Selv om bestemmelserne i § 4, stk. 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde og i artikel 7 i direktiv 2003/88 således ikke kræver af medlemsstaterne, at de foretager en ny beregning af den allerede stiftede ret til årlig ferie, når en arbejdstager forøger antallet af arbejdstimer, er de imidlertid heller ikke til hinder for, at medlemsstaterne vedtager bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne, og foretager en sådan ny beregning.

Selv om det er korrekt, at anvendelsen af dette princip er hensigtsmæssigt ved tildelingen af årlig ferie for en periode med deltidsansættelse, eftersom nedsættelsen af retten til årlig ferie i forhold til den ferie, der tildeles for en periode med fuldtidsarbejde, er berettiget af objektive grunde, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at nævnte princip ikke vil kunne anvendes ex post på en ret til årlig ferie, der er optjent under en periode med fuldtidsarbejde.

For så vidt angår stiftelsen af retten til årlig betalt ferie må der således sondres mellem de perioder, hvorunder den ansatte arbejdede efter forskellige arbejdsmønstre, idet antallet af stiftede årlige hvileenheder i forhold til antallet af udførte arbejdsenheder skal beregnes særskilt for hver periode.

§ 4, stk. 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde, som findes i bilaget til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, og artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, skal fortolkes således, at medlemsstaterne i tilfælde af en forøgelse af det antal arbejdstimer, som udføres af en arbejdstager, ikke er forpligtede til at fastsætte, at retten til allerede optjent, og eventuelt afholdt, årlig betalt ferie genberegnes med tilbagevirkende kraft i forhold til den nævnte arbejdstagers nye arbejdsmønster. Der skal imidlertid foretages en ny beregning for den periode, i løbet af hvilken arbejdstiden er forøget.

§ 4, stk. 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde, som findes i bilaget til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, og artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, skal fortolkes således, at beregningen af retten til årlig betalt ferie skal foretages efter de samme principper, uanset om der er tale om at fastsætte kompensationsgodtgørelsen for ikke afholdt årlig betalt ferie i det tilfælde, hvor arbejdsforholdet bringes til ophør, eller den resterende ret til årlig betalt ferie i tilfælde af, at arbejdsforholdet fortsætter.

Udtrykket »årlig betalt ferie« i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 må forstås således, at der fortsat skal udbetales løn under den årlige ferie i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivet, og at arbejdstageren med andre ord skal modtage sin normale løn under denne hvileperiode.

Hvad angår en arbejdstager, der af grunde, som han ikke har nogen indflydelse på, ikke har været i stand til at gøre brug af sin ret til årlig betalt ferie inden arbejdsforholdets ophør, skal den finansielle godtgørelse, som han er berettiget til, beregnes således, at han stilles i en tilsvarende situation, som han ville være stillet i, såfremt han havde gjort brug af denne ret, mens arbejdsforholdet varede. Heraf følger, at den normale løn, som arbejdstageren fortsat skal have udbetalt inden for den hvileperiode, der svarer til den årligt betalte ferie, også skal anvendes som grundlag for beregningen af den finansielle godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er holdt ved arbejdsforholdets ophør.

Følgelig skal beregningen af den finansielle godtgørelse for ikke afholdt årlig betalt ferie foretages på den samme måde som den, der gælder for beregningen af den normale løn, idet tidspunktet for foretagelsen af denne beregning i princippet er irrelevant.

Imidlertid er det ikke udelukket, at det tidspunkt, hvor denne beregning skal foretages, kan have en indvirkning på måden, hvorpå denne foretages.

Når lønnen består af flere dele, kræver det således en nærmere undersøgelse at fastslå den normale løn. I en sådan situation tilkommer det den nationale ret i lyset af de principper, der er opstillet i retspraksis, at vurdere, om metoderne for beregningen af den normale løn og den finansielle godtgørelse for ikke afholdt årlig betalt ferie, på grundlag af et gennemsnit i en referenceperiode, der anses for at være repræsentativ, når det formål, der forfølges med artikel 7 i direktiv 2003/88.

(jf. præmis 50-54 og 57 samt domskonkl. 2)