ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/26

Sag anlagt den 17. december 2009 — Europa-Kommissionen mod Republikken Estland

(Sag C-528/09)

2010/C 63/44

Processprog: estisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Marghelis og K. Saaremäel-Stoilov, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Estland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/96/EF (1) af 27. januar 2003 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr, idet den ikke har gennemført direktivets artikel 3, litra i), nr. iii), artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 8, stk. 3, andet afsnit, korrekt i national ret.

— Republikken Estland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/96/EF af 27. januar 2003 regulerer behandlingen af affald af elektrisk og elektronisk udstyr. Efter at have analyseret de foranstaltninger, som Republikken Estland har iværksat til direktivets gennemførelse i estisk ret, mener Kommissionen ikke, at artikel 3, litra i), nr. iii), artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 8, stk. 3, andet afsnit, er blevet gennemført korrekt.

Direktivets artikel 3, litra i), nr. iii), definerer producenten af elektrisk og elektronisk udstyr. De estiske bestemmelser om affald af elektrisk og elektronisk udstyr indeholder to forskellige producentdefinitioner og besværliggør dermed forståelsen og anvendelsen af bestemmelserne om behandlingen af sådant affald.

Direktivets artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, bestemmer, at køberne ved salg af nye produkter ikke må gøres særskilt bekendt med omkostningerne ved indsamling, behandling og miljørigtig bortskaffelse. Dette krav har Republikken Estland ikke gennemfør i national ret.

Direktivets artikel 8, stk. 3, andet afsnit, fastsætter medlemsstaternes pligt til at sikre, at producenterne i en overgangsperiode på otte år efter direktivets ikrafttræden ved salg af nye produkter kan gøre køberne bekendt med omkostningerne til indsamling, behandling og miljørigtig bortskaffelse, idet de angivne omkostninger ikke må overstige de faktiske omkostninger. Republikken Estland har ikke gennemført denne pligt i national ret.

Republikken Estland har erklæret sig enig i den fremførte kritik, og i sin besvarelse af Kommissionens begrundede udtalelse gav den tilsagn om ved hjælp af en lov om ændring af affaldsloven at afhjælpe tilsidesættelsen af direktivets artikel 3, litra i), nr. iii), artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 8, stk. 3, andet afsnit. Eftersom Republikken Estland, så vidt det er Kommissionen bekendt, endnu ikke som lovet har vedtaget loven til ændring af affaldsloven, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom, har Republikken Estland endnu ikke gennemført direktivets artikel 3, litra i), nr. iii), artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 8, stk. 3, andet afsnit, korrekt i national ret, og den har dermed tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet.

(1) EUT L 37, s. 24.
—

Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68/EØF (1), idet vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som stadig er afhængige af dem, skal opfylde et bopælskrav, den såkaldte »tre-ud-af-seks-års-regel«, for inden for rammerne af WSF (2) at kunne komme i betragtning til studiefinansiering af et studium i udlandet.
1)

Miljønævnet i Mora Kommune anmoder om en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets henstilling 1999/519/EF (1) i forhold til EF-traktatens artikel 174, stk. 2. Spørgsmålet er, om de referenceniveauer for elektromagnetiske felter, der er angivet i henstillingen, skal fortolkes således, at de skal være vejledende ved anvendelsen af forsigtighedsprincippet, eller om dette princip udgør et supplement til henstillingen?
1)

Skal den på grundlag af artikel 2 i Rådets forordning (EF) nr. 2580/2001 af 27. december 2001 (1) foretagne opførelse på en liste af en organisation, der ikke har anlagt sag til prøvelse af beslutninger, der vedrører organisationen — eventuelt under hensyntagen til den ændrede procedure, der følger af Rådet For Den Europæiske Unions afgørelse af 28. juni 2007 (2007/445/EF) (2) — også anses for gyldig fra starten, når opførelsen på listen er foretaget på trods af en tilsidesættelse af grundlæggende processuelle garantier?
3)

Såfremt det for etablering af et værneting ikke er nødvendigt med en særlig indlandstilknytning, eller såfremt der allerede foreligger en indlandstilknytning, når de anfægtede informationer objektivt har en tilknytning til den stat, hvor retten er beliggende, i den forstand, at der i denne stat, alt efter det konkrete tilfældes art, indtræffer eller vil kunne indtræffe en kollision mellem de modstridende interesser, særligt på grund af indholdet af det pågældende netsted, og indlandstilknytning ikke er afhængig af, hvor mange gange det anfægtede netsted er besøgt fra den stat, i hvilken retten er beliggende: Skal artikel 3, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (herefter benævnt e-handelsdirektivet) da fortolkes således, at disse bestemmelser har en kollisionsretlig karakter i den forstand, at de også fortrænger de nationale kollisionsnormer på det civilretlige område, og det alene er retten i oprindelseslandet, der finder anvendelse, eller er disse bestemmelser et korrektiv på materielretligt niveau, som sagligt ændrer indholdet af det materielretlige resultat, som følger af det nationale retssystems fastlæggelse af den anvendelige ret ud fra de nationale kollisionsnormer, og som reduceres til at passe til oprindelseslandets krav? Såfremt e-handelsdirektivets artikel 3, stk. 1 og 2, har kollisionsretlig karakter: Foreskrives det i de anførte bestemmelser, at det kun er den materielle ret i oprindelseslandet, der skal anvendes, eller gælder dette også oprindelseslandets kollisionsnormer med den følge, at en henvisning fra retten i oprindelseslandet til retten i bestemmelseslandet fortsat er mulig
2)

Skal artikel 4, stk. 1, i direktiv 97/80/EØF (3) og artikel 19, stk. 1, i direktiv 2006/54/EF — i givet fald artikel 2, stk. 2, andet led, i direktiv 76/207/EØF, som affattet ved direktiv 2002/73/EF og artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/54/EF, eller artikel 2, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78/EF (4) — fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter man i søgsmål vedrørende aldersdiskrimination om annullation af en afgørelse om opsigelse/afskedigelse på grundlag af køn, ikke kan tage hensyn til sociale faktorer eller foretage en interesseafvejning, men blot undersøge, om der foreligger bevis på, at forskelsbehandlingen på grundlag af køn var den overvejende grund for opsigelsen/afskedigelsen, eller om der var en anden og mere tungtvejende grund, som det tilkommer arbejdsgiveren at føre bevis for?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 100/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski gradski sad (Bulgarien) den 18. november 2009 — Canon Kabushiki Kaisha mod IPN Bulgaria OOD

(Sag C-449/09)

2010/C 100/21

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Sofiyski gradski sad

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Canon Kabushiki Kaisha

Sagsøgt: IPN Bulgaria OOD

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5 i Rådets første direktiv 89/104/EØF (1), for så vidt som bestemmelsen giver varemærkeindehaveren en eneret til at forbyde tredjemand uden indehaverens samtykke at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med varemærket, f.eks. ved import eller eksport af varer under det pågældende tegn, fortolkes således, at varemærkeindehaverens rettigheder omfatter retten til at forbyde en brug af varemærket uden indehaverens samtykke i form af import af originalvarer, såfremt der ikke er sket konsumption af varemærkeindehaverens rettigheder som omhandlet i direktivets artikel 7?

(1) Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989 L 40, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Stuttgart (Tyskland) den 31. december 2009 — Andreas Michael Seeger mod Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart

(Sag C-554/09)

2010/C 80/20

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Stuttgart

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Andreas Michael Seeger

Sagsøgt: Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart

Præjudicielt spørgsmål

Kan begrebet »materiel« i artikel 13, stk. 1, litra d), andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 (1) fortolkes således, at det også kan omfatte emballeringsmateriel såsom tomme drikkeflasker (tom emballage), som transporteres af en vin- og drikkevareforhandler, der driver en forretning og én gang om ugen leverer varer til sine kunder og i den forbindelse indsamler tom emballage for at kunne tage den med til sin grossist?

(1) EUT L 102, s. 1.
2)

Skal artikel 214, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks i mangel af tilsvarende bestemmelser i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (2) fortolkes således, at de nationale myndigheder ikke må opkræve udligningsrenter for perioden mellem tidspunktet for den oprindelige toldangivelse og tidspunktet for den efterfølgende bogføring af toldskylden?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/11

Sag anlagt den 23. december 2009 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-549/09)

2010/C 80/18

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved E. Gippini Fournier og K. Walkerová, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288, stk. 4, TEUF og artikel 4 og 5 i Kommissionens beslutning af 14. juli 2004 om støtteforanstaltninger, som Frankrig har iværksat til fordel for akvakulturbrugere og fiskere (1), idet den ikke har gennemført beslutningen ved fra støttemodtagere at tilbagesøge den støtte, der ved nævnte beslutnings artikel 2 og 3 var erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, og idet den ikke har underrettet Kommissionen om de vedtagne foranstaltninger for at efterkomme den.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har med sit søgsmål foreholdt Den Franske Republik, at den endnu ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for »omgående« at tilbagesøge den støtte, der var erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, fra støttemodtagerne eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen om disse.

Frankrig skulle nemlig inden for to måneder efter meddelelsen af beslutningen underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der var truffet for at efterkomme denne. Der er forløbet mere end fem år, siden de franske myndigheder modtog nævnte beslutning, uden at der er sket en tilbagebetaling af den tildelte støtte.

Sagsøgeren har endvidere bemærket, at det følger af fast retspraksis, at den eneste årsag, en medlemsstat kan påberåbe sig mod et traktatbrudssøgsmål indgivet af Kommissionen i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, vedrører en absolut umulighed for gennemførelse. De franske myndigheder har imidlertid aldrig påberåbt sig usædvanlige eller uforudsigelige vanskeligheder, der gør gennemførelsen af beslutningen umulig. De har udelukkende anført, at de ville træffe de relevante tilbagesøgningsforanstaltninger sammen med en anden sag om tilbagesøgning af en anden uforenelig støtte.

(1) Kommissionens beslutning 2005/239/EF af 14.7.2004 om støtteforanstaltninger, som Frankrig har iværksat til fordel for akvakulturbrugere og fiskere (EUT 2005 L 74, s. 49).
—

Retten begik en retlig fejl ved ikke at anse det for nødvendigt at tage det ældre varemærkes renommé i betragtning ved sin vurdering af, at betingelserne for anvendelse af artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 5, ikke var opfyldt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Wuppertal (Tyskland) den 14. december 2009 — Dieter May mod AOK Rheinland/Hamburg — Die Gesundheitskasse

(Sag C-519/09)

2010/C 80/14

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Arbeitsgericht Wuppertal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dieter May

Sagsøgt: AOK Rheinland/Hamburg — Die Gesundheitskasse

Præjudicielt spørgsmål

Omfatter begrebet »arbejdstager« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/88/EF (= artikel 7 i direktiv 93/104/EF) (1), også en ansat i henhold til en tjenesteordning (Dienstordnungsangestellter) i et offentligretligt organ, hvis autonome vedtægter, som er fastsat med hjemmel i forbundsretten (RVO’s § 351), for så vidt angår de tjenesteordningsansattes krav på ferie indeholder en henvisning til de for tjenestemænd gældende regler (her § 101 i Landesbeamtesgesetz NW sammenholdt med Verordnung über den Erholungsurlaub der Beamtinnen und Beamten und Richterinnen und Richter im Lande Nordrhein-Westfalen)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299, s. 9).
1)

Skal artikel 25, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (1) fortolkes således, at medlemsstaterne kan forpligte en virksomhed, der tildeler abonnenter telefonnumre, at stille oplysninger fra abonnenter, som denne virksomhed ikke selv har tildelt telefonnumre, til rådighed som led i udbuddet af offentligt tilgængelige nummeroplysningstjenester og nummerfortegnelser, for så vidt som virksomheden er i besiddelse af disse oplysninger?
når ydelserne består i midlertidigt at stille stande til rådighed for kunder, som præsenterer deres udbud på messer og udstillinger, der sædvanligvis forudsætter, at der forinden udarbejdes en plan for standen og dens udseende samt i givet fald sker transport af delene til standen og montering heraf på det sted, hvor messen eller udstillingen afholdes, og tjenesteyderens kunder, som udstiller deres varer eller tjenesteydelser, alene for muligheden for at kunne deltage på messen eller udstillingen betaler arrangøren af det pågældende arrangement et særskilt vederlag, som navnlig dækker omkostningerne til forsyningsydelser, messens infrastruktur, medietjenester osv.,

hver enkelt udstiller selv har ansvaret for at udstyre og opstille sin egen stand og for så vidt gør brug af de omhandlede ydelser, der kræver en fortolkning,

arrangøren af messen eller udstillingen opkræver særskilt entré af de besøgende, som tilfalder arrangøren og ikke tjenesteyderen?
2)

Tillader ovennævnte bestemmelser, også når de læses på baggrund af forsyningspligtdirektivets artikel 3, stk. 2, at medlemsstaterne under omstændigheder, hvor en virksomhed udpeges i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 8, stk. 1, med henblik på artikel 5, stk. 1, litra b), der vedrører udtømmende nummeroplysningstjeneste, uden at det kræves, at virksomheden leverer en sådan tjeneste direkte til slutbrugerne, fastsætter specifikke forpligtelser for den udpegede virksomhed: a) om at vedligeholde og opdatere en udtømmende database med abonnentoplysninger, b) om at stille indholdet af en udtømmende database med abonnentoplysninger, som opdateres løbende, til rådighed i maskinlæsbar form til enhver person, der søger at levere offentligt tilgængelige nummeroplysningstjenester eller abonnentfortegnelser (uanset om denne person agter at levere en udtømmende nummeroplysningstjeneste til slutbrugere), og c) om at levere oplysninger til en sådan person fra databasen på vilkår, der er rimelige, objektive, omkostningsbaserede, og som ikke udgør en forskelsbehandling?
4)

Skal det, uanset svaret på spørgsmål 1, hvis en medlemsstat på grundlag af artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 89/104/EØF har fastsat, at et varemærke er udelukket fra registrering — eller skal erklæres ugyldigt, dersom det allerede er blevet registreret — hvis brugen af varemærket kan forbydes i henhold til anden lovgivning end den pågældende medlemsstats eller Fællesskabets lovgivning vedrørende varemærker, antages, at et varemærke ikke kan registreres, hvis varemærkeregistreringen omfatter elementer i strid med forordning (EF) nr. 110/2008, på grundlag af hvilke brugen af varemærket kan forbydes?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/46/EF af 14. juni 2006 om ændring af Rådets direktiv 78/660/EØF om årsregnskaberne for visse selskabsformer, 83/349/EØF om konsoliderede regnskaber, 86/635/EØF om bankers og andre penge- og finansieringsinstitutters årsregnskaber og konsoliderede regnskaber og 91/674/EØF om forsikringsselskabers årsregnskaber og konsoliderede regnskaber (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF samt EØS-aftalens artikel 40, idet den alene har godkendt, at bidrag skænket til institutioner, der har forsknings — eller undervisningsopgaver, kan fradrages i den skattepligtige indkomst, for så vidt som disse institutioner har hjemsted i Østrig.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/27

Sag anlagt den 25. januar 2010 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-40/10)

2010/C 51/43

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Currall, G. Berscheid og J.-P. Keppenne, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Annullation af Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 1296/2009 af 23. december 2009 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2009 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (1), med undtagelse af forordningens artikel 1 og 3, idet forordningens virkninger opretholdes, indtil Rådet har vedtaget en ny forordning ved en korrekt anvendelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 64 og 65 samt af bilag XI hertil.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har nedlagt påstand om en delvis annullation af Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 1296/2009, for så vidt som Rådet af politiske hensyn i denne forordning erstattede de beløb for vederlag og pensioner, som Kommissionen havde foreslået på grundlag af en tilpasningssats på 3,70 % — der er et resultat af en mekanisk anvendelse af vedtægtens artikel 65 og af bilag XI hertil — med beløb beregnet efter en ukorrekt koefficient på 1,85 %. Rådet finder, at dette er berettiget i lyset af den økonomiske og finansielle krise og henset til Unionens økonomiske politik og sociale politik.

For så vidt angår den anfægtede forordnings artikel 2 og 4-17 har Kommissionen fremsat et enkelt anbringende vedrørende en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 65 og af artikel 1 og 3 i bilag XI hertil. Rådet har nemlig en bundet kompetence på dette område, hvilket i endnu højere grad gælder i relation til den nugældende affattelse af vedtægten — i hvis bilag XI den nærmere metode for tilpasning af vederlag og pensioner er fastsat — end tidligere, hvor Domstolen alene med støtte i vedtægtens artikel 65 allerede har fastslået, at Rådets skønsmargen er begrænset. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af hensynet til den berettigede forventning og af princippet »patere legem quam ipse fecisti«.

Forordningen artikel 18 er i strid med artikel 3-7 i bilag XI til vedtægten, idet den indfører en mulighed for en mellemliggende tilpasning af vederlagene, der går ud over den årlige tilpasning, der er fastsat i vedtægtens artikel 65, og som ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 4-7 i bilag XI hertil.

(1) EUT L 348, s. 10.
1)

Skal artikel 5 sammenholdt med artikel 7 i Rådets første direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (89/104) (1) fortolkes således, at virksomheden B har gjort sig skyldig i varemærkekrænkelse ved at påfylde og sælge gas på gasflasker hidrørende fra virksomheden A, når følgende omstændigheder lægges til grund: 1) A sælger gas i såkaldte kompositflasker med en særlig udformning, der som sådan, dvs. som vareudstyrsmærke, er registreret som dansk varemærke og som EF-varemærke. A er ikke indehaver af disse vareudstyrsmærker, men har eksklusiv licens til at gøre brug af dem i Danmark og har ret til at påtale krænkelser i Danmark. 2) Ved den første anskaffelse af en kompositflaske med gas hos en af A' s forhandlere betaler forbrugeren også for flasken, der således bliver forbrugerens ejendom. 3) A foretager genopfyldning af kompositflaskerne, idet forbrugerne hos en af A's forhandlere mod betaling for gassen kan få ombyttet en tom kompositflaske med en tilsvarende flaske, der er påfyldt af A. 4) B driver virksomhed med påfyldning af gas på flasker, herunder kompositflasker omfattet af vareudstyrsmærket omtalt under 1, idet forbrugerne hos en forhandler, som samarbejder med B, mod betaling for gassen kan få ombyttet en tom kompositflaske med en tilsvarende flaske, der er påfyldt af B. 5) I forbindelse med B's påfyldning af gas på de omhandlede kompositflasker forsynes disse af B med klistermærker, som angiver, at påfyldningen er foretaget af B.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/17

Sag anlagt den 22. januar 2010 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Belgien

(Sag C-36/10)

2010/C 80/32

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Sipos og J.-B. Laignelot, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/105/EF af 16. december 2003 (2), idet det ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre direktivets artikel 12, stk. 1, andet afsnit, korrekt.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål gør Europa-Kommissionen gældende, at sagsøgte ikke har gennemført artikel 12, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 96/82/EF i hovedstadsregionen Bruxelles. Med henblik på at forebygge større uheld og for at begrænse konsekvenserne af sådanne uheld, indeholder denne bestemmelse en forpligtelse for medlemsstaterne til at sørge for, at der i deres fysiske planlægning tages hensyn til behovet for på langt sigt at opretholde passende afstand mellem på den ene side virksomheder omfattet af dette direktiv, og på den anden side områder såsom boligområder, offentlige bygninger og områder, eller rekreative områder, som omhandlet i direktivets artikel 12. Det fremgår imidlertid af en analyse af de bestemmelser, som myndighederne i Bruxelles har fremsendt, at bestemmelserne udelukkende omhandler proceduren for tildeling af bygge- og udstykningstilladelser, hvilket nødvendigvis er en senere etape end udarbejdelsen af politikken for den fysiske planlægning. De regionale foranstaltninger er således ufuldstændige, idet de ikke omfatter hele proceduren vedrørende planlægningens definition og gennemførelse.

(1) EFT 1997 L 10, s. 13.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/105/EF af 16.12.2003 om ændring af Rådets direktiv 96/82/EF om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (EUT L 345, s. 97).