Hercules Chemicals NV (herefter benaevnt "Hercules")

- Hoechst AG (herefter benaevnt "Hoechst")

- Chemische Werke Huels (herefter benaevnt "Huels")

- Imperial Chemical Industries plc (herefter benaevnt "ICI")

- Montepolimeri SpA, nu Montedipe (herefter benaevnt "Monte")

- Shell International Chemical Company Ltd (herefter benaevnt "Shell")

- Solvay & Cie SA (herefter benaevnt "Solvay")

- BP Chimie (herefter benaevnt "BP").

Der blev ikke foretaget kontrolundersoegelser hos Rhône-Poulenc SA eller Enichem Anic SpA.

5 Efter disse kontrolundersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 begaering om oplysninger, ikke blot over for de anfoerte virksomheder, men ogsaa over for foelgende virksomheder:

- Amoco

- Chemie Linz AG (herefter benaevnt "Linz")

- Saga Petrokjemi AS & Co., der nu er en del af Statoil (herefter benaevnt "Statoil")

- Petrofina SA (herefter benaevnt "Petrofina")

- Enichem Anic SpA (herefter benaevnt "Anic").

Linz, der er et oestrigsk selskab, anfaegtede Kommissionens ret til at anmode herom og naegtede at efterkomme begaeringen. Kommissionens tjenestemaend foretog herefter i medfoer af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 17 kontrolundersoegelser hos Anic og hos Saga' s britiske datterselskab, Saga Petrochemicals UK Ltd, samt hos Linz' salgsagenter i Det Forenede Kongerige og Tyskland. Der blev ikke over for Rhône-Poulenc fremsat begaering om oplysninger.

6 Kommissionen konkluderede paa grundlag af de oplysninger, der blev tilvejebragt i forbindelse med kontrolundersoegelserne og begaeringerne om oplysninger, at de paagaeldende producenter fra 1977 til 1983 ved en raekke prisinitiativer i strid med EOEF-traktatens artikel 85 regelmaessigt havde fastsat maalpriser og udviklet et system med aarlig kontrol af salgsmaengder med henblik paa at fordele det til raadighed vaerende marked ud fra aftalte maengder eller procentsatser. Kommissionen besluttede derfor den 30. april 1984 at ivaerksaette en procedure i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og i maj 1984 fremsendte den en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til de naevnte virksomheder med undtagelse af Anic og Rhône-Poulenc. Alle de virksomheder, meddelelsen var rettet til, svarede skriftligt.

7 Den 24. oktober 1984 moedtes den af Kommissionen udpegede hoeringskonsulent med de juridiske raadgivere for de virksomheder, som havde modtaget meddelelsen om klagepunkter, for at aftale den naermere procedure for den hoering, der skulle finde sted som led i den administrative procedure. Hoeringen skulle paabegyndes den 12. november 1984. Under dette moede meddelte Kommissionen endvidere, at den under henvisning til den argumentation, virksomhederne havde fremfoert i deres svar paa meddelelsen om klagepunkter, straks ville fremsende yderligere bevismateriale vedroerende ivaerksaettelsen af prisinitiativerne som supplement til det bevismateriale, som de allerede var i besiddelse af. Kommissionen fremsendte saaledes den 31. oktober 1984 til virksomhedernes juridiske raadgivere en raekke dokumenter med kopi af prisinstrukser, som producenterne havde meddelt deres salgskontorer, og tabeller, som gengav dokumenternes indhold. Af hensyn til beskyttelsen af forretningshemmeligheder fastsatte Kommissionen visse betingelser for fremsendelsen af disse dokumenter. Navnlig maatte virksomhedernes salgsafdelinger ikke goeres bekendt med dokumenterne. Advokaterne for flere af virksomhederne afslog imidlertid at efterkomme betingelserne og tilbagesendte dokumenterne inden hoeringen.

8 Paa baggrund af de oplysninger, der var fremkommet i de skriftlige svar paa meddelelsen om klagepunkter, besluttede Kommissionen at udvide proceduren til ogsaa at omfatte Anic og Rhône-Poulenc. Der blev derfor den 25. oktober 1984 til selskaberne fremsendt en meddelelse om klagepunkter svarende til den meddelelse, der var fremsendt til de oevrige femten virksomheder.

9 Den foerste hoeringsrunde fandt sted fra den 12. til den 20. november 1984, hvorunder alle virksomheder blev hoert med undtagelse af Shell (der havde naegtet at deltage i enhver hoering), Anic, ICI og Rhône-Poulenc (som fandt, at de ikke havde vaeret i stand til at forberede sagen).

10 Under hoeringen afslog flere virksomheder at tage stilling til de punkter, der var rejst i de dokumenter, som var fremsendt til dem den 31. oktober 1984. De gjorde i denne forbindelse gaeldende, at Kommissionen vaesentligt havde aendret sin argumentation, og at de i hvert fald burde have lejlighed til at fremsaette skriftlige bemaerkninger. Andre virksomheder haevdede, at de ikke havde haft tilstraekkelig tid til at gennemgaa dokumenterne foer hoeringen. Advokaterne for BASF, DSM, Hercules, Hoechst, ICI, Linz, Monte, Petrofina og Solvay fremsendte en faelles skrivelse herom til Kommissionen den 28. november 1984. Huels meddelte ved skrivelse af 4. december 1984, at selskabet tilsluttede sig dette synspunkt.

11 Kommissionen fremsendte derfor den 29. marts 1985 en ny raekke dokumenter, der omfattede prisinstrukser, som virksomhederne havde givet til deres salgskontorer, vedlagt tabeller vedroerende priserne, samt et sammendrag af beviserne vedroerende hvert af de prisinitiativer, med hensyn til hvilke Kommissionen havde dokumenter. Kommissionen opfordrede virksomhederne til at svare herpaa, dels skriftligt, dels under en ny hoeringsrunde, og meddelte, at den frafaldt de betingelser, der var fastsat i foerste omgang, vedroerende overgivelse af dokumenterne til salgsafdelingerne.

12 Kommissionen svarede ved en anden skrivelse af samme dato paa de af advokaterne fremfoerte argumenter, hvorefter den ikke havde givet en praecis, retlig definition af det paastaaede kartel i overensstemmelse med traktatens artikel 85, stk. 1, og den opfordrede virksomhederne til at fremkomme med deres skriftlige og mundtlige bemaerkninger.

13 Der fandt en ny hoeringsrunde sted fra den 8. til den 11. juli 1985 og den 25. juli 1985. Anic, ICI og Rhône-Poulenc fremsatte her deres bemaerkninger, og de andre virksomheder (med undtagelse af Shell) kommenterede de punkter, der var rejst i Kommissionens to skrivelser af 29. marts 1985.

14 Udkast til referat af hoeringerne med den noedvendige dokumentation blev fremsendt til medlemmerne af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal (herefter benaevnt "det raadgivende udvalg") den 19. november 1985 og til virksomhederne den 25. november 1985. Det raadgivende udvalg vedtog sin udtalelse ved sit 170. moede den 5. og 6. december 1985.

15 Paa grundlag af denne procedure vedtog Kommissionen den 23. april 1986 den anfaegtede beslutning, der lyder saaledes:

"Artikel 1

Anic SpA, ATO Chimie SA (nu Atochem), BASF AG, DSM NV, Hercules Chemicals NV, Hoechst AG, Chemische Werke Huels (nu Huels AG), ICI plc, Chemische Werke Linz, Montepolimeri SpA (nu Montedipe), Petrofina SA, Rhône-Poulenc SA, Shell International Chemical Company Ltd, Solvay & Cie og Saga Petrokjemi AS & Co. (tilhoerer nu Statoil) har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved:

- for Anic' s vedkommende, fra omkring november 1977 eller 1978 og til sent i 1982 eller begyndelsen af 1983

- for Rhône-Poulenc' s vedkommende, fra omkring november 1977 og til udgangen af 1980

- for Petrofina' s vedkommende, fra 1980 og mindst til november 1983

- for Hoechst' s, ICI' s, Montepolimeri' s og Shell' s vedkommende, fra omkring midten af 1977 og mindst til november 1983

- for Hercules' , Linz' , Saga' s og Solvay' s vedkommende, fra omkring november 1977 og mindst til november 1983

- for ATO' s vedkommende, senest fra 1978 og mindst til november 1983

- for BASF' s, DSM' s og Huels' vedkommende, fra et tidspunkt mellem 1977 og 1979 og mindst til november 1983

at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen paa Faellesskabets omraade:

a) kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik

b) fra tid til anden fastsatte 'maalpriser' (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af Faellesskabets medlemsstater

c) vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et 'kundeledelsessystem' med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder

d) indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal

e) delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig 'kvote' (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981, 1982).

Artikel 2

De i artikel 1 naevnte virksomheder skal omgaaende bringe den naevnte overtraedelse til ophoer (saafremt dette ikke allerede er tilfaeldet) og skal for fremtiden afstaa fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller tilsvarende maal eller virkning, herunder enhver udveksling af oplysninger af en art, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder, hvorved deltagerne direkte eller indirekte informeres om andre individuelle producenters produktion, leverancer, lagre, salgspriser, omkostninger eller investeringer, eller hvorved de kunne overvaage tilslutning til udtrykkelige eller stiltiende aftaler eller samordninger vedroerende priser eller markedsdeling i EF. Enhver udveksling af generelle oplysninger, som producenterne maatte deltage i (f.eks. via Fides), skal vaere udformet saaledes, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfaerd kan udledes, og navnlig skal virksomhederne afstaa fra indbyrdes at udveksle enhver yderligere oplysning af relevans for konkurrencen, der ikke er omfattet af den generelle informationsudvekslingsordning.

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslaaede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:

i) Anic SpA, en boede paa 750 000 ECU, eller 1 103 692 500 LIT

ii) Atochem, en boede paa 1 750 000 ECU, eller 11 973 325 FF

iii) BASF AG, en boede paa 2 500 000 ECU, eller 5 362 225 DM

iv) DSM NV, en boede paa 2 750 000 ECU, eller 6 657 640 HFL

v) Hercules Chemicals NV, en boede paa 2 750 000 ECU, eller 120 569 620 BFR

vi) Hoechst AG, en boede paa 9 000 000 ECU, eller 19 304 010 DM

vii) Huels AG, en boede paa 2 750 000 ECU, eller 5 898 447,50 DM

viii) ICI plc, en boede paa 10 000 000 ECU, eller 6 447 970 UKL

ix) Chemische Werke Linz, en boede paa 1 000 000 ECU, eller 1 471 590 000 LIT

x) Montedipe, en boede paa 11 000 000 ECU, eller 16 187 490 000 LIT

xi) Petrofina SA, en boede paa 600 000 ECU, eller 26 306 100 BFR

xii) Rhône-Poulenc SA, en boede paa 500 000 ECU, eller 3 420 950 FF

xiii) Shell International Chemical Company Ltd, en boede paa 9 000 000 ECU, eller 5 803 173 UKL

xiv) Solvay & Cie, en boede paa 2 500 000 ECU, eller 109 608 750 BFR

xv) Statoil, Den Norske Stats Oljeselskab AS (der har overtaget Saga Petrokjemi), en boede paa 1 000 000 ECU, eller 644 797 UKL.

Artikel 4 og 5

(udelades)".

16 Den 8. juli 1986 blev det endelige referat af hoeringerne med de af virksomhederne oenskede rettelser, tilfoejelser og udeladelser fremsendt til disse.

Retsforhandlinger

17 Sagsoegeren har herefter ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 5. august 1986 anlagt naervaerende sag med paastand om annullation af beslutningen. Tretten af de fjorten andre virksomheder, beslutningen var rettet til, har ligeledes anlagt annullationssoegsmaal (sagerne T-1/89 - T-4/89, T-6/89 - T-10/89 og T-12/89 - T-15/89).

18 Den skriftlige forhandling har i det hele fundet sted for Domstolen.

19 Domstolen har ved kendelse af 15. november 1989 hjemvist denne sag og de tretten andre sager til Retten, jf. artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (herefter benaevnt "Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988").

20 Rettens praesident har i henhold til afgoerelsens artikel 2, stk. 3, udpeget en generaladvokat.

21 Rettens justitssekretaer anmodede ved skrivelse af 3. maj 1990 parterne om at deltage i et uformelt moede med henblik paa at tilrettelaegge den mundtlige forhandling. Dette moede fandt sted den 28. juni 1990.

22 Ved skrivelse af 9. juli 1990 anmodede Rettens justitssekretaer parterne om at fremkomme med deres bemaerkninger til, at sagerne T-1/89 - T-4/89 og T-6/89 - T-15/89 eventuelt blev forenet med henblik paa den mundtlige forhandling. Ingen af parterne gjorde indsigelse herimod.

23 Retten har herefter ved kendelse af 25. september 1990 besluttet at forene de naevnte sager med henblik paa den mundtlige forhandling, idet disse har forbindelse med hinanden, jf. artikel 43 i Domstolens procesreglement, der i henhold til artikel 11, stk. 3, i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 finder tilsvarende anvendelse paa proceduren for Retten.

24 Retten har ved kendelse af 15. november 1990 truffet afgoerelse vedroerende de anmodninger om fortrolig behandling, der var indgivet af sagsoegerne i sagerne T-2/89, T-3/89, T-9/89, T-11/89, T-12/89 og T-13/89, og har delvis imoedekommet disse.

25 Parterne har ved skrivelser indleveret til Rettens Justitskontor i perioden fra den 9. oktober til den 29. november 1990 besvaret de spoergsmaal, som Retten havde stillet ved justitssekretaerens skrivelser af 19. juli.

26 Paa grundlag af svarene paa spoergsmaalene og den refererende dommers rapport har Retten efter at have hoert generaladvokaten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

27 Parterne har afgivet indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, der fandt sted fra den 10. til den 15. december 1990.

28 Generaladvokaten fremsatte forslag til afgoerelse i retsmoedet den 10. juli 1991.

Parternes paastande

29 Sagsoegeren, Shell International Chemical Company Ltd, har nedlagt foelgende paastande:

1) Kommissionens beslutning af 23. april 1986 (IV/31.149-Polypropylen) annulleres, for saa vidt den vedroerer sagsoegeren.

2) Boeden annulleres eller nedsaettes vaesentligt.

3) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Sagsoegte, Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Realiteten

30 Retten skal foerst undersoege sagsoegerens anbringender om, at der er sket tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, (1) da Kommissionen har tilsidesat sin pligt til at udvise upartiskhed ved udarbejdelsen af beslutningen, (2) da Kommissionen har undladt at meddele sagsoegeren, hvilke dokumenter der er lagt til grund for beslutningen, (3) da Kommissionen i meddelelsen om klagepunkter ikke har angivet alle de klagepunkter, der er naevnt i beslutningen. Retten skal dernaest behandle anbringenderne vedroerende beviset for overtraedelsen. Disse vedroerer dels (1) Kommissionens bevismaessige konstateringer, dels (2) anvendelsen af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, paa disse faktiske omstaendigheder. For det tredje skal Retten behandle anbringenderne vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren er ansvarlig for overtraedelsen, og for det fjerde anbringenderne vedroerende beslutningens begrundelse. Endelig skal Retten behandle anbringenderne vedroerende fastsaettelsen af boeden, der (1) haevdes at vaere delvist foraeldet og ikke at vaere passende under hensyn til den paastaaede overtraedelses (2) varighed og (3) grovhed.

Retten til kontradiktion

1. Manglende upartiskhed ved udarbejdelsen af beslutningen

31 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at indtil 1985 var Kommissionen internt organiseret paa en maade, der reducerede risikoen for partiskhed og uretfaerdighed under dens droeftelser, eftersom undersoegelsesfunktionen allerede fra procedurens indledende trin var adskilt fra forfoelgelsesfunktionen. Under den administrative procedure i denne sag blev Generaldirektoratet for Konkurrence reorganiseret, saaledes at samme tjenestemand maatte optraede baade som efterforsker/inspektoer og undersoeger/rapportoer. Garantierne for upartiskhed og retfaerdighed bortfaldt derfor.

32 Sagsoegeren har i replikken endvidere anfoert, at det nye system - i modsaetning til det af Kommissionen anfoerte - ikke frembyder alle de oenskelige garantier; eftersom det blev indfoert i 1985, har det ikke kunnet anvendes i denne sag, under alle omstaendigheder har det ikke kunnet afhjaelpe den manglende adskillelse af funktioner allerede fra det indledende trin. Sagsoegeren har citeret eksempler taget fra beslutningen, hvoraf det ifoelge sagsoegeren klart fremgaar, at ulemperne ved denne reorganisering ikke alene er rent teoretiske, eftersom de viser, at Kommissionen navnlig fortolkede visse dokumenter paa en partisk eller forudindtaget maade. Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionen ikke har gjort gaeldende, at det nye system blev anvendt under den paagaeldende procedure.

33 Sagsoegeren har anfoert, at paa grund af reorganiseringen af Generaldirektoratet for Konkurrence lagde selskabet saerlig vaegt paa muligheden for at opnaa en effektiv mundtlig hoering under den administrative procedure. Men hoeringskonsulenten, som skulle sikre hoeringernes gnidningsloese funktion, advarede virksomhederne om, at han ifoelge de instrukser, som han havde modtaget, ikke effektivt kunne gribe ind efter den mundtlige hoering, hvis han fandt, at udkastet til beslutning var behaeftet med fejl, eller hvis det havde gaaet for langt, og at han kun ville kunne gribe ind efter den mundtlige hoering med hensyn til procedurespoergsmaal. Han havde anmodet om afklarende oplysninger vedroerende sin rolle, men havde ikke modtaget nogen; ifoelge hans egne udtalelser befandt han sig i "en meget ringe situation". Shell udledte af disse erklaeringer, at hoeringskonsulenten ikke var i stand til effektivt at beskytte retten til kontradiktion og opfylde sin rolle som upartisk forligsmand, dvs. effektivt udfoere de funktioner, der var fastsat for hans mandat i Kommissionens Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken. Sagsoegeren maatte derfor, skoent selskabet havde truffet forberedelser til at deltage i hoeringerne, give afkald paa at deltage, fordi det frygtede, at der var alvorlig risiko for, at dets erklaeringer ville blive fortolket forkert eller blive brugt mod det af en administration, hvis objektivitet var blevet kompromitteret. Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionen ikke har bestridt rigtigheden af selskabets beskrivelse af hoeringskonsulentens erklaering.

34 Kommissionen har anfoert, at den reorganisering af Generaldirektoratet for Konkurrence, som blev gennemfoert i 1985, havde til formaal at opnaa en optimal kombination af effektivitet og upartiskhed. Garantierne for objektivitet, upartiskhed og sammenhaeng blev saaledes foroeget ved oprettelsen af et nyt direktorat, der skulle koordinere beslutningstagningen og sikre, at beslutninger vedroerende samme type konkurrencebegraensende adfaerd i de forskellige sektorer blev behandlet ensartet. Denne reorganisering blev beskrevet i Den Fjortende og Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken.

35 Kommissionen har i duplikken anfoert, at det ikke er korrekt, at denne sag blev behandlet af samme tjenestemaend fra begyndelsen til afslutningen af den administrative procedure, eftersom mere end tyve personer deltog i sagens efterforskning. Kommissionen har under henvisning til de eksempler, som sagsoegeren har citeret for at godtgoere Kommissionens paastaaede mangel paa upartiskhed, paapeget, at disse eksempler vedroerer et trin af proceduren, der ligger efter meddelelsen af klagepunkter, og som derfor ikke kan bruges til stoette for argumentet om, at den manglende adskillelse af funktioner som efterforsker og rapportoer er skadelig. Kommissionen har tilfoejet, at det heller ikke kan udledes af disse eksempler, at Kommissionen har foretaget en fejlagtig analyse af de faktiske omstaendigheder eller af dokumenterne, og end mindre at en saadan analyse skyldtes den interne organisation af Kommissionens arbejde.

36 Kommissionen har henvist til formaalet med oprettelsen af stillingen som hoeringskonsulent og har detaljeret redegjort for hoeringskonsulentens mandat. Kommissionen har under hensyn til disse oplysninger anfoert, at sagsoegeren ikke har fremfoert noget bevis, der kan godtgoere, at den procedure, der blev fulgt i denne sag, ikke var korrekt. Den har paapeget, at sagsoegerens anbringende, hvorefter alt, som selskabet kunne have sagt under hoeringen, ville blive brugt mod det, hvorefter de mundtlige oplysninger, der kunne have vaeret fremfoert under hoeringen, ikke ville blive brugt objektivt, er udtryk for en ugrundet og ubillig antagelse. Kommissionen har tilfoejet, at da sagsoegeren valgte ikke at drage fordel af en hoering, kan selskabet ikke med foeje goere gaeldende, at der er fejl i beslutningen, som kunne have vaeret undgaaet ved hoeringskonsulentens indgriben.

37 Retten skal indledningsvis fastslaa, at sagsoegeren i staevningen har anfoert, at selskabets ret til kontradiktion blev skadet ved aendringer i den interne organisering af Kommissionens tjenestegrene og ved prisgivelse af de garantier for upartiskhed i henhold til den tidligere procedure, der var forbundet med denne organisering. Sagsoegeren har i replikken anfoert, at det er usikkert, om den nye organisering og den nye procedure frembyder alle de garantier for upartiskhed, som Kommissionen har tillagt dem i svarskriftet; sagsoegeren goer imidlertid gaeldende, at selskabet ikke har kunnet drage fordel af garantierne i henhold til den nye procedure, eftersom denne procedure ikke blev anvendt i den foreliggende sag.

38 For at overvinde den tilsyneladende selvmodsigelse i den argumentation, som er blevet fremfoert af sagsoegeren, der foerst klager over, at den gamle procedure ikke er blevet anvendt i sagen, og at selskabet heller ikke drog fordel af den nye procedure, maa det erindres, at sagsoegeren mener, at selskabets ret til kontradiktion er blevet tilsidesat, fordi - eftersom reorganiseringen af Kommissionens tjenestegrene fandt sted under den administrative procedure, som foerte til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning - den gamle og den nye procedure successivt blev anvendt paa sagsoegeren, hvilket havde til virkning, at begge disse procedurer blev beroevet de garantier, som de hver isaer frembyder.

39 Retten finder, at den omstaendighed, at visse af Kommissionens tjenestemaend deltog i den administrative procedure baade som efterforskere og rapportoerer, ikke goer beslutningen ulovlig. Det fremgaar klart af Domstolens praksis, at Kommissionen ikke kan betegnes som en "domstol" efter artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention. Under den administrative procedure for Kommissionen er Kommissionen imidlertid forpligtet til at overholde de proceduremaessige garantier, som er fastlagt i faellesskabsretten. Artikel 19, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 forpligter saaledes Kommissionen til - foer end den traeffer nogen beslutning - at give de beroerte virksomheder lejlighed til at udtale sig vedroerende de fremfoerte klagepunkter. Det er ogsaa af denne grund, at Kommissionen i forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19 i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42) indfoerte en kontradiktorisk procedure. I henhold til denne procedure skal Kommissionen meddele sine klagepunkter til de beroerte virksomheder, der har mulighed for at svare herpaa inden for en fastsat periode. Virksomhederne kan i givet fald, og isaer i de sager, hvor Kommissionen agter at paalaegge boeder, indroemmes en hoering. Ifoelge artikel 4 i forordning nr. 99/63 kan Kommissionen i sine beslutninger mod virksomheder kun tage saadanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig. Disse bestemmelser gennemfoerer det grundlaeggende princip i faellesskabsretten, at der skal indroemmes ret til kontradiktion i enhver - ogsaa administrativ - procedure, hvilket bl.a. indebaerer, at den paagaeldende virksomhed under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremfoerte faktiske forhold og andre omstaendigheder faktisk foreligger og hvilken betydning, de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen paaberaaber sig til stoette for, at der foreligger en overtraedelse af EOEF-traktaten (dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 7-10).

40 Retten finder imidlertid, at de proceduremaessige garantier i henhold til faellesskabsretten ikke kraever, at Kommissionen internt skal vaere organiseret paa en saadan maade, at det udelukkes, at samme tjenestemand optraeder som efterforsker og rapportoer i samme sag.

41 Det foelger heraf - selv om indsigelsen vedroerende Kommissionens interne organisering ikke kan laegges til grund - at faellesskabsretten indeholder alle de kriterier, der er noedvendige for at gennemgaa klager vedroerende tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til forsvar og i givet fald tage dem til foelge.

42 Det maa imidlertid fastslaas, at sagsoegeren ikke har vaeret i stand til at forklare, hvorledes de paaberaabte tilsidesaettelser af selskabets ret til forsvar og de fejl, som selskabet haevder blev begaaet, kan tilskrives den omhandlede reorganisering af Generaldirektoratet for Konkurrence.

43 Det bemaerkes indledningsvis, at de relevante bestemmelser om hoeringskonsulentens mandat, der er medtaget som bilag til Den Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken, lyder saaledes:

"Artikel 2

Hoeringskonsulenten har til opgave at sikre, at hoeringen afvikles korrekt, og derigennem at bidrage til, at hoeringen og den eventuelle efterfoelgende beslutning faar en objektiv karakter. Han skal isaer soerge for, at der ved udarbejdelsen af udkastene til Kommissionens beslutninger paa konkurrenceomraadet tages behoerigt hensyn til alle relevante faktiske omstaendigheder, hvad enten disse er til fordel eller ugunst for de paagaeldende. Han skal ved udoevelsen af sine funktioner soerge for, at retten til at varetage sit forsvar bliver respekteret, idet han dog samtidig skal tage hensyn til kravet om, at konkurrencereglerne anvendes effektivt og i overensstemmelse med gaeldende forordninger og de af Domstolen fastslaaede principper.

...

Artikel 5

Hoeringskonsulenten underretter generaldirektoeren for konkurrence om hoeringens forloeb og om de konklusioner, han drager af hoeringen. Han fremsaetter sine bemaerkninger om procedurens videre forloeb. Disse bemaerkninger kan vedroere noedvendigheden af at indhente yderligere oplysninger, frafaldelse af visse klagepunkter eller meddelelse af yderligere klagepunkter.

Artikel 6

Hoeringskonsulenten kan, hvis han anser det for hensigtsmaessigt, under udoevelsen af de i artikel 2 ovenfor fastlagte funktioner fremsaette sine bemaerkninger direkte til det medlem af Kommissionen, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, naar det paagaeldende kommissionsmedlem faar forelagt det foreloebige udkast til beslutning, som er bestemt til forelaeggelse for Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal.

Artikel 7

Efter omstaendighederne kan det medlem af Kommissionen, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, paa hoeringskonsulentens anmodning beslutte at vedlaegge dennes endelige udtalelse som bilag til det udkast til beslutning, som forelaegges Kommissionen, saaledes at det sikres, at denne er fuldt ud orienteret om samtlige en individuel sags elementer, naar den som besluttende myndighed tager stilling til denne sag."

44 De erklaeringer, som sagsoegeren tilskriver hoeringskonsulenten, indebar blot, at han tilskrev Kommissionen hensigter, hvorved han overskred sit mandat. Sagsoegeren kan ikke retfaerdiggoere sin naegtelse af at deltage i de mundtlige hoeringer ved at henvise til disse hensigter, og derefter haevde, at selskabets ret til kontradiktion er blevet tilsidesat.

45 Anbringendet boer derfor forkastes.

2. Undladelse af at fremsende dokumenter sammen med meddelelsen om klagepunkter

46 Sagsoegeren har henvist til et antal dokumenter eller raekker af dokumenter, som Kommissionen har undladt at henlede sagsoegerens opmaerksomhed paa i forbindelse med meddelelsen om klagepunkter, og som Kommissionen ifoelge sagsoegeren har lagt til grund for beslutningen. Sagsoegeren mener, at Kommissionen derved har beroevet sagsoegeren muligheden for at forklare indholdet af disse dokumenter og saaledes har tilsidesat retten til kontradiktion.

47 Sagsoegeren har med hensyn til disse dokumenter anfoert, at et dokument af 6. september 1977, der haevdes at vaere fundet hos Solvay, og som indeholder et referat af et moede mellem en medarbejder ved Solvay og en medarbejder ved sagsoegeren (beslutningens 16. betragtning, naestsidste afsnit), og en raekke dokumenter fundet hos ATO vedroerende udveksling af oplysninger om leveringer foretaget af de franske producenter og om anvendelsen af kvoter paa det franske marked [beslutningens 15. betragtning, litra h)] hverken er naevnt i meddelelsen om klagepunkter eller vedlagt denne.

48 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at to andre dokumenter, som Shell har fremsendt til Kommissionen som bilag til selskabets svar paa meddelelsen om klagepunkter, er blevet brugt mod selskabet i beslutningen, uden at selskabet var i stand til at forklare dokumenternes indhold, eftersom selskabet ikke vidste, at de ville blive brugt imod det. Det drejer sig om to referater af interne moeder i Shell den 5. juli og den 12. september 1979 (beslutningens 29. og 31. betragtning).

49 Sagsoegeren har anfoert, at da Kommissionen ikke tillod sagsoegeren at fremsaette bemaerkninger vedroerende disse dokumenters bevisvaerdi, har den udledt fejlagtige konklusioner af dem, navnlig ved at undlade at tage hensyn til beviser til fordel for selskabet, som kunne vaere indeholdt i disse dokumenter. Sagsoegeren har i denne henseende anfoert, at de dokumenter, der blev fundet hos ATO, ikke naevner Shell Chimie (Frankrig), og goer gaeldende, at denne omstaendighed beviser, at Shell-selskaberne ikke deltog i kvotearrangementer. Selskabet har derefter anfoert, at det dokument, der blev fundet hos Solvay, ikke indeholder nogen henvisning til prisaftaler, og at dette beviser, at der ikke blev indgaaet saadanne aftaler i 1977.

50 Sagsoegeren har ogsaa gjort gaeldende, at Kommissionen i beslutningen har brugt to dokumenter til stoette for andre klagepunkter end dem, som de forudsattes at stoette i meddelelsen om klagepunkter. Det drejer sig dels om et internt notat fra Shell af 20. oktober 1982 indeholdende et referat af et internt moede i Shell den 7. september 1982, der blev anvendt i den saerlige meddelelse om klagepunkter, der blev tilstillet sagsoegeren, hvortil de udgoer bilag 30, for at godtgoere eksistensen af en prisaftale i slutningen af 1982, mens beslutningen henviser til dette dokument i 68. betragtning, andet afsnit, idet det goeres gaeldende, at sagsoegeren var en af "lederne" i kartellet, og at selskabet havde indgaaet en pris- og/eller kvoteaftale med de tre andre saakaldte "ledere" i slutningen af 1982. Dels drejer det sig om et internt Shell-dokument med overskriften "PP W. Europe Pricing" (den saerlige meddelelse om klagepunkter, Shell, bilag 49), som Kommissionen henviste til i den saerlige meddelelse om klagepunkter, der blev tilstillet sagsoegeren, med henblik paa at godtgoere selskabets deltagelse i en kvoteaftale for 1983, mens Kommissionen i beslutningens 49. betragtning anvender dokumentet for at bevise Shell' s deltagelse i en prisaftale i juli 1983. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at da det er umuligt for en virksomhed, som Kommissionen har beskyldt for at have tilsidesat EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, at gennemgaa ethvert dokument, der er bilagt meddelelsen om klagepunkter, og fremfoere enhver eventuel konklusion, som ifoelge sagsoegeren ikke kan udledes af dette dokument, kan Kommissionen ikke i beslutningen bruge dokumenter, som er anfoert i meddelelsen om klagepunkter, til stoette for andre klagepunkter end dem, som de blev paaberaabt til stoette for i denne meddelelse.

51 Kommissionen har anfoert, at den gav sagsoegeren tilstraekkelig lejlighed til at tage stilling til alle de dokumenter, som vedroerte selskabet, og som kunne bruges mod det. De dokumenter, der blev fundet hos ATO, bekraefter saaledes kun dokumenter fundet hos ICI og blev meddelt Shell eller vedroerte ikke Shell og skulle derfor ikke meddeles selskabet.

52 Kommissionen havde anfoert, at dokumentet fra Solvay, som er naevnt i beslutningens 16. betragtning, femte afsnit, blev forelagt sagsoegeren under proceduren med aktindsigt, og at selskabet ved denne lejlighed tog en kopi heraf. Kommissionen har tilfoejet, at dette dokument hovedsagelig er blevet benyttet i beslutningen til at bevise den dato, hvor Solvay begyndte at deltage i diskussionerne om priserne, og at det desuden bekraefter, at der fandt diskussioner sted herom paa dette tidspunkt.

53 Hvad angaar de to interne dokumenter fra Shell af 5. juli og 12. september 1979, har Kommissionen anfoert, at det foerste dokument kun bekraefter en detalje vedroerende tidsplanen for prisinitiativer i 1979, og da det er fremlagt af sagsoegeren selv, burde selskabet have vaeret opmaerksom paa betydningen af dette dokument og derfor kommenteret det spontant; det samme gaelder for det andet af disse dokumenter.

54 Kommissionen har endelig anfoert, at det med hensyn til anvendelsen af dokumentet med overskriften "PP W Europe Pricing" - til stoette for andre klagepunkter end dem, til stoette for hvilke det var naevnt i meddelelsen om klagepunkter - er korrekt, at dette dokument i den meddelelse om klagepunkter, der blev tilsendt sagsoegeren, kun saerligt fremhaevedes i relation til fastsaettelsen af kvoter for 1983, mens det i beslutningen anvendes til at bevise sagsoegerens deltagelse i prisinitiativet i juli 1983. Kommissionen mener imidlertid, at sagsoegeren, da disse to momenter er saa snaevert forbundet, skulle have vaeret opmaerksom paa, at denne henvisning i dokumentet til et "juli-maal" ville kunne bruges mod selskabet.

55 Det bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens praksis, at det afgoerende ikke er dokumenterne i sig selv, men de konklusioner, som Kommissionen drager paa grundlag af disse. Saafremt dokumenterne ikke er naevnt i meddelelsen om klagepunkter, kan den paagaeldende virksomhed med rette antage, at de ikke har betydning for sagen. Underretter Kommissionen ikke en virksomhed om, at visse dokumenter vil blive anvendt i beslutningen, afskaerer Kommissionen den fra i tide at udtale sig om dokumenternes bevisvaerdi. Dokumenterne vil af denne grund ikke kunne anvendes som bevis over for virksomheden (dom af 25.10.1983, sag 107/82, AEG-Telefunken mod Kommissionen, Sml. s. 3151, praemis 27, og senest dom af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359, praemis 21).

56 I dette tilfaelde kan alene de dokumenter, der er naevnt i den generelle eller den specielle del af meddelelsen om klagepunkter eller i skrivelsen af 25. marts 1985, samt de dokumenter, der er vedlagt disse, men ikke udtrykkeligt naevnt heri, anses for bevismidler mod sagsoegeren under naervaerende sag. For saa vidt angaar de dokumenter, der er vedlagt meddelelserne om klagepunkter, men som ikke er naevnt heri, kan de kun goeres gaeldende over for sagsoegeren i beslutningen, hvis selskabet med rimelighed har kunnet udlede af meddelelserne, hvilke konklusioner Kommissionen ville drage heraf.

57 Retten finder derfor, at det dokument, der blev fundet hos Solvay, og som er dateret den 6. september 1977 og naevnt i beslutningens 16. betragtning, naestsidste afsnit, og de dokumenter, der blev fundet hos ATO [naevnt i beslutningens 15. betragtning, litra h)], ikke kan anvendes som bevis mod sagsoegeren. Dette afskaerer imidlertid ikke sagsoegeren fra at anvende dem som beviser til fordel for selskabet.

58 Spoergsmaalet om, hvorvidt de sidstnaevnte dokumenter er noedvendige for at underbygge de bevismaessige konstateringer, Kommissionen i beslutningen har foretaget i forhold til sagsoegeren, henhoerer under Rettens undersoegelse af, om disse konstateringer kan laegges til grund.

59 Paa den anden side maa de to referater af interne moeder i Shell, som Shell havde bilagt sit svar paa meddelelsen om klagepunkter, og som er naevnt i beslutningens 29. og 31. betragtning, anses for bevismidler, der kan anvendes mod sagsoegeren i denne sag. Sagsoegeren kunne ikke vaere uvidende om, at selskabet ved at fremlaegge disse dokumenter under den administrative procedure ville paadrage sig risiko for, at Kommissionen ville bruge dem som bevis mod selskabet. Det fremgaar af Domstolens praksis (dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 68), at beslutningen ikke noedvendigvis skal vaere en kopi af fremstillingen af klagepunkter. Kommissionen skal nemlig tage hensyn til resultatet af den administrative procedure, hvis det drejer sig om at frafalde klagepunkter, der viser sig ikke at vaere tilstraekkeligt begrundet, eller hvis det drejer sig om, saavel faktisk som retligt, at tilrettelaegge og supplere argumentationen til stoette for de klagepunkter, som den opretholder. Sidstnaevnte mulighed er ikke i strid med den i artikel 4 i forordning nr. 99/63 hjemlede ret til kontradiktion.

60 Kommissionen kunne derfor med foeje til stoette for de klagepunkter, som allerede var blevet meddelt sagsoegeren, anvende dokumenter, som sagsoegeren havde fremlagt under den administrative procedure.

61 For saa vidt angaar den i beslutningen foretagne anvendelse af bilag 30 til den saerlige meddelelse om klagepunkter, som blev tilstillet sagsoegeren, til stoette for andre klagepunkter end dem, som de var forudsat at skulle underbygge i denne meddelelse om klagepunkter, skal det bemaerkes, at det foerste af disse dokumenter udgoer bilag 100 til den generelle meddelelse om klagepunkter, og at dette bilag anvendes heri (punkt 124) til stoette for klagepunkter med hensyn til den saerlige rolle, som de "fire store" spillede, hvilket ogsaa er tilfaeldet i 68. betragtning, andet afsnit, i beslutningen.

62 Bilag 49 til den saerlige meddelelse om klagepunkter, som er naevnt i beslutningens 49. betragtning til stoette for klagepunktet med hensyn til indgaaelsen af en prisaftale i juli 1983 - mens det i den saerlige meddelelse om klagepunkter blev anvendt til at godtgoere Shell' s deltagelse i en kvoteaftale - kan i beslutningen kun bruges mod sagsoegeren, saafremt denne med rimelighed af meddelelsen om klagepunkter og dokumenternes indhold har kunnet udlede de konklusioner, som Kommissionen havde til hensigt at udlede heraf. I denne sag henviser den saerlige meddelelse om klagepunkter, som blev tilstillet sagsoegeren, til Shell' s deltagelse i prisinitiativet i juni og juli 1983 [s. 8, litra h)], og den generelle meddelelse om klagepunkter henviser i punkt 74 hertil. De foerste to saetninger i dokumentet gjorde det muligt for sagsoegeren med rimelighed at udlede de konklusioner, som Kommissionen agtede at udlede heraf til stoette for de klagepunkter, som den havde fremsat. Det anfoertes i dokumentet:

"Despite 100% loading of W. European PP effective industrial production capacity, prices have generally fallen from 1.85/1.95 DM/kg (' marker' grade - tape, raffia) in December 1982 to approx. 1.70 DM (gross) in May, June 1983.

This paper provides data on PP supply, demand and pricing to show the cost to the Group of failing to use the present opportunity for a general increase of prices."

("Trods en 100% udnyttelse af den effektive industrielle produktionskapacitet i Vesteuropa er priserne generelt faldet fra 1,85/1,95 DM/kg (' marker' grade - tape, raffia) i december 1982 til ca. 1,70 DM (brutto) i maj - juni 1983.

Dette dokument indeholder oplysninger om forsyning, efterspoergsel og prisdannelse for polypropylen for at vise koncernen omkostningerne ved at undlade at benytte naervaerende lejlighed til en generel prisforhoejelse").

63 Det foelger heraf, at Kommissionen kunne bruge dette dokument til stoette for klagepunktet vedroerende indgaaelsen af en prisaftale i juli 1983.

3. Nye klagepunkter

64 Sagsoegeren har i sin argumentation vedroerende beviset for de paagaeldende omstaendigheder anfoert, at Kommissionen i beslutningen har fremfoert en raekke klagepunkter, som ikke var fremfoert i den meddelelse om klagepunkter, som blev tilstillet selskabet. Det forholder sig saaledes med hensyn til Shell' s paastaaede deltagelse i et prisinitiativ i juli 1979 (beslutningens 30. betragtning) og selskabets deltagelse i moeder i 1981, hvilken deltagelse Kommissionen har henvist til for at underbygge klagepunktet vedroerende den rolle, som blev spillet af de fire store producenter, herunder sagsoegeren (beslutningens 19., 57., 67., 68., 78. og 109. betragtning).

65 Kommissionen har derimod gjort gaeldende, at alle de klagepunkter, der blev lagt til grund i beslutningen, var blevet fremfoert i den generelle meddelelse om klagepunkter, i den saerlige meddelelse om klagepunkter, der blev tilstillet sagsoegeren, eller i skrivelsen af 29. marts 1985.

66 Retten finder, at det klagepunkt, der er udtrykt i beslutningens 30. betragtning, var naevnt i bilag A til skrivelsen af 29. marts 1985, som Kommissionen tilstillede sagsoegeren for at afklare og supplere de tidligere meddelelser om klagepunkter.

67 For saa vidt angaar henvisningen i beslutningens 19., 57., 67., 68., 78. og 109. betragtning til Shell' s deltagelse i moeder med ICI og Monte i 1981, hvilken henvisning Kommissionen foretager for at godtgoere den saerlige rolle, som sagsoegeren spillede i kartellets ledelse, bemaerkes, at der intet nyt er heri, eftersom denne deltagelse allerede var angivet under overskriften "De fire stores saerlige rolle" i punkt 118 i den generelle meddelelse om klagepunkter, som finder individuelt anvendelse paa sagsoegeren, og i punkt 2, litra a), i den saerlige meddelelse om klagepunkter, som blev tilstillet sagsoegeren.

68 Anbringendet boer derfor forkastes.

Bevis for overtraedelsen

69 Ifoelge beslutningen (80. betragtning, foerste afsnit) har de polypropylenproducenter, der leverer til EF, fra 1977 deltaget i et kompleks af planer, ordninger og foranstaltninger, der blev vedtaget inden for rammerne af et system med regelmaessige moeder og loebende kontakter. Det tilfoejes i beslutningen (80. betragtning, andet afsnit), at producenternes overordnede plan var at moedes og naa til enighed i konkrete anliggender. Det anfoeres endvidere i beslutningen, at en saadan adfaerd - som en form for samordnet praksis - kan vaere omfattet af artikel 85, stk. 1, selv om parterne ikke forinden er naaet til enighed om en faelles plan, der fastlaegger deres naermere adfaerd paa markedet, men vedtager eller tilslutter sig samordnede foranstaltninger, der fremmer koordineringen af deres kommercielle adfaerd. I visse henseender kunne det vedvarende samarbejde og den vedvarende samordning mellem producenterne om gennemfoerelsen af den overordnede plan derfor have karakter af samordnet praksis (87. betragtning, tredje afsnit).

70 Det maa derfor foerst undersoeges, om Kommissionen i tilstraekkeligt omfang har godtgjort sine bevismaessige konstateringer med hensyn til (A) 1977-aftalen om mindstepriser, (B) sagsoegerens kontakter med deltagere i "chef"- og "ekspert"-moeder, (C) prisinitiativerne, de foranstaltninger der skulle lette ivaerksaettelsen af prisinitiativerne og fastsaettelsen af maengdemaal og kvoter for (C.1) 1979 og 1980, (C.2) 1981, (C.3) 1982, og (C.4) 1983, under hensyn til (a) den anfaegtede beslutning, (b) parternes argumenter, inden de (c) vurderes; det vil derefter vaere noedvendigt (D) at vurdere, hvorvidt sagsoegerens generelle argumenter vedroerende disse bevismaessige konstateringer er begrundet, og endelig vil det vaere noedvendigt at kontrollere anvendelsen af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, paa disse omstaendigheder.

1. Bevismaessige konstateringer

A - Aftalen om mindstepriser

a) Den anfaegtede retsakt

71 Det anfoeres i beslutningen (16. betragtning, foerste, andet og tredje afsnit; jf. ogsaa 67. betragtning, foerste afsnit), at de etablerede producenter i loebet af 1977, efter at syv nye producenter var dukket op paa det vesteuropaeiske polypropylenmarked, indledte indbyrdes droeftelser med det formaal at forhindre et stoerre prisfald og deraf foelgende tab. Som et led i disse droeftelser indgik de stoerste producenter, Monte, Hoechst, ICI og Shell, en aftale om mindstepriser, der skulle traede i kraft den 1. august 1977. Den oprindelige aftale indebar ikke nogen form for maengdekontrol, men hvis den viste sig at fungere efter hensigten, var det meningen, at der skulle indfoeres maengdebegraensninger i 1978. Denne aftale skulle i foerste omgang gaelde i fire maaneder, og enkelthederne i denne aftale blev meddelt de andre producenter, herunder Hercules, hvis salgsdirektoer noterede, at mindstepriserne for de vigtigste kvaliteter i de enkelte medlemsstater var baseret paa en markedspris for rafia paa 1,25 DM/kg.

72 Det anfoeres videre i beslutningen (16. betragtning, femte afsnit), at ICI og Shell indroemmede, at man havde kontakter med andre producenter for at droefte, hvorledes prisfaldet kunne undgaas. Ifoelge ICI var det muligt, at der blev foreslaaet et mindsteniveau, som priserne ikke maatte falde ned under. Det bekraeftes af ICI og Shell, at droeftelserne ikke blot foregik mellem de "fire store". Et dokument af 6. september 1977, der blev fundet hos Solvay, viser, at der den 30. august 1977 blev afholdt et moede mellem Solvay og Shell. Det anfoeres i beslutningen, at selv om Hercules var meget velinformeret om udfaldet af prisdroeftelserne, var det imidlertid ikke muligt med sikkerhed at fastslaa, hvilke andre producenter der deltog i disse droeftelser. Det tilfoejes i beslutningen (78. betragtning, tredje afsnit), at det prisinitiativ, som Monte, Hoechst, ICI og Shell planlagde pr. 1. december 1977, udtrykkeligt blev bakket op af mindst fem andre producenter. Det var ikke muligt noejagtigt at fastslaa, hvorledes mindsteprisaftalen fungerede. I november 1977, da rafiaprisen var faldet til omkring 1,00 DM/kg, bebudede Monte imidlertid en forhoejelse til 1,30 DM/kg fra den 1. december, og den 25. november rapporterede fagpressen i branchen, at de andre tre store fulgte trop med tilsvarende forhoejelser, der skulle traede i kraft samme dato eller senere i december. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 689A0011.1

73 Ifoelge beslutningen (17. betragtning, foerste afsnit) var det omtrent paa dette tidspunkt, at polypropylenproducenterne begyndte at holde regelmaessige moeder. Det anfoeres dog, at ICI har indroemmet, at der foer dette tidspunkt var kontakter mellem producenterne, sandsynligvis telefonisk og paa ad hoc-basis. Shell har udtalt, at det er muligt, at ledende repraesentanter for Shell "havde droeftelser med Montedison om priser i eller omkring november 1977, og at Montepolimeri foreslog muligheden for prisforhoejelser og oenskede at kende Shell' s reaktioner paa en prisforhoejelse". Det udledes heraf, at Shell var en af de producenter, som i tiden efter aftalen om mindstepriser foranstaltede et initiativ fra den 1. december 1977 (78. betragtning, tredje afsnit). Det anfoeres i beslutningen (17. betragtning, tredje afsnit), at der ikke er noget direkte bevis for, at der foer december 1977 har fundet moeder sted mellem selskaberne med det formaal at fastsaette priser, men producenterne havde allerede paa et moede med en brancheforening for aftagere, European Association for Textile Polyolefins (herefter benaevnt "EATP"), i maj og november 1977 underrettet aftagerne om, at man fandt det noedvendigt i faellesskab at haeve priserne. Hercules havde i maj 1977 understreget, at de "traditionelt foerende virksomheder" i industrien burde tage initiativet hertil, mens Hoechst havde givet udtryk for, at der var behov for en prisforhoejelse paa 30-40%.

74 Det anfoeres i beslutningen (17. betragtning, fjerde afsnit, 78. betragtning, tredje afsnit, og 104. betragtning, andet afsnit), at et antal producenter, som dog ikke omfattede sagsoegeren, tilkendegav, at de stoettede Monte, som i en artikel i fagpressen (European Chemical News, herefter benaevnt "ECN") den 18. november 1977 havde bebudet en forhoejelse af rafiaprisen til 1,30 DM/kg fra den 1. december. Deres indlaeg paa EATP-moedet den 22. november 1977 viser ifoelge moedereferatet, at den pris paa 1,30 DM/kg, som Monte havde fastsat, var blevet accepteret af de oevrige producenter som generel "maalpris" for hele branchen.

b) Parternes argumenter

75 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen for at bevise eksistensen af den haevdede aftale om mindstepriser stoetter sig paa et haandskrevet notat udarbejdet af Hercules' salgsdirektoer i foerste halvaar 1977 (bilag 2 til den generelle meddelelse). Dette notat, som sagsoegeren under retsmoedet har beskrevet som "a scrappy handwritten note", kan ikke bruges som bevis paa grund af omstaendighederne i forbindelse med dets udarbejdelse, dets tvetydighed og de vanskeligheder, som er forbundet med dets fortolkning. Hercules har i sit svar paa Kommissionens begaering om oplysninger (bilag 1 til den generelle meddelelse, Hercules) ladet forstaa, at ophavsmanden til notatet ikke laengere erindrede de omstaendigheder, hvorunder han udarbejdede dokumentet, men mente, at det drejede sig om et notat udarbejdet i forbindelse med en telefonsamtale med en anden producent, "muligvis ICI". Desuden gengives de oplysninger, som er indeholdt i notatet, kun paa anden haand, uden at det er muligt at identificere de mellemmaend, som kunne have taget fuldstaendig fejl eller have gentaget, hvad der kun var rygter paa markedet, eller have opfundet en historie om eksistensen af denne aftale mellem de "fire store" for at overtale Hercules, som var en ny producent paa markedet, der oenskede at sikre sig en markedsandel, til ikke at anvende priser, der var lavere end de markedet anvendte.

76 Sagsoegeren har under alle omstaendigheder anfoert, at referaterne af de interne moeder i Shell viser, at selskaberne i Shell-koncernen paa det tidspunkt foerte en handelspolitik med "key accounts" ("noeglekunder"), der var fuldstaendig uforenelig med indgaaelsen eller opfyldelsen af en prisaftale. Det er endvidere ikke bevist, at producenterne forsoegte at ivaerksaette den paastaaede mindstepris.

77 Sagsoegeren har anfoert, at det dokument, der blev fundet hos Solvay, og som angiver, at Solvay og Shell SA, dets belgiske erhvervsaktive selskab, holdt et moede den 30. august 1977 for at diskutere polypropylenprisen, ikke kan bruges mod selskabet i forbindelse med denne procedure, og at det desuden paa ingen maade beviser eksistensen af ulovlige prisaftaler. Dets indhold beviser endog det modsatte, eftersom det ikke indeholder nogen henvisning til saadanne aftaler. Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at Kommissionen ved selektiv og partisk citering af Shell' s svar paa begaeringen om oplysninger forsoeger at udlede, at Shell har deltaget i den paastaaede aftale om mindstepriser.

78 Sagsoegeren har endvidere understreget, at beslutningen i modsaetning til meddelelsen om klagepunkter ikke er stoettet paa Shell' s erklaeringer under EATP-moederne, men alene paa droeftelser vedroerende priser, som skulle have fundet sted mellem Shell og Monte, og paa en erklaering fra Shell i ECN (bilag 3 til den generelle meddelelse), hvori Shell udtrykte stoette mht. en prisforhoejelse som foelge af den bebudede prisforhoejelse i november 1977. Disse to momenter er ifoelge sagsoegeren klart utilstraekkelige til at konstatere, at Shell' s selskaber har tilsidesat artikel 85, stk. 1, i november 1977.

79 Sagsoegeren har endelig i replikken anfoert, at Kommissionen ikke for Retten kan goere gaeldende, at aftalen af november 1977 kun udgjorde den forsinkede ivaerksaettelse af den paastaaede aftale om mindstepriser, som blev indgaaet i midten af 1977. Noget saadant er aldrig blevet anfoert, hverken under den administrative procedure eller i beslutningen, og er uden noget som helst grundlag, eftersom den paastaaede aftale fra midten af 1977, der fastsatte prisen til 1,25 DM/kg, var en foranstaltning til at standse tab, og skulle ivaerksaettes den 1. august, hvorimod aftalen af november tilsigtede at forhoeje prisen til 1,30 DM/kg pr. 1. december. Sagsoegeren har herved understreget, at Kommissionen ikke har foert bevis for, at der forelaa en forbindelse mellem de to paastaaede aftaler.

80 Kommissionen har forklaret, at det notat, der blev udarbejdet af Hercules' salgsdirektoer (bilag 2 til den generelle meddelelse), ikke er det eneste dokument, som Kommissionen paaberaaber sig for at godtgoere eksistensen af aftalen om mindstepriser, samt at notatet skal ses i forbindelse med Shell' s kontakter med andre producenter med hensyn til prisfastsaettelse, hvilke kontakter Shell har anerkendt eksistensen af i sit svar paa meddelelsen om klagepunkter (punkt 3.10-3.15). Kommissionen er derfor af den opfattelse, at dette notat indeholdt et paalideligt, praecist og detaljeret bevis for eksistensen af en aftale om mindstepriser, ogsaa selv om det ikke var ICI, men en anden producent, som havde underrettet Hercules herom. Med hensyn til det dokument, der blev fundet hos Solvay, har Kommissionen anfoert, at det hovedsagelig anvendes i beslutningen til at fastslaa den dato, hvor Solvay begyndte at deltage i droeftelserne vedroerende priserne, og at det bekraefter, at der fandt droeftelser sted herom, hvilket sagsoegeren i oevrigt har erkendt.

81 Kommissionen har anfoert, at de dokumenter, som skal bevise Shell' s konkurrencemaessige adfaerd, ikke er relevante, eftersom Kommissionen finder, at den er berettiget til at anvende materiale, som henviser til et kartel, ogsaa selv om det ikke er vedlagt sagsoegerens benaegtelser, og materiale, som skal godtgoere eksistensen af en vaesentlig konkurrence.

82 Kommissionen har endvidere anfoert, at for saa vidt angaar aftalen af november 1977 indeholder beslutningen - efter at have fastslaaet, at Shell havde deltaget i aftalen om mindstepriser - ikke en konstatering af, at der forelaa et saerskilt prisinitiativ af november 1977, men fastslaar blot, at aftalen om mindstepriser blev ivaerksat i flere trin. Som bevis herfor henviser Kommissionen til, at beslutningen (16. og 17. betragtning) omhandler den oprindelige aftale om mindstepriser og initiativet af november 1977 under én overskrift, "Den oprindelige 'mindsteprisaftale' ", og at den derfor ikke behandlede dem saerskilt.

83 Kommissionen har endelig forklaret forskellen med hensyn til maal (1,25 DM/kg for sommeren og 1,30 DM/kg for november) med den omstaendighed, at Monte, efter at have konstateret et prisfald til 1,00 DM/kg, i mellemtiden udviste betydelige bestraebelser for at naa det oenskede niveau. Dette er grunden til, at selskabet fastsatte et maal, der laa noget hoejere end den pris, som det faktisk haabede at naa.

c) Rettens vurdering

84 Det bemaerkes, at sagsoegeren i sit svar paa begaeringen om klagepunkter har anfoert foelgende:

"SICC/SCITCO has made enquiry of executives concerned with polypropylene in 1977. There is no record or recollection of such agreement (the alleged 'floor price' agreement in June 1977). On the basis of these enquiries, it appears likely that views were exchanged in 1977 with other producers, including Montepolimeri (then Montedison), Hoechst and ICI as to how the sharp fall in prices might be checked. SICC may have urged operating companies not to sell below a price level corresponding with variable cost. Shell operating companies however, were not prepared to lose market share to give effect to any such recommendation, for at that time they were following a policy of 'Key Accounts' ... SICC does not accept that any discussions between producers in mid-1977 were limited to the 'Big Four' ... (g.g. ann. 2) itself makes clear that other companies were involved. Any such discussions were not in any way connected with subsequent multilateral meetings in the period 1978-1982, which SICC/SCITCO did not attend. With the flood of new capacity in 1977, market conditions were chaotic and producers were incurring serious financial losses. SICC does not know what level of prices may have been considered in any discussions in mid-1977, but the price of 1.25 DM/kg referred to in the Hercules note cited ... would have barely covered variable production costs. In any event, as the Commission fairly acknowledges (paragraph 34 of the Statement of Objections), any attempt by producers to implement any such 'stop-loss' floor price agreement wholly failed in the face of the continuation of unbridled price competition ... (Concerning) the alleged price initiative of November 1977, again, the same difficulties in reconstructing events many years ago arise as in the case of the alleged floor price agreement. However, SICC' s researches indicate that executives from the service company may have had discussions concerning price with Montepolimeri in or about November 1977 and Montepolimeri may have suggested the possibility of increasing prices and may have sought SICC' s views on its reactions to any increase. Shell companies continued to lose heavily on their polypropylene businesses; SICC' s policy was to recommend the operating companies to support any moves towards increasing prices that would enable losses to be reduced but it recognised that other producers, particularly new entrants, would be likely to hold prices at uneconomic levels to win market share. In that event, Shell operating companies were obliged to meet competitors' offers to retain their market share and to ensure a minimum acceptable loading of the Shell polypropylene plants in Western Europe. For that reason and because of the Shell Group structure SICC could not give Montepolimeri or any producer a commitment that operating companies would sell at increased prices."

("SICC/SCITCO har foretaget en undersoegelse hos ledere inden for polypropylensektoren i 1977. Ingen erindrer en saadan aftale (den paastaaede mindsteprisaftale af juni 1977), og der foreligger ikke skriftlige optegnelser herom. Paa grundlag af denne undersoegelse forekommer det sandsynligt, at der blev udvekslet synspunkter i 1977 med andre producenter, herunder Montepolimeri (tidligere Montedison), Hoechst og ICI for at kontrollere det staerke prisfald. Det er muligt, at SICC havde opfordret de erhvervsaktive selskaber til ikke at saelge til en pris under et prisniveau svarende de variable omkostninger. Shell' s erhvervsaktive selskaber var imidlertid ikke indstillet paa at miste markedsandele ved at efterkomme en saadan henstilling, fordi de paa det paagaeldende tidspunkt fulgte en politik med 'noeglekunder' ... SICC bestrider, at droeftelserne mellem producenterne i midten af 1977 var begraenset til de 'fire store' ; ... (bilag 2 til den generelle meddelelse) goer det klart, at andre selskaber deltog. Ingen af disse droeftelser var paa nogen maade forbundet med de efterfoelgende flersidede moeder, som fandt sted i perioden 1978-1982, og som SICC/SCITCO ikke deltog i. Med boelgen af ny kapacitet i 1977 var markedsvilkaarene kaotiske, og producenterne led alvorlige oekonomiske tab. SICC ved ikke, hvilket prisniveau der kan have vaeret droeftet i midten af 1977, men den pris paa 1,25 DM/kg, som er naevnt i ovennaevnte notat fra Hercules ... kunne naeppe have daekket de variable produktionsomkostninger. Under alle omstaendigheder ville ethvert forsoeg fra producenterne - hvilket Kommissionen erkender - paa at ivaerksaette en hvilken som helst aftale af denne type om mindstepriser med henblik paa at bringe tabene til ophoer, vaere totalt mislykket paa grund af den fortsatte uformindskede priskonkurrence ... (Vedroerende) det paaberaabte prisinitiativ fra november 1977 skal der atter henvises til de samme vanskeligheder med at rekonstruere begivenhederne efter talrige aars forloeb, ligesom det var tilfaeldet med den paaberaabte aftale om mindstepriser. SICC' s efterforskning viser imidlertid, at ledere fra servicesselskabet kan have deltaget i droeftelserne vedroerende priserne med Montepolimeri i eller omkring november 1977, og Montepolimeri kan have foreslaaet muligheden af at forhoeje priserne og kan have udspurgt SICC om dets reaktioner paa en saadan forhoejelse. Shell-selskaberne led fortsat vaesentlige tab inden for polypropylensektoren; SICC' s politik var at anbefale de erhvervsaktive selskaber at stoette ethvert skrift hen imod prisforhoejelser, som ville goere det muligt at nedbringe tabene, men det erkendte, at andre producenter, navnlig nytilkomne, sandsynligvis ville opretholde priserne paa urentable niveauer for at vinde markedsandele. Under disse omstaendigheder var Shell' s erhvervsaktive selskaber tvunget til at indrette sig efter konkurrenternes udbud for at bevare deres markedsandele og sikre en minimalt acceptabel udnyttelse af produktionskapaciteten i Shell' s polypropylenfabrikker i Vesteuropa. Af denne grund og paa grund af Shell-koncernens struktur kunne SICC ikke give Montepolimeri eller nogen anden producent forsikring om, at de erhvervsaktive selskaber ville saelge til forhoejede priser.")

85 I lyset af disse omstaendigheder skal der foretages en gennemgang af det notat, som var udfaerdiget af Hercules' salgsdirektoer (bilag 2 til den generelle meddelelse), og som Kommissionen mener er udtryk for en viljesoverensstemmelse mellem de "fire store". Det anfoeres i dette notat:

"Major producers have made agreement (Mont., Hoechst, Shell, ICI) 1. No tonnage control; 2. System floor prices - DOM less for importers; 3. Floor prices from July 1. definitely Aug. 1st when present contracts expire; 4. Importers restrict to 20% for 1 000 tonnes; 5. Floor prices for 4 month period only - alternative is for existing; 6. Com(panies) to meet Oct. to review progress; 7. Subject (of the) scheme working - Tonnage restrictions would operate next year."

("De stoerste producenter (Mont., Hoechst, Shell, ICI) er enige om foelgende punkter: 1. ingen kontrol med tonnage; 2. system med mindstepriser for DOM (indenlandske producenter) bortset fra importoerer; 3. mindstepriser fra 1. juli eller senest 1. august, naar de loebende kontrakter udloeber; 4. importoererne begraenser til 20% for 1 000 tons; 5. mindstepriser for en periode af kun fire maaneder - der foreligger ikke noget alternativ; 6. selskaberne moedes atter i oktober for at vurdere fremskridt; 7. genstand for den gaeldende ordning - tonnagerestriktioner skulle gaelde naeste aar.")

(Efterfulgt af en prisliste for tre polypropylenkvaliteter udtrykt i fire nationale valutaer, bl.a. 1,25 DM/kg for rafia).

86 Retten finder, at de beviser, som sagsoegeren har fremfoert for at afkraefte bevisvaerdien af det notat, som blev udfaerdiget af Hercules' salgsdirektoer, ikke kan modsige de konklusioner, som Kommissionen har udledt heraf. Notatet er utvetydigt, og den omstaendighed, at det er daarligt skrevet, ikke signeret og udateret, er normalt, eftersom det drejer sig om et notat affattet under en samtale, sandsynligvis telefonisk; notatets konkurrencebegraensende formaal var grunden til, at ophavsmanden efterlod saa faa spor som muligt. Ophavsmandens upraecise erindringer om de omstaendigheder, hvorunder notatet blev affattet, afkraefter ikke dets bevisvaerdi, eftersom notatets indhold angiver, at den oplysning, som det indeholder, hidroerte fra en af de "fire store", og det er ikke noedvendigt at identificere, hvilken af de "fire store" det drejer sig om. Den omstaendighed, at oplysningerne videregives paa anden haand, er uden betydning, eftersom Kommissionen udtrykkeligt anvender notatet som skriftligt, samtidigt bevis for omstaendighederne og som bevis for, at andre producenter end notatets ophavsmand havde indgaaet en aftale. Endelig goer den praecise og detaljerede natur af den oplysning, som det giver, det fuldstaendigt usandsynligt, at det blot skulle genspejle rygter paa markedet, der var totalt forkerte eller opfundne.

87 Retten finder endvidere, eftersom sagsoegeren har erkendt, at producenterne droeftede priser paa det tidspunkt, at Kommissionen med foeje kunne konstatere, at der forelaa viljesoverensstemmelse med hensyn til fastsaettelse af mindstepriser blandt flere producenter, herunder sagsoegeren, uden at det er noedvendigt at fastslaa, om andre producenter end de "fire store" tilsluttede sig disse priser.

88 Den omstaendighed, at de aftalte mindstepriser ikke kunne naas, modsiger ikke sagsoegerens tiltraedelse af disse priser, idet Retten finder, selv om denne omstaendighed anses for godtgjort, at den hoejst ville vise, at mindstepriserne ikke blev ivaerksat. Det fastslaas imidlertid i beslutningen (16. betragtning, sidste afsnit) - som ikke haevder, at mindstepriserne blev naaet - at rafiaprisen var faldet til ca. 1,00 DM/kg i november 1977.

89 Med hensyn til spoergsmaalet, om det i beslutningen haevdes, at der var en forbindelse mellem aftalen om mindstepriser og prisinitiativet i december 1977, skal det bemaerkes, at det fremgaar af beslutningens 16. og 17. betragtning, sammenholdt med 78. betragtning, at aftalen om mindstepriser og prisinitiativet i slutningen af 1977 udgoer et hele. Denne opfattelse baseres paa den omstaendighed, at Shell har indroemmet, at det er muligt, at ledende medarbejdere hos Shell "havde droeftelser med Montedison om priser i eller omkring november 1977, og at Montepolimeri kan have foreslaaet muligheden af prisforhoejelser og kan have fremkaldt Shell' s reaktioner paa en eventuel prisforhoejelse", hvoraf det udledes (78. betragtning, tredje afsnit), at Shell var en af de producenter, der som foelge af mindsteprisaftalen indledte et initiativ pr. 1. december 1977.

90 Retten finder, at Kommissionen med foeje har udledt af Shell' s besvarelse af meddelelsen om klagepunkter, sammenholdt med selskabets deltagelse i mindsteprisaftalen, at Shell i forlaengelse af aftalen havde truffet et initiativ med Monte, ICI og Hoechst. Det kan saaledes fastslaas paa grundlag af Shell' s svar, at Shell - mellem indgaaelsen af aftalen om mindstepriser og Monte' s erklaering i ECN om selskabets hensigt om at forhoeje priserne fra den 1. december 1977 - havde kontakter med Monte med hensyn til prisforhoejelser. Svaret indeholder nemlig foelgende udtalelse:

"However, SICC' s researches indicate that executives from the service company may have had discussions concerning price with Montepolimeri in or about November 1977 and Montepolimeri may have suggested the possibility of increasing prices and may have sought SICC' s views on its reactions to any increase."

("SICC' s efterforskning viser imidlertid, at ledere fra serviceselskabet kan have deltaget i droeftelserne vedroerende priserne med Montepolimeri i eller omkring november 1977, og at Montepolimeri kan foreslaaet muligheden af at forhoeje priserne og kan have udspurgt SICC om dets reaktioner paa en saadan forhoejelse.")

91 Henset til disse momenter har sagsoegeren ikke godtgjort, at selskabet i forbindelse med disse kontakter oplyste sine konkurrenter om, at det naegtede at deltage i ethvert samarbejde af denne type.

92 Det foelger af det foregaaende, at Kommissionen har godtgjort, at sagsoegeren var en af de polypropylenproducenter, som tilvejebragte en viljesoverensstemmelse vedroerende mindstepriser i midten af 1977 og i forlaengelse heraf en maalpris paa 1,30 DM/kg pr. 1. december 1977.

B - Sagsoegerens kontakter med deltagere i "chef"- og "ekspert"-moederne

a) Den anfaegtede beslutning

93 Kommissionen erkender i beslutningen (18. betragtning, 19. betragtning, tredje afsnit, og 78. betragtning, de foerste tre afsnit), at Shell ikke deltog i plenarmoederne mellem polypropylenproducenterne, hvori deltog dels de oeverste ledere, der havde ansvaret for den samlede ledelse af nogle af producenternes polypropylenaktiviteter ("chefer"), dels ledere paa et lavere niveau mellem repraesentanter med mere detaljeret kendskab til markedsfoering ("eksperter"); disse moeder havde navnlig til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal og kontrollere producenternes overholdelse heraf. Det anfoeres imidlertid i beslutningen, at Shell deltog i den oprindelige aftale om mindstepriser og droeftelserne herom, samt at selskabet deltog i ad hoc-moeder med andre store producenter. Shell har anerkendt, at selskabet undertiden forud for "chef"- og "ekspert"-moederne blev anmodet om at fremsaette sin opfattelse vedroerende en eventuel prisforhoejelse, og at det efter saadanne moeder modtog oplysninger fra Monte eller ICI om, at saerlige maal var blevet foreslaaet, og videregav oplysningen til sine erhvervsaktive selskaber. Shell' s interne dokumenter bekraefter, at selskabet havde kendskab til prisinitiativerne, og at det deltog heri, endog undertiden som anerkendt leder. Desuden har Shell' s repraesentant fra udgangen fra 1982 regelmaessigt deltaget i forberedende moeder mellem de fire store producenter, som fandt sted dagen forud for de enkelte "chef"-moeder.

94 Ifoelge beslutningen (68. betragtning, andet og tredje afsnit) udgjorde disse forberedende moeder et forum, hvor de fire stoerste producenter kunne enes om en faelles holdning foer plenarmoedet for at tilskynde prisstabilitet ved at indtage en faelles holdning. ICI har indroemmet, at de emner, der blev droeftet paa de forberedende moeder, var de samme som dem, der blev droeftet paa det efterfoelgende "chef"-moede; Shell har derimod benaegtet, at moederne mellem de "fire store" paa nogen maade kunne betragtes som en forberedelse til et plenarmoede, eller at de tjente til at udlede en faelles holdning inden det efterfoelgende moede. Det fastslaas imidlertid i beslutningen, at referaterne af visse af disse moeder (i oktober 1982 og maj 1983) modbeviser Shell' s forklaring.

95 Det anfoeres endelig i beslutningen (78. betragtning, andet afsnit), at de erhvervsaktive selskaber i Shell-koncernen deltog i lokale moeder vedroerende ivaerksaettelse paa nationalt plan af de foranstaltninger, der var blevet vedtaget under plenarmoederne (beslutningens 20. betragtning). Selv foer Shell begyndte at deltage i de "forberedende" moeder mellem de "fire store" i oktober 1982, moedtes det med de andre store producenter og foerte detaljerede droeftelser om spoergsmaal, der blev behandlet paa de regelmaessige "chef"- og "ekspert"-moeder (beslutningens 109. betragtning, fjerde afsnit).

96 Der henvises endvidere i beslutningens 16., 17., 19., 30., 31., 35., 45., 47., 48., 57., 62., 63., 67. og 109. betragtning til forskellige kontakter mellem Shell og producenter, der deltog i "chef"- og "ekspert"-moederne.

b) Parternes argumenter

97 Sagsoegeren har anfoert, at beslutningen laegger afgoerende vaegt paa eksistensen af producentmoeder, hvorunder de forskellige samordnende foranstaltninger blev aftalt. Kommissionen har imidlertid ikke bestridt, at Shell-selskaberne ikke deltog i nogen af disse moeder. Disse selskaber deltog derfor ikke i de droeftelser, som navnlig foerte til fastsaettelsen af maalpriser eller maengdemaal eller til vedtagelsen af foelgeforanstaltninger. Shell' s situation er saaledes identisk med Amoco' s og BP' s, med hensyn til hvilke Kommissionen fandt, at der ikke forelaa nogen overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 (beslutningens 78. betragtning, sidste afsnit).

98 Sagsoegeren har anfoert, at selskabets situation i virkeligheden var foelgende: Selskabet havde kendskab til, at der blev afholdt moeder; selskabet blev undertiden anmodet om at udtale sig om de generelle markedsvilkaar forud for moederne; selskabet blev undertiden, men ikke systematisk, underrettet om, at saerlige maal var blevet foreslaaet; selskabet videregav denne oplysning til de erhvervsaktive selskaber og gav dem lejlighedsvis raad med hensyn til den adfaerd, der skulle foelges, men disse selskaber kunne frit traeffe beslutning.

99 Sagsoegeren har erkendt, at en repraesentant for Shell deltog i visse moeder, som blev holdt dagen forud for "chef"-moederne, og hvorunder repraesentanter for ICI, Monte og Hoechst var til stede. Ifoelge sagsoegeren blev disse forberedende moeder imidlertid kun afholdt de sidste ti maaneder af den paagaeldende periode, og Shell deltog kun i ca. halvdelen af dem. Denne omstaendighed kan derfor ikke gyldigt paaberaabes som bevis for, at Shell-selskaberne deltog i ulovlige karteller.

100 Sagsoegeren har endvidere understreget, at der i 1981 kun blev afholdt to isolerede moeder, hvori kun ICI, Shell og Monte, men ikke Hoechst - som ogsaa var en af de "fire store" - deltog. Ved afslutningen af disse moeder blev der ikke vedtaget nogen aftale, arrangement eller kartel, hvilket fremgaar af referatet af moedet den 15. juni 1981 (bilag 64b til den generelle meddelelse). Kommissionen har givet udtryk for en forkert opfattelse med hensyn til moedernes regelmaessighed og art og tillagde dem, i forbindelse med de paastaaede ulovlige arrangementer, en betydning, som de ikke havde. For saa vidt som Kommissionen i sine indlaeg har henvist til regelmaessige kontakter, som sagsoegeren haevdes at have haft med de andre store producenter efter 1977 og i hele perioden, drejer det sig om et nyt anbringende, som under alle omstaendigheder paa overdreven maade beskriver nogle faa sporadiske kontakter, som ikke kunne aendre Shell' s periferiske situation i forhold til ethvert paastaaet ulovligt kartel.

101 For saa vidt angaar selskabets deltagelse i en raekke forberedende moeder fra udgangen af 1982 og til midten af 1983 har sagsoegeren anfoert, at disse moeder kun paabegyndtes ca. ti maaneder foer afslutningen af den syvaarsperiode, hvorunder det paastaaede kartel skulle have eksisteret, samt at selskabet kun deltog i forberedende moeder for saa vidt angaar halvdelen af "chef"-moederne i naevnte perioder, at udvekslingen ikke foerte sagsoegeren til at deltage i noget som helst ulovligt kartel, og endelig at disse moeder ikke var bestemt til at goere det muligt for et paastaaet "direktorat" at forberede de senere "chef"-moeder.

102 Kommissionen mener, at man ikke skal overdrive betydningen af, hvad der i beslutningen betegnes som institutionaliserede moeder. Kommissionen forstaar ikke, hvorfor sagsoegeren ikke medregner de moeder, som fandt sted mellem de "fire store" i de institutionaliserede moeder. Sagsoegeren deltog imidlertid selv eller gennem SCITCO (en afdeling under Shell) i disse forberedende moeder, hvis betydning og genstand bekraeftes ved notater af telefonsamtaler mellem sagsoegeren og ICI (bilag 95 og 96 til den generelle meddelelse) eller ved et referat af et af disse moeder (bilag 101 til den generelle meddelelse).

103 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren, endog foer selskaberne begyndte at afholde regelmaessige forberedende moeder i slutningen af 1982, havde regelmaessige kontakter med de andre store, hvilket Shell har erkendt i sit svar paa meddelelsen om klagepunkter (punkt 3.19). Kommissionen har tilfoejet, at disse regelmaessige kontakter var naevnt baade i meddelelsen om klagepunkter og i beslutningen (109. betragtning, fjerde afsnit). Kommissionen har naermere bestemt gjort gaeldende, at et notat vedroerende et moede mellem de "fire store" den 15. juni 1981 (bilag 64b til den generelle meddelelse) klart viser, at deres delte ansvar paa markedet var anerkendt, og at de fandt, at det paahvilede dem at gaa i spidsen ved at vedtage initiativer.

104 Kommissionen har tilfoejet, at Shell har erkendt (bilag 9, tillaeg 2, til den generelle meddelelse), at Shell-koncernens erhvervsaktive selskaber i medlemsstaterne havde deltaget i de saakaldte lokale moeder, som vedroerte de naermere arrangementer mht. anvendelsen af de aftaler, der var blevet indgaaet paa "chef"- og "ekspert"-moederne. Af disse forskellige grunde kan Shell' s situation ikke sammenlignes med Amoco' s og BP' s.

105 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren deltog i alle de forberedende moeder, som Kommissionen har haft kendskab til, og at den faelles holdning, der blev indtaget af de "fire store" med henblik paa at forhoeje priserne, var forbundet med disse moeder, hvorunder droeftelserne var meget konkrete. Kommissionen har anfoert, at de to dokumenter, som beslutningen bygger paa i denne henseende, nemlig dokumentet fra ICI med overskriften "Polypropylene Framework" (bilag 87 til den generelle meddelelse) og notatet fra Shell af 20. oktober 1982 (bilag 100 til den generelle meddelelse og bilag 30 til den saerlige meddelelse, Shell) er fuldt ud relevante, saafremt de fortolkes under hensyn til moederne og ikke betragtes saerskilt. Kommissionen har endvidere anfoert, at de "fire store" deltog i moedet i oktober 1982 og udgjorde et forberedende moede, og at det endelige notat af 20. oktober 1982 (som er naevnt i beslutningens 68. betragtning), blev naevnt i den generelle meddelelse (punkt 124).

106 Kommissionen mener derfor, at den omstaendighed, at sagsoegeren ikke deltog i "chef"- og "ekspert"-moederne, ikke er afgoerende, og at det med rette kan fastslaas, at sagsoegeren bidrog til fastsaettelsen af priserne og anvendte dem i forening med selskaberne i Shell-koncernen, og at sagsoegeren samarbejdede inden for kvoteordningen.

c) Rettens vurdering

107 Retten finder, at Kommissionen med foeje af det forskellige bevismateriale, der er naevnt i beslutningen - navnlig ICI' s svar paa begaeringen om oplysninger (bilag 8 til den generelle meddelelse), de forskellige referater af moeder og tabeller vedroerende de forskellige producenters tidligere tal og kvoter - har udledt, at der blev udviklet et system med periodiske moeder mellem polypropylenproducenterne fra december 1977, at "chef"- og "ekspert"-moeder blev afholdt fra udgangen af 1978 eller begyndelsen af 1979, at disse moeder, som foerst blev ledet af Monte og derefter af ICI, navnlig havde til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal samt at vedtage forskellige foranstaltninger, der skulle lette ivaerksaettelsen af prismaalene, idet der under disse moeder blev opnaaet enighed mht. disse formaal og foranstaltninger.

108 Det bemaerkes endvidere, at beslutningen ikke kritiserer sagsoegeren for at have deltaget i "chef"- og "ekspert"-moederne, men kritiserer sagsoegeren for at have vaeret i snaever kontakt med deltagerne i disse moeder, idet selskabet leverede oplysninger om sin handelspolitik og lod sine nationale selskaber vaere repraesenteret under lokale moeder vedroerende ivaerksaettelsen paa nationalt plan af de foranstaltninger, der var blevet aftalt under "chef"- og "ekspert"-moederne, deltog i moeder med visse af deltagerne i disse moeder og havde tosidede kontakter med dem.

109 Det maa derfor undersoeges, om Kommissionen har godtgjort, at der var kontakter mellem sagsoegeren og deltagerne i "chef"- og "ekspert"-moederne mellem slutningen af 1977 og september 1983.

110 Hvad saerligt angaar perioden mellem udgangen af 1977 og 1978 har sagsoegeren i forlaengelse af den viljesoverensstemmelse, der blev tilvejebragt i 1977, deltaget i to EATP-moeder; i referatet af det foerste af disse moeder, som blev afholdt den 22. november 1977 (bilag 6 til den generelle meddelelse), anfoeres det, at de forskellige producenter har givet udtryk for deres stoette til Monte' s erklaering om en prisforhoejelse, idet sagsoegeren fremsatte foelgende erklaering:

"any opportunity to achieve more realistic polypropylene prices will have the full support of Shell. We also noticed the moves in Italy and I feel certain that these are going to spread across Europe".

("Shell giver sin fulde stoette til ethvert tiltag med henblik paa at opnaa mere realistiske polypropylenpriser. Vi har endvidere bemaerket prisinitiativerne i Italien, og jeg er sikker paa, at disse vil blive fulgt i Europa").

I referatet af et andet af disse moeder, der blev afholdt den 26. maj 1978 (bilag 7 til den generelle meddelelse), kan man laese de vurderinger, der blev fremfoert af de forskellige producenter med hensyn til de opnaaede resultater paa markedet efter moedet den 22. november 1977. Sagsoegeren erklaerede under moedet den 26. maj 1978:

"We have heard most people, both in the informal discussions and around the table this morning plead for stability and cooperation in the economic situation of slow growth in which we find ourselves and with the situation of low demand for our products and surplus capacity ... Last November, I mentioned that the losses being incurred by the polymer producers, by the chemical producers of the world were reaching very large proportions. We have seen further company reports in the last 6 months which have confirmed this, and I put it to you that the magnitude of the sums of money being lost by the chemical industry and by the polymer producers over the coming years are going to lead to some fundamental thinking as ..."

("Baade under de uformelle droeftelser og ved bordet her til morgen har vi hoert de fleste repraesentanter udtale sig til fordel for stabilitet og samarbejde under hensyn til den oekonomiske situation med lav vaekst, hvori vi selv befinder os, og situationen med svag efterspoergsel efter vores produkter samt overskudskapacitet ... Sidste november naevnte jeg, at de tab, der blev lidt af polymerproducenterne og kemikalieproducenterne i hele verden, antog meget store proportioner. De seneste seks maaneder har vi laest rapporter fra andre selskaber, der bekraefter dette, og jeg kan bekraefte, at stoerrelsen af de tab, der bliver lidt af den kemiske industri og polymerproducenterne i de kommende aar, vil foere til grundlaeggende eftertanke ...")

111 I sit svar paa meddelelsen om klagepunkter anfoerte sagsoegeren mht. perioden fra 1978 til september 1983 foelgende:

"SICC/SCITCO knew that multilateral meetings between producers were taking place from time to time and that the subject matter of the discussions at such meetings included 'target' prices. Prior to meetings SICC/SCITCO' s views were sometimes sought on general market conditions including as to the feasibility of price increases. After multilateral meetings had taken place, the service company was sometimes informed (by ICI or Montepolimeri) that particular price 'targets' had been proposed, and passed this market information to the operating companies. SICC/SCITCO' s support might be sought for the proposed move, and in response the service company would make it clear that it could not commit the Shell operating companies even to work towards the goal of attaining the 'target' prices ... SICC/SCITCO informed the operating companies of the 'target' price as part of a general market intelligence service that it provided to the operating companies. It did not ordinarily tender advice as to the appropriate action the operating companies should take. On occasions, however, it would commend to the operating companies moves towards higher prices as a means of reducing losses; but on other occasions SICC/SCITCO would agree with operating companies that they should hold current prices so as to retain volume and market share. The operating companies would make their own pricing decision on their evaluation of the local market, bearing in mind their volume objectives."

("SICC/SCITCO vidste, at der blev afholdt multilaterale producentmoeder fra tid til anden, og at emnerne for droeftelserne under saadanne moeder omfattede maalpriser. Forud for moederne blev SICC/SCITCO undertiden anmodet om at fremsaette bemaerkninger vedroerende generelle markedsvilkaar, herunder vedroerende muligheden af prisforhoejelser. Efter afholdelsen af multilaterale moeder blev serviceselskabet undertiden underrettet (af ICI eller Montepolimeri) om, at der var blevet foreslaaet saerlige maalpriser, og videregav denne markedsoplysning til de erhvervsaktive selskaber. Det skete, at SICC/SCITCO blev anmodet om at stoette det foreslaaede tiltag, og som svar herpaa ville serviceselskabet erklaere, at det ikke kunne forpligte de erhvervsaktive selskaber til at bevaege sig henimod at anvende maalpriserne ... SICC/SCITCO oplyste de erhvervsaktive selskaber om maalprisen som en del af den generelle meddelelse om oplysninger paa markedet, som den gav til de erhvervsaktive selskaber. Den gav ikke generelt raad med hensyn til den passende strategi, der skulle foelges af de erhvervsaktive selskaber. Ved lejlighed kunne den imidlertid anbefale de erhvervsaktive selskaber at traeffe foranstaltninger med henblik paa at forhoeje priserne for at begraense tabene; men ved andre lejligheder ville SICC/SCITCO enes med de erhvervsaktive selskaber om at opretholde de priser, som var i kraft, for at bevare baade salgsmaengder og markedsandele. De erhvervsaktive selskaber ville traeffe deres egne prisbeslutninger efter at have vurderet det lokale marked, navnlig under hensyn til maengdemaalene.")

112 Det bemaerkes, at sagsoegeren har bekraeftet disse omstaendigheder i sine indlaeg for Retten, og at ICI' s svar paa begaeringen om oplysninger (bilag 8 til den generelle meddelelse) ogsaa bekraefter deres rigtighed, eftersom det heri anfoeres:

"The relationship between these producers (Alcudia, Amoco, BP, Hercules and Shell) and producers which participated was simply one whereby these producers would usually be advised of the upshot (if any) of meetings."

("Forholdet mellem disse producenter (Alcudia, Amoco, BP, Hercules og Shell) og de deltagende producenter var alene et forhold, hvorefter disse producenter saedvanligvis blev underrettet om resultatet af moederne (saafremt et saadant opnaaedes).")

113 Retten skal imidlertid fastslaa, at disse beviser bekraeftes af samtidige bevisdokumenter vedroerende de omhandlede omstaendigheder.

114 Retten finder derfor, at eksistensen af kontakter mellem sagsoegeren og deltagerne i "chef"- og "ekspert"-moederne bekraeftes af den omstaendighed, at sagsoegerens salgstal i forskellige maaneder og aar er anfoert ud for dets navn i forskellige tabeller (bilag 55 ff. til den generelle meddelelse samt bilag 23, 25, 28 og 32 til den generelle meddelelse). De fleste sagsoegere har erkendt i deres svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten, at det ikke var muligt at opstille de tabeller, der blev fundet hos ICI, ATO og Hercules, paa grund af statistikker fra Fides-systemet. ICI har i oevrigt i sit svar paa begaeringen om oplysninger (bilag 8 til den generelle meddelelse) vedroerende en af disse tabeller oplyst, at "the source of information for actual historic figures in this table would have been the producers themselves" ("kilden til oplysningerne om faktiske historiske tal i denne tabel maa have vaeret producenterne selv"). Kommissionen kunne derfor med foeje antage, at oplysningerne vedroerende Shell i disse tabeller var blevet leveret af Shell selv.

115 Det skal understreges, at denne konklusion stoettes af ICI' s svar paa begaeringen om oplysninger, eftersom dette dokument ikke med hensyn til Shell indeholder samme kvalifikation som med hensyn til Amoco, Hercules og BP vedroerende oprindelsen af de salgstal, som er indeholdt i tabellerne, idet det for disse producenter anfoertes:

"did not report as a group, they did not report individually, and they were not represented at the meetings. In passing it would be stated that even when Hercules did attend meetings they would not report their figures.

By way of explanation, Amoco/Hercules/BP are 'grouped' together in the table because, in the absence of any specific data relating to their sales volume, their sales volume was calculated by deducting from known total sales for West Europe (derived from FIDES data) the total of sales made by other producers which had declared details of their sales volume".

("gav ikke oplysninger som en gruppe, de afgav ikke rapport individuelt, og de var ikke repraesenteret under moederne. Det skal derfor i forbigaaende anfoeres, at selv om Hercules deltog i moederne, meddelte selskabet ikke sine tal.

Det bemaerkes, at Amoco/Hercules/BP er grupperet i tabellen, idet deres salgsmaengder - fordi der ikke forelaa saerlige data vedroerende disse - blev beregnet ved fra det samlede kendte salg i Vesteuropa (udledt af Fides-oplysninger) at fradrage de samlede salg foretaget af andre producenter, som havde oplyst detaljer vedroerende deres salg").

116 Foruden disse beviser skal det for det foerste tilfoejes, at det fremgaar af sagsoegerens svar paa meddelelsen om klagepunkter, at Shell-koncernens erhvervsaktive selskaber deltog i lokale