FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

ANTONIO TIZZANO

fremsat den 7. juni 2005 ( )

Sag C-397/03 P

Archer Daniels Midland Company

Archer Daniels Midlands Ingredients

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – karteller – lysin – bøder – retningslinjer for beregningen af bødebeløbet – ligebehandling – proportionalitet – forbud mod tilbagevirkende kraft – ne bis in idem-princippet«

1. Denne sag omhandler en appel indgivet af selskaberne Archer Daniels Midland Company (herefter »ADM Company«) og Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (herefter »ADM Ingredients«) til prøvelse af Retten i Første Instans’ dom af 9. juli 2003, sag T‑224/00, Archer Daniels Midland Company og Archer Daniels Midland Ingredients Ltd mod Kommissionen (herefter den »appellerede dom«) ( ), som i det væsentlige stadfæstede Kommissionens beslutning 2001/418/EF af 7. juni 2000 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (herefter den »anfægtede beslutning«) ( ).

I – Retsforskrifter

2. EF-traktatens artikel 81 forbyder som bekendt »[a]lle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet«.

3. Kommissionen kan straffe denne adfærd ved at pålægge de virksomheder bøder, der har gjort sig skyldige heri.

4. Artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17/62 (herefter »forordning nr. 17«) ( ) bestemmer:

»Ved beslutning kan Kommissionen pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 regningsenheder, idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt eller uagtsomt:

a) overtræder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86, eller

b) […]

Ved fastsættelsen af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed.«

5. For at sikre gennemsigtighed og objektivitet i forbindelse med sine beslutninger på området fastlagde Kommissionen i 1998 retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (herefter »retningslinjerne«) ( ).

6. Efter den metode, der er beskrevet i retningslinjerne, fastsættes bødens størrelse hovedsageligt i flere på hinanden følgende faser.

7. Først fastsætter Kommissionen bødens grundbeløb »på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed« (punkt 1 i retningslinjerne). Hvad det første aspekt angår klassificeres overtrædelser som »lidet alvorlige, alvorlige og meget alvorlige overtrædelser« ( ) afhængig af deres art, deres konkrete indvirkning på markedet og det berørte markeds udstrækning. Med hensyn til varigheden skelnes der mellem overtrædelser af kort varighed (under et år), overtrædelser af mellemlang varighed (mellem et og fem år) og overtrædelser af lang varighed (over fem år).

8. Når grundbeløbet er fastsat, undersøger Kommissionen, om det bør forhøjes som følge af skærpende omstændigheder ( ) eller nedsættes som følge af formildende omstændigheder ( ).

9. Punkt 5, litra a), i retningslinjerne bestemmer:

»Det siger sig selv, at slutresultatet af beregningen af bøden efter denne model (grundbeløb med procentuelle tillæg eller fradrag i tilfælde af skærpende henholdsvis formildende omstændigheder) under ingen omstændigheder må overskride 10% af en virksomheds verdensomspændende omsætning, jf. artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.«

10. Forudsat at den øvre grænse på 10% ikke overskrides, kan det således beregnede beløb endvidere i henhold til punkt 5, litra b), i retningslinjerne tilpasses endnu en gang, idet Kommissionen tager hensyn til »visse objektive forhold, så som den særlige økonomiske kontekst, virksomhedens eventuelle økonomiske eller finansielle fordele af overtrædelsen […], de pågældende virksomheders særlige kendetegn og deres reelle betalingsevne i en given social kontekst for sluttelig at tilpasse de påtænkte bødebeløb«.

II – Faktiske omstændigheder og den administrative procedure

1. Sagens baggrund

11. De faktiske omstændigheder i sagen beskrives således i den appellerede dom:

»1. Sagsøgerne, Archer Daniels Midland Company (herefter »ADM Company«) og dets europæiske datterselskab Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (herefter »ADM Ingredients«), driver virksomhed inden for sektoren for forarbejdning af kornprodukter og oliefrø. Sagsøgerne fik i 1991 fodfæste på lysinmarkedet.

2. Lysin er den vigtigste aminosyre, som anvendes i dyrefoder i ernæringsmæssigt øjemed. Syntetisk lysin anvendes som tilsætningsstof i foder, der ikke indeholder en tilstrækkelig mængde naturlig lysin, som f.eks. kornprodukter, med henblik på at give foderstofeksperterne mulighed for at sammensætte foder på basis af proteiner, som opfylder dyrenes næringsbehov. Det foder, som den syntetiske lysin tilsættes, kan ligeledes erstattes med foder, som indeholder en tilstrækkelig mængde naturlig lysin, som f.eks. soja.

3. Efter en hemmelig undersøgelse foretaget af Federal Bureau of Investigation (»FBI«), blev der i 1995 i De Forenede Stater gennemført ransagninger i forretningslokalerne hos flere virksomheder, som var aktive på lysinmarkedet. I august og oktober 1996 rejste de amerikanske myndigheder sigtelser mod ADM Company samt mod Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd […], Sewon Corp. Ltd, Cheil Jedang Corp. […] og Ajinomoto Co. Inc. for at have indgået et kartel, som bestod i fastsættelse af prisen for lysin og fordeling af salgsmængder for denne vare mellem juni 1992 og juni 1995. I henhold til aftaler indgået med det amerikanske justitsministerium blev disse virksomheder af den ret, for hvilken sagen var anlagt, idømt bøder, nemlig en bøde på 10 mio. amerikanske dollars (USD) til Kyowa Hakko Kyogo og Ajinomoto, en bøde på 70 mio. USD til ADM Company og en bøde på 1,25 mio. USD til Cheil. Den bøde, som Sewon Corp. blev idømt, beløb sig ifølge dette selskabs oplysninger til 328 000 USD. Endvidere blev tre direktører for ADM Company idømt fængselsstraffe og bøder for deres rolle i kartellet.

4. I juli 1996 tilbød Ajinomoto på grundlag af Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager […] at samarbejde med Kommissionen med henblik på at fastslå eksistensen af et kartel på lysinmarkedet og dettes virkninger i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).«

12. Det fremgår desuden af dommen, at Kommissionen efter Ajinomotos redegørelse indledte en administrativ undersøgelse for at efterprøve eventuelle overtrædelser af EF-traktatens artikel 85, stk. 2, (nu artikel 81, stk. 1, EF). Efter afslutningen af denne undersøgelse vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den:

– fastslog, at en række virksomheder, heriblandt ADM Company og ADM Ingredients, havde overtrådt EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, ved at deltage i »aftaler om priser og afsætningsvoluminer samt udveksling af individuelle oplysninger om afsætningsvoluminer for syntetisk lysin omfattende hele EØS« (artikel 1) ( )

– og pålagde ADM Company og ADM Ingredients, der hæftede solidarisk, en bøde på 47 300 000 EUR (artikel 2).

13. I beslutningens begrundelse konstaterede Kommissionen, at ADM Company og ADM Ingredients i perioden fra den 23. juni 1992 til den 27. juni 1995 havde indgået en række aftaler med asiatiske lysinproducenter om verdenshandelen med lysin. Formålet med disse aftaler var i det væsentlige a) at regulere lysinmarkedet ved at fastsætte priser og fordele afsætningsmængder og b) at koordinere de deltagende virksomheders adfærd med henblik på at sikre, at de initiativer, som de aftalte vedrørende priser og afsætningsmængder, ville blive gennemført (betragtning 50-234 til den anfægtede beslutning).

14. Hvad angår det mere relevante spørgsmål, der skal behandles i denne sag, nemlig beregningen af de bøder, som de to selskaber blev pålagt, henviste Kommissionen udtrykkeligt til bestemmelserne i retningslinjerne (betragtning 255 til beslutningen).

15. Kommissionen understregede således, at bødens grundbeløb skal fastsættes under hensyn til overtrædelsens grovhed og dens varighed.

16. Hvad det første aspekt angår betegnede Kommissionen den overtrædelse, som virksomhederne havde begået på lysinmarkedet, som meget alvorlig (betragtning 257-302 til den anfægtede beslutning).

17. Kommissionen fastslog i særdeleshed, at det ved fastsættelsen af bødernes grundbeløb i forhold til overtrædelsens grovhed var nødvendigt at tage hensyn til: i) de pågældende virksomheders reelle mulighed for at anrette betydelig skade på lysinmarkedet i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og ii) behovet for at sikre, at bødernes størrelse har en tilstrækkelig afskrækkende virkning.

18. Kommissionen opdelte derfor virksomhederne i to grupper efter deres respektive størrelse. Sammenligningen blev foretaget på grundlag af de pågældende virksomheders samlede omsætning og deres verdensomspændende omsætning på lysinmarkedet i det sidste år, hvor overtrædelsen foregik ( ). Kommissionen fandt, at dette kriterium var det bedst egnede til vurdering af de nævnte virksomheders ressourcer og reelle betydning på de markeder, der var berørt af den ulovlige adfærd.

19. Kommissionen valgte derfor at fastsætte bødens grundbeløb, alene vurderet efter den begåede overtrædelses grovhed, til 30 mio. EUR for ADM Companys og ADM Ingredients’ vedkommende.

20. Med hensyn til varigheden af den påståede overtrædelse fastslog Kommissionen, at der var tale om en overtrædelse af mellemlang varighed. Dette indebærer, at de bødebeløb, der oprindeligt var fastsat i forhold til overtrædelsens grovhed, skulle forhøjes med 10% pr. år. Bøden til ADM Company og ADM Ingredients skulle derfor forhøjes med 30%.

21. Grundbeløbet for den bøde, der skulle pålægges ADM Company og ADM Ingredients, blev således fastsat til 39 mio. EUR.

22. Efter at Kommissionen havde fastsat dette grundbeløb, undersøgte den, om der forelå skærpende og/eller formildende omstændigheder med hensyn til de enkelte virksomheders rolle.

23. Kommissionen fastslog herved, at ADM Company og ADM Ingredients havde indtaget en ledende position i lysinkartellet, og at bødens grundbeløb som følge heraf skulle forhøjes med 50%.

24. Kommissionen understregede imidlertid, at dette beløb skulle nedsættes i) med 10%, fordi ADM Company og ADM Ingredients var ophørt med den ulovlige adfærd, allerede da Kommissionen foretog sine første undersøgelser, og ii) med yderligere 10%, fordi de to virksomheder havde samarbejdet med Kommissionen, efter at de havde modtaget klagepunktsmeddelelsen.

25. Den endelige bøde til ADM Company og ADM Ingredients blev derfor fastsat til 47 300 000 EUR.

2. Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom

26. Selskaberne ADM Company og ADM Ingredients nedlagde ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. august 2000 påstand om, at den appellerede beslutning blev annulleret, eller subsidiært at den bøde, Kommissionen havde pålagt dem, blev nedsat.

27. ADM Company og ADM Ingredients fremførte til støtte for deres påstande en række klagepunkter vedrørende den anfægtede beslutning, for så vidt som Kommissionen i den foreliggende sag havde a) tilsidesat princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, b) tilsidesat ligebehandlingsprincippet, c) tilsidesat ne bis in idem-princippet, d) tilsidesat proportionalitetsprincippet samt e) foretaget en urigtig bevisbedømmelse.

28. Retten bemærkede til disse klagepunkter følgende.

29. a) Retten forkastede indledningsvis parternes anbringende om, at princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, var blevet tilsidesat, fordi retningslinjerne var blevet anvendt på en adfærd, som virksomhederne havde udvist, før disse retningslinjer trådte i kraft.

30. Retten erkendte herved, at dette princip for det første udgør en integrerende del af de almindelige principper, som Fællesskabets retsinstanser sikrer overholdelsen af, og at det for det andet medfører, at »de sanktioner, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået« ( ).

31. Retten fastslog imidlertid, at den omstændighed, at bøderne i den foreliggende sag var beregnet ud fra retningslinjerne, ikke kunne anses for en tilsidesættelse af forbuddet mod tilbagevirkende kraft, eftersom de pågældende retningslinjer ikke går ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat i artikel 15 i forordning nr. 17.

32. Ifølge denne artikel skal Kommissionen ved fastsættelsen af størrelsen af den bøde, der pålægges i tilfælde af overtrædelse af konkurrencereglerne, tage hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed. Den fastsatte bøde må dog under ingen omstændigheder overskride 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen.

33. I de omhandlede retningslinjer pålægges Kommissionen imidlertid også at fastsætte grundbeløbet for sanktionen på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed. De foreskriver desuden, at det således beregnede beløb under ingen omstændigheder må overstige 10% af virksomhedernes verdensomspændende omsætning. Det følger efter Rettens opfattelse heraf, at »efter den i retningslinjerne angivne metode sker beregningen af bødebeløbene stadig på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning« ( ).

34. b) Retten forkastede herefter også de anbringender, der vedrørte den påståede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

35. Retten bemærkede herved, at »[p]å området for bekæmpelse af konkurrencereglerne kræver respekten for dette princip utvivlsomt, at virksomheder, der har begået overtrædelser af samme art og tidsmæssigt parallelt med hinanden, skal pålægges de samme lovmæssige sanktioner uanset det nødvendigvis usikre tidspunkt, hvor en beslutning mod dem vedtages. I den forstand er princippet snævert forbundet med princippet om forbud mod straffe med tilbagevirkende kraft, i henhold til hvilket en sanktion, som pålægges en virksomhed for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til den sanktion, som var fastsat på det tidspunkt, hvor overtrædelsen fandt sted. I det foreliggende tilfælde kan sagsøgerne imidlertid ikke med føje gøre gældende, at der er sket en tilsidesættelse af dette princip alene på grund af, at Kommissionen anvendte retningslinjerne for beregningen af bøder […]. Som det er understreget ovenfor, udgør den ændring, som vedtagelsen af retningslinjerne har kunnet medføre i forhold til Kommissionens eksisterende administrative praksis, ikke en ændring af den retlige ramme for fastsættelse af de bøder, der kan pålægges ved overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler […]. Det følger heraf, at den omstændighed, at der er blevet anvendt den i retningslinjerne fastsatte metode til beregning af bødebeløbet for ADM, ikke kan udgøre en forskelsbehandling i forhold til virksomheder, der har begået overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler i samme periode, men som på grund af det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev opdaget, eller på grund af særlige kendetegn ved forløbet af den administrative procedure vedrørende dem blev pålagt bøder på tidspunkter forud for retningslinjernes ikrafttræden. I begge tilfælde ligger de bøder, som virksomhederne kunne pålægges på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, inden for de fastsatte rammer i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17« ( ).

36. ADM Company og ADM Ingredients mente desuden, at Kommissionen havde tilsidesat ligebehandlingsprincippet, fordi den havde taget hensyn til deres samlede omsætning frem for omsætningen ved salg af lysin i EØS. De to virksomheder blev derfor udsat for forskelsbehandling både i forhold til virksomheder, der var berørt af andre beslutninger vedtaget af Kommissionen før eller efter retningslinjernes offentliggørelse, og i forhold til de andre virksomheder, der var berørt af den anfægtede beslutning.

37. ADM Company og ADM Ingredients understregede især, at de fejlagtigt var blevet sammenlignet med Ajinomoto, selv om deres markedsandel for lysin inden for EØS kun var på 20%, dvs. langt mindre end de 48%, som Ajinomoto havde på samme marked.

38. Dette klagepunkt blev også forkastet af Retten.

39. Hvad angår den påståede forskelsbehandling i forhold til andre virksomheder, som var genstand for beslutninger vedtaget før eller efter retningslinjernes offentliggørelse, henviste Retten til den praksis, hvorefter Kommissionen ved fastlæggelsen af det generelle bødeniveau »kan tage hensyn til, at åbenbare overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler fortsat er relativt hyppige, og hvorefter den har adgang til at forhøje bødeniveauet for at forstærke bødernes forebyggende virkning« ( ).

40. Retten anførte navnlig, at det var korrekt, at Kommissionen i flere nyere beslutninger, hvori retningslinjerne var blevet anvendt, havde taget hensyn til den omsætning, som virksomhederne havde på det marked, hvor overtrædelsen fandt sted, men at der på grund af de konkrete omstændigheder »ikke [kan] foretages nogen direkte sammenligning mellem den foreliggende beslutning og de andre beslutninger, hvori retningslinjerne ligeledes blev anvendt. Som allerede understreget bestemmes det ikke udtrykkeligt i retningslinjerne, at bøderne skal beregnes ud fra den specifikke omsætning, men blot, at der skal tages hensyn til visse elementer (virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre skade, virksomhedernes størrelse, den specifikke vægt og de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed spillede ved overtrædelsen osv.), hvoriblandt omsætningen kan komme i betragtning. Det tilkommer således Kommissionen under Rettens kontrol i hvert enkelt tilfælde at bestemme, om den kan henholde sig til det ene og/eller det andet af de relevante omsætningsbeløb eller til andre faktorer, såsom markedsandele. Det følger heraf, at det forhold, at Kommissionen ikke har taget hensyn til omsætningen på det relevante marked, ikke i sig selv udgør forskelsbehandling i forhold til de virksomheder, som er berørt af andre beslutninger« ( ).

41. Retten fandt ikke, at Kommissionen udøvede forskelsbehandling mellem ADM og Ajinomoto. Retten bemærkede herved, at ADM’s omsætning i 1995 på det relevante marked rigtignok var mindre end Ajinomotos omsætning i samme periode, men at »ADM […] [er] langt vigtigere end gruppen med de tre små producenter, som virksomheden ikke kan sammenlignes med. Omsætningen af lysin i EØS for Sewon, Kyowa og Cheil udgjorde henholdsvis 15, 16 og 17 mio. EUR i 1995 […]. Endvidere fremgår det af ADM’s samlede omsætning, som giver en indikation af en virksomheds størrelse og økonomiske styrke, at ADM er dobbelt så betydningsfuld som Ajinomoto, hvilket dels kompenserer for, at virksomhedens indflydelse på lysinmarkedet i EØS er mindre end Ajinomotos, dels forklarer, hvorfor bødens grundbeløb blev fastsat på et tilstrækkeligt afskrækkende niveau. Under disse omstændigheder kunne Kommissionen med føje antage, at bødens grundbeløb for ADM og Ajinomoto skulle fastsættes på samme niveau« ( ).

42. c) Retten afviste endvidere, at Kommissionen skulle have tilsidesat ne bis in idem-princippet i den anfægtede beslutning.

43. ADM Company og ADM Ingredients anførte herved, at Kommissionen i den anfægtede beslutning blot pålagde dem en bøde for deltagelsen i et kartel, som allerede var blevet forfulgt af de amerikanske og canadiske myndigheder.

44. Retten bemærkede hertil, at »[d]et skal […] blot bemærkes, at Fællesskabets retsinstanser har anerkendt, at en virksomhed godt kan gøres til genstand for to parallelle procedurer vedrørende samme overtrædelse og således pålægges en dobbelt sanktion af henholdsvis den berørte medlemsstats kompetente myndighed og Fællesskabet. Denne mulighed for kumulation af sanktioner er retfærdiggjort derved, at de nævnte procedurer forfølger forskellige mål […]. Princippet non bis in idem kan så meget desto mindre finde anvendelse i den foreliggende sag, idet de af Kommissionen på den ene side og af de amerikanske og canadiske myndigheder på den anden side indledte procedurer og pålagte bøder åbenbart ikke forfulgte de samme formål. I det første tilfælde drejede det sig om at bevare en loyal konkurrence på Den Europæiske Unions område eller i EØS, mens det i det andet tilfælde drejede sig om beskyttelsen af det amerikanske eller canadiske marked. Dette resultat underbygges af rækkevidden af princippet om forbud mod kumulation af sanktioner, således som det er fastlagt i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til EMRK, og således som det anvendes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Det fremgår af denne bestemmelses ordlyd, at princippet udelukkende indebærer et forbud mod at blive stillet for eller dømt ved en domstol i en stat for en forbrydelse, som den pågældende person allerede er blevet frikendt eller dømt for i den samme stat. Derimod forbyder princippet non bis in idem ikke, at en person retsforfølges eller straffes mere end en gang for de samme faktiske forhold i to eller flere forskellige stater« ( ).

45. Retten understregede ligeledes, at »der på nuværende tidspunkt ikke eksisterer noget folkeretligt princip, som forbyder myndighederne eller domstolene i forskellige stater at retsforfølge og dømme en person på grund af de samme faktiske forhold. Et sådant forbud kan følgelig på nuværende tidspunkt kun følge af et meget snævert internationalt samarbejde om vedtagelsen af fælles regler som dem, der er indeholdt i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000 L 239, s. 19), undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg). Sagsøgerne har ikke påberåbt sig eksistensen af en konventionstekst, der binder Fællesskabet og tredjelande såsom De Forenede Stater og Canada, og som indeholder et sådant forbud« ( ).

46. ADM Company og ADM Ingredients anførte desuden, at Kommissionen ved at afvise at nedsætte den bøde, der var fastsat i den anfægtede beslutning, med det bødebeløb, som de allerede var blevet pålagt i De Forenede Stater og Canada, havde tilsidesat det princip, som Domstolen lagde til grund i sin dom i sagen Boehringer mod Kommissionen ( ), og hvorefter Kommissionen ud fra et almindeligt billighedshensyn er forpligtet til at tage hensyn til sanktioner pålagt af en tredjestats myndigheder, når disse sanktioner vedrører de samme forhold.

47. Retten afviste herved, at Domstolen i sagen Boehringer mod Kommissionen behandlede spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen skal fradrage sanktioner pålagt af en tredjestats myndigheder i tilfælde, hvor der måtte være identitet mellem de forhold, der er blevet gjort gældende mod en virksomhed af henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder. Den påpegede tværtimod, at Domstolen i den nævnte dom blot »betingede dette spørgsmål af, at der faktisk forelå identitet mellem de forhold, som henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder fandt ulovlige« ( ).

48. Retten understregede desuden, at »det er i lyset af de særlige omstændigheder, som på den ene side skyldes den snævre indbyrdes afhængighed mellem medlemsstaternes nationale markeder og fællesmarkedet og på den anden side det særlige system med kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på området for karteller inden for samme område, nemlig fællesmarkedet, at Domstolen, ved at tillade muligheden for dobbelt retsforfølgelse og henset til den heraf følgende mulighed for dobbelt sanktion, har fundet det nødvendigt at tage hensyn til den første beslutning ud fra et krav om billighed […]. Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag, og eftersom det ikke er blevet påstået, at der foreligger en klar konventionsbestemmelse, som fastsætter en forpligtelse for Kommissionen til ved bødefastsættelsen at tage hensyn til sanktioner, som allerede er blevet pålagt virksomheden af myndigheder eller domstole i tredjestater såsom De Forenede Stater og Canada på baggrund af de samme faktiske forhold, kan sagsøgerne ikke med føje påstå, at Kommissionen i den konkrete sag tilsidesatte den påståede forpligtelse« ( ).

49. Retten anførte videre, at under alle omstændigheder, »[s]elv hvis det modsætningsvis kunne udledes af dommen (i sagen Boehringer mod Kommissionen) […], at Kommissionen er forpligtet til at fradrage en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder, såfremt der er identitet mellem de forhold, der er gjort gældende mod den omhandlede virksomhed af henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder, er beviset for denne identitet ikke blevet tilvejebragt, hvilket påhviler sagsøgerne […]. For så vidt angår domfældelsen af ADM Company i De Forenede Stater fremgår det af United States District Courts dom af 15. oktober 1996, at virksomheden […] blev idømt henholdsvis en bøde på 70 mio. USD for deltagelsen i lysinkartellet og en bøde på 30 mio. USD for deltagelsen i et citronsyrekartel. Af dokumenter fremlagt af sagsøgerne fremgår det, at ADM Company tillige i Canada blev idømt en bøde på 16 mio. canadiske dollars for deltagelsen i to karteller vedrørende lysin og citronsyre. Det fremgår derfor, at domfældelserne i De Forenede Stater og Canada således vedrørte et større kompleks af aftaler og samordnet praksis. Særligt skal det bemærkes, at ved vurderingen af bødebeløbet tog den amerikanske domstol hensyn til omsætningsvolumen på »både lysinmarkedet og citronsyremarkedet«« ( ).

50. Endelig præciserede Retten, at »[s]elv hvis domfældelsen vedrørende lysinkartellet skulle kunne anses for adskilt fra domfældelsen vedrørende citronsyrekartellet, skal det understreges, at den i De Forenede Stater afsagte dom henviser til det forhold, at lysinkartellet havde til formål at begrænse produktionen og forhøje priserne på lysin »i De Forenede Stater og andetsteds«, hvorfor det ikke er blevet bevist, at domfældelsen i De Forenede Stater sigtede på andre former for gennemførelse eller virkninger af kartellet end dem, der var indtruffet i dette land […] og navnlig i EØS […]. Denne sidste bemærkning gælder ligeledes for domfældelsen i Canada. […] Under disse omstændigheder bør sagsøgernes anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat en påstået pligt til at fradrage sanktioner pålagt tidligere af tredjestatsmyndigheder […] forkastes« ( ).

51. d) Hvad angår den påståede tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet understregede Retten indledningsvis, at Kommissionen ikke havde anvendt retningslinjerne korrekt i den anfægtede beslutning, eftersom den havde fastsat overtrædelsens grovhed uden at tage hensyn til de to virksomheders omsætning på lysinmarkedet i EØS og havde »tilsidesat retningslinjernes punkt 1 A, fjerde og sjette afsnit« ( ).

52. Retten mente dog ikke, at den manglende hensyntagen til omsætningen på det relevante marked udgjorde en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Til ADM Company og ADM Ingredients, der gjorde gældende, at bødens størrelse var uforholdsmæssig, idet den svarede til 115% af deres omsætning på lysinmarkedet i EØS i det sidste år, overtrædelsen blev begået, bemærkede Retten, at: »[f]or så vidt som den endelige bøde ikke overstiger 10% af ADM’s samlede omsætning i det sidste år, overtrædelsen blev begået, kan den herefter ikke anses for uforholdsmæssig, alene fordi den overstiger den på det berørte marked opnåede omsætning« ( ).

53. Retten tog endvidere afstand fra ADM Companys og ADM Ingredients’ argumenter om, at proportionalitetsprincippet var blevet tilsidesat, fordi omsætningen vedrørende de af overtrædelsen omfattede produkter var forholdsvis beskeden i forhold til deres samlede salg. Den understregede herved, at »der af sammenligningen mellem sagsøgernes omsætning i 1995 kan udledes to oplysninger. På den ene side er det korrekt, at omsætningen af lysin i EØS kan anses for ringe i forhold til den samlede omsætning, idet den ikke udgør mere end 0,3% heraf. Derimod fremgår det også, at tallet svarende til lysinsalget i EØS (41 mio. EUR […]) udgør en relativt vigtig del af ADM’s omsætning af lysin på verdensmarkedet (202 mio. EUR […]), nemlig mere end 20%. For så vidt som salget af lysin i EØS således ikke udgør en ringe, men derimod en betydningsfuld del af den samlede omsætning, kan det ikke i det foreliggende tilfælde med føje gøres gældende, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, hvilket gælder så meget desto mere som bødens grundbeløb ikke udelukkende blev fastlagt på grundlag af en simpel beregning af den samlede omsætning, men derimod ligeledes byggede på omsætningen i sektoren samt andre relevante elementer, såsom overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet, markedets udstrækning, den af sanktionen påkrævede afskrækkende virkning og virksomhedernes størrelse og styrke« ( ).

54. e) Retten afviste endelig, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke førte tilstrækkeligt bevis for, at kartellet havde haft en reel virkning på markedet.

55. Retten bemærkede hertil, at Kommissionen havde ført tilstrækkeligt bevis for, at det påståede kartel i) havde begrænset salgsmængderne, ii) havde gjort det muligt for virksomhederne at fastholde deres markedsandele og iii) havde resulteret i en større prisstigning, end det ellers ville have været tilfældet ( ).

56. Det fulgte efter Rettens opfattelse »af alle de ovenstående betragtninger vedrørende overtrædelsens art og konkrete virkning, at Kommissionen, når der ligeledes tages hensyn til det relevante geografiske markeds størrelse (EØS), med rette kunne fastslå, at kartellet udgjorde en »meget alvorlig overtrædelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i retningslinjernes punkt 1 A, andet afsnit, tredje led« ( ).

57. Retten afsluttede sin vurdering i den appellerede dom, idet a) den i det væsentlige tilsluttede sig den bedømmelse, som Kommissionen havde foretaget af overtrædelsen i den anfægtede beslutning, b) den imidlertid påpegede, at de forhøjelser eller nedsættelser, der skulle foretages som følge af skærpende eller formildende omstændigheder, for at sikre overholdelsen af ligebehandlingsprincippet og i overensstemmelse med retningslinjernes ordlyd skulle anvendes på bødens grundbeløb og ikke, som Kommissionen havde gjort i den anfægtede beslutning, på det beløb, der fremkommer ved en første forhøjelse som følge af andre skærpende eller formildende omstændigheder ( ), og c) den nedsatte derfor den bøde, der blev pålagt ADM Company og ADM Ingredients, til 43 875 000 EUR.

3. Retsforhandlingerne for Domstolen

58. ADM Company og ADM Ingredients har ved stævning indgivet den 19. september 1993 anmodet Domstolen om at ophæve den appellerede dom, for så vidt som Retten ikke har taget påstanden om annullation af den anfægtede beslutning til følge, eller subsidiært at ophæve eller nedsætte de bøder, de er blevet pålagt, eller mere subsidiært at ophæve dommen og hjemvise sagen til Retten samt at tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger for så vidt angår retsforhandlingerne for Retten og Domstolen.

59. Kommissionen har nedlagt påstand om stadfæstelse og om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

III – Retlig vurdering

60. De anbringender, appellanterne har fremført mod Rettens dom, vedrører:

i) tilsidesættelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft for så vidt angår retningslinjernes anvendelse på overtrædelser begået før disse retningslinjers vedtagelse

ii) tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, for så vidt som appellanterne blev pålagt en anden sanktion end de virksomheder, der havde overtrådt konkurrencelovgivningen på samme tidspunkt som lysinkartellet

iii) tilsidesættelse af ne bis in idem-princippet, for så vidt som Retten ikke tog hensyn til de sanktioner, de amerikanske og canadiske myndigheder havde pålagt appellanterne, og ikke angav den fornødne begrundelse herfor

iv) urigtig bedømmelse af beviser vedrørende kartellets reelle virkning på markedet

v) tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, for så vidt som Retten ikke tog hensyn til den omsætning, appellanterne havde på det relevante marked, ikke angav den fornødne begrundelse herfor og gjorde sig skyldig i en urigtig retsanvendelse ved ikke at tage hensyn til omsætningen på det relevante marked, efter at den havde fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat retningslinjerne

vi) tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet med hensyn til fastsættelsen af bødens grundbeløb.

61. Jeg vil nu gennemgå de enkelte anbringender i den angivne rækkefølge.

1. Tilsidesættelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft

62. Som allerede nævnt har appellanterne med det første appelanbringende anført, at Retten tog fejl, da den fastslog, at Kommissionen ikke havde tilsidesat princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft i den anfægtede beslutning.

63. De har herved anført, at Kommissionen, som det fremgår af dens beslutninger fra 1994 vedrørende karteller i cement- og kartonsektoren, inden retningslinjernes vedtagelse sædvanligvis beregnede bøderne ud fra virksomhedernes omsætning på det relevante marked. Denne beregningsmetode betød som regel, at bøderne kom til at ligge på mellem 2,5 og 9% af denne omsætning. Retningslinjerne indførte imidlertid en beregningsmetode, hvor der slet ikke blev taget hensyn til omsætningen i de virksomheder, der deltog i overtrædelsen, og medførte derfor en radikal ændring af den praksis, Kommissionen havde fulgt indtil 1998.

64. Som Retten imidlertid selv erkendte, følger det af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, at de sanktioner, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået. Kommissionen burde derfor have fastsat sanktionerne for appellanternes overtrædelser af konkurrenceretten efter den beregningsmetode, der var i kraft på tidspunktet for begåelsen af de pågældende overtrædelser.

65. Kommissionen kunne i øvrigt ikke anvende retningslinjerne på handlinger, der var begået, før retningslinjerne trådte i kraft, eftersom det var et fast princip, at den ikke var beføjet til at fravige de regler, den havde pålagt sig selv, på usaglig vis. Dette princip gælder ikke kun for skriftlige regler, men også for en fast praksis som den, Kommissionen etablerede inden retningslinjernes vedtagelse.

66. Endelig mener appellanterne, at Retten har gjort sig skyldig i en urigtig retsanvendelse ved at udlede af Domstolens praksis og navnlig af dommen i sagen Musique Diffusion Française mod Kommissionen ( ), at Kommissionen ved udmålingen af bøder fuldstændigt frit kan forhøje bødeniveauet for at opfylde kravene i Fællesskabets konkurrencepolitik.

67. Appellanterne har anført, at denne beføjelse, hvis Kommissionen antages at råde over en sådan, nemlig vil være underlagt de begrænsninger, der er fastlagt i fællesskabsretten, hvilket især betyder:

– at bestemmelserne om overtrædelser og sanktioner skal fortolkes indskrænkende og til fordel for den person, der forfølges for overtrædelsen

– at Kommissionen ved fastsættelsen af bødebeløbet skal tage hensyn til retssikkerhedsprincippet, som princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft er udtryk for, og hvorefter virksomhederne skal kunne forudsige, hvilke konsekvenser deres handlinger vil få. Kun således vil bøderne i øvrigt kunne få en reel afskrækkende virkning

– at Kommissionens skønsmæssige beføjelse bør begrænses til, hvad der er strengt nødvendigt for at opnå det tilsigtede formål

– at Kommissionen bør overholde forbuddet mod forskelsbehandling. Hvis Kommissionen imidlertid får mulighed for med tilbagevirkende gyldighed at anvende en bestemt metode til beregning af bøder, vil det medføre en uberettiget forskelsbehandling mellem virksomheder, der har overtrådt konkurrencelovgivningen på samme tidspunkt, men straffes på forskellige tidspunkter.

68. Kommissionen har tiltrådt Rettens argumenter og vedrørende appellanternes klagepunkter anført følgende:

– at der med hensyn til udmålingen af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne aldrig har eksisteret en fast praksis, som Kommissionen fulgte konsekvent, inden retningslinjerne blev vedtaget

– at Kommissionen, selv om det antages, at der eksisterer en sådan praksis, ifølge dommen i sagen Musique Diffusion Française mod Kommissionen inden for rammerne i artikel 15 i forordning nr. 17 og under overholdelse af fællesskabsrettens almindelige principper har ret til efter eget skøn at fravige den faste praksis på bødeområdet, hvis det er nødvendigt for at virkeliggøre målsætningerne for Fællesskabets konkurrencepolitik

– at der, selv om retningslinjerne ikke var blevet vedtaget, intet havde været til hinder for, at Kommissionen pålagde appellanterne den bøde, som den rent faktisk gjorde

– at der, modsat hvad appellanterne påstår, ikke er tale om en uindskrænket beføjelse. For det første er Kommissionen underlagt betingelserne i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og for det andet har virksomhederne mulighed for at gøre sig bekendt med de sanktioner, der gælder for overtrædelse af konkurrenceretten, da de udtrykkeligt er nævnt i artikel 15

– at Kommissionen ganske rigtigt skal handle i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, men at dette princip ikke betyder, at virksomhederne på forhånd nøjagtigt skal kunne beregne, hvor stor en bøde de vil kunne pålægges, hvis de overtræder Fællesskabets antitrustlovgivning.

69. Kommissionen har desuden anført, at det ikke var i strid med artikel 7 i den europæiske menneskerettighedskonvention, som appellanterne flere gange har henvist til, at retningslinjerne også blev anvendt på handlinger begået, inden disse retningslinjer trådte i kraft.

70. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog nemlig i sagen Coëme mod Belgien, at princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft ikke tilsidesættes, når den idømte bøde også kunne være blevet pålagt på det tidspunkt, hvor overtrædelsen fandt sted. Eftersom Kommissionen under udøvelsen af den skønsbeføjelse, den har på området, også i 1995 kunne have idømt appellanterne den bøde, som de rent faktisk blev pålagt, kan princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft ikke siges at være overtrådt i den foreliggende sag.

71. Hvad angår Domstolens stillingtagen til de anbringender, appellanterne har fremført, skal jeg henvise til mit forslag til afgørelse i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen ( ), hvori jeg redegjorde detaljeret for min holdning til de anførte spørgsmål. Appellanterne i disse sager gjorde nemlig også gældende, at det var i strid med princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft at anvende retningslinjerne på overtrædelser af konkurrenceretten, som var begået forud for retningslinjernes ikrafttrædelse.

72. Jeg har argumenteret nærmere herfor i forslaget til afgørelse og skal derfor alene anføre, at jeg heri foreslog Domstolen at afvise appellanternes påstand. Jeg fandt nemlig på den ene side, at retningslinjerne overholder de grænser, der er fastsat i artikel 15 i forordning nr. 17, idet beregningen af bøderne fortsat foretages på grundlag af de to kriterier, der er nævnt heri, (overtrædelsens grovhed og dens varighed) og under overholdelse af maksimumsgrænsen på 10%. På den anden side henviste jeg til Domstolens faste praksis, hvorefter Kommissionen under forudsætning af, at den holder sig inden for disse grænser, kan forhøje det generelle bødeniveau for at gøre sin konkurrencepolitik mere effektiv ( ). Det fremgår endvidere af denne praksis, at de berørte erhvervsdrivende, modsat det af appellanterne anførte, rent faktisk kunne forudse en forhøjelse af bødeniveauet på det tidspunkt, hvor de sanktionerede overtrædelser fandt sted, eftersom Domstolen allerede udtrykkeligt havde fastslået, at Kommissionen havde mulighed for at foretage sådanne forhøjelser ( ).

73. Jeg fastslog derfor i det nævnte forslag til afgørelse, at Kommissionen ikke havde tilsidesat princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, eftersom den også ved anvendelsen af den nye beregningsmetode, der er indeholdt i retningslinjerne, i hvert fald holdt sig inden for de grænser, der er fastsat i artikel 15 i forordning nr. 17, således som disse er fortolket i Domstolens praksis.

74. Da Domstolen endnu ikke har truffet afgørelse herom, ser jeg ikke nogen grund til at foreslå en anden afgørelse, end jeg gjorde i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen.

75. Jeg mener derfor, at det første appelanbringende bør forkastes.

2. Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

76. Appellanterne har med det andet appelanbringende gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, idet den for nogle virksomheder har beregnet sanktionerne for overtrædelser, der er begået i samme periode, efter den nye metode, der er anført i retningslinjerne, og for andre virksomheder efter sin tidligere praksis.

77. Retten erkendte i den appellerede dom, at ligebehandlingsprincippet kræver, at virksomheder, der har begået overtrædelser af samme art og tidsmæssigt parallelt med hinanden, skal pålægges de samme sanktioner uanset det nødvendigvis usikre tidspunkt, hvor en beslutning vedrørende dem vedtages. Retten mente dog ikke, at dette princip var blevet tilsidesat i det foreliggende tilfælde, idet den var overbevist om, at retningslinjerne ikke havde ændret de retlige rammer, der er fastlagt ved artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

78. Retten gjorde sig herved skyldig i en urigtig retsanvendelse. Ændringen af en fast administrativ praksis udgør nemlig en ændring af de retlige rammer, fordi den indebærer, at de lovbestemmelser, Kommissionen er underlagt, ændres.

79. Kommissionen har indvendt, at appellanternes argumenter er snævert forbundet med de argumenter, de har fremført vedrørende klagepunktet om den påståede tilsidesættelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. Den mener derfor, at argumenterne af de ovenfor nævnte årsager er ugrundede.

80. Kommissionen har anført, at den også inden retningslinjernes vedtagelse havde mulighed for at anvende den metode til beregning af bøder, der er indeholdt heri, eller pålægge sanktioner af samme størrelsesorden. De sanktioner for overtrædelse af konkurrencereglerne, som virksomhederne kunne pålægges før 1998, svarede med andre ord fuldstændig til de sanktioner, der var fastlagt i retningslinjerne.

81. Når de bøder, som virksomhederne blev idømt inden retningslinjernes vedtagelse, i praksis var lavere, beroede dette udelukkende på et politisk valg truffet af Kommissionen, der som fastslået af Domstolen i sagen Musique Diffusion Française mod Kommissionen havde en skønsmæssig beføjelse til at forhøje bødeniveauet for at gøre Fællesskabets konkurrencepolitik mere effektiv.

82. Jeg er enig med Kommissionen i, at det klagepunkt, appellanterne har fremført med deres andet appelanbringende, må anses for en gentagelse under andre retlige former af de argumenter, som de allerede fremførte i forbindelse med den påståede overtrædelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. Appellanterne har nemlig anført, at der foreligger forskelsbehandling, alene på grund af, at den sanktionsordning, de blev underlagt, ikke var identisk med den, Kommissionen anvendte på andre karteller, der var indgået på samme tidspunkt som lysinkartellet, men byggede på beslutninger, inden retningslinjerne blev vedtaget.

83. Appellanterne antager altså endnu en gang, at retningslinjerne ikke kan anvendes på overtrædelser af konkurrenceretten, der er begået, før retningslinjerne blev vedtaget, fordi de er undtaget fra de sanktionsregler, der var gældende, da overtrædelserne fandt sted.

84. Som tidligere nævnt kan en sådan opfattelse imidlertid ikke tiltrædes. Jeg skal alene henvise til mine betragtninger i punkt 70 og 71, hvori jeg påpegede, at Kommissionen ikke overtrådte princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft i den foreliggende sag, fordi i) den havde ret til at forhøje det generelle sanktionsniveau efter eget skøn, når den overholdt de bestemmelser om bøder for overtrædelse af konkurrenceretten, der gjaldt, da de påståede overtrædelser blev begået, og ii) den beregningsmetode, der er indeholdt i retningslinjerne, svarer fuldstændig til de retlige rammer, der er fastlagt ved artikel 15 i forordning nr. 17.

85. Jeg mener derfor, at det andet appelanbringende også bør forkastes.

3. Tilsidesættelse af ne bis in idem-princippet og mangelfuld begrundelse af Rettens dom på dette punkt

86. Med det tredje anbringende har appellanterne foreholdt Retten ikke i sin dom at have fastslået, at Kommissionen har tilsidesat ne bis in idem-princippet ved at have afvist at nedsætte den bøde, der er fastsat i den anfægtede beslutning, med de bødebeløb, som ADM Company allerede var blevet pålagt i De Forenede Stater og Canada.

87. Med det fjerde anbringende har de videre anført, at Retten ikke korrekt har behandlet deres argumenter, hvorefter Kommissionen også har tilsidesat dette princip, da den har taget hensyn til ADM Companys omsætning på verdensplan, dvs. en omsætning, som allerede delvis var taget i betragtning ved beregningen af de amerikanske og canadiske myndigheders sanktioner.

88. a) Med hensyn til anbringendet om en påstået tilsidesættelse af ne bis in idem-princippet har appellanterne af Domstolens domme i Walt Wilhelm- og Boehringer-sagerne konkluderet, at Kommissionen er forpligtet til at tage hensyn til en sanktion pålagt af et tredjelands myndigheder på grund af den samme ulovlige adfærd. Denne pligt er udtryk for et almindeligt retsprincip, som gælder for enhver kumulation af sanktioner, uanset om de følger af udøvelsen af forskellige straffebeføjelser i den internationale retsorden. Retten har derfor fortolket den anførte domspraksis for snævert ved at have fastslået, »at der på nuværende tidspunkt ikke eksisterer noget folkeretligt princip« ( ), som forbyder kumulation af sanktioner, og ved at have begrænset rækkevidden af de principper, der opstilles i disse domme, til sanktioner pålagt inden for EU.

89. Appellanterne mener desuden, at Retten har gengivet beviserne forkert, tilsidesat begrundelsespligten og krænket deres ret til kontradiktion ved at påstå, at de klagepunkter, som henholdsvis Kommissionen og de amerikanske og canadiske myndigheder fremførte over for ADM, ikke var identiske, selv om dette klart fremgår af både Kommissionens beslutning og de beviser, appellanterne fremlagde.

90. Kommissionen mener til gengæld, at Retten vurderede rækkevidden af ne bis in idem-princippet korrekt set i lyset af Domstolens praksis, da dette princip ifølge den internationale retsorden kun finder anvendelse, hvis der er fastsat klare konventionsbestemmelser herom. Som Retten imidlertid bemærkede, foreligger der i den foreliggende sag ingen konventionstekst, som forpligter Kommissionen til at fradrage bøder, der er blevet pålagt i udlandet, eller til at tage hensyn til sådanne bøder.

91. Kommissionen har anført, at Retten dernæst med rette afviste, at de forhold, der blev gjort gældende mod appellanterne af Kommissionen og de amerikanske myndigheder, var identiske. Der skal nemlig, som Domstolen fastslog i sagen Boehringer mod Kommissionen, i de internationale aftaler, som danner grundlag for et kartel (de »faktiske forhold«), og som eventuelt er identiske, sondres mellem deres formål og anvendelsesområde. Den bøde, som Kommissionen pålagde i den foreliggende sag, vedrører netop kun iværksættelsen af et kartel på EØS’s område. De faktiske forhold svarer derfor ikke til dem, de pågældende tredjelande lagde til grund.

92. Jeg skal gerne understrege, at jeg ikke kan tilslutte mig appellanternes argumenter.

93. Jeg er først og fremmest enig med Retten, når den i den appellerede dom bemærker, at der på nuværende tidspunkt ikke kan siges at eksistere noget princip i international ret, som forbyder myndighederne eller domstolene i forskellige stater at retsforfølge og dømme en person for de samme faktiske forhold, som den pågældende er blevet dømt for i en anden stat. Staterne betragter stadig udøvelsen af deres straffebeføjelser som et af de vigtigste udtryk for deres suverænitet, og de er derfor utilbøjelige til at give afkald på at udøve disse beføjelser i forbindelse med retsstridige handlinger, der har en vis forbindelse til deres egen retsorden, selv om myndighederne i andre stater allerede har grebet ind over for disse handlinger.

94. De multilaterale instrumenter, der knæsætter ne bis in idem-princippet, bestemmer i øvrigt også, at det kun finder anvendelse på retsafgørelser truffet af samme stat.

95. Jeg skal herved anføre, at artikel 14, stk. 7, i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder fra 1966 som bekendt foreskriver, at »[i]ngen må på ny tiltales eller straffes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet endelig domfældt eller frifundet i overensstemmelse med det enkelte lands lovgivning og strafferetspleje«. FN’s Menneskerettighedskommission har i forbindelse med en vurdering af denne bestemmelses rækkevidde præciseret, at den »prohibits double jeopardy only with regard to an offence adjudicated in a given State« ( ).

96. Artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention gør det endnu mere klart, at »ingen i en straffesag på ny [skal] kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og strafferetspleje« ( ).

97. Det ovenfor anførte bekræftes desuden klart i international retspraksis. Den Internationale Domstol vedrørende Det Tidligere Jugoslavien har ikke været sen til at fastslå, at »the principle of non bis in idem appears in some form as part of the internal legal code of many nations. Whether characterised as non bis in idem, double jeopardy or autrefois acquit, autrefois convict, this principle normally protects a person from being tried twice or punished twice for the same acts. This principle has gained a certain international status since it is articulated in Article 14 (7) of the International Covenant on Civil and Political Rights as standard of a fair trial, but it is generally applied so as to cover only a double prosecution within the same State. The principle is binding upon this International Tribunal to the extent that it appears in Statute, and in the form it appears there« ( ).

98. Flere nationale forfatningsdomstole har også givet direkte udtryk for, at de støtter denne tankegang ( ). Tysklands Bundesverfassungsgericht har ved en dom af 31. marts 1987 afvist, at det pågældende princip »kan anses for et almindeligt anerkendt folkeretligt princip« ( ). Den italienske Corte costituzionale har desuden i mindst to domme fastslået, at den omstændighed, at det nævnte princip findes i næsten alle nationale retsordener, ikke er tilstrækkelig til, at det kan betragtes som et almindeligt folkeretligt princip, der også gælder for udenlandske domme ( ).

99. Jeg skal nemlig understrege, at ne bis in idem-princippet selv inden for så integrerede rammer som dem, Fællesskabet er underlagt, kun finder anvendelse, hvis det fremgår af særlige bestemmelser i konventioner såsom konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen (artikel 54) ( ), konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser (artikel 7) og konventionen om bekæmpelse af bestikkelse, der involverer tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber eller i Den Europæiske Unions medlemsstater (artikel 10).

100. Men selv om det antages, at appellanternes argumentation er begrundet, dvs. at der findes et almindeligt retsprincip om, at samme person selv i mangel af særlige konventionsbestemmelser herom ikke kan dømmes mere end en gang i forskellige stater for den samme ulovlige adfærd, afhænger anvendelsen af dette princip, som Domstolen nyligt fastslog, alligevel af, »at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme« ( ). Disse betingelser skal med andre ord foreligge, for at der kan tales om en situation med kumulation af sanktioner, som har betydning for anvendelsen af det pågældende princip. Selv om det antages, at der findes et sådant princip, må det undersøges, om de nævnte betingelser er opfyldt i denne sag.

101. Efter min opfattelse er det imidlertid indlysende, at mindst en af ovennævnte betingelser ikke er opfyldt her, nemlig at den retsbeskyttede interesse skal være den samme. Som Retten korrekt bemærkede, »[forfulgte] de af Kommissionen på den ene side og af de amerikanske og canadiske myndigheder på den anden side indledte procedurer og pålagte bøder åbenbart ikke […] de samme formål. I det første tilfælde drejede det sig om at bevare en loyal konkurrence på Den Europæiske Unions område eller i EØS, mens det i det andet tilfælde drejede sig om beskyttelsen af det amerikanske eller canadiske marked« ( ). Disse procedurer sigter således ikke mod at »beskytte det samme retsgode« ( ).

102. Jeg skal hermed alene påpege, at forudsætningen for, at EU’s kartelregler kan finde anvendelse, og Kommissionen kan gribe ind, netop er, at der foreligger en aftale, vedtagelse eller samordnet praksis, »der kan påvirke handelen mellem medlemsstater« samt »hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet« (artikel 81, stk. 1, EF). Hvis det ikke er muligt at påvise begge disse følgevirkninger, kan artikel 81, stk. 1, EF ikke anses for overtrådt.

103. Det følger heraf, at Kommissionen, når den pålægger sanktioner for en ulovlig adfærd, der som i det foreliggende tilfælde kan have sin årsag i en fælles »international strategi«, tilsigter at beskytte et særligt »retsgode«, nemlig den frie konkurrence inden for fællesmarkedet, som derfor adskiller sig fra det retsgode, der beskyttes af tredjelandes myndigheder. Det retsbeskyttede godes særlige karakter afspejles ikke kun i de principper og regler, der karakteriserer Fællesskabets konkurrenceret, men også i de vurderinger, Kommissionen foretager. Det vigtigste formål med disse vurderinger er konkret at afgøre, hvilke virkninger de påståede konkurrencebegrænsende handlinger har for fællesmarkedets særlige økonomiske struktur, og de kan derfor afvige betydeligt fra de vurderinger, de udenlandske myndigheder måtte have foretaget.

104. Jeg skal tilføje, at kravet om, at den retsbeskyttede interesse skal være den samme, (hvilket appellanterne i øvrigt ser fuldstændig bort fra) efter min opfattelse udgør et vigtigt aspekt af det omhandlede spørgsmål, eftersom det er snævert forbundet med det overordnede formål med ethvert straffesystem, som er at afgøre, hvilke interesser og værdier der bør beskyttes i den pågældende retsorden. Af de ovenfor anførte grunde mener jeg derfor ikke, at disse interesser og værdier kan siges at være sammenfaldende.

105. Jeg mener heller ikke, at der kan drages nogen anden konklusion af appellanternes henvisning til det princip, Domstolen opstillede i Walt Wilhelm-dommen, om at Kommissionen ved udmålingen af en bøde skal tage hensyn til sanktioner, virksomheden allerede måtte være pålagt for handlinger begået i strid med en medlemsstats konkurrencelovgivning. Appellanterne ser ingen grund til, at dette princip om billighed eller »naturlig retfærdighed« ikke også skulle omfatte beslutninger om sanktioner, der træffes af tredjestaters myndigheder.

106. Som Retten korrekt bemærkede ( ), har Domstolen imidlertid fastsat det nævnte princip i lyset af de særlige omstændigheder, som foreligger i Fællesskabet, og som på den ene side skyldes den snævre indbyrdes afhængighed mellem de nationale markeder og fællesmarkedet og på den anden side det særlige system med kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på kartelområdet. Fællesskabsretten og den nationale konkurrencelovgivning anskuer i særdeleshed karteller ud fra forskellige, men gensidigt supplerende synsvinkler: »[m]edens artikel 85 bedømmer kartellerne ud fra de hindringer, de kan hidføre for handelen mellem medlemsstaterne, betragter de nationale lovgivninger dem inden for rammerne af de overvejelser, hvorpå de hver især bygger« ( ). Og det er i denne særlige sammenhæng, hvor de samme overtrædelser, der er »sket på Fællesskabets område« ( ), kan gøres til genstand for sideløbende procedurer for medlemsstaternes nationale myndigheder, at Domstolen har udtalt, at »hvis imidlertid muligheden for et dobbelt indgreb skulle føre til en sammenlægning af sanktioner, kræver et almindeligt billighedshensyn […] at der ved udmålingen af en eventuel sanktion tages hensyn til enhver forudgående beslutning af lignende art« ( ).

107. Jeg skal hertil bemærke, at der, siden Domstolen (for over tredive år siden) afsagde sin dom i Walt Wilhelm-sagen, er sket en væsentlig styrkelse af den indbyrdes afhængighed mellem og integration af Fællesskabets og medlemsstaternes ordninger til beskyttelse af konkurrencen, som var genstand for denne dom, navnlig ved udstedelsen af den nye forordning (EF) nr. 1/2003 ( ), der decentraliserer gennemførelsen af Fællesskabets antitrustlovgivning. Der er således skabt en helt speciel ordning, hvorefter Kommissionen og medlemsstaternes myndigheder inden for rammerne og grænserne af deres respektive beføjelser reelt er »fælles om« at sikre den frie konkurrence inden for Fællesskabet ( ).

108. Anderledes forholder det sig imidlertid med sanktioner som de her omhandlede, som myndighederne pålægger under helt andre omstændigheder. Det forklarer efter min opfattelse, hvorfor Domstolen kun med hensyn til beslutninger truffet af medlemsstaternes myndigheder har fastslået, at Kommissionen har pligt til at tage hensyn til allerede pålagte sanktioner ( ).

109. Jeg skal derfor tilslutte mig Rettens bemærkning i præmis 100 i den appellerede dom om, at den foreliggende sag ikke kan sidestilles med de situationer, hvor Kommissionen efter Fællesskabets retspraksis er underlagt denne forpligtelse.

110. Der foreligger imidlertid tvivl om, hvorvidt Kommissionen uden for rammerne af den særlige forbindelse, der består mellem Fællesskabets konkurrencelovgivning og medlemsstaternes lovgivninger, ikke også af billighedsårsager bør tage hensyn til de beslutninger om sanktioner, der under andre omstændigheder træffes af udenlandske myndigheder. Jeg tænker her først og fremmest på den noget usædvanlige, men ikke helt usandsynlige situation, hvor der findes et fuldt integreret verdensomspændende produktmarked, dvs. et marked, der er kendetegnet ved fuldstændig homogene konkurrencevilkår på internationalt niveau. I dette tilfælde vil det nemlig kunne anses for urimeligt at sammenlægge sanktioner, eftersom formålet med alle de bøder, der pålægges af de forskellige myndigheder, reelt er at sanktionere den skade, der er sket på en enkelt og netop verdensomspændende konkurrencestruktur.

111. Selv om denne opfattelse lægges til grund, mener jeg imidlertid ikke, at den kan ændre noget ved det resultat, jeg tidligere nåede frem til, eftersom alle de anførte betingelser ikke er opfyldt i denne sag. I nærværende sag har Kommissionen nemlig – hvilket Retten ikke har bestridt – i) udtrykkeligt henvist til »lysinmarkedet i EØS« og ii) pålagt appellanterne sanktioner for at have deltaget i aftaler om priser og afsætningsmængder, der specifikt og udtrykkeligt vedrørte dette marked, selv om de indgik i et kompleks af aftaler og samordnet praksis, der var fastsat på verdensplan ( ).

112. b) Med det fjerde appelanbringende har appellanterne som nævnt gjort gældende, at Retten ikke har overholdt den begrundelsespligt, der påhviler den i henhold til artikel 36 i Domstolens statut. Den behandlede nemlig ikke appellanternes argument om, at Kommissionen tillige har tilsidesat princippet om forbud mod kumulation af sanktioner ved at tage hensyn til ADM Companys omsætning på verdensplan, dvs. en omsætning, som omfatter det salg, der har fundet sted i De Forenede Stater, selv om de amerikanske og canadiske myndigheder allerede havde taget dette salg i betragtning ved beregningen af deres respektive bøder.

113. Jeg skal indledningsvis anføre, at det er fast retspraksis, at en dom skal begrundes tilstrækkelig klart og fuldstændigt, for at de berørte parter kan efterprøve den og i givet fald undersøge, om det vil være hensigtsmæssigt at anfægte dens lovlighed, og for at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret ( ). Domstolen har imidlertid også præciseret, at »det ikke i medfør af begrundelsespligten påhviler Retten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at de pågældende foranstaltninger er blevet truffet, og således at den kompetente ret kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret« ( ).

114. Når dette er sagt, skal jeg også understrege, at det omhandlede spørgsmål også afhang af, hvorledes Retten behandlede det mere overordnede spørgsmål om, hvorvidt der fandtes et princip om forbud mod kumulation af sanktioner, og hvorvidt dette princip kunne anvendes. Hvis dette princip ikke fandt anvendelse i denne sag, er det nemlig indlysende, at Kommissionen ikke kan have tilsidesat det ved at tage hensyn til ADM Companys omsætning på verdensplan.

115. Retten afviste imidlertid, at ne bis in idem-princippet kunne anvendes, efter at have gennemgået parternes argumenter detaljeret i præmis 85-104 i den appellerede dom. Den konkluderede som en logisk følge heraf, at der heller ikke forelå en tilsidesættelse af dette princip som følge af, at Kommissionen havde taget hensyn til en omsætning, der allerede delvis var taget i betragtning ved beregningen af de sanktioner, der blev pålagt af tredjelandes myndigheder ( ).

116. Dette indebærer efter min opfattelse, at det i overensstemmelse med kravene i ovennævnte retspraksis fremgår klart og fuldstændigt af dommen, hvorfor Retten har valgt også at afvise appellanternes argumenter vedrørende inddragelsen af ADM Companys samlede omsætning.

117. Jeg skal derfor konkludere, at Retten ikke har tilsidesat sin begrundelsespligt i denne sag.

118. Jeg foreslår derfor, at Domstolen forkaster det tredje og fjerde anbringende.

4. Urigtig bedømmelse af beviser vedrørende kartellets reelle virkning på markedet

119. Appellanterne har med det femte anbringende gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig bevisbedømmelse vedrørende kartellets reelle virkning på lysinmarkedet i EØS. Kommissionen har i særdeleshed ikke som krævet i Fællesskabets retspraksis ført bevis for, at kartelmedlemmernes priser var højere, end de ville have været, hvis konkurrenceretten ikke var blevet overtrådt. Retten fastslog derfor fejlagtigt, at Kommissionen måtte »anses for tilstrækkeligt at have påvist kartellets negative virkning på markedet« ( ).

120. Førend jeg behandler dette anbringende nærmere, skal jeg i korthed anføre, at de afgørelser, der træffes af Retten, i medfør af artikel 225 EF og artikel 51 i Domstolens statut kun kan appelleres for så vidt angår »retsspørgsmål«. Det følger heraf, at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder ikke – medmindre der er tale om en forkert gengivelse af de for Retten fremlagte beviser – udgør et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret ( ).

121. Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Retten har bedømt beviserne forkert, er det endvidere nærmere præciseret i retspraksis, at »[d]et følger af artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), at det navnlig påhviler en appellant, der gør gældende, at Retten har gengivet beviserne forkert, præcist at angive, hvilke beviser der er blevet forkert gengivet af Retten, og at påvise de fejl i dens undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne forkerte gengivelse« ( ).

122. De krav, der følger af disse bestemmelser, er således ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der særligt har til formål at angive den eventuelle urigtige bevisbedømmelse - blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande bedømmes endnu en gang, hvilket falder uden for Domstolens kompetence« ( ).

123. Herefter vil jeg først og fremmest fastslå, at appellanterne i deres appelskrift i strid med betingelserne i den nævnte retspraksis ikke har forklaret, hvorfor de mener, at Retten har bedømt de fremlagte beviser forkert, men hovedsagelig blot har anført, at Kommissionen ikke har påvist, at priserne på lysinmarkedet lå på et højere niveau, efter kartellet blev dannet, end det ville have været tilfældet uden et kartel. Retten burde som følge af de manglende beviser have godtaget appellanternes argumenter og navnlig argumenterne i de to økonomiske undersøgelser, som blev fremlagt for Kommissionen under den administrative procedure, og som viste, at kartellet ikke havde haft konkurrencebegrænsende virkninger.

124. Jeg mener dog ikke, at appellanternes kritik af Rettens begrundelse er berettiget. Det fremgår nemlig af den anfægtede beslutning og den appellerede dom, at Kommissionen har fremlagt en række beviser for den prisforhøjelse, kartellet medførte, og at disse beviser er blevet grundigt undersøgt af Retten, der desuden har påpeget, at flere af disse beviser ikke engang ikke er blevet anfægtet af appellanterne ( ). I øvrigt har Retten også behandlet appellanternes modargumenter, men konkluderet, at de ikke gør det muligt at afkræfte de beviser, Kommissionen har fremlagt ( ).

125. Det følger heraf, at appellanternes anbringende ikke indeholder belæg for, at Retten skulle have foretaget en urigtig bedømmelse af visse beviser. Men formålet med dette anbringende, som støttes på argumenter, Retten allerede har afvist, er i realiteten at anfægte Rettens vurdering af kartellets konkurrencebegrænsende virkning, dvs. anfægte den måde, de faktiske omstændigheder er blevet bedømt på, hvilket som nævnt ikke er muligt i denne appelsag.

126. Jeg foreslår derfor, at Domstolen fastslår, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling.

5. Tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

127. Appellanterne har med det sjette, syvende og ottende appelanbringende rejst en række spørgsmål vedrørende en påstået tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Jeg skal for anskuelighedens skyld først behandle klagepunktet i det ottende anbringende.

128. a) Appellanterne har med dette anbringende anført, at Retten har tilsidesat proportionalitetsprincippet, fordi den bøde, de blev pålagt, ikke stod i rimeligt forhold til deres omsætning på det relevante marked, dvs. lysinmarkedet i EØS.

129. De mener, at det fremgår af Rettens og Domstolens praksis, og navnlig af dommene i sagerne KNP mod Kommissionen ( ) og Parker Pen mod Kommissionen ( ), at Kommissionen ved udmålingen af bøder har pligt til at tage hensyn til den omsætning, virksomhederne har på det relevante marked.

130. Hvis Kommissionen ikke har taget hensyn til denne omsætning, vil bøden derfor nødvendigvis være uforholdsmæssig. Dette fremgår i øvrigt klart i denne sag, hvor bøden til ADM Company og ADM Ingredients svarer til 115% af virksomhedernes omsætning på det relevante marked.

131. Kommissionen har hertil anført, at den hverken ifølge retningslinjerne eller Fællesskabets retspraksis har pligt til at tage hensyn til virksomhedernes omsætning på det relevante marked ved udmålingen af bøder. Omsætningen er tværtimod kun et af de forhold, Kommissionen kan tage i betragtning i den forbindelse.

132. Hvis det kræves, at bøder skal stå i rimeligt forhold til omsætningen på det relevante marked, mener Kommissionen endvidere ikke, at det vil være muligt at fastsætte en bøde, der reelt er tilpasset overtrædelsens grovhed og varighed, jf. artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. Kommissionen er tværtimod nødt til at tage hensyn til flere forskellige forhold for at kunne fastsætte bøderne således, at de bliver tilstrækkelig afskrækkende. Disse forhold blev taget i betragtning i den foreliggende sag.

133. Endelig har Kommissionen anført, at den retspraksis, appellanterne har baseret deres anskuelse på, ikke er relevant.

134. Selv om det antages, at Domstolen fastslog i sin dom i sagen KNP mod Kommissionen, at bøderne skal stå i rimeligt forhold til omsætningen på det relevante marked, må det imidlertid ikke glemmes, at denne konstatering, som Retten med føje har understreget, er møntet på de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i denne sag, og ikke kan anses for et almindeligt princip, der er bindende for Kommissionen.

135. Hvad angår dommen i sagen Parker Pen mod Kommissionen har Kommissionen anført, at Retten heri på ingen måde pålagde den at tage hensyn til virksomhedernes omsætning på det relevante marked. Retten advarede den blot mod at tillægge den samlede omsætning uforholdsmæssig stor betydning, når omsætningen på det relevante marked var ubetydelig set i forhold hertil. Retten fastslog imidlertid under alle omstændigheder, at omsætningen på det relevante marked kun er et af flere forhold, som Kommissionen kan tage i betragtning ved udmålingen af en bøde.

136. I øvrigt adskiller sagen Parker Pen mod Kommissionen sig væsentligt fra denne sag. Den vedrørte nemlig en vertikal aftale, og det var derfor logisk, at der skulle tages hensyn til den omsætning, som distributøren, Parker Pen, havde på det produktmarked, hvor der var indgået et kartel. Denne retspraksis kan ikke anvendes i denne sag, som vedrører en horisontal aftale.

137. Indledningsvis skal jeg anføre, at bedømmelsen af en bødes proportionalitet i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed henhører under den materielle prøvelsesret, som Retten er tillagt i henhold til artikel 17 i forordning nr. 17. Retten har således alene kompetence til at efterprøve den måde, hvorpå Kommissionen i hvert enkelt tilfælde har vurderet grovheden og varigheden af den ulovlige adfærd ( ).

138. Under en appelsag indskrænker Domstolens efterprøvelse sig følgelig til spørgsmålet om, i hvilket omfang Retten juridisk korrekt har taget hensyn til alle væsentlige faktorer ved vurderingen af overtrædelsen, og om Retten har lagt en urigtig retsopfattelse til grund ved undersøgelsen af de spørgsmål, appellanterne har rejst ( ).

139. Hvad nærmere bestemt angår påstanden om, at bøden er urimeligt stor, skal jeg anføre, at det ikke tilkommer Domstolen af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af fællesskabsretten ( ).

140. Det følger heraf, at Domstolens undersøgelse også i denne sag bør begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt Retten, da den bekræftede de kriterier, som Kommissionen havde anvendt med henblik på udmålingen af bøderne, og efterprøvede anvendelsen heraf eller korrigerede denne anvendelse, ikke har overholdt proportionalitetsprincippet ( ).

141. Efter denne præcisering af grænserne for Domstolens prøvelsesret skal jeg nu nærmere behandle det anbringende, appellanterne har fremsat.

142. Jeg skal herved anføre, at den bedømmelse, Retten har foretaget i den appellerede dom, ikke er særlig entydig på netop dette punkt. I sin undersøgelse af, om Kommissionen havde overholdt proportionalitetsprincippet i den anfægtede beslutning:

– understregede den, at overtrædelsernes grovhed ifølge retningslinjerne fastlægges ud fra forskellige forhold (betragtning 183)

– præciserede den for det første, at retningslinjerne ikke bestemmer, at bødebeløbene skal beregnes på grundlag af de pågældende virksomheders samlede omsætning eller deres omsætning på det relevante marked, og for det andet, at de heller ikke er til hinder for, at sådanne omsætningstal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse (betragtning 187)

– anså den det for ubestridt, at Kommissionen ved udmålingen af bøderne ikke havde taget hensyn til virksomhedernes omsætning på lysinmarkedet i EØS, men til deres samlede omsætning på verdensplan og deres verdensomspændende omsætning på lysinmarkedet (betragtning 191 og 192)

– understregede den, at Kommissionen ikke havde henvist udtrykkeligt til, at den havde taget hensyn til den specifikke vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed havde spillet som led i overtrædelsen (betragtning 194)

– understregede den, at det fremgår af Domstolens praksis, at »den del af omsætningen, som vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen, kan indikere omfanget af overtrædelsen på det omhandlede marked« ( ) (betragtning 196)

– konkluderede den, at Kommissionen ved ikke at tage hensyn til omsætningen på det relevante marked havde tilsidesat retningslinjerne, hvorefter der skulle tages hensyn til de pågældende virksomheders »faktiske økonomiske muligheder« og »specifikke vægt« (betragtning 197).

143. Retten fastslog imidlertid, idet den lagde sin egen vurdering til grund i stedet for Kommissionens, at Kommissionen i hvert fald ikke havde tilsidesat proportionalitetsprincippet, eftersom i) der ikke af retspraksis kunne udledes et princip om, at Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til virksomhedernes omsætning på det relevante marked, ii) omsætningen vedrørende lysinsalget i EØS udgjorde en relativt vigtig del af appellanternes omsætning af lysin på verdensmarkedet, og iii) bødens grundbeløb ikke udelukkende var blevet fastlagt på grundlag af en simpel beregning af den samlede omsætning, men derimod ligeledes byggede på andre relevante elementer (betragtning 200-205).

144. Rettens begrundelse virker som følge heraf selvmodsigende. Retten mente tilsyneladende først, at Kommissionen burde beregne bøden ud fra den omsætning, virksomhederne havde på det relevante marked. Senere fastslog den imidlertid uden videre, at det ikke fremgik af Domstolens praksis, at der fandtes en sådan forpligtelse, og at bøden derfor var beregnet på korrekt vis.

145. Da Rettens begrundelse er behæftet med en vis usikkerhed, vil det efter min opfattelse være hensigtsmæssigt at undersøge, om denne usikkerhed har resulteret i et fejlskøn, der kan rejse tvivl om den konklusion, Retten nåede frem til.

146. Som jeg gjorde i mit forslag til afgørelse i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen ( ), skal jeg indledningsvis gøre opmærksom på, at Kommissionen ifølge fast retspraksis råder over et særligt vidt skøn med hensyn til valget af, hvilke omstændigheder der skal tages i betragtning med henblik på fastsættelsen af bødebeløb. Som Domstolen selv har bemærket, skal »[o]vertrædelsernes grovhed […] fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning« ( ). De mange forhold, der indgår i vurderingen af en overtrædelse, omfatter bl.a. størrelsen og den økonomiske styrke af de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, den rolle, hver enkelt af dem har spillet ved gennemførelsen af overtrædelsen, og den økonomiske og retlige sammenhæng, overtrædelsen indgår i ( ).

147. Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt virksomhedens omsætning skal tages i betragtning, har Domstolen i sin dom i sagen Musique Diffusion Française mod Kommissionen præciseret, at »det på den ene side [er] rimeligt ved fastsættelsen af bøden at tage hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning […] dels til den del af omsætningen, som vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen […] [men at] der ikke skal tillægges et enkelt af disse momenter urimelig betydning i forhold til de andre skønsfaktorer« ( ).

148. Det fremgår heraf, at den samlede omsætning og omsætningen på det omhandlede marked ganske vist er nyttige og relevante indikatorer for virksomhedens økonomiske styrke, men at de kun udgør to af de mange forskellige faktorer, som Kommissionen kan inddrage i sin vurdering af overtrædelsens grovhed. Den har derfor ikke pligt til at tage hensyn til virksomhedernes omsætning på det relevante marked.

149. Dette modsiges efter min opfattelse heller ikke af Domstolens udtalelser i sagen KNP mod Kommissionen, som appellanterne har henvist til flere gange i deres appelskrift. Jeg skal herved erindre om, at appellanten i nævnte sag påstod, at Kommissionen med urette havde taget hensyn til det interne salg i den pågældende koncern, dvs. en vis del af omsætningen på det relevante marked, med henblik på bødeudmålingen. I lyset af disse omstændigheder fastslog Domstolen i præmis 61-62 i den nævnte dom, at det er berettiget at tage hensyn til omsætningen på det relevante marked, herunder omsætningen fra det interne salg i en koncern, for at sikre, at bøden fastsættes på et rimeligt niveau og ikke mindst, at vertikalt integrerede virksomheder ikke begunstiges på uberettiget vis.

150. Modsat hvad Retten tilsyneladende mener, kan en sådan forpligtelse endvidere heller ikke udledes af retningslinjerne.

151. I retningslinjerne anmodes Kommissionen i den forbindelse kun om at »tage hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade« (punkt A, fjerde afsnit) og om at være opmærksom på, at det »[i] forbindelse med overtrædelser begået af flere virksomheder (karteller) […] i visse tilfælde [kan] være nødvendigt at variere de bødebeløb, der fastlægges inden for hver af ovennævnte tre kategorier, for at tage hensyn til den specifikke vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art« (punkt A, sjette afsnit).

152. Når Kommissionen fastsætter bødebeløbet, skal den med andre ord sørge for, at bøden står i rimeligt forhold til den specifikke vægt og de faktiske markedsmæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed i kartellet har spillet. Men den er herved ikke forpligtet til at tage hensyn til denne virksomheds omsætning på det relevante marked, som i øvrigt ikke er udtrykkeligt nævnt i retningslinjerne. Denne omsætning udgør som tidligere anført kun en af de mange faktorer, som Kommissionen kan tage i betragtning. I denne sag varierede Kommissionen, som Retten korrekt bemærkede, bødebeløbet i forhold til de pågældende virksomheders størrelse og ressourcer, samtidig med at den tog hensyn til andre relevante faktorer såsom deres samlede omsætning og deres omsætning af lysin på verdensplan. »Med henblik på at tage højde for de pågældende virksomheders reelle mulighed for at anrette betydelig skade på lysinmarkedet i EØS og behovet for at sikre, at bødernes størrelse har en tilstrækkelig afskrækkende virkning« ( ), inddelte Kommissionen herefter karteldeltagerne i to grupper ud fra disse kriterier og fastsatte bødernes grundbeløb forskelligt for hver gruppe.

153. Jeg skal desuden understrege, at det i mange tilfælde netop er den verdensomspændende omsætning (samlet set eller i den enkelte sektor), som udgør den vigtigste indikator for virksomhedens økonomiske styrke, og som gør det muligt at sikre bødernes proportionalitet. Det er efter min opfattelse netop tilfældet med multinationale virksomheder, som opererer på verdensmarkedet, og som kan have en meget høj samlet omsætning og en meget lavere omsætning på det relevante marked.

154. Endelig skal jeg understrege, at artikel 15 i forordning nr. 17, der i den forbindelse udelukkende henviser til virksomhedernes samlede omsætning i det sidste regnskabsår, heller ikke kræver, at der foretages en vurdering af omsætningen på det relevante marked.

155. Heraf fremgår, at Retten – hvis dens begrundelse skal forstås således – fejlagtigt mente, at Kommissionen tilsidesatte retningslinjerne, fordi den ikke tog hensyn til de pågældende virksomheders omsætning på det relevante marked.

156. Der er imidlertid tvivl om, hvorvidt den urigtige retsanvendelse, Retten har gjort sig skyldig i, kan ændre dens konklusion om, at bødebeløbet under alle omstændigheder måtte anses for at stå i rimeligt forhold til de andre faktorer, Kommissionen tog i betragtning. Det er som bekendt fast retspraksis, at »hvis præmisserne i en dom afsagt af Retten indeholder en tilsidesættelse af fællesskabsretten, men konklusionen er berettiget af andre retlige grunde, må appellen forkastes« ( ).

157. Som jeg allerede har nævnt, blev der imidlertid taget behørigt hensyn til størrelses- og ressourceforskelle mellem karteldeltagerne ved beregningen af de bøder, som Kommissionen pålagde, og Retten stadfæstede. Det følger derfor heraf, at konklusionen stadig er berettiget, selv om det antages, at dommen på dette punkt bygger på en urigtig retsanvendelse.

158. Jeg mener som følge heraf også, at det ottende anbringende bør forkastes.

159. b) Med det sjette anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten efter at have fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat retningslinjerne, gjorde sig skyldig i en urigtig retsanvendelse, idet den ikke tog deres omsætning på det relevante marked i betragtning og som følge heraf ikke fastsatte det korrekte bødebeløb.

160. Hertil kan jeg med forbehold af, hvad jeg har anført ovenfor vedrørende Kommissionens manglende overtrædelse af retningslinjerne, med det samme anføre, at Retten ved sin vurdering af den fremgangsmåde, der er anvendt ved bødeudmålingen, også kan foretage en materiel prøvelse. Den har således mulighed for at omgøre Kommissionens skøn, hvis den mener, at Kommissionen har overtrådt retsregler eller retsprincipper.

161. Det er netop, hvad der skete i denne sag. Efter at Retten havde konstateret, at Kommissionen havde anvendt retningslinjerne forkert, foretog den nemlig sin egen vurdering og fastslog, at den pålagte bøde alligevel ikke var uforholdsmæssig.

162. Det følger heraf, at det sjette anbringende også bør forkastes.

163. c) Med det syvende anbringende har appellanterne endelig gjort gældende, at Retten har tilsidesat sin forpligtelse til at begrunde sine afgørelser, idet den fastslog, at den bøde, de var blevet pålagt, var passende, selv om Kommissionen havde anvendt retningslinjerne forkert.

164. Kommissionen er naturligvis af direkte modsat opfattelse.

165. Jeg skal herved bemærke, at begrundelsen for en dom, som jeg tidligere har nævnt (jf. ovenfor, punkt 109), efter Domstolens praksis kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og retten kan udøve sin prøvelsesret ( ).

166. På den baggrund mener jeg, selv om det ikke kan udelukkes, at Retten har undladt at tage direkte stilling til visse konkrete argumenter, at begrundelsespligten alligevel er blevet opfyldt i den appellerede dom. Efter at Retten havde fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat bestemmelserne i retningslinjerne, undersøgte den nemlig, om dette indebar, at princippet om, at bøderne skal være forholdsmæssige, også var overtrådt. Retten skønnede i den forbindelse, at Kommissionen trods alt havde overholdt dette princip, og forklarede, hvorfor den mente, at dette var tilfældet.

167. Retten understregede nemlig først, at det i artikel 15 i forordning nr. 17 bestemmes, at det endelige bødebeløb ikke må overstige 10% af virksomhedens samlede omsætning, hvilket netop skal sikre, at bøden er afpasset efter virksomhedens økonomiske styrke. Bøden anses derfor for at være passende, hvis den som i denne sag ikke overskrider denne grænse.

168. Dernæst tog Retten afstand fra appellanternes antagelse om, at Kommissionen ifølge Fællesskabets retspraksis var forpligtet til at tage hensyn til omsætningen på det relevante marked, og gendrev alle argumenter herfor.

169. Endelig lagde Retten vægt på at understrege, at uanset om der forelå en sådan forpligtelse, resulterede den metode for fastlæggelse af bøder, som Kommissionen anvendte i den anfægtede beslutning, ikke i, at bøden blev uforholdsmæssig. Den omsætning, der svarede til lysinsalget i EØS, udgjorde nemlig en relativt vigtig del af appellanternes omsætning af lysin på verdensmarkedet. Bødens grundbeløb blev under alle omstændigheder ikke fastlagt udelukkende på grundlag af en simpel beregning af den samlede omsætning, men byggede ligeledes på omsætningen i sektoren samt andre relevante elementer såsom overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet, markedets udstrækning, den af sanktionen påkrævede afskrækkende virkning og virksomhedens størrelse og styrke ( ).

170. Jeg mener derfor heller ikke, at det syvende anbringende kan tiltrædes.

6. Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet med hensyn til fastsættelsen af bødens grundbeløb

171. Med det niende anbringende har appellanterne endelig gjort gældende, at Retten har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at bekræfte, at Kommissionen med henblik på beregningen af bøden kunne fastsætte det samme grundbeløb for ADM og Ajinomoto, selv om sidstnævnte på det relevante marked (lysinmarkedet i EØS) har en markedsandel, der er ca. dobbelt så stor som ADM’s. Dette indebærer, at virksomheder, der ikke var lige store, blev behandlet ens. Retten burde have nedsat grundbeløbet for ADM, fordi der fandtes denne størrelsesforskel, og fordi den havde fastslået, at Kommissionen altid skal tage hensyn til omsætningen på det relevante marked.

172. Jeg skal først og fremmest påpege, at det her omhandlede anbringende efter min opfattelse bygger på en fejlagtig antagelse om, at Kommissionen har pligt til at tage omsætningen på det relevante marked i betragtning i forbindelse med bødeudmålingen. Som jeg har forsøgt at vise i det foregående (punkt 142-151), følger en sådan forpligtelse imidlertid ikke af Fællesskabets retspraksis eller artikel 15 i forordning nr. 17 og heller ikke af retningslinjerne.

173. De pågældende grundbeløb kan som følge heraf, modsat hvad appellanterne påstår, ikke anses for diskriminerende, blot fordi de ikke er fastsat ud fra omsætningen på det relevante marked.

174. Alligevel kan der i teorien være sket en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, hvis Retten havde fastslået, at det grundbeløb, der var fastsat for ADM Company, var korrekt, selv om dette selskab befandt sig i en situation, der var forskellig fra Ajinomotos, dvs. fra en virksomhed, for hvilken der er fastsat et tilsvarende grundbeløb. Efter fast retspraksis kan dette princip nemlig kun antages at være tilsidesat, når ensartede situationer behandles forskelligt, eller når forskellige situationer behandles ens, medmindre en forskelsbehandling er objektivt begrundet ( ).

175. Jeg mener imidlertid heller ikke, at ligebehandlingsprincippet er blevet tilsidesat i denne henseende.

176. Jeg skal hertil bemærke, at Retten anførte, at Kommissionen fastlagde bødens grundbeløb på grundlag af flere forskellige elementer, heriblandt navnlig de pågældende virksomheders størrelse og økonomiske styrke ( ). For at tage hensyn til denne styrke opdelte Kommissionen karteldeltagerne i to grupper i forhold til både deres samlede omsætning på verdensplan og deres verdensomspændende omsætning i lysinsektoren ( ). Ud fra denne sammenligning fastslog den, at ADM Company og Ajinomoto skulle pålægges det højeste grundbeløb.

177. Det er derfor ud fra de to kriterier (den samlede omsætning på verdensplan og den verdensomspændende omsætning i lysinsektoren), som Kommissionen opstillede med henblik på at afgrænse de to grupper, og som Retten godtog, at det skal afgøres, om appellanterne har været udsat for forskelsbehandling.

178. Det fremgår imidlertid af oplysningerne i appellanternes skriftlige indlæg, at ADM Companys salg med hensyn til begge omsætningstyper, som Kommissionen lagde til grund, var langt højere, end det var tilfældet for alle de øvrige virksomheder i kartellet, heriblandt – om end i mindre omfang – Ajinomoto ( ).

179. Jeg skal derfor fastslå, at fastsættelsen af grundbeløbene, der er sket på grundlag af objektive kriterier og udviser en indre konsekvens ( ), ikke har medført en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet til skade for appellanterne.

180. Dette anbringende bør følgelig forkastes.

181. Da jeg må konkludere, at ingen af appellanternes anbringender kan tages til følge, bør appellen forkastes.

IV – Sagens omkostninger

182. I medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, og henset til mit forslag om, at appelsagen forkastes, mener jeg, at appellanterne bør tilpligtes at betale sagens omkostninger.

V – Forslag til afgørelse

183. I betragtning af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»1) Appellen forkastes.

2) Archer Daniels Midland Company og Archer Daniels Midland Ingredients Ltd betaler sagens omkostninger.«