5.

Jeg vender herefter tilbage til den indsigelse, Rheinzink har rejst om, at virksomheden ikke kan være ansvarlig for en overtrædelse, der er begået af den virksomhed, hvis retssuccessor Rheinzink har været siden den 1. oktober 1981, nemlig »Rheinisches Zinkwalzwerk GmbH & Co.« Rheinzink gør gældende, at Kommissionen kun vil kunne rette beslutningen til Rheinzink, såfremt det godtgøres, at de to virksomheder, hvoraf den ene er retssuccessor for den anden, har udøvet en sammenhængende adfærd, der er i strid med konkurrencereglerne. Allerede af den grund, at de anfægtede forhold indtraf før oprettelsen af det nye selskab, er dette ikke tilfældet her. Rheinzink's argumentation hviler på en fortolkning af Domstolens dom i »Suiker Unie«-sagen, hvori Domstolen lagde vægt på, at de pågældende virksomheders adfærd »så åbenbart [udgjorde] en enhed«, at den virksomhed, der var retssuccessor for den opløste virksomhed, måtte være ansvarlig for denne adfærd ( 11 ). Kommissionen mener derimod, at det afgørende for, hvorledes successionen må vurderes, er, om de to selskaber udøver den samme økonomiske virksomhed. Det er sammenfaldet af økonomisk virksomhed, der tæller, og ikke den retlige forbindelse, der er mellem de to selskaber, hvoraf det ene er successor for det andet. Også Kommissionen henviser på dette punkt til Domstolens afgørelse i »Suiker Unie«-sagen. I denne dom, der drejede sig om en sammenslutning af kooperativer, der var retssuccessor for en tidligere sammenslutning og for de kooperativer, der var medlemmer af denne, fastslog Domstolen, at de to sammenslutningers adfærd »så åbenbart [udgjorde] en enhed, at den samlede adfærd må tilregnes sagsøgeren« (præmis 87). Til grund herfor lå imidlertid, at Domstolen havde kunnet fastslå, at der forelå tre omstændigheder, der alle pegede i samme retning: — at sagsøgeren havde overtaget alle rettigheder og forpligtelser fra medlemmerne af den tidligere sammenslutning (præmis 84), — at sagsøgeren ikke havde bestridt, at betegnelsen »Suiker Unie« dækkede »de samme virksomheder, som i vidt omfang var ledet af de samme personer og havde hjemsted på samme adresse« (præmis 85), — at sagsøgeren endelig ikke havde hævdet, at sagsøgerens adfærd på det pågældende marked var forskellig fra den tidligere sammenslutnings adfærd (præmis 86). Det fremgår af de nævnte præmisser, at Rheinzink's fortolkning af denne dom er for indskrænkende. En af de anførte omstændigheder (den ubrudte fortsættelse af adfærden) tillægges særlig vægt, og ifølge denne fortolkning synes det at være en betingelse, ikke alene at der foreligger en adfærd, der udgør en enhed, men også, at der er tale om en ubrudt fastsættelse af en konkurrencestridig adfærd. I Kommissionens argumentation tillægges de juridiske sider af successionen ingen vægt, og det hævdes i stedet, at det afgørende er, om de to selskaber, hvoraf det ene er successor for det andet, udøver den samme økonomiske virksomhed. En så udvidende fortolkning kan imidlertid føre til, at der må antages at foreligge et ansvar, selv om der er for ringe sammenhæng mellem den virksomhed, selskaberne henholdsvis har udøvet og udøver. Før jeg fremlægger mine egne betragtninger, skal jeg minde om de grundlæggende principper, Domstolen må lade sig lede af i denne forbindelse. Løsningen på det rejste spørgsmål må søges udelukkende i fællesskabsretlige regler. Man kan ikke uden at bringe princippet om, at der skal ske en ensartet anvendelse af de fælles konkurrenceregler, i fare, støtte sig til nationale retsregler ved fortolkningen af fællesskabsretten. Som generaladvokat Mayras med rette har anført i sit forslag til afgørelse i »Suiker Unie«-sagen, er det i denne forbindelse vigtigt at have for øje, at Rådets forordning nr. 17/62 ikke i praksis berøves sin tilsigtede virkning ( 12 ). I hvilket omfang ville Kommissionen kunne udøve sin kontrolvirksomhed, såfremt en virksomhed blot ved at lade sig omdanne i henhold til gældende nationale regler ville kunne unddrage sig sin forpligtelse til at overholde traktatens artikler 85 og 86? Som et træffende eksempel nævnte generaladvokat Mayras det tilfælde, at en virksomhed omdannes, efter at de konkurrencestridige forhold er blevet begået, men før Kommissionen har fastslået, at der er sket en overtrædelse af traktatens regler. I et sådant tilfælde ville man i særlig grad kunne frygte, at virksomhedsomdannelsen kunne gøre det muligt for retssuccessoren at unddrage sig sanktioner i henhold til fællesskabsretten, hvorved Kommissionens beføjelser ville miste deres indhold. Hvorledes forholder det sig her? Man vil bemærke sig, at det nævnte tænkte tilfælde svarer nøjagtigt til den situation, som sagsøgeren beskriver, idet dette selskab blev dannet efter 1976, men før Kommissionens beslutning. Denne konstatering er ikke tilstrækkelig til, at man kan give et endeligt svar på det rejste spørgsmål, men det viser for mig, at Kommissionens standpunkt grundlæggende set er rigtigt, idet det dog trænger til at blive nærmere udviklet. Jeg deler således Kommissionens vurdering med hensyn til, at der er sammenfald af den virksomhed, som de to selskaber, hvoraf det ene er retssuccessor for det andet, henholdsvis har udøvet og udøver. Der er tale om en udøvelse af de samme økonomiske aktiviteter, hvilket sagsøgeren da i øvrigt heller ikke har bestridt. Jeg lægger endvidere til grund, at sagsøgeren er indtrådt i firmaet »Rheinisches Zinkwalzwerk«'s rettigheder og forpligtelser, således som det utvetydigt fremgår af handelsregisteret, og som Rheinzink under henvisning til de gældende regler i tysk ret selv erkender. Sagsøgeren har heller ikke bestridt, at virksomhedens hjemsted og ledelse er forblevet uændret. Ganske vist er de to virksomheder, hvoraf den ene er retssuccessor for den anden, ikke de samme. Firmanavnet og den juridiske selskabsform er forskellig. Efter min opfattelse er det imidlertid ved de omstændigheder, der er blevet henvist til, med tilstrækkelig tydelighed blevet påvist, at de forbindelser, der både økonomisk og juridisk foreligger mellem de to selskaber, er af en sådan art, at deres adfærd må antages at være udtryk for en så ubrudt udøvelse af den samme virksomhed, at de anførte overtrædelser må kunne tilregnes Rheinzink. Sammenfattende skal jeg foreslå, at 1. der gives CRAM og Rheinzink medhold i deres påstand om annullation af den del af kommissionsbeslutningen, hvorved: — det fastslås, at der er sket overtrædelser af traktatens artikel 85 som følge af a) en samordnet praksis mellem CRAM og Rheinzink over for Schiltz, og b) det vilkår om videresalg i et bestemt land, der er indeholdt i de aftaler, som henholdsvis CRAM og Rheinzink indgik med virksomheden Schiltz; — der blev pålagt sagsøgerne bøde for den førstnævnte overtrædelse; 2. Kommissionens beslutning opretholdes, for så vidt angår aftalen om gensidige leverancer.