RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

18. maj 2015

Jaana Pohjanmäki

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — tjenestemænd — forfremmelse — sammenligning af fortjenester — ansættelsesmyndighedens og det rådgivende forfremmelsesudvalgs respektive roller — ingen bedømmelsesrapport — ingen gennemgang af bedømmelsesrapporterne af det rådgivende forfremmelsesudvalgs medlemmer — forenelighed af funktionerne som referent ved det rådgivende forfremmelsesudvalg og tidligere bedømmer — åbenbart urigtigt skøn — anciennitet i lønklassen — niveauet for det udøvede ansvar — omsorgspligt«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorved Jaana Pohjanmäki har anlagt nærværende sag med påstand om annullation af afgørelsen truffet af Rådet for Den Europæiske Union om ikke at forfremme hende til lønklasse AD 13 i forfremmelsesåret 2013 og påstand om, at Rådet tilpligtes at erstatte det ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren angiveligt har lidt som følge af denne afgørelse.

Udfald:

Rådet for Den Europæiske Union frifindes. Jaana Pohjanmäki bærer halvdelen af sine egne omkostninger. Rådet bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af de af Jaana Pohjanmäki afholdte omkostninger.

Sammendrag

Med henblik på at annullere en afgørelse om ikke at forfremme en tjenestemand er det ikke tilstrækkeligt, at en ansøgers aktmappe er mangelfuld og ufuldstændig, det kræves herudover, at det godtgøres, at denne omstændighed har kunnet have afgørende indflydelse på forfremmelsesproceduren. Hvad derfor angår en uregelmæssighed vedrørende manglende oplysninger om en tjenestemands præstationer i løbet af to perioder, der i alt omfatter syv måneder, er det ikke godtgjort, at denne uregelmæssighed har kunnet have afgørende indflydelse på forfremmelsesproceduren. Perioden på i alt syv måneder, i hvilken den pågældendes præstationer ikke er blevet vurderet i forbindelse med bedømmelsesrapporterne, er meget kort sammenlignet med perioden på otte år, der er tilbagelagt i den omhandlede lønklasse, og den pågældende har hverken bevist eller endog påstået, at hendes fortjenester i løbet af disse syv måneder har været af en sådan betydning, at udkommet af den sammenlignende bedømmelse ville have været anderledes, såfremt der var blevet taget hensyn til disse fortjenester. (jf. præmis 41, 43 og 44) Henvisning til: Personaleretten: dom Sabbag Afota mod Rådet, F-9/11, EU:F:2011:196, præmis 42-44

Når den forfremmelsesordning, der er oprettet af en institution, gør det muligt at udpege en referent ved hvert rådgivende forfremmelsesudvalg, hvis opgave er at gennemgå aktmapperne og bedømmelsesrapporterne og at delagtiggøre det rådgivende forfremmelsesudvalg heri, gør den omstændighed, at bedømmelsesrapporterne for en af de forfremmelsesværdige tjenestemænd kun er blevet behandlet af et enkelt medlem af det rådgivende forfremmelsesudvalg, det ikke muligt at konkludere, at hele den sammenlignende bedømmelse af fortjenesterne er mangelfuld. Eftersom institutionens interne regler ikke fastsætter nogen procedure eller særlige formaliteter for udpegelsen af en referent ved et rådgivende forfremmelsesudvalg, er det desuden tilstrækkeligt, at et medlem af det rådgivende forfremmelsesudvalg har gennemgået bedømmelsesrapporterne, for at det kan antages, at dette medlem har handlet som referent ved det rådgivende forfremmelsesudvalg. (jf. præmis 46)

Når den forfremmelsesordning, der er oprettet af en institution, gør det muligt at udpege en referent ved hvert rådgivende forfremmelsesudvalg, hvis opgave er at gennemgå aktmapperne og bedømmelsesrapporterne og at delagtiggøre det rådgivende forfremmelsesudvalg heri, og fastsætter, at i tilfælde, hvor den første bedømmer af en af de forfremmelsesværdige tjenestemænd er medlem af et rådgivende forfremmelsesudvalg, skal dette medlem afholde sig fra at deltage i diskussionen angående den omhandlede tjenestemand. Der er imidlertid ikke grund til at udstrække rækkevidden af denne sidstnævnte regel til endvidere at omfatte den referentopgave, som det pågældende medlem er opfordret til at bestride ved det rådgivende forfremmelsesudvalg, i forbindelse med behandlingen af de relevante aktmapper og rapporter. (jf. præmis 49)

Udviklingen af den administrative procedure gør det muligt for administrationen i forbindelse med klagens behandling at foretage en fornyet behandling af den anfægtede afgørelse på baggrund af nye faktiske eller retlige omstændigheder og om nødvendigt at ændre eller supplere begrundelsen for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. (jf. præmis 52) Henvisning til: Den Europæiske Unions Ret: dom Mocová mod Kommissionen, T-347/12 P, EU:T:2014:268, præmis 34, 35 og 45 Personaleretten: domme AZ mod Kommissionen, F-26/10, EU:F:2011:163, præmis 38, og BD og Kommissionen, F-36/11, EU:F:2012:49, præmis 47

I henhold til vedtægtens artikel 45 sker forfremmelsen udelukkende ved udvælgelse blandt de forfremmelsesværdige tjenestemænd, som er mest egnede. Følgelig er ancienniteten i en lønklasse og i tjenesten med henblik på en tjenestemands forfremmelse kun et subsidiært kriterium i tilfælde af lighed mellem fortjenesterne for de øvrige forfremmelsesegnede tjenestemænd. Kriteriet om den regelmæssige karakter over tid af fortjenesterne udgør ikke et særskilt kriterium i forhold til de tre kriterier, der er omhandlet i vedtægtens artikel 45, men henhører direkte under det første kriterium, baseret på de bedømmelsesrapporter, som tjenestemændene er genstand for, og gør det muligt for ansættelsesmyndigheden at finde en passende ligevægt mellem formålet om at sikre en hurtig karriereudvikling for fremragende tjenestemænd, som adskiller sig ved et exceptionelt højt præstationsniveau, og formålet om at sikre en normal karriere for tjenestemænd, som gennem en lang periode har haft et konstant højt præstationsniveau. (jf. præmis 57 og 58) Henvisning til: Den Europæiske Unions Ret: dom Stols mod Rådet, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 40-45 Personaleretten: domme Barbin mod Parlamentet, F-68/09, EU:F:2011:11, præmis 91, og Nieminen mod Rådet, F-81/12, EU:F:2014:50, præmis 43 og 44, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret, sag T-464/14 P

Ved sammenligningen af fortjenesterne for de forfremmelsesværdige tjenestemænd råder ansættelsesmyndigheden over et vidt skøn, og Unionens retsinstansers kontrol skal i denne sammenhæng alene vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden under hensyn til de procedurer og midler, der ligger til grund for dens vurdering, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt. Unionens retsinstanser kan således ikke sætte deres vurdering af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens. I denne henseende er en fejl åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved afgørelser om forfremmelse. Det følger heraf, at for at godtgøre, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en afgørelse annulleres, skal de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, være tilstrækkeligt stærke til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn forkastes, såfremt den anfægtede vurdering uanset de oplysninger, sagsøgeren har fremført, kan anses for at være korrekt eller gyldig. (jf. præmis 61 og 62) Henvisning til: Personaleretten: domme AC mod Rådet, F-9/10, EU:F:2011:160, præmis 22-24, og Nieminen mod Rådet, EU:F:2014:50, præmis 59

Ifølge princippet om overensstemmelse mellem lønklasse og stilling, der er fastsat i vedtægtens artikel 5, skal tjenestemænd og øvrige ansatte i samme lønklasse i princippet antages at have ligeværdigt ansvar. Følgelig skal administrationen, når den foretager en sammenligning af fortjenesternes hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd, tage hensyn til det ansvar, der udøves af en forfremmelsesværdig tjenestemand, når det overskrider det ansvar, der normalt tildeles en tjenestemand i vedkommendes lønklasse. (jf. præmis 66) Henvisning til: Personaleretten: dom Merhzaoui mod Rådet, F-18/09, EU:F:2011:180, præmis 59