ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Af hensyn til den lægelige tavshedspligt må princippet om, at der kun findes én aktmappe, imidlertid undergives en begrænsning. Som anført af generaladvokat Capotorti i dennes forslag til afgørelse i sag 155/78, frk. M., har

»den lægelige tavshedspligt... især... til formål at beskytte patienten«,

idet dens formål er at

»forhindre, at den, som har behov for behandling, af angst for, at lægen vil kunne offentliggøre resultaterne af undersøgelsen over for tredjemænd, undlader at søge lægens hjælp; den skal desuden forhindre, at patientens sundhed bliver forstyrret gennem oplysninger om hans tilstand, og at patienten bliver skadet« ( 11 ).

Den særlige tavshedspligt med hensyn til oplysninger vedrørende en tjenestemands helbredsforhold begrænser for det første ansættelsesmyndighedens adgang til disse oplysninger. Dette skal fremgå af, at ansættelsesmyndigheden selv under en sag om anerkendelse af en sygdom som erhvervssygdom i henhold til ordningens artikel 21 kun har en begrænset adgang til de lægelige bedømmelser, idet ansættelsesmyndigheden alene får forelagt de rådgivende lægers konklusioner, og ikke »hele lægeerklæringen«, som konklusionerne bygger på. Som anført af generaladvokat Capotarti kan det forekomme, at patienten selv må bøje sig for den lægelige tavshedspligt, idet institutionens læge kan finde det rettest at udvise en vis tilbageholdenhed, hvis han mener, at der er fare for, at tjenestemandens sundhed kan blive forværret, såfremt han får kendskab til alle sine helbredsoplysninger. I disse tilfælde yder den fortrolighedsgrundsætning, der fastslås i artikel 26, ikke en tilstrækkelig garanti for, at den lægelige tavshedspligt iagttages. Med henblik herpå er det derfor nødvendigt, at hverken administrationen eller den ansatte gives direkte adgang til de oplysninger, der er undergivet lægelig tavshedspligt. Når alt kommer til alt, består den bedste beskyttelse af den lægelige tavshedspligt i, at lægelige data og administrative oplysninger holdes adskilt, såvel organisatorisk — de omhandlede data forvaltes af lægetjenesten — som fysisk, nemlig ved at der under den personlige aktmappe oprettes en »underaktmappe« for lægelige oplysninger.
58.

For selv om administrationens »bi-standspligt« eller »billighed« ikke nødvendigvis i forholdet til tjenestemændene indebærer, at den er forpligtet til præcist individuelt i hvert enkelt tilfælde at give tjenestemændene oplysninger om deres vedtægtsmæssige rettigheder efter at have udleveret dem et eksemplar af Vedtægten for Tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, må det i det foreliggende tilfælde bestemt antages, at Kommissionens repræsentation i Paris, hvem udbetalingen af tilskuddet påhvilede, af Bruxelles blev gjort opmærksom på betingelserne for at yde tilskuddet og modtog en formel og klar opfordring til at undersøge, hvilke tjenestemænd der evt. kunne oppebære boligtilskud.
68.

I Domstolens praksis ( 20 ) er det imidlertid fastslået, »[at] formålet med artikel 52, [er] at sikre, at statsborgere fra andre medlemsstater, som, endogså sekundært, etablerer sig i en anden medlemstat med henblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed dér, behandles efter samme regler som landets egne statsborgere, ... [og at artikel 52] forbyder enhver form for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, for så vidt som den begrænser etableringsfriheden«. Etableringsfriheden i medfør af artikel 52 »indebærer [således] adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere«. Domstolen når herefter på grundlag af bestemmelsen i artikel 52, stk 2, og den sammenhæng, denne bestemmelse indgår i, til det resultat, »at det, når der ikke findes fællesskabsregler på området, står hver enkelt medlemsstat frit for på sit territorium at regulere den virksomhed [der er genstand for udøvelsen af etableringsretten] under forudsætning af, at ligebehandlingsprincippet overholdes«.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 15. december 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - KONTROLMETODER FOR NONIONISKE OVERFLADEAKTIVE STOFFERS BIOLOGISKE NEDBRYDELIGHED - INKORPORERING AF VISSE DIREKTIVER I NATIONAL RET. - SAG 309/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 01237



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Det eneste punkt, Kommissionen og den italienske regering er uenige om i denne sag, er traktatbruddets omfang . Ifoelge Kommissionen bestaar det i, at Den Italienske Republik ikke har gennemfoert Raadets direktiver 82/242 ( 1 ) og 82/243 ( 2 ). Den italienske regering har anfoert, at national lovgivning indeholder bestemmelser, der goer det muligt at foere visse af formaalene med disse direktiver ud i livet, saaledes at traktatbruddet, som den ikke bestrider, kun bestaar i, at direktiverne ikke er gennemfoert fuldt ud .

2 . I Domstolens praksis laegges der vaegt paa medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at faellesskabsdirektiver efterleves "fuldt ud" ( 3 ). Som sagsoegte har erkendt, er dette ikke sket i Italien . Domstolen har desuden altid lagt til grund, at vanskeligheder, der skyldes interne forhold i forbindelse med udarbejdelsen af de fornoedne regler, ikke kan begrunde et traktatbrud .

3 . Som foelge heraf skal jeg foreslaa, at det statueres, at :

- Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de noedvendige foranstaltninger til at sikre, at Raadets direktiver 82/242 af 31 . marts 1982 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om kontrolmetoderne for nonioniske overfladeaktive stoffers biologiske nedbrydelighed og 82/243 af samme dato om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om kontrolmetoderne for de anionaktive overfladeaktive stoffers biologiske nedbrydningsevne efterleves fuldt ud,

- samt at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger .

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) Beslutning 82/242 af 31 . marts 1982 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om kontrolmetoderne for nonioniske overfladeaktive stoffers biologiske nedbrydelighed ( EFT L 109 af 22.4.1982, s . 1 ).

( 2 ) Beslutning 82/243 af 31 . marts 1982 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om kontrolmetoderne for de anionaktive overfladeaktive stoffers biologiske nedbrydningsevne ( EFT L 109 af 22.4.1982, s . 18 ).

( 3 ) Jfr . bl.a . sagerne 29/84 ( Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland ), dom af 23 . maj 1985, Sml . s . 1661, praemis 23 paa s . 1673; sag 363/85, ( Kommissionen mod Den Italienske Republik ), dom af 9 . april 1987, ( Sml . s . 1733, praemis 7 ); sag 247/85, ( Kommissionen mod Kongeriget Belgien ), dom af 8 . juli 1987, Sml . s . 3029, praemis 9; sag 262/85, ( Kommissionen mod Den Italienske Republik ), dom af 8 . juli 1987, Sml . s . 3079, praemis 9 .
14.

Domstolen har selv udtalt sig om dette problem i Klöckner-dommen af 11. maj 1983 (sag 244/81, Sml. s. 1451 og 1477). Efter at have anført, at Kommissionen, når visse betingelser er opfyldt, har en forpligtelse til at indføre en ordning med produktionskvoter, udtalte Domstolen som følger: »Beføjelsen til at gennemføre passende foranstaltninger tilkommer efter artikel 58 Kommissionen, selv om denne kun kan handle med Rådets ’samtykke’. I artikel 58 er der indført en form for samvirke mellem Kommissionen og Rådet, men artiklen har ikke fastsat den nærmere fremgangsmåde. Herefter tilkommer det de to institutioner efter fælles overenskomst og under iagttagelse af deres respektive kompetencer at fastlægge formerne for samarbejdet. Betingelserne ifølge artikel 58 er således opfyldt, såfremt samarbejdet munder ud i Rådets samtykke til det kvotesystem, som Kommissionen foreslår indført, uden at det er nødvendigt, at de to institutioner pålægges en pligt til at behandle et udkast til beslutning, der er udformet i enkeltheder.« (dommens præmisser 10 og 11).
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 25. februar 1988. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE I NATIONAL RET AF RAADETS DIREKTIV 82/470/EOEF - FAKTISK UDOEVELSE AF ETABLERINGSFRIHEDEN OG DEN FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER VED SELVSTAENDIG VIRKSOMHED INDEN FOR VISSE HJAELPEERHVERV I FORBINDELSE MED TRANSPORT OG REJSEBUREAUVIRKSOMHED OG INDEN FOR PAKHUS- OG OPLAGRINGSVIRKSOMHED. - SAG 283/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 03271



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . I den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, sagsoegeren, nedlagt paastand om, at det statueres, at Kongeriget Belgien ikke har overholdt sine forpligtelser, dels i medfoer af Raadets direktiv 82/470/EOEF af 29 . juni 1982 om foranstaltninger til fremme af den faktiske udoevelse af etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser ved selvstaendig virksomhed inden for visse hjaelpeerhverv i forbindelse med transport og rejsebureauvirksomhed ( ISIC-gruppe 718 ) og inden for pakhus - og oplagringsvirksomhed ( ISIC-gruppe 720 ) ( 1 ) - dels i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 189, stk . 3, og artikel 5, stk . 1, da det ikke inden for den fastsatte frist har gennemfoert de noedvendige lov - eller forvaltningsforskrifter for at efterkomme direktivet .

2 . Direktivets artikel 8 i dette direktiv bestemmer, at medlemsstaterne ivaerksaetter de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme det inden atten maaneder og straks underretter Kommissionen herom . Denne frist udloeb den 2 . januar 1984 .

3 . Sagsoegte bestrider ikke, at der i Belgien ikke er ivaerksat de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden for den fastsatte frist .

4 . Vi har i loebet af dagens mundtlige forhandlinger ganske vist faaet oplyst, at visse bestemmelser til gennemfoerelse af en del af direktivet i mellemtiden er blevet vedtaget ved kongelig anordning . Dog er der ingen tvivl om, at dette ikke har fundet sted inden for den fastsatte frist .

5 . Som foelge heraf foreslaar jeg Domstolen at statuere foelgende :

"1 ) Kongeriget Belgien har ikke overholdt sine forpligtelser i medfoer af EOEF-Traktaten, da det ikke inden for den fastsatte frist har gennemfoert de noedvendige lov - eller forvaltningsforskrifter for at efterkomme Raadets direktiv 82/470/EOEF af 29 . juni 1982 .

2 ) Kongeriget Belgien paalaegges at betale sagens omkostninger ."

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) EFT 1982 L 213, s . 1 .
16.

Herefter udtalte Domstolen, at det i lyset heraf må antages, »at gennemførelsen af de i artikel 14 i sjette direktiv fastsatte fritagelser ikke fuldt ud er overladt til medlemsstaternes myndigheders skøn, idet disse skal respektere de grundlæggende formål, der forfølges som led i bestræbelserne på at harmonisere bestemmelserne om merværdiafgift, nemlig at fremme de frie varebevægelser og den frie bevægelighed for personer samt forhindre tilfælde af dobbelt påligning af afgift. Ved anvendelse af national lovgivning om fritagelse for merværdiafgift for motorkøretøjer, som anvendes af studerende fra en anden medlemsstat, har en medlemsstats afgiftsmyndigheder derfor pligt til at anvende begrebet midlertidig indførsel på en sådan måde, at den frihed, statsborgere fra andre medlemsstater har til at studere i den medlemsstat, de ønsker, ikke begrænses i kraft af en dobbelt påligning af afgift for de pågældende køretøjer« (præmisserne 24 til 26). Herefter fastslog Domstolen, at fællesskabsreglerne i et sådant tilfælde er til hinder for, at en medlemsstat opkræver merværdiafgift ved indførsel.
177.

Jeg foreslår herefter, at de af den nationale ret forelagte spørgsmål besvares som følger: »1) I medfør af artikel 27, stk. 1, i det sjette direktiv kan der gives medlemsstaterne tilladelse til at træffe særlige undtagelsesforanstaltninger for at modvirke visse former for afgiftsunddragelser, hvorved det er uden betydning, om der foreligger svigshensigt. 2) Artikel 27, stk. 1, og de almindelige principper i det sjette direktiv er ikke til hinder for en foranstaltning, der afviger fra beskatningsgrundlaget som defineret i artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), og hvorved en afgiftspligtig, hvis virksomhed helt eller delvis består i levering af visse varer til ikke-afgiftspligtige detailhandlere, pålignes afgift af omsætningen hos de nævnte detailhandlere; det er herved en betingelse, at det afgiftspligtige beløb ikke overstiger varernes værdi i det endelige forbrugerled ved handel af denne art, henholdsvis overstiger varernes normale værdi i detailleddet, såfremt det ikke er muligt at fastslå den førstnævnte værdi, samt at der ikke findes nogen anden løsning, der er mindre byrdefuld for den afgiftspligtige. 3) Det sjette direktiv er ikke til hinder for, at en sådan foranstaltning alene anvendes på virksomheder, hvis omsætning ligger over et vist niveau. 4) Anvendelsen af en sådan foranstaltning udelukker anvendelsen af hovedreglen i artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), i det sjette direktiv. 5) Tilladelsen til en foranstaltning af den omhandlede art i henhold til artikel 27, stk. 4, skal anses for givet med de begrænsninger, der følger af de i artikel 27, stk. 2, omhandlede oplysninger, forudsat at disse oplysninger indeholder alle de enkeltheder, der kræves, for at Kommissionen og medlemsstaterne med sikkerhed kan bedømme foranstaltningens formål og rækkevidde.«
64.

Det må tilføjes, at direktiv 72/464 ikke kræver andet, end at der gives fabrikanter og importører ret til frit at fastsætte de maksimale detailpriser for hver enkelt af deres varer, uden at denne proces anfægter de eventuelle virkninger på samhandelen inden for Fællesskabet af en national lovbestemmelse, som omdanner en ordning med priser, der frit fastsættes af fabrikanten eller importøren til en ordning med bindende forbrugerpriser, som normalt udelukkende har virkninger på nationalt plan, eftersom der ikke sondres mellem nationale og indførte varer ( 11 ). Specielt med hensyn til direktivets artikel 5, stk. 1, har Domstolen i øvrigt allerede fundet, at denne ikke er til hinder for, at medlemsstaterne kan indføre eller opretholde »en lovbestemmelse, som for salg af indførte eller i landet fremstillede forarbejdede tobaksvarer til forbrugeren foreskriver en bindende salgspris, nemlig den på banderolen anførte, forudsat at denne pris er fastsat frit af fabrikanten eller importøren« ( 12 ).
5.

Som følge heraf skal jeg foreslå, at det statueres, at Den Italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 82/470 af 29. juni 1982, samt at den i medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Det er navnlig af hensyn til muligheden for at kunne udnytte søgsmålsadgangen, at det er vigtigt at få fastslået, at en retsakts begrundelse udgør en så vigtig bestanddel, at private, der ikke er bekendt hermed, kan antages at være blevet tilstrækkeligt informeret om aktens nøjagtige indhold. Jeg skal i den forbindelse henvise til Domstolens dom i sag 24/62, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen ( 5 ), hvori Domstolen antog, at begrundelsespligten efter EØF-Traktatens artikel 190 skal

»give parterne mulighed for at forsvare deres rettigheder, Domstolen mulighed for at udøve sin kontrol og medlemsstaterne såvel som alle interesserede borgere mulighed for at få kendskab til, hvordan Kommissionen har anvendt Traktaten«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 17. marts 1988. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TEKNISKE FORSKRIFTER FOR FARTOEJER PAA INDRE VANDVEJE. - SAG 307/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 02677



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Den belgiske regering har i naervaerende sag ikke bestridt, at det af Kommisisonen paatalte traktatbrud foreligger . Den anerkender udtrykkeligt, at det er noedvendigt at gennemfoere nationale foranstaltninger for at sikre overensstemmelse mellem belgisk ret og Raadets direktiv 82/714/EOEF af 4 . oktober 1982 om indfoerelse af tekniske forskrifter for fartoejer paa indre vandveje ( EFT L 301 s . 1 ).

2 . Den sagsoegte regering forklarer forsinkelsen af direktivets gennemfoerelse, hvilken ifoelge dettes artikel 22 senest skulle have fundet sted den 1 . januar 1985, med at der opstod et problem m.h.t . afgraensningen af kompetencen mellem to ministeriers afdelinger for saa vidt angaar udstedelsen af de faellesskabscertifikater om konformitet, som er indfoert ved direktivet, og at det endvidere har vist sig noedvendigt med en intern samordning med henblik paa tilpasning af flere nationale regler .

3 . Men "i henhold til Domstolens faste praksis kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin nationale retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser eller frister i henhold til direktiver" ( 1 ). Domstolen har ogsaa udtalt, at "en medlemsstat ikke (( kan )) paaberaabe sig interne administrative problemer som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser og frister, der er fastsat i faellesskabsretlige bestemmelser" ( 2 ).

4 . Jeg kan saaledes kun foreslaa, at der afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens paastande, og at det statueres, at Kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til Traktaten ved ikke inden for den fastsatte frist at have gennemfoert de noedvendige ved lov, anordning eller administrativt fastsatte forskrifter for at efterkomme Raadets direktiv 82/714 af 4 . oktober 1982 om indfoerelse af tekniske forskrifter for fartoejer paa indre vandveje . Som foelge heraf betaler den sagsoegte medlemssstat sagens omkostninger .

( 1 ) Se saerligt domme af 24 . november 1987, Kommissionen mod Italien, 124/86 og 125/86, Sml . s . 4661 og 4669, praemis 6 .

( 2 ) Se saerligt dom af 17 . juni 1987, Kommissionen mod Italien, 394/85, Sml . s . 2741, praemis 12 .
6.

b) Udover forpligtelsen til at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft, foreskriver direktivets artikel 17 ligeledes en forpligtelse til at underrette Kommissionen herom. I sin argumentation har sagsøgeren også hævdet, at denne forpligtelse er blevet tilsidesat. Da de bestående kompetencedelinger ikke først blev foretaget med henblik på at gennemføre direktivet, er det et spørgsmål, om disse almene regler kan være genstand for meddelelsesforpligtelsen i direktivets artikel 17. Under alle omstændigheder har sagsøgeren, efter at der i svarskriftet er redegjort for lovgivningen, ikke længere gjort gældende, at den forsinkede meddelelse er en selvstændig tilsidesættelse af en forpligtelse, men har udelukkende henvist hertil som begrundelse for sit ukendskab til de, om end sparsomme, trufne foranstaltninger.
61986C0270

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 13. november 1990. - JACQUES CHOLAY OG SOCIETE BIZON'S CLUB SARL MOD SOCIETE DES AUTEURS COMPOSITEURS ET EDITEURS DE MUSIQUE (SACEM). - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR D'APPEL DE PARIS - FRANKRIG. - FORVALTNING AF OPHAVSRETTIGHEDER - FORSKELLIGHEDER I NATIONALE LOVGIVNINGER. - SAG 270/86.



Samling af Afgørelser 1990 side I-04607

Pub.RJ side Pub somm
61986C0161

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 15. juni 1989. - ANDREAS JAEGER MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - TIDLIGERE ANSAT I DEN EUROPAEISKE SAMMENSLUTNING FOR SAMARBEJDE - AFSKEDIGELSE. - SAG 161/86.



Samling af Afgørelser 1989 side 02467

Pub.RJ side Pub somm
61986C0250

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 12. maj 1989. - RAR (REFINARIAS DE ACUCAR REUNIDAS) SA MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER OG KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANNULLATIONSSOEGSMAAL - FORMALITET - STOETTE TIL RAASUKKERRAFFINADERIER. - FORENEDE SAGER 250/86 OG 11/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 02045

Pub.RJ side Pub somm
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 28. februar 1989. - PHILIPPE LAMBERT MOD DIRECTEUR DES SERVICES FISCAUX DE L'ORNE. - ANMODNING OM PRAEJUDICEL AFGOERELSE INDGIVET AF TRIBUNAL DE GRANDE INSTANCE D'ARGENTAN. - MOMS - SPILLEAUTOMATER. - FORENEDE SAGER 317/86, 48, 49, 285, 363-367/87, 65 OG 78-80/88.



Samling af Afgørelser 1989 side 00787

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat Giuseppe Tesauro har fremsat forslag til afgoerelse den 28 . februar 1989 (*). Hans forslag loed som foelger :

- For saa vidt angaar statsafgiften, fremgaar svaret klart af Bergandi-dommen;

- med hensyn til den kommunale afgift tilkommer det den nationale ret at tage stilling til, om den udviser de samme traek som statsafgiften; herved skal det naturligvis laegges til grund, at det efter Bergandi-dommen er uden betydning, hvilken karakter - statslig eller kommunal - oppeboerselsmyndigheden har, idet afgiftens struktur er afgoerende .

(*) Originalsprog : italiensk .
3.

Jeg kan imidlertid ikke tilslutte mig det synspunkt, at man, hvor der er tale om et rent nationalt kartel, kan fastslå, at samhandelen mellem medlemsstater er påvirket, alene fordi konkurrencestrukturen i vedkommende medlemsstat er blevet således ændret, at indførslerne sker under konkurrencevilkår, der adskiller sig fra de konkurrencevilkår, der ville have foreligget, hvis karteloverenskomsten ikke havde været til. Efter min mening ville anerkendelsen af et sådant princip føre til, at de allerfleste rent nationale aftaler ville kunne antages at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og dermed være omfattet af artikel 85. Dette kan efter min mening ikke være i overensstemmelse med ånden i denne bestemmelse.
61986C0214

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 22. november 1988. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN HELLENSKE REPUBLIK. - AFSLUTNING AF EUGFL-REGNSKABER - REGNSKABSAARET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - SAG 214/86.



Samling af Afgørelser 1989 side 00367

Pub.RJ side Pub somm