Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 8. juni 1994. - WOLFGANG BRENNER OG PETER NOLLER MOD DEAN WITTER REYNOLDS INC.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESGERICHTSHOF - TYSKLAND. - BRUXELLES-KONVENTIONEN - ARTIKEL 13 OG 14 - KOMPETENCE I SAGER OM FORBRUGERKONTRAKTER - MEDKONTRAHENT, DER IKKE HAR BOPAEL I EN KONTRAHERENDE STAT. - SAG C-318/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-04275



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Ved kendelse af 25. maj 1993 har Bundesgerichtshof forelagt Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 13 og 14 i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter benaevnt "konventionen"), i affattelsen af 9. oktober 1978 (1), idet bemaerkes, at tre af spoergsmaalene indholdsmaessigt er identiske med de spoergsmaal, der er forelagt af samme retsinstans i den sag, som har givet anledning til Shearson Lehman Hutton-dommen (2).

2. Jeg skal give en kort redegoerelse for de faktiske omstaendigheder i den foreliggende sag. To privatpersoner, Wolfgang Brenner og Peter Noller, havde uden for deres erhvervsmaessige virksomhed anmodet boersmaeglerselskabet Dean Witter Reynolds Inc., der har hjemsted i USA, om at udfoere vareterminsforretninger. Selskabet har et agentur i Frankfurt am Main, Dean Witter Reynolds GmbH, som goer reklame for selskabet, men kontrakten mellem parterne blev udelukkende formidlet af Metzler Wirtschafts- und Boersenberatungsgesellschaft mbH, som er uafhaengigt af sagsoegte i hovedsagen.

3. De investeringer, sagsoegte foretog for sagsoegerne i hovedsagen, foerte som foelge af spekulation til, at disse mistede naesten alt det, de havde indskudt. Wolfgang Brenner og Peter Noller anlagde derfor erstatningssag mod boermaeglerselskabet, idet de kraevede tilbagebetaling af de mistede indskud og gjorde gaeldende, at selskabet havde tilsidesat sine kontraktlige forpligtelser og forpligtelser i forbindelse med kontrakters indgaaelse, og at der forelaa en ansvarspaadragende adfaerd i forbindelse med omkostningsrytteri som foelge af et stort antal til dels formaalsloese forretninger ("churning") samt ugrundet berigelse.

4. Landgericht, som behandlede sagen i foerste instans, erklaerede sig inkompetent ved afgoerelser, som blev stadfaestet i appelinstansen. Sagsoegerne i hovedsagen indgav herefter revisionsanke til den forelaeggende ret, som foerst oensker oplyst, om den har kompetence i henhold til konventionens artikel 14, stk. 1, in fine, naar medkontrahenten ° som i det foreliggende tilfaelde ° har bopael i et tredjeland, og der ikke har vaeret en filial, et agentur eller en lignende virksomhed involveret i afslutningen eller gennemfoerelsen af kontrakten (3).

5. Med de oevrige spoergsmaal, som er forelagt subsidiaert, har retten i det vaesentlige anmodet Domstolen om at fortolke foelgende begreber:

° begrebet "kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande" i artikel 13, stk. 1, nr. 3, for at den kan afgoere, om kommissionsaftaler om udfoerelse af vareterminsforretninger falder ind under denne kategori

° begrebet "reklamering" i samme bestemmelse, for at den kan afgoere, om der kraeves en forbindelse mellem reklameringen og kontraktens indgaaelse

° begrebet "sager om kontrakter" i artikel 13, stk. 1, for at faa afklaret, om det ikke alene omfatter krav om erstatning som foelge af tilsidesaettelse af kontraktlige forpligtelser, men ogsaa krav, der stoettes paa tilsidesaettelse af forpligtelser i forbindelse med kontraktens indgaaelse og paa ugrundet berigelse, og om det i saa fald indebaerer et accessorisk vaerneting som foelge af kravenes indbyrdes sammenhaeng, ogsaa for saa vidt angaar de krav, der ikke stoettes paa aftale.

6. De sidstnaevnte spoergsmaal er allerede blevet undersoegt i mit forslag til afgoerelse i Shearson Lehman Hutton-sagen. Domstolen fik imidlertid ikke anledning til at besvare dem, idet den ° som jeg havde foreslaaet ° fandt, at

"... konventionens artikel 13 skal fortolkes saaledes, at en sagsoeger, der handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed og derfor ikke selv er forbruger, der er part i en af de i artikel 13, stk. 1, naevnte kontrakter, ikke kan drage fordel af konventionens specielle kompetenceregler i sager om forbrugerkontrakter" (4).

7. Domstolen fandt saaledes, at erhververen af en fordring, som handlede under udoevelse af sin ervervsmaessige virksomhed, ikke kunne paaberaabe sig de beskyttelsesregler i artikel 13, som forbrugeren, der havde overdraget fordringen, ville have kunnet drage fordel af.

8. Den foreliggende sag vedroerer derimod ° efter hvad den forelaeggende ret har fastslaaet ° faktisk to forbrugere, som har indgaaet en aftale med et selskab med hjemsted i et tredjeland om udfoerelse af vareterminsforretninger paa kommissionsbasis. Det spoergsmaal, der foerst skal tages stilling til i denne sag, er fastlaeggelsen af anvendelsesomraadet for bestemmelserne vedroerende kompetencen i sager om forbrugerkontrakter i afdeling 4 i konventionens afsnit II (5).

9. Lad mig straks sige, at naar sagsoegte ° som i den foreliggende sag ° ikke har bopael i Faellesskabet, og naar der ikke har vaeret en filial, et agentur eller en lignende virksomhed involveret i afslutningen og/eller gennemfoerelsen af kontrakten, kan den nationale retsinstans efter min opfattelse kun anvende sine egne kompetenceregler, hvoraf foelger, at det ikke blot er et af de to alternativer i artikel 14, men afdeling 4 som helhed, der ikke finder anvendelse.

10. Bruxelles-konventionen har nemlig ikke til formaal at afgoere de kompetencekonflikter, der kan opstaa mellem retterne i en kontraherende stat paa den ene side og retterne i et tredjeland paa den anden. Som det fremgaar af Jenard-rapporten (6),

"kan de kontraherende staters hoejhedsomraade betragtes som en ensartet helhed, saa at der ved fastsaettelsen af kompetenceregler kan foretages en meget klar sondring, alt efter om sagens parter har bopael inden for eller uden for Faellesskabet" (7),

hvoraf foelger, at

"saafremt en person ikke har bopael i en af de kontraherende stater, dvs. uden for EOEF, kan de i hver enkelt kontraherende stat gaeldende kompetenceregler, herunder de saakaldte 'eksorbitante' , anvendes paa ham" (8).

11. I Evrigenis' og Kerameus' rapport (9) om Den Hellenske Republiks tiltraedelse af EF-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, anfoeres det paa samme maade, at

"hvis sagsoegte ... ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade, indeholder konventionen ingen selvstaendige bestemmelser, men henviser til den interne ret i den stat, ved hvis domstole sagen verserer (artikel 4, stk. 1). Over for en sagsoegt, der ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan ifoelge konventionen enhver person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, uanset nationalitet paaberaabe [sig] denne stats lovgivning ..." (10).

12. Konventionens artikel 4, stk. 1, bestemmer nemlig foelgende:

"Saafremt sagsoegte ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade, afgoeres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16."

13. Ganske vist er der ° selv om det ikke praeciseres i artikel 4 ° andre bestemmelser, der kan finde anvendelse, selv om sagsoegte har bopael i en ikke-kontraherende stat.

14. Saaledes forholder det sig, naar kompetencen er baseret paa en vaernetingsklausul i henhold til artikel 17, stk. 1, idet parterne i saa fald efter faelles overenskomst har valgt at "forankre" sagen i Faellesskabets retsorden. Her er det tilstraekkeligt, at en af dem har bopael i en kontraherende stat.

15. Ligeledes skal naevnes artikel 18, som omhandler det tilfaelde, hvor sagsoegte giver moede for retten i en kontraherende stat, saafremt han ikke goer gaeldende, at denne ret savner kompetence, og saafremt bestemmelserne i artikel 16 ikke er til hinder herfor (11).

16. Artikel 21 finder ligeledes anvendelse uafhaengigt af enhver betingelse om bopael. I oevrigt udtalte Domstolen i dommen i sagen Overseas Union Insurance m.fl. (12), at

"... konventionens artikel 21 skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopael" (13).

17. Sagsoegeren kan imidlertid ikke paaberaabe sig kompetencereglerne i afdeling 4, naar sagsoegte ikke har bopael i en kontraherende stat, og betingelserne i artikel 13, stk. 2, ikke er opfyldt (14).

18. Det fremgaar nemlig af artikel 13, at:

"I sager om kontrakter indgaaet af en person med henblik paa brug, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed, i det foelgende benaevnt 'forbrugeren' , afgoeres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5" (15).

19. Den udtrykkelige henvisning til artikel 4 i artikel 13, stk. 1, erindrer saaledes om, at anvendelsesomraadet for artikel 13, 14 og 15 er begraenset til det tilfaelde, hvor sagsoegte har bopael i en kontraherende stat (16).

20. Under disse omstaendigheder finder kompetencereglerne i konventionens ikke anvendelse paa en sag som den, der verserer for den forelaeggende ret, hvilket indebaerer, at de regler om den internationale kompetence, der gaelder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, finder anvendelse. Forbrugeren maa i et saadant tilfaelde stoette sig paa de sidstnaevnte regler, og dette gaelder ogsaa, naar disse efter gaeldende ret anses for eksorbitante.

21. Som Gothot og Holleaux skriver (17):

"... hvis sagsoegte ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade, overlader artikel 4, stk. 1, det udtrykkelig til lovgivningen i den enkelte kontraherende stat i dette tilfaelde at bestemme den internationale kompetence for retterne i vedkommende stat ... Det er derfor noedvendigt, men ogsaa tilstraekkeligt, at sagsoegte har bopael uden for Faellesskabet, for at alle de regler om den internationale kompetence, der gaelder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, finder anvendelse, og dermed i givet fald ogsaa de saakaldte eksorbitante kompetenceregler. De opregnes i artikel 3: ... godsvaernetinget i § 23 i den tyske ZPO ...

Den blotte omstaendighed, at sagsoegte ° selv om han er statsborger i en kontraherende stat ° har bopael i udlandet, bevirker derfor, at han mister fordelen af de europaeiske kompetenceregler i artikel 2-15 ..." (18).

22. I sager om forbrugerkontrakter findes den eneste undtagelse fra reglen i artikel 4 i artikel 13, stk. 2, som finder anvendelse, naar forbrugerens medkontrahent, som har bopael i et tredjeland, i en kontraherende stat er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, som repraesenterer ham og kan forpligte ham i forhold til tredjemand, en betingelse, som ikke er opfyldt i det foreliggende tilfaelde.

23. Som professor Kaye skriver (19):

" ... a non-Contracting State domiciled non-consumer, which possesses a branch, agency or other establishment within the Community from which it transacts with the consumer, is deemed to be domiciled in the Contracting State in which the branch, agency or other establishment is situated, so that instead of being subject to national jurisdiction rules by virtue of Article 4, it can be proceeded against by the consumer in the latter State, as its domicile, under Article 14, para. 1" (20).

24. Jeg skal imidlertid paapege, at selv om denne betingelse var opfyldt, ville artikel 13, 14 og 15 ikke finde anvendelse, eftersom tvisten ikke er international i konventionens forstand, idet Dean Witter Reynolds GmbH, Wolfgang Brenner og Peter Noller har bopael i samme kontraherende stat.

25. Droz anfoerte allerede i sit ovenfor naevnte vaerk, at

"... hver gang konventionen fastsaetter en speciel, direkte kompetenceregel, f.eks. om kompetence for retten paa det sted, hvor forsikringstageren har bopael, er der tale om, at sagsoegte sagsoeges ved retterne i en anden stat end den, hvori han har bopael" (21).

26. Gaudemet-Tallon giver i sin kommentar til Domstolens dom i Shearson Lehman Hutton-sagen ligeledes udtryk for den opfattelse, at

" ... det grundlaeggende princip ... er, at Bruxelles-konventionen opstiller regler om tvister inden for Faellesskabet, ikke om interne tvister ..." (22).

27. Hovedsagen er derfor ikke omfattet af konventionens regler om den direkte kompetence, specielt reglerne i artikel 14, stk. 1.

28. Foelgelig er det ufornoedent at besvare de subsidiaere spoergsmaal.

29. Saaledes gik Domstolen i oevrigt ogsaa til vaerks i Shearson Lehman Hutton-dommen. For mit vedkommende tog jeg subsidiaert stilling til spoergsmaalene i mit forslag til afgoerelse. Jeg skal derfor blot henvise til min redegoerelse i forbindelse med denne sag (23) for det tilfaelde, at Domstolen i modsaetning til mig skulle finde, at konventionens artikel 14 finder anvendelse her.

30. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at kende for ret, at artikel 14 i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ikke finder anvendelse, naar en forbruger i en kontraherende stat anlaegger sag mod sin medkontrahent, der har bopael i et tredjeland, og betingelserne i artikel 13, stk. 2, ikke er opfyldt. Under alle omstaendigheder finder sidstnaevnte bestemmelse ikke anvendelse, da der ikke foreligger nogen tilknytning til udlandet, naar filialen, agenturet eller en anden virksomhed, der indehaves af et selskab, som har hjemsted i et tredjeland, er beliggende paa samme kontraherende stats omraade som den, hvor forbrugeren har bopael.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) ° EFT L 304, s. 1.

(2) ° Dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Sml. I, s. 139.

(3) ° Jf. forelaeggelseskendelsen, s. 6.

(4) ° Jf. praemis 24 og konklusionen.

(5) ° Det bemaerkes, at denne afdeling oprindelig kun vedroerte koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skulle betales i rater, og laan, der skulle tilbagebetales i rater, og som var bestemt til finansiering af koeb af saadanne genstande. Afdelingens anvendelsesomraade blev udvidet ved aendringen i 1978.

(6) ° EFT 1979 C 59, s. 1.

(7) ° S. 13.

(8) ° A.st.

(9) ° EFT 1986 C 298, s. 1.

(10) ° Punkt 44.

(11) ° Jf. H. Gaudement-Tallon: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, LGDJ, 1993, punkt 79. Jf. ogsaa Droz: Compétence judiciaire et effet des jugements dans le marché commun, Dalloz, 1972, punkt 228 ff.; Gothot og Holleaux: La convention de Bruxelles du 27 septembre 1968, Jupiter, 1985, punkt 35 ff..

(12) ° Dom af 27.6.1991, sag C-351/89, Sml. I, s. 3317.

(13) ° Praemis 18.

(14) ° I saa henseende bemaerkes, at den forelaeggende ret laegger til grund, at der ikke er en filial, et agentur eller en lignende virksomhed som omhandlet i konventionens artikel 13, stk. 2, involveret i afslutningen eller gennemfoerelsen af kontrakten (s. 6 i forelaeggelseskendelsen).

(15) ° Min fremhaevelse.

(16) ° Jf. bl.a. Lasok og Stone: Conflict of Laws in the European Community, Professional Books Limited, 1987, s. 228.

(17) ° Jf. ovenfor, note 11.

(18) ° Punkt 35, s. 20.

(19) ° Civil Jurisdiction and Enforcement of Foreign Judgments, Professional Books Limited, 1987.

(20) ° S. 842 og 843, min fremhaevelse.

(21) ° Punkt 30.

(22) ° Revue critique de droit international privé, 1993, s. 325, 330.

(23) ° Punkt 73 ff.