ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
98

Denne konklusion berøres heller ikke af den retspraksis, som er påberåbt af sagsøgeren til støtte for sin argumentation om, at appelkammeret burde have tilladt de beviser, som var blevet fremlagt for sent, eftersom det følger af denne retspraksis, at intet er til hinder for, at der tages hensyn til supplerende beviser, som blot lægger sig til andre oplysninger, som er fremlagt inden for den fastsatte frist, når de oprindelige beviser ikke er uden relevans, men er blevet anfægtet af den anden part i sagen (dom af 28.3.2012, Rehbein mod KHIM – Dias Martinho (OUTBURST), T-214/08, EU:T:2012:161, præmis 53). Det er nemlig tilstrækkeligt at bemærke, at denne retspraksis vedrører anvendelsen af processuelle bestemmelser på EU-varemærkeområdet om bevis for brug, der bestemmer, at Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) i tilfælde af, at den indsigende part ikke fremlægger bevis inden for den fastsatte frist, afviser indsigelsen, og at der ikke findes tilsvarende bestemmelser på området for EF-sortsbeskyttelse. Denne retspraksis finder derfor ikke anvendelse analogt i den foreliggende sag.
20

Sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for at have lagt til grund, at den relevante kundekreds er »blandet«, idet den er sammensat af såvel den brede offentlighed som professionelle, og for ikke at have defineret den relevante kundekreds for hver af tjenesteydelserne, idet appelkammeret begrænsede sig til at give nogle eksempler. Hvad bl.a. angår de tjenesteydelser der er omfattet af det ansøgte varemærke, har sagsøgeren gjort gældende, at tjenesteydelserne »omskibning af varer på paller, inklusive multimedier, gruppering af varer på og ikke på paller, både inden for dedikerede serviceydelser og inden for globale serviceydelser, transport af varer i specielle størrelser og ikke-bulkvarer (for eksempel maskiner eller udstyr)« udelukkende henvender sig til den professionelle kundekreds, mens tjenesteydelserne »sikkerhedstransport, ekspreslevering til specifikke destinationer, arrangering af transport for returvarer og rådgivning inden for transportlogistik« angår den brede offentlighed lige såvel som professionelle.
46

Det er korrekt, at Retten i sin dom af 3. maj 2018, Distillerie Bonollo SpA m.fl. mod Rådet (T-431/12, under appel, EU:T:2018:251, præmis 51-53), som Den Bolivariske Republik Venezuela har henvist til, fastslog, at hvis den umiddelbare indvirkning skulle anses for at være begrænset til virkninger af retlig karakter, ville ethvert søgsmål anlagt af en EU-producent til prøvelse af en forordning om pålæggelse af antidumpingtold systematisk skulle afvises, og det samme ville gælde for alle sager anlagt af konkurrenter til modtagere af statsstøtte, som Kommissionen havde erklæret forenelig med det indre marked efter en formel undersøgelsesprocedure, og for alle sager anlagt af en konkurrent til prøvelse af en afgørelse, hvorved en fusion erklæres forenelig med det indre marked. Desuden fastslog Retten i dom af 13. september 2018, NK Rosneft m.fl. mod Rådet (T-715/14, ikke trykt i Sml., under appel, EU:T:2018:544, præmis 80 og 81), og af 13. september 2018, Gazprom Neft mod Rådet (T-735/14 og T-799/14, EU:T:2018:548, præmis 88, 89 og 97), der netop blev afsagt på området for restriktive foranstaltninger, at der ved bedømmelsen af, om betingelsen om at være umiddelbart berørt er opfyldt for personer, som ved navns nævnelse er opført i de relevante retsakter, og som ved hjælp af dokumenter fremlagt for Retten har godtgjort, at de var aktive på det marked, der er ramt af eksportrestriktioner, skal tages hensyn ikke blot til de pågældende foranstaltningers påvirkning af disse personers retsstilling, men også til foranstaltningernes faktiske virkninger for disse personer.
103

Sagsøgeren har anført, at sagsøgeren under den mundtlige høring den 14. november 2016 ved generaldirektøren for GD PERS formelt ansøgte Parlamentet om bistand som følge af de præcise og alvorlige trusler, som klagerne havde fremsat mod sagsøgeren. Det er ubestridt, at generaldirektøren for GD PERS to gange henvendte sig til sagsøgerens advokat som følge af de trusler, som visse klagere havde fremsat over for sagsøgeren. Det er heller ikke bestridt, at generaldirektøren for GD PERS anmodede sagsøgerens advokat om at gribe ind over for sagsøgeren for at få sagsøgeren til at give afkald på at deltage i to offentlige begivenheder, i forbindelse med hvilke sagsøgerens navn var opført i programmet. I brev af 30. november 2016 med forslag om midlertidigt at forflytte sagsøgeren – i sagsøgerens interesse og for at beskytte hende – anerkendte generaldirektøren for GD PERS, at alvoren af truslerne krævede, at der blev truffet beskyttelsesforanstaltninger til fordel for sagsøgeren. Endelig var ansættelsesmyndigheden i henhold til artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder forpligtet til at høre sagsøgeren, inden den afslog sagsøgerens ansøgning om bistand.
46

Parlamentet har påstået erstatningspåstanden forkastet som ugrundet under henvisning til, at dets tjenestegrene har iværksat alle rimelige foranstaltninger fra det tidspunkt, hvor ansættelsesmyndigheden formelt blev forelagt sagsøgernes ansøgning om bistand. Selv om Parlamentet har medgivet, at situationen ikke altid har været håndteret med den nødvendige strenghed, har det fremhævet, at efter at der som svar på ansøgningen om bistand blev truffet beslutning om at fjerne chefen for enheden, har denne kun haft lejlighedsvis kontakt med enhedens tjenestemænd, og at han kun punktvis har skullet træffe afgørelser med betydning for denne enhed. Parlamentet mener imidlertid ikke, at disse lejlighedsvise og uvæsentlige hændelser kan medføre et erstatningsansvar for dette, særligt ikke henset til den vide skønsbeføjelse, som ansættelsesmyndigheden nyder i forbindelse med fastsættelsen af bistandsforanstaltninger. Med hensyn til varigheden af den administrative undersøgelsesprocedure og disciplinærsagen vedrørende chefen for enheden har Parlamentet forklaret, at den administrative undersøgelse vedrørte et væsentligt antal personer, og at chefen for enheden, på trods af den store mængde dokumentation samlet i forbindelse med undersøgelserne, ikke accepterede foranstaltningerne og sanktionerne truffet over for ham, og at ansættelsesmyndigheden samtidig var forpligtet til at varetage hans grundlæggende rettigheder og processuelle rettigheder som en mistænkt person. Desuden har Parlamentet anført, at chefen for enheden har anlagt et søgsmål ved Retten til prøvelse af den disciplinære sanktion, han blev pålagt, nemlig det søgsmål, der gav anledning til dom af 20. september 2019, UZ mod Parlamentet (T-47/18, EU:T:2019:650), hvorved Retten annullerede denne sanktion. Under alle omstændigheder har sagsøgerne ikke påvist, at de har været udsat for anden upassende adfærd udvist af chefen for enheden efter omplaceringen af denne.
162

Det skal i denne forbindelse endvidere bemærkes, at det var med urette, at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 97 fandt, at de opinionsundersøgelser, som intervenienten havde fremlagt som bevis for, at det anfægtede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug, »utvetydigt« godtgjorde, at den relevante kundekreds anså det anfægtede varemærke for at identificere varerne og bankydelserne som hidrørende fra intervenienten. Det fremgår nemlig af disse undersøgelser, at de adspurgte personer forbinder tegnet Crédit Mutuel med en bank eller mere generelt et finansielt organ, eller endog et bankprodukt, såsom et lån. Disse undersøgelser kan derfor højst godtgøre, at tegnet Crédit Mutuel for den relevante kundekreds betegner de varer og tjenesteydelser, der henhører under bankområdet, eller den bank eller det finansielle institut, der udbyder dem. Det er i øvrigt netop af denne grund, at det anfægtede varemærke blev anset for beskrivende for disse varer og disse tjenesteydelser, der har en forbindelse til bankvirksomhed.
75

Domstolen har endvidere præciseret, at forordning 2017/1001 tilsigter at fjerne den hindring, at de rettigheder, som medlemsstaternes lovgivning tildeler varemærkeindehavere, er territorialt afgrænsede, ved at gøre det muligt for virksomhederne at tilpasse deres økonomiske aktiviteter til Unionens dimensioner og at udøve dem uden hindringer. Ifølge Domstolen gør EU-varemærket det muligt for sin indehaver at identificere dennes varer eller tjenesteydelser på samme måde i hele Unionen, uden hensyn til grænser. De virksomheder, der derimod ikke ønsker at beskytte deres varemærker på unionsplan, kan vælge at bruge nationale varemærker uden at være forpligtede til at registrere deres varemærker som EU-varemærker. Domstolen har fremhævet, at EU-varemærkets enhedskarakter indebærer, at det nyder ensartet beskyttelse på hele Unionens område, forstået således, at et EU-varemærke i princippet kun kan registreres, overdrages, opgives, erklæres for bortfaldet eller ugyldigt, og at brugen deraf kun kan forbydes med virkning for hele Unionen. Hvis det inden for rammerne af EU-varemærkeordningen blev lagt til grund, at medlemsstaternes område skulle tillægges en særlig betydning, ville det i denne sammenhæng ifølge Domstolen være en hindring for gennemførelsen af de formål, der er præciseret ovenfor, og gøre indgreb i EU-varemærkets enhedskarakter. Domstolen har heraf udledt, at der ved bedømmelsen af, om der foreligger »reel brug inden for [Unionen]«, skal ses bort fra grænserne for medlemsstaternes område (jf. i denne retning dom af 19.12.2012, Leno Merken, C-149/11, EU:C:2012:816, præmis 39-42 og 44).
51

Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret undlod at tage hensyn til alle relevante faktorer i forbindelse med sammenligningen af varerne, og at det dermed fejlagtigt fastslog, at de omhandlede varer i klasse 30 var af samme eller lignende art. Sagsøgeren har gjort gældende, at der er tale for forskellige varer, henset til for det første, at de varer, der er omfattet af det ansøgte varemærke, er beregnet til at skulle spises, mens de varer, der er omfattet af de ældre varemærker, er beregnet til at skulle drikkes, og for det andet, at vafler, konditorivarer og sukkervarer kan indeholde flere forskellige ingredienser, og at hverken kakao eller kaffe er hovedingrediensen. Ifølge sagsøgeren burde appelkammeret ikke have taget hensyn til de begrundelser for indsigelsesafdelingens afgørelse, der bl.a. henviste til den omstændighed, at varerne er af forskellig art og har forskelligt bestemmelsessted. Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at de omhandlede varer er af forskellig art, eftersom den omstændighed, at der tilsættes kakao, aroma baseret på kakao eller kaffe i færdigvarer såsom vafler, sukkervarer eller konditorvarer, ikke automatisk indebærer, at disse varer markedsføres under det ansøgte varemærke. En sådan antagelse går ud over rækkevidden af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Sagsøgeren har endelig tilføjet, at der for så vidt angår de omhandlede varer er tale om meget forskellige fødevarer, som ikke befinder sig i nærheden af hinanden, navnlig ikke på supermarkedshylderne, og at varerne såvel som tjenesteydelserne enten anvender samme eller forskellige distributionskanaler.
137

Det fremgår imidlertid af begrundelsen for den anfægtede afgørelse, at Kommissionen fandt, at det hverken var nødvendigt eller hensigtsmæssigt at iværksætte aftalen på EU-plan, bl.a. fordi medlemsstaterne var kompetente med hensyn til centraladministrationernes funktion, og fordi mange af dem allerede havde indført bestemmelser, som sikrede en vis grad af oplysning og høring af tjenestemænd og andre ansatte i disse administrationer. Desuden meddelte Kommissionen under et møde med arbejdsmarkedets parter, som blev afholdt den 17. januar 2018, i hvilken retning den anfægtede afgørelse ville gå, idet den herved oplyste, at den var »stærk med hensyn til nærhed«, og at Kommissionen fandt, at det var mest hensigtsmæssigt, at aftalen blev iværksat af arbejdsmarkedets parter på nationalt plan. Kommissionen tog således overvejelser vedrørende nærhed og proportionalitet i betragtning, ikke ved vurderingen af muligheden for en EU-indsats, men ved vurderingen af hensigtsmæssigheden af en sådan indsats. Det følger af det ovenfor i præmis 133 anførte, at Kommissionen ikke foretog et åbenbart urigtigt skøn ved at vurdere, at det ikke var hensigtsmæssigt at iværksætte aftalen på EU-plan.
51

Det er således Rettens opfattelse, at inden for rammerne af artikel 47, stk. 2, i forordning 2017/1001 og fastlæggelsen af udstrækningen af beskyttelsen for et ældre EU-varemærke og vurderingen af beviserne for den reelle brug af nævnte varemærke skal appelkammeret, når der foreligger to mulige ordlydsfortolkninger af specifikationen for dette varemærke, men den ene af disse vil føre til et absurd resultat for så vidt angår udstrækningen af beskyttelsen for varemærket, løse problemstillingen ved at vælge den fortolkning af nævnte specifikation, der er mest sandsynlig og forudsigelig. Retten konstaterer, at det vil være absurd at anlægge en fortolkning af specifikationen, der vil medføre, at alle sagsøgerens varer udelukkes, idet de eneste varer, der ville være beskyttet af de ældre EU-varemærker, ville være varer, for hvilke sagsøgeren ikke har søgt om beskyttelse for sine varemærker.
48

Det skal imidlertid fastslås, at den interne meddelelse fra Europol dateret den 16. juli 2014 ikke kan have givet anledning til begrundede forventninger hos sagsøgeren, som giver ham mulighed for at påberåbe sig beskyttelsen af den berettigede forventning. Denne meddelelse kan således vanskeligt anses for at give præcise, ubetingede og end mindre samstemmende løfter. Nævnte meddelelse forekommer heller ikke at hidrøre fra en fuldstændig pålidelig kilde. Den forekommer snarere at være fremsendt efter forslag fra det pågældende private forsikringsselskab, således som det fremgår af flere passager i meddelelsen, såsom den med fed skrift, hvor det anføres at »vi er blevet informeret af [det pågældende private forsikringsselskab] om, at«, den længere nede, hvor det anføres, at »vi vil ligeledes gerne henlede opmærksomheden på den omstændighed, at [det pågældende private forsikringsselskab] med henblik på, at denne meddelelse udbredes til alle nuværende eller potentielle kunder, har ladet vide, at«, og endelig den passage i slutningen af meddelelsen, hvor det anbefales at kontakte det pågældende private forsikringsselskab, hvis elektroniske adresse oplyses, direkte med ethvert spørgsmål forbundet med denne meddelelse. Endvidere kunne sagsøgeren ikke være uvidende om, at en månedlig indbetaling på mindst 50 EUR ikke kunne skabe betingelserne for erhvervelse af passende pensionsrettigheder, hvilket den omstændighed, at han fandt det nødvendigt at supplere de oprindelige indbetalinger med en anden aftale indgået i 2014, bevidner. Sagsøgerens håb om at modtage udtrædelsespenge kan derfor ikke have forekommet ham at være »begrundet«.
77

Sagsøgeren kan ikke ændre ved denne konklusion ved at gøre gældende, at appelkammeret undlod at undersøge, som det omhandlede tegn også tilskyndede, trivialiserede eller formidlede godkendelsen af brugen af et ulovligt narkotisk stof. Den omstændighed, at det omhandlede tegn af den relevante kundekreds vil blive opfattet som en angivelse af, at de levnedsmidler og de drikke, som sagsøgeren har henvist til i varemærkeansøgningen, og de hermed forbundne tjenesteydelser, indeholder narkotika, som er ulovlig i flere medlemsstater, er nemlig tilstrækkeligt til at konkludere, at det strider mod den offentlige orden som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra f), i forordning 2017/1001, sammenholdt med nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, således som appelkammeret med rette har konstateret med henvisning til den grundlæggende interesse, som der er henvist til i præmis 74 og 75 ovenfor. Eftersom en af varemærkets væsentligste funktioner er at identificere varens eller tjenesteydelsens handelsmæssige oprindelse, således at forbrugeren, der køber den vare eller tjenesteydelse, som varemærket betegner, i en senere købssituation får mulighed for at træffe det samme valg, hvis han var tilfreds, eller træffe et andet valg, hvis han var utilfreds (jf. dom af 5.3.2003, Alcon mod KHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T-237/01, EU:T:2003:54, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis), tilskynder dette tegn, for så vidt som det vil blive opfattet som beskrevet ovenfor, under alle omstændigheder indirekte, men nødvendigvis til køb af sådanne varer og tjenesteydelser, eller banaliserer i det mindste indtagelse heraf.
30

Ganske vist lagde Domstolen i sin dom af 21. juni 2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 42 og 43), som sagsøgeren har henvist til, de privilegier, de immuniteter og den særlige status, den berørte person nød godt af, til grund, da den fastslog, at denne person havde en konkret tilknytning til en anden stat, som var til hinder for hendes integration i tjenestelandet. Det spørgsmål, der skulle afgøres i den sag, var imidlertid, om sagsøgeren, som arbejdede ved forbindelseskontoret for Republikken Østrigs Länder (delstater), udførte tjenester for denne stat og således var tilknyttet denne. I den dom udledte Domstolen en sådan tilknytning af en række forhold. Det første af disse forhold bestod i den omstændighed, at en fast repræsentations personale skal anses for at gøre tjeneste for den pågældende medlemsstat og følgelig for at befinde sig i en udlændighedssituation, fordi personalet udgør en del af denne repræsentations opbygning. Det andet forhold bestod i den omstændighed, at den berørte person, selv om hun var tilknyttet forbindelseskontoret for disse Länder (delstater), var medlem af Republikken Østrigs faste repræsentations personale og var undergivet Republikken Østrigs ambassadørs hierarkiske myndighed, således at hun måtte anses for at have udført tjenester for den østrigske stat. Det tredje forhold fulgte af, at hun havde samme status som de andre tjenestemænd ved den nævnte repræsentation (dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier, C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 41 og 42). Den særlige status, som Domstolen nævner i den doms præmis 43, kan ligeledes ikke forstås således, at den alene følger af de privilegier og immuniteter, som den berørte nød godt af. Tværtimod lagde Domstolen snarere vægt på den omstændighed, at den berørte person havde udført tjenester for Republikken Østrig ved dens faste repræsentation.
70

Det fremgår derimod af Frontex’ erklæringer i modsætning til det, der er anført i stævningen, at sendere, der er installeret på fartøjerne, nogle gange er tændt, idet beslutningen om at tænde eller afbryde dem tilkommer kaptajnen på det enkelte fartøj. Det tilkommer således denne sidstnævnte at beslutte på grundlag af de særlige omstændigheder, som fartøjet befinder sig i, om det af sikkerhedsmæssige årsager er hensigtsmæssigt at undgå at kunne lokaliseres, eller om det tværtimod, f.eks. for at undgå et sammenstød eller for at komme mennesker i nød til undsætning er hensigtsmæssigt, at fartøjets position vises på andre fartøjers radarer.
85

Det skal bemærkes, at der som led i dette anbringende er spørgsmålet om forholdet mellem på den ene side proceduren for harmoniseret klassificering og mærkning af 8-hydroxyquinolin (jf. præmis 11-14 ovenfor) og på den anden side proceduren for ændring af godkendelsesbetingelserne for 8-hydroxyquinolin (jf. præmis 15-25 ovenfor). Således som anført i disse præmisser har 8-hydroxyquinolin, som er et aktivstof, der blev godkendt i henhold til gennemførelsesforordning nr. 993/2011, endvidere været genstand for en procedure for harmoniseret klassificering og mærkning inden for rammerne af forordning nr. 1272/2008, som gav anledning til vedtagelsen af forordning 2017/776 (jf. præmis 12 ovenfor), hvorefter 8-hydroxyquinolin bl.a. blev klassificeret som reproduktionstoksisk i kategori 1B. Den 20. januar 2017 anmodede sagsøgeren den kompetente spanske myndighed om at foreslå ECHA en ændring af den harmoniserede klassificering og mærkning af 8-hydroxyquinolin, idet selskabet meddelte udarbejdelsen af de ovenfor i præmis 13 nævnte undersøgelser. Denne procedure blev afsluttet ved den kompetente spanske myndigheds skrivelse af 28. september 2017, hvori denne myndighed meddelte sagsøgeren grundene til, at den fandt, at de oplysninger, der fremgik af de pågældende undersøgelser, ikke var tilstrækkelige til at rejse tvivl om den gældende harmoniserede klassificering og mærkning, og at de derfor ikke begrundede et nyt forslag på området (jf. præmis 14 ovenfor). Med dette anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ved ikke at tage hensyn til disse undersøgelser som led i proceduren for ændring af godkendelsesbetingelserne for 8-hydroxyquinolin har tilsidesat selskabets ret til at blive hørt og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
84

Som det blev anført i præmis 54 ovenfor, vil den relevante kundekreds, idet en egenskab, der er uomgængeligt sammenhængende med udtrykket »cinkciarz« – nemlig at det omfatter fordækte og ulovlige aktiviteter – er i direkte modstrid med en egenskab ved de omhandlede tjenesteydelser vedrørende valutaveksling – nemlig deres iboende lovlighed – imidlertid kun kunne skabe en forbindelse mellem det anfægtede varemærke og de lovlige tjenesteydelser vedrørende valutaveksling derved, at den overvinder denne modsætning og når frem til den konklusion, at det nævnte varemærke – ved hjælp af ironi og ved at spille fatteevnen et puds – i modsætning til sin betydning omfatter tjenesteydelser vedrørende valutaveksling, der leveres på lovlig vis. Heraf kan det udledes, at for så vidt angår disse tjenesteydelser kræver dette udtryk en fortolkningsindsats fra den relevante kundekreds’ side, og det har derfor en vis originalitet og prægnans, som gør det let at huske (jf. analogt dom af 21.1.2010, Audi mod KHIM, C-398/08 P, EU:C:2010:29, præmis 59), og er egnet til over for forbrugeren at angive den handelsmæssige oprindelse for de omhandlede varer eller tjenesteydelser. Dermed skal det anerkendes, at det nævnte udtryk har fornødent særpræg med hensyn til tjenesteydelser vedrørende valutaveksling.
123

Sagsøgeren har fremhævet, at selskabet med henblik på at styre risikoen for forlænget QT-interval har fremlagt fire typer af risikominimerende foranstaltninger, der hyppigt anvendes på EU-markedet, særligt for produkter beregnet til behandling af skizofreni. Sagsøgeren har for det første hævdet at have tilføjet særlige advarsler og forsigtighedsregler vedrørende brugen i produktresuméet og i indlægssedlen, som det hyppigt gøres, hvoraf fremgår, at produktet kan fremkalde forlænget QT-interval og have uønskede bivirkninger, og nævnt, at der havde været signaleret pludselige dødsfald. Sagsøgeren har for det andet i overensstemmelse med sædvanlig praksis og ifølge CHMP’s anbefalinger anført at have nævnt forsigtighedsregler, læs kontraindikationer, for at forhindre, at patienter med en relativt forhøjet risiko anvender iloperidon, dvs. patienter med en iboende risiko for at lide af de teoretiske bivirkninger, der er associeret med forlænget QT-interval. Sagsøgeren har for det tredje, stadig i overensstemmelse med CHMP’s anbefalinger, foreslået at anføre i produktresuméet, at gentypebestemmelse skulle foretages for alle patienter før påbegyndelse af behandlingen for at udpege de patienter, der har en vis gentype, for hvem iloperidon skulle være kontraindikativ. Sagsøgeren har for det fjerde accepteret og foreslået at begrænse lanceringen af behandlingen med iloperidon til miljøer, hvor en kardiolog er tilgængelig, og at kræve, at EKG-målingen skal foretages før og under behandlingen med iloperidon.