ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52.

Den 16. september 2008 traf Domstolen afgørelse i sagen Sot. Lélos Kai Sia ( 29 ). Domstolen fandt, at selv om artikel 82 EF finder anvendelse på en dominerende medicinalvirksomheds adfærd, der har til formål at undgå enhver paralleleksport fra en medlemsstat til andre medlemsstater, skal en sådan virksomhed dog være i stand til at træffe sådanne rimelige og forholdsmæssige foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte dens egne handelsinteresser ( 30 ). Det bør bemærkes, at Domstolen i Loendersloot-dommen (som selvfølgelig ikke omhandlede lægemidler) fastslog, at i de tilfælde, hvor det er godtgjort, at varemærkeindehaveren har påført identifikationsnumrene på de varemærkede produkters emballage eller etiketter af grunde, der er lovlige i henhold til fællesskabsretten (såsom at overholde en lovlig forpligtelse, at fremme tilbagekaldelse af defekte produkter eller at bekæmpe forfalskninger), men hvor identifikationsnumrene også benyttes af varemærkeindehaveren som et middel til at efterspore lækager i dennes salgsorganisation og dermed for at bekæmpe parallelhandel, må de personer, der deltager i parallelhandelen, være henvist til at beskytte sig mod de sidstnævnte handlinger inden for rammerne af traktatens konkurrenceregler ( 31 ).
18.

Til støtte for sit søgsmål har Kommissionen anført syv klagepunkter vedrørende: — manglende anerkendelse af eksamensbeviser udstedt af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat inden for rammerne af en certificeringsaftale — uforenelighed mellem udligningsforanstaltningerne i dekret nr. 165/2000 og dem, der er opført i direktiv 89/48 — opretholdelse af beføjelserne for Symvoulio Anagnoriseos Epangelmatikis Isotimias Titlon Tritovathmias Ekpaidefsis ( 8 ) til at vurdere, om en uddannelsesinstitution i en anden medlemsstat er en højere læreanstalt, og om ansøgeren har den påkrævede erhvervserfaring i tilfælde af, at uddannelsens varighed er et år kortere end den uddannelse, som kræves for at udøve det samme erhverv i Grækenland — manglende anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer for at få adgang til offentlige stillinger på det videnskabelige område — en administrativ praksis i forskellige tjenestegrene i den offentlige sektor vedrørende ansættelsesvilkårene for allerede ansatte personer, som er indehavere af et eksamensbevis i direktiv 89/48’s forstand, og som udsættes for problemer i tilknytning til betingelserne for oprykning i en højere lønramme, og — krav om, at indehavere af et eksamensbevis i direktiv 89/48’s forstand fremlægger en attestation for akademisk ligeværdighed fra Diapanepistimiako Kentro Anagnoriseos Titlon Spoudon tis Allodapis ( 9 ) og består en udvælgelsesprøve med henblik på at blive indskrevet ved Techniko Epimelitirio Ellados ( 10 ) — krav om, at personer med eksamensbeviser fra andre medlemsstater skal fremlægge et certifikat for erhvervsuddannelse godkendt af en konsulær myndighed.
89.

Det synes åbenbart, at betragtningerne i punkt 86 og 87 ovenfor, som Kommissionen har påpeget, ikke kan begrunde de omhandlede begrænsninger af den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser. Som Kommissionens repræsentant bekræftede under retsmødet, kritiseres medlemsstaten i nærværende sag hverken for kravet om insemineringsbevilling eller kravet om udstedelse heraf ved fremlæggelse af bevis for de fornødne kvalifikationer til at udføre insemineringsvirksomhed. Den kritiseres derimod for at have tildelt de autoriserede insemineringscentre geografisk eneret og for kravet om, at der skal indgås aftale med et autoriseret insemineringscenter for at kunne opnå førnævnte bevilling. Den franske regering giver ingen forklaring på, hvorfor det skulle medføre fare for menneskers og dyrs sundhed, hvis disse foranstaltninger ikke fandtes, på trods af, at lovgivningen foreskrev, at der skulle udføres kontrol af inseminørens kvalifikationer med henblik på insemineringsbevilling.
54.

I denne sag var Rådet altså forpligtet til at afveje hensynet til den beskyttelse af juridiske udtalelser, som er begrundet i at bevare stabiliteten i Fællesskabets retsorden og uafhængigheden i de udtalelser, som afgives af dens Juridiske Tjeneste, over for hensynet til den offentlige interesse i gennemskuelighed. Denne interesseafvejning, som påhviler den pågældende institution, kan ikke, som Retten har antaget i den appellerede dom ( 44 ), begrænses af, at sagsøgeren først godtgør, at kravet om gennemskuelighed er så påtrængende i betragtning af de særlige omstændigheder i sagen, at behovet for en beskyttelse af den pågældende juridiske udtalelse må vige herfor. I så fald ville man overse, at en af begrundelserne for, at den pågældende institution skal foretage en konkret og individuel undersøgelse er, at der påhviler den en sådan forpligtelse til at foretage en afvejning af de offentlige interesser, som er impliceret ( 45 ). Navnlig ville man pålægge den part, som begærer aktindsigt, en alt for tung bevisbyrde: Hvordan skal han dog kunne godtgøre interessen i at offentliggøre en juridisk udtalelse på trods af den modstridende principielle interesse i at bevare udtalelsens fortrolighed, når han ikke kender dennes indhold? Han vil for det meste være begrænset til helt generelt at påberåbe sig den mere tungtvejende offentlige interesse i en udbredelse, således som det er tilfældet her i sagen. Det er kun Rådet, som kan — og bør — foretage en sådan vurdering på grundlag af dokumentets indhold og de særlige omstændigheder i sagen. I en afgørelse, som er truffet efter den her i sagen appellerede dom, er Retten tilsyneladende af den opfattelse ikke længere at ville pålægge den begærende part denne bevisbyrde. Retten fastslog således, at den omstændighed, at en person, som begærer aktindsigt, ikke påberåber sig nogen offentlige interesser, der adskiller sig fra principperne om gennemskuelighed og demokrati, »ikke automatisk [indebærer], at det ikke er nødvendigt at foretage en afvejning af de implicerede interesser, [da] [a]nvendelsen af de nævnte principper […] i betragtning af de særlige omstændigheder i sagen kan have en så påtrængende karakter, at behovet for en beskyttelse af de omtvistede dokumenter må vige herfor« ( 46 ).
Sjette direktivs artikel 4 definerer, hvem der skal anses for »afgiftspligtig person«, således:

»1. Som afgiftspligtig person anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.

2. De former for økonomisk virksomhed, der er omhandlet i stk. 1, er alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder, herunder minedrift og landbrug, samt virksomhed inden for […]

[…]

5. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke for afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer for afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

[…]«
70.

I dommen af 19. februar 2002, Arduino ( 37 ), stod Domstolen således over for en bestemmelse fastsat af en medlemsstat, der på grundlag af et udkast udarbejdet af en advokatorganisation godkendte takster, som fastsatte over- og undergrænser for salæret til standens medlemmer. Efter at have konstateret, at denne nationale foranstaltning kunne påvirke handelen mellem medlemsstaterne i artikel 81 EF’s forstand ( 38 ), fastslog Domstolen, at den pågældende foranstaltning ikke henhørte under anvendelsesområdet for nævnte bestemmelse, sammenholdt med artikel 10 EF. Det udtaltes, at det ikke kunne antages, at den pågældende medlemsstat havde delegeret ansvaret for at træffe afgørelser om økonomiske indgreb til private erhvervsdrivende, hvilket ville have medført, at den pågældende nationale foranstaltning ville blive frataget sin statslige karakter, eller at den havde foreskrevet eller fremmet indgåelsen af aftaler, der er i strid med artikel 81 EF, eller forstærket virkningerne heraf ( 39 ).
TKG’s § 37, som har overskriften »Markedsanalyseprocedure«, bestemmer følgende:

»1. Tilsynsmyndigheden foretager ex officio i overensstemmelse med fællesskabsrettens bestemmelser regelmæssigt, dog mindst hvert andet år, en analyse af de relevante markeder i henhold til § 36, stk. 1. Efter at det er konstateret, om en eller flere virksomheder på det relevante marked råder over en stærk markedsposition, eller om der reelt er konkurrence, har proceduren til formål at ophæve, opretholde, ændre eller indføre specifikke forpligtelser.

2. Såfremt tilsynsmyndigheden under denne procedure konstaterer, at en eller flere virksomheder på det relevante marked råder over en stærk markedsposition, og der følgelig ikke er reel konkurrence, skal den pålægge den eller de pågældende virksomheder egnede, specifikke forpligtelser i henhold til §§ 38-46 eller § 47, stk. 1. Allerede bestående specifikke forpligtelser, der er pålagt virksomheder, ændres eller indføres på ny af tilsynsmyndigheden under hensyn til resultatet af proceduren, for så vidt som de vedrører det relevante marked i forhold til formålene med reguleringen.

3. Såfremt tilsynsmyndigheden efter at have gennemført en procedure konstaterer, at der reelt hersker konkurrence på det relevante marked og følgelig, at ingen virksomhed råder over en stærk markedsposition, kan den — bortset fra de i § 47, stk. 2, omhandlede tilfælde — ikke indføre forpligtelser som anført i stk. 2; i så tilfælde afsluttes proceduren uden særlige formkrav for så vidt angår dette marked ved tilsynsmyndighedens afgørelse herom, hvilken afgørelse offentliggøres. Såfremt virksomheder på dette marked fortsat er undergivet specifikke forpligtelser, træffes der afgørelse om ophævelse af disse. Ved afgørelsen skal der endvidere fastsættes en rimelig frist, der ikke kan overstige seks måneder, inden for hvilken ophævelsen får virkning.

4. For så vidt angår de transnationale markeder, der udpeges ved en beslutning truffet af Kommissionen, gennemfører de pågældende nationale tilsynsmyndigheder markedsanalyser under nøje iagttagelse af og hensyntagen til retningslinjerne for markedsanalyse og bedømmelse af, om der foreligger en stærk markedsposition, og træffer en koordineret afgørelse om, hvorvidt en eller flere virksomheder råder over en stærk markedsposition, eller om der reelt hersker konkurrence. Stk. 1, 2, 3 og 5 finder herved anvendelse i fornødent omfang.

5. Alene virksomheder, over for hvilke specifikke forpligtelser er indført, ændret eller ophævet, har krav på partsstilling under en sådan procedure.

6. Brugere og udbydere af kommunikationstjenester eller -net har pligt til at medvirke under de i § 36 og § 37 hjemlede procedurer i det i § 90 fastsatte omfang.

7. Tilsynsmyndigheden skal offentliggøre beslutninger, der træffes i henhold til stk. 2, 3 og 4, samt fremsende en kopi heraf til Europa-Kommissionen.

[…]«
66.

Appellanten har kritiseret Retten for at have tilsidesat artikel 74 i forordning nr. 40/94 ved at afvise at anerkende, at varemærket OBELIX var velkendt og havde en meget høj grad af særpræg. Appellanten har bestridt, at Rettens konstatering, hvorefter Harmoniseringskontoret bedømte kendsgerningerne, beviserne og argumenterne, eftersom Harmoniseringskontoret var forpligtet hertil i medfør af artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94, men at det fandt dem utilstrækkelige til at fastslå, at det ikke-registrerede tegn var velkendt, og at det registrerede tegn havde en høj grad af særpræg, var begrundet. I det omfang, Orange faktisk deltog i proceduren for appelkammeret, men ikke bestred eller i øvrigt rejste tvivl om appellantens påstande, er det absurd at kræve, at appellanten fremkommer med alle beviser, eftersom der ikke er nogen regel eller noget princip i Fællesskabsretten, der forpligter en part til at fremlægge bevis for noget, der ikke er omtvistet mellem parterne. Indsigelsesafdelingen og appelkammeret anerkendte udtrykkeligt, at tegnet OBELIX er velkendt. Appelkammeret burde heraf have draget den konklusion, at varemærket OBELIX har en høj grad af særpræg, og at det er vitterligt kendt. Da almindeligt kendte forhold endvidere ikke skal bevises, skal det samme princip finde anvendelse på berømte varemærker.
58.

Ved den anden kendelse, som Retten afsagde efter at have modtaget disse yderligere oplysninger og hørt yderligere argumenter, fastslog Retten, at formålet med statuttens artikel 23 var »at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve deres kontrol med hensyn til den anfægtede beslutnings lovlighed, under overholdelse af kontradiktionsprincippet«, men ikke»at sikre en ubetinget og ubegrænset adgang for alle parterne til indsigt i den administrative sags[mappe]« eller »at tillade sagsøgere frit at udforske den pågældende institutions sags[mapper]« ( 32 ). Den sondrede ligeledes mellem dokumenter oversendt i medfør af statuttens artikel 23, og den sagsmappe, som blev oprettet i henhold til instruksen for justitssekretæren. Parterne havde kun adgang til sidstnævnte, som indeholdt de dokumenter, der skulle tages i betragtning ved sagens afgørelse. Dokumenter, som blev oversendt til Retten, men ikke indgik i sagsmappen, blev holdt »helt ude af sagen«, og Retten tog ikke hensyn til dem ved dens afgørelse ( 33 ). Retten undersøgte på den baggrund de omhandlede dokumenter i lyset af de fremsatte anbringender og bestemte, at visse dokumenter var relevante og skulle indgå i sagsmappen og tilstilles sagens parter. I en tredje og sidste kendelse tog Retten stilling til yderligere to dokumenter og bestemte, at et af dem skulle indgå i sagsmappen ( 34 ).
81.

Noget andet resultat følger heller ikke af Domstolens dom i Eroglu-sagen ( 34 ), der angik opholdsret i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgørelse nr. 1/80. Artikel 7, stk. 2, giver tyrkiske arbejdstageres børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse i værtslandet, ret til uafhængigt af varigheden af deres ophold i medlemsstaten at modtage ethvert tilbud om beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, forudsat at en af forældrene har været lovligt beskæftiget i denne stat i mindst tre år. For så vidt som Domstolen i denne afgørelse udtrykkeligt bekræfter, at det ikke er relevant for denne rettighed, med hvilket formål den pågældende har fået meddelt indrejse- og opholdstilladelse, tager dette i fornødent omfang hensyn til formålet med henholdsvis artikel 7, stk. 2, og associeringsaftalen, nemlig at skabe sikkerhed, pålidelighed og stabilitet for familier til tyrkiske arbejdstagere, der har erhvervsmæssig beskæftigelse i et værtsland. Artikel 7, stk. 2, vedrører således den særlige situation for børn af tyrkiske arbejdstagere, der har afsluttet en erhvervsmæssig uddannelse i værtslandet. I denne forbindelse ville det ikke være foreneligt med de netop anførte formål alene at indrømme personer, som oprindeligt har fået meddelt indrejsetilladelse med henblik på familiesammenføring, ret til fortsat ophold, men ikke personer, som har fået meddelt en sådan tilladelse med henblik på at studere. Der findes netop ikke en tilsvarende interesse, som bevirker, at det oprindelige formål med indrejsen forekommer irrelevant, med hensyn til den generelle bestemmelse i artikel 6, stk. 1. Domstolens praksis vedrørende artikel 7, stk. 2, er følgelig ikke til hinder for, at der i relation til artikel 6, stk. 1, tages hensyn til formålet med indrejsen.
51.

Eksportørerne indrømmes ret til restitution, for så vidt som de kan bevise, at de har tilført de pågældende dyr et tredjelands marked og samtidig har fjernet dem fra Fællesskabets marked. Tildelingen af restitution til eksportørerne er en modydelse for det bidrag, som disse med den pågældende tjenesteydelse yder til at gennemføre fællesskabspolitikkens målsætninger. »Fortabelsen« af retten til restitution, når dyrene ikke er tilført et tredjelands marked, er reelt ikke en fortabelse af rettigheder, der eksisterer eller er under erhvervelse, men er blot en manglende indrømmelse af nye rettigheder, som udelukkende ville være opstået, hvis tilførslen af dyrene blev dokumenteret. Såfremt dyrene ikke tilføres et tredjelands marked, er der ikke hjemmel til at indrømme en eksportør ret til restitution og lade denne beholde det herfor opnåede forskud, idet dette ville indebære en ugrundet overførsel af fællesskabsmidler. Der er desuden ikke hjemmel til at tildele eksportøren forskellen mellem det forskud, der var udbetalt under forventning om eksport til et tredjeland, og det beløb, eksportøren er berettiget til for ikke på grund af force majeure at have kunnet eksportere dyrene til det land, som eksportproceduren vedrørte, og for at have eksporteret dyrene til et andet tredjeland, for hvilket Fællesskabet har fastsat en lavere restitution.
50.

Hvad angår betingelsen vedrørende forfølgelse af et mål i almenhedens interesse har den tyske regering, og til en vis grad Finanzamt, i det væsentlige gjort gældende, at den nationale lovgivning for det første tilsigter at kompensere for de ulemper, som er en direkte følge for den virksomhed, som pålægges arveafgift — dvs. at tage hensyn til en arvings formindskede økonomiske formåen, hvor han ikke har arvet likvide midler, men derimod en fast ejendom, som er tilknyttet en landbrugsvirksomhed, og som han ikke bør tvinges til at sælge eller opgive for at kunne betale arveafgiften ( 20 ) — og for det andet at forhindre en opsplitning af landbrugsjord og skovbrugsvirksomheder, som sikrer produktivitet og arbejdspladser, og som skal opfylde deres forpligtelser i henhold til national ret. Det lader til, at denne fordel er tiltænkt at forbeholdes virksomheder beliggende på det nationale område frem for virksomheder beliggende i andre medlemsstater.
Endelig bestemmer BGB § 286, som ændret med henblik på at gennemføre direktiv 2000/35, følgende:

»1. Såfremt debitor ikke betaler efter påkrav fra kreditor, som er fremsat efter fristens udløb, anses debitor for at være i mora i kraft af dette påkrav. Et sagsanlæg med henblik på at opnå betaling og forkyndelse af et påbud om at betale som led i den tilsvarende sag sidestilles med et påkrav.

2. Påkrav er overflødigt, når

i. betalingsdatoen er fastsat på grundlag af kalenderen

ii. betalingen skal ske efter en bestemt begivenhed, og der er fastsat en passende periode for betalingens gennemførelse, således at den kan beregnes på grundlag af kalenderen fra den nævnte begivenhed

iii. debitor i alvor og definitivt afslår at betale

iv. moraens øjeblikkelige indtræden er berettiget af særlige grunde og under hensyn til begge parternes interesser.

3. Debitor for en fordring kommer i mora senest 30 dage efter forfaldstidspunktet og modtagelsen af fakturaer eller et tilsvarende krav om betaling, såfremt han ikke tidligere har betalt; dette gælder kun for en debitor, som ligeledes er forbruger, såfremt fakturaen eller betalingskravet indeholder en udtrykkelig henvisning til denne følge. Såfremt datoen for modtagelsen af fakturaen eller betalingskravet ikke er sikker, kommer debitor, såfremt han ikke er forbruger, i mora senest 30 dage efter forfaldstidspunktet og modtagelsen af modydelsen.

4. Debitor kommer ikke i mora, så længe betalingen ikke er sket som følge af en omstændighed, som han ikke er ansvarlig for.«
Da den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 615/98, har den udsat den verserende sag og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 615/98 anses for en undtagelsesbestemmelse med den følge, at Hauptzollamt har bevisbyrden for, at betingelserne i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 615/98 er opfyldt?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er det en betingelse efter artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 615/98 for at myndighederne kan skønne, at direktivet om beskyttelse af dyr under transport ikke er blevet overholdt, at der foreligger bevis for, at direktiv 91/628/EØF er tilsidesat i det konkrete tilfælde, eller har myndighederne løftet deres bevisbyrde, såfremt de fremlægger og godtgør omstændigheder, der som helhed gør det overvejende sandsynligt, at direktivet om beskyttelse af dyr under transport (heller) ikke er blevet overholdt med hensyn til den pågældende eksportforsendelse?

3) Uanset besvarelsen af det første og andet spørgsmål: Kan myndighederne (fuldstændigt) afslå at udbetale eksportrestitutioner til en eksportør, når der ikke hvad angår den pågældende eksportforsendelse er nogen indikationer for, at dyrenes velfærd under transporten (muligvis) er blevet tilsidesat i strid med direktiv 91/628/EØF?«
Direktivets artikel 3a blev indført ved direktiv 97/36. Den har følgende ordlyd:

»1. Enhver medlemsstat kan træffe foranstaltninger i overensstemmelse med fællesskabsretten for at sikre, at et tv-spredningsforetagende under dens jurisdiktion ikke udnytter sin eneret til at udsende begivenheder, der af den pågældende medlemsstat anses for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i den pågældende medlemsstat forhindres i at kunne følge sådanne begivenheder via direkte eller tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn. Træffer en medlemsstat sådanne foranstaltninger, udarbejder den en liste over begivenheder — nationale eller ikke-nationale — som den anser for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse. Dette skal ske på en klar og gennemskuelig måde og i tilstrækkelig god tid til at sikre efterlevelse i praksis. Den pågældende medlemsstat beslutter i den forbindelse ligeledes, om disse begivenheder helt eller delvis skal kunne transmitteres direkte eller — hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt — helt eller delvis skal kunne transmitteres tidsforskudt.

2. Medlemsstaterne underretter straks Kommissionen om alle foranstaltninger, som træffes i medfør af stk. 1. Kommissionen kontrollerer inden for en periode på tre måneder fra underretningen, at sådanne foranstaltninger er forenelige med fællesskabsretten, og meddeler dem til de øvrige medlemsstater. Den anmoder om en udtalelse fra det [kontakt]udvalg, der er nedsat i medfør af artikel 23a [bestående af repræsentanter for de kompetente myndigheder i medlemsstaterne]. Den offentliggør straks de trufne foranstaltninger i [De Europæiske Fællesskabers Tidende] og offentliggør mindst en gang om året den konsoliderede liste over de foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at tv-spredningsforetagender under deres jurisdiktion ikke udnytter en eneret, som disse foretagender har erhvervet efter datoen for offentliggørelsen af dette direktiv, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i en anden medlemsstat forhindres i at kunne følge begivenheder, der af den anden medlemsstat er erklæret for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse i henhold til stk. 1 og 2, via hel eller delvis direkte transmission eller — hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt — hel eller delvis tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn således som fastlagt af denne anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1.«