ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
b)

Da varer under position 21.04 efter de forklarende bemærkninger til Bruxelles-nomenklaturen skal være bestemt til at fremhæve smagen, er det den gængse opfattelse heraf, der er afgørende for, om en vare skal tariferes under position 21.04 eller under position 21.07, dvs. om der er tale om et næringsmiddel, som er færdigt til brug, og som typisk og almindeligvis anvendes til at fremhæve smagen i visse fødevarer. I det omfang den almindelige opfattelse kan udgøre et gyldigt middel til fortolkning af den fælles toldtarif, er det i princippet kun, i det omfang denne opfattelse er ens i medlemsstaterne, at den er bestemmende. Den almindelige opfattelse i en enkelt medlemsstat kan udgøre et gyldigt fortolkningsmiddel, sålænge den pågældende vare kun er kendt og anvendes i denne medlemsstat.
1.

Når der i en medlemsstat erhverves ret til en pensionsydelse ved alderdom, som er udmålt i forhold til forsikringsperiodens længde, uden at det er nødvendigt at tage hensyn til de perioder, som er tilbagelagt i henhold til lovgivningen i andre medlemsstater, er den kompetente institution i den første stat ikke berettiget til at anvende artiklerne 27 og 28 i forordning nr. 3 til at nedsætte den ydelse, som den skal udrede i medfør af sin egen lovgivning, i hvert fald i det omfang denne ydelse ikke vedrører perioder, der allerede er medtaget ved beregningen af ydelser, som er udbetalt af den kompetente institution i en anden stat.
DOMSTOLENS DOM

AF 10. NOVEMBER 1971

August Keller

mod Caisse regionale d' assurance vieillesse des travailleurs salariés de Strasbourg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commission de premiere instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole du Bas-Rhin)

»Alderspension«

Sag 27/71

Processprog: Fransk

Angående:

En præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 27 og 28 i Rådets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere.

Domskonklusion:

Når der i en medlemsstat erhverves ret til alderspension alene i kraft af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i nævnte stat, uden at det er nødvendigt at tage hensyn til de perioder, som er tilbagelagt i henhold til lovgivningen i andre medlemsstater, er den kompetente institution i den første stat ikke berettiget til at anvende artiklerne 27 og 28 i forordning nr. 3 til at nedsætte den ydelse, som den skal udrede i medfør af sin egen lovgivning, i hvert fald i det omfang denne ydelse ikke vedrører perioder, der allerede er medtaget ved beregningen af ydelser, som er udbetalt af den kompetente institution i en anden stat.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

(Se sag 26/71, side 233)

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere — alderspension — ret erhvervet i kraft af forsikringsperioder tilbagelagt efter lovgivningen i en enkelt medlemsstat — nedsættelse gennem sammenlægning og forholdsmæssig beregning — forbud undtagen i tilfælde af sammenlœgning af ydelser for en og samme periode

(Rådets forordning nr. 3, artikel 27 og 28)

Når der i en medlemsstat erhverves ret til alderspension alene i kraft af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i nævnte stat, uden at det er nødvendigt at tage hensyn til de perioder, som er tilbagelagt i henhold til lovgivningen i andre medlemsstater, er den kompetente institution i den første stat ikke berettiget til at anvende artiklerne 27 og 28 i forordning nr. 3 til at nedsætte den ydelse, som den skal udrede i medfør af sin egen lovgivning, i hvert fald i det omfang denne ydelse ikke vedrører perioder, der allerede er medtaget ved beregningen af ydelser, som er udbetalt af den kompetente institution i en anden stat.
1.

Fastsætter lovgivningen i en medlemsstat om forskellige ydelser ved alderdom i forhold til længden af den periode, hvori den pågældende arbejdstager har været tilsluttet forsikringen, skal der foretages sammenlægning af de forsikringsperioder, som successivt eller skiftevis er tilbagelagt efter lovgivningen i to eller flere medlemsstater, såfremt arbejdstageren ikke har tilbagelagt de perioder, der efter den første stats lovgivning er nødvendige for at erhverve ret til en mere fordelagtig ydelse.
10.

Det forelagte spørgsmål kan imidlertid også have til formål at få afgjort om en person, der ifølge den belgiske lovgivning om syge- og invalideforsikring anses for »medhjælpende familiemedlem«, kan påberåbe sig forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning som arbejdstager, med henblik på at opnå fordele, såsom fritagelse for en ventetid, som bestemmelserne vedrørende syge- og invalideforsikring for selvstændige erhvervsdrivende knytter til de forsikringsperioder, der tidligere er tilbagelagt som arbejdstager efter den belgiske lovgivning.
hvad angår DD4-certifikatet, hvis formål i øvrigt ifølge Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 var at godtgøre oprindelsen af det importerede produkt og ikke bestemmelsesstedet for det eksporterede produkt, er det blevet hævdet, at medlemsstaternes importører var interesserede i at blive omfattet af Fællesskabets importafgift, der var mindre end importafgiften for tredjelande, og at de følgelig kun gav afkald på udstedelsen af DD4-certifikatet, hvis de blot havde til hensigt at optræde som speditører, idet varen var bestemt til et tredjeland;

denne argumentation er fejlagtig, eftersom det ikke kan udelukkes, at det tab, som importøren lider ved anvendelsen af den for tredjelande gældende importafgift, i visse tilfælde for en stor del kunne dækkes af eksportørens mulighed for, takket være »tredjelands-restitutionen«, at benytte priser, der var mere fordelagtige end dem, som han kunne have benyttet, såfremt han ikke havde fået tildelt restitutionen;
6.

Artiklerne 9 og 16 indebærer under ét, at der med hensyn til samtlige afgifter med tilsvarende virkning som udførselstold senest ved udgangen af første etape består et klart og præcist forbud mod at opkræve sådanne afgifter, hvilket forbud ikke er ledsaget af noget forbehold fra staternes side om, at dets iværksættelse skal være betinget af en udtrykkelig retsakt i den nationale lovgivning eller af en handling fra fællesskabsinstitutionernes side; ifølge selve sin karakter er forbudet fuldt ud egnet til at skabe direkte virkninger i retsforholdene mellem medlemsstaterne og disses borgere;
3.

efter forgæves at have klaget herover til nationale myndigheder henvendte sagsøgeren sig til Kommissionen for at opnå, at denne ved hjælp af et pålæg til Forbundsrepublikken Tyskland eller en passende ændring af afgørelsen af 17. juli 1962 sørgede for, at andre bevismidler end DD 4-formularen blev tilladt, og at afgiften inden for Fællesskabet følgelig blev anvendt i sagsøgerens tilfælde; i den opfordring til Kommissionen, som er sket i henhold til artikel 175, stk. 2, og i stævningen har sagsøgeren præciseret søgsmålets genstand som et krav til Kommissionen om en retsakt, der fuldstændiggør afgørelsen af 17. juli 1962 og retter sig til de samme adressater som denne.
6.

inden den idømmer private de straffe, som artikel 2 i loven af 26. juni 1968 foreskriver for overtrædelse af de bestemmelser, der begrænser tredjemands ret til at drive havnevirksomhed, har den nationale ret fundet det nødvendigt at henvende sig til Domstolen for at få de fortolkningsbidrag, der gør det muligt for den at løse problemet vedrørende senere nationale retsreglers forenelighed med Fællesskabets konkurrenceregler;
1.

Selv om traktatens artikel 177 ikke tillader Domstolen at træffe afgørelse i en bestemt sag, når den bliver anmodet om at fortolke fællesskabsretten, retfærdiggør imidlertid behovet for at nå til en nyttig fortolkning af de omtvistede bestemmelser, at den nationale ret beskriver, i hvilken retlig sammenhæng den ønskede fortolkning skal anbringes.
DOMSTOLENS DOM

AF 13. JULI 1971

Deutscher Komponistenverband e. V.

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 8/71

Processprog: Tysk

Angående:

Et passivitetssøgsmål i henhold til EØF-traktatens artikel 175 med henblik på statuering af, at Kommissionen har undladt at opfylde forpligtelsen til at høre Deutscher Komponistenverband e. V. i dets egenskab af juridisk person med tilstrækkelig interesse i den sag, som i medfør af EØF-traktatens artikel 85 og 86 er anlagt mod Gesellschaft fur musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfåltigungsrechte (GEMA).

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Sagen bør afvises, som foreslået af Kommissionen.

Sammendrag

Retspleje — den udøvende magts passivitet — begreb

(EØF-traktaten, artikel 17 5)

EØF-traktatens artikel 175 sigter til den passivitet, som den udøvende magt gør sig skyldig i ved at undlade at træffe afgørelse eller tage stilling, og ikke til vedtagelsen af en anden retsakt- end den, som de interesserede parter måtte ønske eller anse for nødvendig.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. JULI 1971

Forbundsrepublikken Tyskland

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

»Den europæiske Socialfond«

Sag 2/71

Processprog: Tysk

Angående:

Annullation af Kommissionens afvisningsbeslutning af 6. november 1970 og af den opgørelse af Den europæiske Socialfonds konti for budgetåret 1969, hvorpå beslutningen hviler.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Sagen bør afvises på grund af søgsmålsfristens udløb. Sagsøgte bør under alle omstændigheder frifindes.

Sammendrag

EØF — finansielle bestemmelser — budget — medlemsstaternes bidrag — opgørelse — meddelelse til medlemsstaterne om beløb der skal letales — karakter af endelige beslutninger

(EØF-traktaten, artikel 200; finansforordning af 21. januar 1961, artikel 17, 18)

Det følger af artiklerne 17 og 18 i finans forordningen af 31. januar 1961, at op gørelsen af medlemsstaternes bidrag og meddelelsen til dem herom skal ske inden for en vis frist, hvorfor disse akter skal anses for endelige beslutninger og ikke for en fore løbig stillingtagen.

En opgørelse efter artikel 17 i finansforordningen, som er meddelt alle medlems staterne, kan ikke anses for foreløbig over for en af disse stater.

Er der ikke indgivet søgsmål inden for en frist på 2 måneder, kan sagsøger ikke afhjælpe dette ved at indgive søgsmål mod en senere skrivelse, hvorved en ændring af de pågældende retsakter afvises.
DOMSTOLENS DOM

AF 17. JUNI 1971

Gebrüder Bagusat

mod Hauptzollamt Berlin-Packhof

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Berlin)

»Sukker tilføjet forarbejdede frugtprodukter«

Sag 3/71

Processprog: Tysk

Angående:

En præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen og gyldigheden af artiklerne 2 og 9 i Rådets forordning nr. 865/68 af 28. juni 1968 om den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager i sammenhæng med den supplerende note nr. 2 til kapitel 20, position 20.06-B-I-e) i Rådets forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 om den fælles toldtarif.

Domskonklusion:

Bestemmelserne i artikel 2 i Rådets forordning nr. 865/68 af 28. juni 1968 om den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager i sammenhæng med den supplerende note nr. 2 til kapitel 20-B-I-e i den fælles toldtarif, som forordningens artikel 9 henviser til, skal fortolkes således, at kun de produkter, som er forarbejdet ved virkelig tilføjelse af sukker, pålægges afgift, men at det, dersom indholdet af sukker i et produkt, som falder ind under position 20.06-B-I-e, overstiger 9 % af vægten, påhviler importøren at bevise, at produktet kun indeholder natursukker.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Domstolen bør kende for ret:

1. Bestemmelserne i artikel 2 i forordning nr. 865/68 pålægger kun de produkter afgift, som opregnes i forordningens artikel 1, og som er forarbejdet ved tilføjelse af sukker. Ifølge fortolkningsreglerne for den fælles toldtarif (supplerende note nr. 2 i kapitel 20, position 20.06-B), som artikel 9 i forordning nr. 865/68 henviser til, påhviler det, hvis produkternes sukkerindhold overstiger 9 %, importøren at bevise, at de kun indeholder natursukker.

2. Besvarelsen af det første af de rejste spørgsmål gør de to subsidiære spørgsmål genstandsløse.

Sammendrag

Landbrug — fælles markedsordning — frugt og grønsager — forarbejdede produkter — sukker — afgift — formål — begrænsning til produkter forarbejdet ved tilsoetning af sukker — fælles toldtarif — tarifering — bevis

(Rådets forordning nr. 863/68/EØF, artikel 2; Rådets forordning nr. 950/68/EØF om den falles toldtarif, supplerende note 2 til kapitel 20)

Artikel 2 i Rådets forordning af 28. juni 1968 om den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager skal fortolkes således, at der kun kan opkræves afgift, hvis der virkelig er til føjet sukker.

Da den supplerende note 2 til kapitel 20 i den fælles toldtarif, som er fastsat ved Rå dets forordning nr. 950/68, ikke kan ændre grundlaget for opkrævning af en landbrugsafgift, skaber den kun en afkræftelig for modning med hensyn til tariferingen.
2.

Betingelserne for forbudet i artikel 85 skal vurderes i relation til de faktiske rammer, hvori aftalen er indgået. En eneforhandlingsaftale mellem parter, som indtager en svag stilling på markedet for de produkter, som er omfattet af kontrakten, kan falde uden for forbudet i artikel 85, stk. 1, selv når den yder absolut områdebeskyttelse. Dette gælder så meget desto mere, når en sådan aftale ikke hindrer hverken tredjemand i at foretage parallelimport til det beskyttede område eller eneforhandleren i at reeksportere de varer, som er omfattet af aftalen.
MELLEMAFGØRELSE TRUFFET AF DOMSTOLEN (FØRSTE AFDELING)

DEN 12. MARTS 1975 ( 1 )

Antonio Gigante

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 31/71

Sammendrag

Tjenestemænd – invaliditet – udvalg – medlemmer – uenighed – flertalsafgørelse

(Tjenestemandsvedtægtens artikel 59)

Det kan ikke antages, at det medlem af et invaliditetsudvalg, der er udpeget af en af de pågældende, ved sin undladelse af eller afslag på at skrive under kan blokere fremgangsmåden efter artikel 59 og således gøre det umuligt at anvende vedtægtens bestemmelser. Eftersom udvalget efter vedtægten skal være sammensat af tre medlemmer, forudsættes stemmeflerhed at kunne være afgørendé i tilfælde af uenighed. Den sagkyndige udtalelse, der er udtryk for dette flertals mening, må betragtes som gyldig i vedtægtens forstand med alle de deraf flydende retlige konsekvenser.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
a)

Bestemmelserne i position 20.06, B, II, a, 6, bb i den fælles toldtarif sammenholdt med supplerende bestemmelse nr. 2 i kapitel 20 skal fortolkes således, at de frugter (bortset fra ananas og druer), der henhører under position 20.06, når de har et sukkerindhold på mere end 9 men under 13 vægtprocent som fastslået i overensstemmelse med supplerende bestemmelse nr. l i kapitel 20, skal belægges med den høje told for frugter tilsat sukker, uden at det skal undersøges, om der er foretaget tilsætning af sukker.
b)

De faktiske kriterier for sammensætningen af de varer, som kan henføres under den fælles toldtarifs positioner 11.01, 11.02 og 23.07, og kriterierne for afgrænsningen i forhold til positionerne 23.03 og 23.04 kan ikke sammenfattes i korthed. I så henseende skal jeg tillade mig at henvise til bemærkningerne i mit forslag til afgørelse.
DOMSTOLENS DOM

AF 22. MARTS 1972

Adalgisa Merluzzi

mod Caisse primaire centrale d'assurance maladie de la région parisienne

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commission de premiére instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris)

»Identifikation ikke noødvendig«

Sag 80/71

Processprog: Fransk

Angående:

En anmodning om fortolkning af bilag G, afdeling IV, litra B) i Rådets forordning nr. 3 »om social tryghed for vandrende arbejdstagere«, som ændret ved artikel 4 i Rådets forordning nr. 19/68 af 5. april 1968JO L 87, 1968).

Domskonklusion :

Bilag G, IV, B) i forordning nr. 3 skal fortolkes således, at lov nr. 65/555 af 10. juli 1965, der tildeler franskmænd, som udøver eller har udøvet beskæftigelse i udlandet, mulighed for at blive omfattet af ordningen for frivillig alderdomsforsikring, finder anvendelse på sådanne statsborgere fra de andre medlemsstater, som ved indgivelsen af deres anmodning i mindst 10 år har været omfattet af en af de franske ordninger, som er opført i artikel 2, stk. 1 og 2 i forordning nr. 3.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Udtrykket i afdeling IV, B i bilag G til forordning nr. 3 »omfattet af den franske lovgivning, tvungent eller frivilligt fortsat«, skal forstås således, at de pågældende personer var omfattet af den franske socialforsikring. For bedømmelsen af sagens omstændigheder er alene fransk lovgivning afgørende, eventuelt i forbindelse med en godtgørelse af, at der er ydet bidrag til en lovmæssig socialsikringsordning, eller at der forelå en forsikring uden bidragsbetaling.

Sammendrag

1. Præjudicielle spørgsmål — Domstolens beføjelser — grænser (EØF-traktaten, artikel 177)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere — fransk lovgivning — lov nr. 65/555 af 1 0. juli 1965 — anvendelse på de andre medlemsstaters statsborgere — betingelser (Forordning nr. 3, bilag G, IV, B)

1. Inden for rammerne af artikel 177 kan Domstolen hverken tage stilling til sagens faktiske omstændigheder eller træffe afgørelse om nationale retsregler. Af det stillede spørgsmål kan den imidlertid uddrage de elementer, som vedrører fortolkningen af fællesskabsretten.
1.

De specifikationer, som nævnes i artikel l, stk. l i tjenestemandsvedtægtens bilag III, har til formål at sikre, at ansættelsesbetingelserne, hver gang en stilling skal besættes ved udvælgelsesprøve, så nøjagtigt som muligt svarer til kravene for den stilling, som skal besættes. Da Vedtægtens forfattere indførte pligten til at præcisere disse betingelser i meddelelsen om udvælgelsesprøve, havde de til hensigt at forhindre ansættelsesmyndigheden i at udskille visse ansøgere linder henvisning til ansættelsesbetingelser, som ikke forud er meddelt de interesserede på hensigtsmæssig måde.
med det ordvalg, hvormed Rådet ved forordning nr. 2622/69 indrømmede Den italienske Republik en forlængelse på tre måneder af den oprindelige frist, gav det i øvrigt udtryk for, at det kun anså indrømmelsen for rent midlertidig med henblik på at sikre, at ophævelsen af salgseneretten faldt sammen med afslutningen at det løbende mejeriår;

selv om det af forordning nr. 1411/71 kan udledes, at fællesskabslovgiveren havde til hensigt at give Italien en vis supplerende frist, der skulle muliggøre omformningen af »mælkecentralerne«, er det dog en kendsgerning, at på tidspunktet for de omstændigheder, hvorom den nationale ret skal træffe afgørelse, var den eneste gældende bestemmelse, som vedrørte ordningen med disse centraler, bestemmelsen i forordning nr. 2622/69, der i artikel 2 fastsatte udløbet af tillægsfristen til den 31. marts 1970;

det følger heraf, at der på tidspunktet for de omstændigheder, hvorom den nationale ret skal træffe afgørelse, fandtes en specifik bestemmelse i en forordning, der medførte, at den til »mælkecentralerne« indrømmede salgseneret skulle ophæves, og at de nationale lovbestemmelser, der hjemlede denne eneret, derfor ikke kunne finde anvendelse;
DOMSTOLENS DOM

AF 8. MARTS 1972

Nordgetreide GmbH & Co. KG

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 42/71

Processprog: Tysk

Angående:

Spørgsmålet, på sagens nuværende stade, om antagelsen til realitetsbehandling af en sag, hvorunder det sagsøgende selskab har nedlagt påstand om, at de varer, som henhører under den fælles toldtarifs position 11.02, navnlig flager af byg (underposition 11.02 I. I b 1) og visse typer gryn af majs (underposition 11.02 A v a 1), indføjes i en vareliste, som findes i bilag 1 til Kommissionens forordning nr. 1014/71 af 17. maj 1971 om fastsættelse af de udligningsbeløb, som er foreskrevet i forordning nr. 974/71 om visse konjunkturpolitiske foranstaltninger, der skal træffes inden for landbrugssektoren som følge af den midlertidige udvidelse af grænserne for kursudsving i visse medlemsstaters valutaer, samt til Kommissionens forordning nr. 1272/71 af 17. juni 1971 om ændring af de nævnte udligningsbeløb.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

De i sagen nedlagte påstande kan ikke antages til påkendelse. Herved er der bortset fra Kommissionens opfattelse, hvorefter sagen ikke længere har nogen genstand.

Sammendrag

En institutions retsakter — retsakt med tilsvarende betydning som en forordning — søgsmål fra private — personkreds som er bestemt på abstrakt og almen måde — afvisning

(EØF-traktatens artikel 173)

De betingelser, der er fastsat i artikel 173, stk. 2 for privates søgsmål mod institutionens retsakter, er ikke opfyldt, dersom en fysisk eller juridisk person er berørt af en sådan retsakt som følge af, at han tilhører en kreds, som er bestemt på abstrakt og almen måde, men ikke er adressat for en retsakt, der berører ham umiddelbart og individuelt.
5.

Traktatens artikel 189, stk. 2 udtaler, at forordninger »er almengyldige« og »gælder umiddelbart i hver medlemsstat«; på grund af selve sin karakter og sin funktion i Fællesskabernes retskildesystem må den følgelig anses for at have umiddelbare virkninger og, som sådan, være egnet til at skabe rettigheder for private, som de nationale retter har pligt til at beskytte; som følge heraf er den virkning, der tilkommer forordninger efter artikel 189, til hinder for anvendelsen af enhver, selv senere vedtaget lovgivning, som strider mod forordningsbestemmelserne; dette gælder også for de ovennævnte bestemmelser.
1.

De to frister i tjenestemandsvedtægtens artikel 91 har begge til formål at garantere den retssikkerhed inden for fællesskabsinstitutionerne, som kræves af hensyn til disses gnidningsløse funktion. Det kan derfor ikke tilkomme de interesserede parter at forlænge dem efter forgodtbefindende.
6.

Med henblik på at realisere den fælles markedsordnings målsætninger skal iværksættelsen af interventionsmekanismerne være reguleret så ensartet som muligt for at undgå, at den frie bevægelighed for korn under normale forhold på Fællesskabets interne marked hindres. Det er derfor udelukket at antage, at medlemsstaterne kan fastsætte noget herfra afvigende, når forordningernes forfattere ikke klart har tilkendegivet dette.
da pligten til at intervenere på afgørende måde er forbundet med et forudgående tilbud, er det, med henblik på at garantere den ensartethed, som søges opnået for betingelserne for intervention, nødvendigt, at begrebet forskriftsmæssigt tilbud og de betingelser, som det indebærer, har et fællesskabsretligt indhold;

dette krav trænger sig på ikke blot i det omfang, hvor fællesskabsmyndighederne selv fastsætter de nævnte betingelser, men også i det omfang, det er nødvendigt for at sikre, at de supplerende betingelser, som de enkelte medlemsstaters interventionsorganer i visse tilfælde har hjemmel til at udstede, er forenelige med interventionssvstemets formål;

de af fællesskabsretten anvendte retlige begreber skal fortolkes og anvendes ensartet i hele Fællesskabet, medmindre der udtrykkeligt eller stiltiende er henvist til national ret;