ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-400/02

Gerard Merida

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht)

»Artikel 39 EF – kollektiv overenskomst – midlertidig supplerende ydelse til tidligere civilt ansatte ved de allierede styrker i Tyskland – grænsearbejdere – fastsættelse af beregningsgrundlaget for ydelsen – fiktivt hensyn til tysk skat af lønindkomst«

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele – midlertidig ydelse, som indrømmes arbejdstagere i tilfælde af afskedigelse – fiktivt fradrag af indkomstskat, som teoretisk skal betales i beskæftigelsesmedlemsstaten, når arbejdstageren har bopæl og er skattepligtig i en anden medlemsstat – ulovlig – begrundelse – foreligger ikke

(Art. 39 EF; Rådets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 4)

Artikel 39 EF og artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet er til hinder for nationale bestemmelser fastsat i en kollektiv overenskomst, hvorefter en social ydelse som en overgangshjælp, der supplerer de arbejdsløshedsydelser, som indrømmes arbejdstagere i tilfælde af afskedigelse, og som udbetales af beskæftigelsesmedlemsstaten til en arbejdstager, der har bopæl og er skattepligtig i en anden medlemsstat, beregnes således, at der ved fastsættelsen af beregningsgrundlaget for overgangshjælpen foretages et fiktivt fradrag af den indkomstskat, der skal betales i beskæftigelsesmedlemsstaten, selv om det følger af en dobbeltbeskatningsoverenskomst, at gage, lønninger og lignende vederlag, der udbetales til arbejdstagere, som ikke har bopæl i denne stat, kun beskattes i bopælsmedlemsstaten.

De administrative vanskeligheder for beskæftigelsesmedlemsstaten, som anvendelsen af forskellige beregningsmåder for overgangshjælpen afhængigt af den pågældendes bopæl vil medføre, og de budgetmæssige konsekvenser af, at der ikke tages hensyn til national skat af lønindkomst, kan ikke berettige, at denne medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i henhold til traktaten.

(jf. præmis 29, 30 og 37 samt domskonkl.)
Sag C-411/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Republikken Østrig

»Traktatbrud – ukorrekt gennemførelse – direktiv 98/10/EF – telekommunikation – begrebene »mindsteniveau for en specificeret fakturering« og »større detaljeringsniveau««

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – tilrådighedsstillelse af åbne net (ONP) for taletelefonitjenesten og udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet – direktiv 98/10 – forpligtelse for medlemsstaterne til at indføre en specificeret fakturering – lovgivning, der indfører en faktureringsmodel, der kun angiver det samlede beløb opdelt efter opkaldenes art – ulovlig

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10, art. 14, stk. 2)

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, stk. 2, i direktiv 98/10 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold, når det vælger en faktureringsmodel, der kun angiver det samlede fakturabeløb opdelt efter opkaldenes art, og som derfor ikke er tilstrækkeligt detaljeret til, at forbrugeren kan foretage en effektiv kontrol heraf, således som den nævnte bestemmelse kræver.

Såfremt artikel 14, stk. 2, således ikke specifikt angiver, hvilke oplysninger der nødvendigvis skal medtages i mindsteniveauet for en specificeret fakturering, kræver direktivet et mindste oplysningsniveau, der afhænger af, hvad der er nødvendigt for, at abonnenterne kan kontrollere de udgifter, der er forbundet med at anvende det faste offentlige telefonnet. En fakturering, der kun gør det muligt for abonnenten at udlede, at han har foretaget et bestemt antal opkald inden for de forskellige takstzoner i løbet af den fakturerede periode og for et bestemt beløb, giver imidlertid ikke mulighed for en sådan kontrol.

(jf. præmis 16, 19 og 24 samt domskonkl.)
Sag C-457/02

Straffesag

mod

Antonio Niselli

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Terni)

»Direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF – begrebet affald – rester fra produktion eller forbrug, som kan genbruges – skrot«

Sammendrag af dom

1. Miljø – affald – direktiv 75/442, ændret ved direktiv 91/156 – begreb – stof, som man skiller sig af med – undergives bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer i bilag II A og II B’s forstand – utilstrækkelig

[Rådets direktiv 72/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 1, litra a), første afsnit, og bilag II A og II B]

2. Miljø – affald – direktiv 75/442, ændret ved direktiv 91/156 – begreb – mulighed for, at rester fra produktion eller forbrug, der genbruges, er omfattet

[Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 1, litra a), første afsnit]

1. Den definition på affald, der er givet i artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156 og ved beslutning 96/350, kan ikke fortolkes således, at den udtømmende omfatter stoffer eller genstande, der henvises til eller undergives de bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer, der er nævnt i bilag II A og II B til det pågældende direktiv eller i tilsvarende lister, eller med hensyn til hvilke deres indehaver har viljen eller forpligtelsen til at bestemme dem hertil.

(jf. præmis 40 og domskonkl. 1)

2. Begrebet affald i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156 og ved beslutning 96/350, skal ikke fortolkes således, at det udelukker samtlige rester fra produktion eller forbrug, der kan genbruges eller genbruges i et produktions- eller forbrugskredsløb dels uden at undergå nogen forudgående behandling og uden at medføre skade for miljøet, dels efter at være undergivet en forudgående behandling, uden at det dog er nødvendigt at foretage en nyttiggørelsesoperation i henhold til bilag II B til dette direktiv.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)
Sag C-200/02

Kunqian Catherine Zhu og Man Lavette Chen

mod

Secretary of State for the Home Department

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Immigration Appellate Authority)

»Opholdsret – mindreårig, der har statsborgerskab i en medlemsstat, men opholder sig i en anden medlemsstat – forældre med statsborgerskab i et tredjeland – opholdsret for moderen i den anden medlemsstat«

Sammendrag af dom

Unionsborgerskab – ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 90/364 – mindreårig statsborger i en medlemsstat, der er omfattet af en sygeforsikringsordning og forsørges af en forælder, som er statsborger i et tredjeland, og som råder over tilstrækkelige midler og faktisk tager sig af den mindreårige – opholdsret for den mindreårige og for dennes forælder i en anden medlemsstat – omstændigheder, hvorunder den mindreårige har opnået sit statsborgerskab – ikke relevant

(Art. 18 EF; Rådets direktiv 90/364)

Artikel 18 EF og direktiv 90/364 om opholdsret giver et mindreårigt lille barn, der er statsborger i en medlemsstat, og som er omfattet af en sygeforsikringsordning og forsørges af en forælder, der selv er statsborger i et tredjeland, hvis midler er tilstrækkelige til, at barnet ikke falder værtsmedlemsstatens offentlige finanser til byrde, permanent opholdsret i værtsmedlemsstaten. I et sådant tilfælde kan den forælder, der faktisk tager sig af barnet, i medfør af de samme bestemmelser tage ophold sammen med barnet i værtsmedlemsstaten.

I denne henseende kan betingelsen om tilstrækkelige midler, således som den er formuleret i direktiv 90/364, ikke fortolkes således, at den mindreårige statsborger selv skal råde over de nødvendige midler uden at kunne påberåbe sig midler, der tilhører et familiemedlem. En sådan fortolkning føjer således et krav vedrørende midlernes oprindelse til denne betingelse, der udgør et uforholdsmæssigt indgreb i udøvelsen af den grundlæggende ret til fri bevægelighed og ophold i medfør af artikel 18 EF, eftersom den ikke er nødvendig for at opnå det forfulgte mål, nemlig at beskytte medlemsstaternes offentlige finanser.

Endvidere kan anvendelsen af de omhandlede fællesskabsbestemmelser ikke nægtes over for de pågældende personer under henvisning til, at den forælder, der forsørger barnet, ved at tage ophold i en medlemsstat har skabt en situation, hvor det endnu ufødte barn kunne få statsborgerskab i en anden medlemsstat med henblik på, at barnet og forælderen selv efterfølgende kunne få permanent opholdsret. Fastlæggelsen af kriterierne for erhvervelse og fortabelse af statsborgerskab hører således efter folkeretten under medlemsstaternes kompetence, idet de herved skal overholde fællesskabsretten, og det tilkommer ikke en medlemsstat at begrænse virkningerne af en anden medlemsstats tildeling af statsborgerskab ved at kræve yderligere betingelser for anerkendelse af dette statsborgerskab, når det drejer sig om udøvelse af de i traktaten hjemlede grundlæggende friheder.

(jf. præmis 33, 36, 37, 39 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-447/02 P

KWS Saat AG

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked

(Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel – EF-varemærker – forordning (EF) nr. 40/94 – absolut registreringshindring – fornødent særpræg – farve i sig selv – farven orange«

Sammendrag af dom

1. EF-varemærker – Harmoniseringskontorets afgørelser – overholdelse af retten til kontradiktion

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73)

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – anerkendelse af fornødent særpræg for en farve i sig selv – særpræg ved brug

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b), og art. 7, stk. 3]

1. En afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan kun støttes på faktiske eller retlige forhold, om hvilke parterne har haft mulighed for at fremkomme med deres bemærkninger, jf. artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker.

Såfremt appelkammeret ex officio indhenter faktiske oplysninger, der skal danne grundlag for dets afgørelse, er det følgelig forpligtet til at give parterne meddelelse herom, for at de kan fremsætte deres bemærkninger.

(jf. præmis 42 og 43)

2. Selv om en farve i sig selv som følge af den brug, der er gjort deraf, kan have fået fornødent særpræg for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke den søges registreret som EF-varemærke, jf. artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94, kan en farve i sig selv derimod kun undtagelsesvist antages at have fornødent særpræg før brug i henhold til forordningens artikel 7, stk. 1, litra b), hvilket navnlig kan være tilfældet, når antallet af varer og tjenesteydelser, som varemærket søges registreret for, er meget begrænset, og det relevante marked er meget specifikt.

(jf. præmis 79)
Sag C-472/02

Siomab SA

mod

Institut bruxellois pour la gestion de l’environnement

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles)

»Miljø – affald – forordning (EØF) nr. 259/93 om overførsel af affald – afsendelsesmyndighedens beføjelse til at efterprøve angivelsen af overførslens formål (nyttiggørelse eller bortskaffelse) og til at modsætte sig en overførsel, hvis angivelse ikke er korrekt – indsigelsesformer«

Sammendrag af dom

Miljø – affald – forordning nr. 259/93 om overførsel af affald – affald til nyttiggørelse – anmelderens ukorrekte klassificering af en påtænkt overførsel – afsendelsesmyndighedens kompetence til ex officio at omklassificere denne overførsel og til at afvise at foretage anmeldelse af ledsagedokumentet – foreligger ikke – den pågældende myndigheds pligt til at gøre anmelderen bekendt med dens indsigelse mod klassificeringen

(Rådets forordning nr. 259/93, art. 6, stk. 8, og art. 7, stk. 2)

Forordning nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab, som ændret ved beslutning 98/368/EF og beslutning 1999/816/EF, skal fortolkes således, at når en medlemsstat i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 6, stk. 8, anvender den specifikke procedure for anmeldelse, der giver den kompetente afsendelsesmyndighed mulighed for i anmelderens sted selv at foretage anmeldelse til den kompetente bestemmelsesmyndighed af et ledsagedokument, der er oprettet med henblik på en overførsel af affald til nyttiggørelse, kan denne kompetente afsendelsesmyndighed, såfremt den anser sig for forpligtet til rejse indsigelse mod en overførsel som følge af anmelderens ukorrekte klassificering af operationen, ikke ex officio omklassificere overførslen. Den skal anmelde dokumentet til de øvrige kompetente myndigheder og til modtageren, ligesom den så vidt muligt og inden udløbet af fristen i samme forordnings artikel 7, stk. 2, skal gøre anmelderen og de øvrige kompetente myndigheder bekendt med dens indsigelse.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Sag C-336/02

Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH

mod

Brangewitz GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Düsseldorf)

»Sortsbeskyttelse – beskyttelsesordning – artikel 14, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2100/94 samt artikel 9 i forordning (EF) nr. 1768/95 – landbrugeres anvendelse af høstudbytte – forarbejdningsvirksomheder for såsæd – pligt til at meddele oplysninger til indehaveren af EF-sortsbeskyttelse«

Sammendrag af dom

Landbrug – ensartede lovgivninger – beskyttelse af sorter – artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 samt artikel 9 i forordning nr. 1768/95 – mulighed for indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse for at anmode om oplysninger, når der er holdepunkter for, at en forarbejdningsvirksomhed har forarbejdet det beskyttede produkt

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14, stk. 2 og 3, Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 9)

Artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse og artikel 9 i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 giver indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse mulighed for at anmode en forarbejdningsvirksomhed om de relevante oplysninger, som denne har fået som led i den normale udførelse af dens opgaver, og det ikke medfører ekstra byrder eller udgifter, når indehaveren har holdepunkter for, at forarbejdningsvirksomheden har forarbejdet eller har til hensigt at forarbejde høstudbytte, som landbrugere har erhvervet ved udsåning af formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af indehaverens beskyttelse, og som tilhører en af de arter af landbrugsafgrøder, der er opregnet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, med henblik på udsåning.

I en sådan situation skal forarbejdningsvirksomheden forelægge indehaveren de relevante oplysninger ikke kun vedrørende de landbrugere, for hvem indehaveren har holdepunkter for, at forarbejdningsvirksomheden har udført eller har til hensigt at udføre forarbejdningsvirksomhed, men også vedrørende alle andre landbrugere, for hvem den har forarbejdet eller har til hensigt at forarbejde høstudbytte erhvervet ved udsåning af formeringsmateriale af den pågældende sort, såfremt denne sort var angivet over for forarbejdningsvirksomheden eller på anden måde var denne bekendt.

(jf. præmis 54 og 66 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-173/02

Kongeriget Spanien

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Forordning (EØF) nr. 3950/92 – fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter – Kommissionens beslutning om forbud mod støtte til erhvervelse af mælkekvoter«

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – mælk og mejeriprodukter – tillægsafgift på mælk – forordning nr. 3950/92 – statsstøtte, som ikke er hjemlet ved forordningen – forbud – ingen påvirkning af markedets funktion – ingen betydning

(Rådets forordning nr. 3950/92, art. 5 og 8)

Når Fællesskabet har indført en fælles markedsordning i en bestemt sektor, påhviler det Fællesskabet at søge en løsning på de problemer, der kan opstå inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik. Medlemsstaterne er derfor forpligtet til at afholde sig fra enhver ensidig foranstaltning på dette område, uanset om den måtte fremme Fællesskabets politik.

I forbindelse med den fælles markedsordning for mejeriprodukter er kun de former for statsstøtte lovlige, som udtrykkeligt er tilladt i forordning nr. 3950/92 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter, herunder artikel 5 og 8. Heraf følger, at en statsstøtte, der består i en rentenedsættelse for lån, der er optaget med henblik på erhvervelse af andre producenters referencemængder, må betragtes som uforenelige med den fælles markedsordning, i det omfang den ikke er udtrykkeligt tilladt hverken efter artikel 5 eller efter artikel 8 i forordningen. En sådan støtte forbliver ulovlig, selv om den ikke er egnet til at forstyrre markedet for mælk og mejeriprodukters gode funktion, idet lovligheden ikke afhænger af de eventuelle virkninger, som denne støtte måtte have på dette markeds funktion.

(jf. præmis 19, 20, 22 og 31)
Sag C-36/02

Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH

mod

Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Fri udveksling af tjenesteydelser – frie varebevægelser – restriktioner – den offentlige orden – menneskelig værdighed – beskyttelse af grundlæggende værdier i den nationale forfatning – »fiktivt drabsspil««

Sammendrag af dom

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – begrundet i hensynet til den offentlige orden – foranstaltningernes nødvendighed og forholdsmæssighed – forskellige beskyttelsessystemer i andre medlemsstater – uden betydning

(Art. 46 EF et 49 EF)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning, der forbyder kommercielle spil med simulering af drabshandlinger – begrundelse – beskyttelse af den offentlige orden – respekten for menneskelig værdighed som almindeligt retsprincip

(Art. 46 EF et 49 EF)

1. Mens restriktive foranstaltninger for fri udveksling af tjenesteydelser kun kan begrundes i hensynet til den offentlige orden, hvis de er nødvendige for at beskytte de interesser, som de skal sikre, og kun såfremt disse mål ikke kan nås ved mindre indgribende foranstaltninger, er det ikke herved nødvendigt, at den restriktive foranstaltning, der er truffet af en medlemsstats myndigheder, svarer til en opfattelse, der er fælles for samtlige medlemsstater med hensyn til de nærmere bestemmelser for beskyttelse af den pågældende grundlæggende rettighed eller legitime interesse. Det forholder sig således, at blot fordi en medlemsstat har valgt en beskyttelsesordning, der er forskellig fra den, en anden medlemsstat har indført, er det ikke udelukket, at de på området fastsatte bestemmelser er nødvendige og forholdsmæssige.

(jf. præmis 36-38)

2. Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at en erhvervsmæssig virksomhed, der består i kommercielle spil med simulering af drabshandlinger, gøres til genstand for en national forbudsforanstaltning, der er truffet af hensyn til beskyttelse af den offentlige orden, fordi denne virksomhed krænker den menneskelige værdighed.

Nævnte foranstaltning kan ikke anses for en foranstaltning, der ubegrundet begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser, da beskyttelsen af grundlæggende rettigheder for det første er et legitimt hensyn, som i princippet kan begrunde indskrænkninger i de forpligtelser, der er pålagt ved fællesskabsretten, hvilket også gælder for forpligtelser, der følger af en i traktaten garanteret grundlæggende frihed, såsom fri udveksling af tjenesteydelser, da det er fastslået, at Fællesskabets retsorden ubestrideligt tilsigter at sikre respekten for menneskelig værdighed som almindeligt retsprincip, og den pågældende foranstaltning for det andet er i overensstemmelse med det beskyttelsesniveau for menneskelig værdighed, som den nationale forfatning sikrer på den pågældende medlemsstats område, og ikke går ud over, hvad der var nødvendigt for at nå det mål.

(jf. præmis 34, 35 og 39-41 samt domskonkl.)
Sag C-409/02 P

Jan Pflugradt

mod

Den Europæiske Centralbank

»Appel – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – ansættelsesforholdets kontraktmæssige karakter – ændring af de i ansættelseskontrakten fastsatte beføjelser«

Sammendrag af dom

1. Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – ansættelsesforholdets karakter – kontraktmæssigt, ikke vedtægtsmæssigt

2. Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – organisation af tjenestegrenene – afgrænsning eller ændret afgrænsning af personalets opgaver – administrationens skøn – grænser – tjenestens interesse – overholdelse af lønklasser og indplaceringer

1. Ansættelsesforholdet mellem Den Europæiske Centralbank og dens ansatte er af kontraktmæssig, ikke vedtægtsmæssig karakter. Imidlertid indgås arbejdskontrakten med et fællesskabsorgan, hvis opgave er af almen interesse, og som ved en vedtægt kan fastsætte reglerne for personalet. Heraf følger, at parternes vilje til at indgå en sådan kontrakt nødvendigvis afgrænses af enhver form for pligt, som hidrører fra denne særlige opgave, og som binder både ECB’s direktionsorganer og de ansatte.

(jf. præmis 33-34)

2. Fællesskabets institutioner har et vidt skøn ved organisation af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og – under hensyntagen til disse opgaver – ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker med respekt af overensstemmelsen mellem stilling og lønklasse. Den Europæiske Centralbank må på tilsvarende måde råde over et vidt skøn ved organisationen af sin tjenestegrene ud fra de opgaver, der er blevet overdraget den, og følgelig bør den også, og med henblik på de pågældende opgaver, have et vidt skøn ved afgrænsningen, og ved ændret afgrænsning af de opgaver, der er overladt personalet, på den betingelse, at nævnte beføjelse udøves alene i tjenestens interesse og under overholdelse af den lønklasse og den indplacering, som den enkelte ansatte kan gøre krav på i medfør af ansættelsesvilkårene.

(jf. præmis 42 og 43)
Sag C-19/02

Viktor Hlozek

mod

Roche Austria Gesellschaft mbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))

»Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn – løn – begreb – overgangsydelse (»Überbrückungsgeld«) fastsat i en virksomhedsaftale – socialplan udarbejdet i forbindelse med en virksomhedsændring – ydelse tildelt arbejdstagere, der på opsigelsestidspunktet har en bestemt alder – ydelsen tildelt afskedigede arbejdstagere fra en alder, der er forskellig for mænd og kvinder – hensyntagen til den lovbestemte pensionsalder, der er fastsat i national ret, og som er forskellig for mænd og kvinder«

Sammendrag af dom

Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – ligeløn – løn – begreb – overgangsydelse fastsat i en socialplan og udbetalt til afskedigede arbejdstagere – omfattet – alder, der giver ret til nævnte pension – alder, der er forskellig for mænd og kvinder – lovlig

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 75/117, art. 1)

En overgangsydelse, der er hjemlet i en socialplan, som er udarbejdet i sammenhæng med en aftale indgået mellem arbejdsmarkedets parter i forbindelse med en virksomhedsændring, og som denne virksomhed skal udbetale til arbejdstagere, der på afskedigelsestidspunktet har en bestemt alder, udgør en fordel, der ydes som led i arbejdsforholdet, og henhører således under begrebet løn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 141 EF og i artikel 1 i direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder.

Disse bestemmelser er ikke til hinder for anvendelsen af en socialplan, hvorefter mænd og kvinder behandles forskelligt for så vidt angår den alder, de skal have for at få ret til en overgangsydelse, når de pågældende mænd og kvinder i henhold til den lovbestemte nationale førtidspensionsordning befinder sig i forskellige situationer i relation til de forhold, der er afgørende for tildelingen af nævnte ydelse.

(jf. præmis 38, 39, 48 og 51 samt domskonkl.)