Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 10. juni 1986. - FIRMA ALEXANDER MOKSEL IMPORT-EXPORT GMBH UND CO, HANDELS KG MOD HAUPTZOLLAMT HAMBURG-JONAS. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF FINANZGERICHT HAMBURG. - YDELSE AF EKSPORTRESTITUTIONER - OKSEKOED - ARTIKEL 2, STK. 2, I FORORDNING NR. 32/82. - SAG 86/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 00369



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved forordning nr . 32/82 af 7 . januar 1982 har Kommissionen fastsat "betingelserne for ydelse af saerlige eksportrestitutioner for oksekoed" ( EFT L*4, s.*11 ).

Markedssituationen for oksekoed inden for Faellesskabet, hvor afsaetningsmulighederne for koed frembudt til intervention er begraensede, foranledigede Kommissionen til at traeffe en foranstaltning, der tilskynder de erhvervsdrivende til at eksportere koed, der stammer fra "voksne handyr" ( artikel 2, stk . 1 ) til lande uden for Faellesskabet "med henblik paa at formindske interventionsopkoebene" ( den anden betragtning ).

I dette oejemed fastsaetter forordningen betingelserne for ydelse af disse restitutioner, hvis saerlige beskaffenhed beror paa det formaal, de skal opfylde, nemlig en sanering af markedet .

2 . Paa grundlag af disse bestemmelser i forordningen ansoegte koedeksportvirksomheden Moksel om restitutioner for forskellige partier oksekoed, som skulle eksporteres fra Forbundsrepublikken Tyskland til Sovjetunionen; ansoegningen blev i foerste omgang imoedekommet .

De tyske toldmyndigheder, som havde foretaget toldbehandlingen, aendrede herefter delvis deres afgoerelse . De kraevede nemlig, at Moksel tilbagebetalte den saerlige eksportrestitution for et parti oksekoed, der stammede fra voksne handyr, som var slagtet i Det forenede Kongerige, men hvis oprindelse var attesteret af det britiske interventionsorgan . Begrundelsen var, at slagtningen af dyrene og toldbehandlingen i forbindelse med udfoerselen var sket i to forskellige medlemsstater, hvilket var i strid med betingelserne i forordning nr . 32/82, isaer artikel 2 .

Moksel indbragte sagen for Finanzgericht Hamburg, som forelagde Domstolen spoergsmaalet om, hvorvidt

"udbetaling af saerlige eksportrestitutioner er betinget af, at dyrene er slagtet i den medlemsstat, hvor toldbehandlingen ved udfoerselen finder sted",

og hvorvidt

"den omstaendighed, at dyrene slagtes i en anden medlemsstat, (( er )) til hinder for udbetaling af saerlige eksportrestitutioner, ogsaa naar slagtningen er attesteret af det kompetente interventionsorgan i den anden medlemsstat paa den dertil beregnede formular ".

3 . Til belysning af dette problem skal anfoeres, at ydelsen af "saerlige" restitutioner i henhold til artikel 1, stk . 1, i forordning nr . 32/82 er betinget af, at de "saerlige" betingelser i forordningen er opfyldt .

Fastlaeggelsen af, hvilken type oksekoed der er tale om, er naturligvis af vaesentlig betydning i betragtning af forordningens formaal . Herom foreskriver artikel 2, stk . 1, at

"de udfoerte produkter stammer fra voksne handyr"

i form af hele kroppe eller fjerdinger, og udbetalingen af saerlige restitutioner goeres betinget af, at der foeres bevis herfor . Beviset skal fremgaa

"af en attest *... som efter ansoegning fra de paagaeldende udstedes af interventionsorganet eller enhver anden myndighed udpeget med henblik herpaa af den medlemsstat, hvor dyrene er slagtet og toldbehandlingen finder sted ".

Det er denne bestemmelse og specielt den passage, jeg har fremhaevet, som er kernen i naervaerende praejudicielle sag . Det, Domstolen anmodes om, er at fastslaa, om det foruden kravet om de udfoerte produkters art ogsaa er en generel betingelse for udbetalingen, at slagtningen af dyrene og toldbehandlingen finder sted i samme medlemsstat .

4 . Ifoelge Kommissionen er det noedvendigt, at slagtningen og toldbehandlingen i forbindelse med udfoerselen sker i én og samme medlemsstat; dette foelger dels af en bogstavelig fortolkning af forordning nr . 32/82 og dels af hensynet til en effektiv kontrol .

Naar forordning nr . 32/82 foreskriver, at der kun kan goeres krav paa restitutioner, hvis de "saerlige betingelser", den opstiller, er opfyldt, menes der hermed ikke blot kravet om produkternes art, men ogsaa betingelserne i artikel 2 om fremskaffelse af bevis og i artikel 3 om de kontrolforanstaltninger, der skal traeffes af medlemsstaterne . Kommissionen slutter heraf, at medlemsstatens identitet, som der sigtes til i artikel 2, stk . 2, er en af de saerlige betingelser for ydelse af saerlige restitutioner .

Kommissionen er af den opfattelse, at denne fortolkning bestyrkes af den begraensede karakter af det kontrolsystem, der er indfoert ved artikel 3 . Naar der ikke findes en faelles kontrolprocedure, kan sidestillingen af nationale systemer, der ikke er koordinerede, nemlig skabe et gunstigt klima for bedragerier . Risikoen herfor formindskes, naar den medlemsstat, hvor slagtningen finder sted, er den samme som udfoerselsmedlemsstaten, idet der herved sikres en mere effektiv kontrol .

Til stoette for denne fortolkning har Kommissionen yderligere fremsat to argumenter .

Den har for det foerste anfoert, at det krav om, at der skal vaere tale om én og samme medlemsstat, som den forfaegter, paa ingen maade umuliggoer en formindskelse af interventionskoebene . Det staar de erhvervsdrivende frit for at lade slagtningen og eksporten finde sted i en hvilken som helst medlemsstat inden for faellesmarkedet, forudsat at der er tale om én og samme stat . De har derfor adgang til alle de nationale markeder . Kravet om, at slagtningen og toldbehandlingen skal finde sted i samme stat, hindrer derfor paa ingen maade de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet . I oevrigt kan eksporten af koed fra en anden medlemsstat end den, hvor slagtningen er sket, ske ved transport under toldlukke som led i den "eksterne faellesskabsforsendelse", som er omhandlet i artikel 1, stk . 2, litra b ), i Raadets forordning nr . 222/77 af 13 . december 1976 om faellesskabsforsendelse ( EFT L*38 af 9.2.1977, s.*1 ).

Kommissionen har for det andet paaberaabt sig visse bestemmelser i forordninger, der kan sammenlignes med forordning nr . 32/82 . Den har navnlig henvist til forordningerne

- nr . 1964/82 af 20 . juli 1982 ( EFT L*212, s.*48 ) og nr . 74/84 af 12 . januar 1984 ( EFT L*10, s.*32 ) om fastsaettelse af betingelserne for ydelse af saerlige eksportrestitutioner for visse former for henholdsvis udbenet og ikke-udbenet oksekoed af voksne handyr,

- nr . 1136/79 af 8 . juni 1979 vedroerende bestemmelserne for den saerlige importordning for visse former for frosset oksekoed bestemt til forarbejdning ( EFT L*141, s.*10 ),

- nr . 1687/76 af 30 . juni 1976 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for kontrol ved anvendelse af og/eller bestemmelse for produkter fra intervention ( EFT L*190, s.*1 ),

som alle - navnlig af kontrolhensyn - kraever, at de transaktioner, de vedroerer, skal foretages paa samme sted .

5 . Jeg kan ikke gaa ind for denne fortolkning . Hverken forordning nr . 32/82' s bogstav eller opbygning eller behovet for kontrol forekommer mig nemlig at goere det noedvendigt at stille den betingelse for ydelse af saerlige restitutioner, at den medlemsstat, hvor slagtningen sker, og hvor toldbehandlingen finder sted, er den samme .

Forordning nr . 32/82 foreskriver ganske vist, at de "saerlige betingelser", den opregner, skal vaere opfyldt . Kommissionen har med rette haevdet, at disse betingelser baade er angivet i artikel 2 og i artikel 3 . Den drager dog en forkert konklusion af denne korrekte analyse . Ingen bestemmelse i forordningen, og isaer ikke bestemmelsen i artikel 2, stk . 2, goer udtrykkelig kravet paa restitutioner betinget af, at den generelle betingelse, at der er tale om samme medlemsstat, er opfyldt .

Artikel 2, stk . 1, fastsaetter genstanden for det bevis, der skal foeres : produkterne skal stamme fra "voksne handyr ". Artiklens stk . 2 indeholder de naermere bestemmelser . Det angiver formen, "en attest, hvortil modellen er anfoert i bilaget", og fastsaetter saa, hvilken institution der har kompetence til at udstede den, et interventionsorgan eller enhver anden myndighed udpeget med henblik herpaa, og hvem der er adressaten, nemlig "toldmyndighederne" hvor toldbehandlingen i forbindelse med udfoerselen er sket . Bevisets form, oprindelsessted og bestemmelsessted er det udtrykkelige indhold af artikel 2, stk . 2 .

I denne bestemmelse indeholder passagen om den institution, der skal udstede attesten, som vi har set, et alternativ . Attesten kan udstedes enten af det nationale interventionsorgan, der har kompetencen inden for den faelles markedsordning for oksekoed, eller af "enhver anden myndighed udpeget med henblik herpaa ". Den del af saetningen, der omhandler den medlemsstat, hvor dyrene er slagtet og toldbehandlingen finder sted, kan efter min opfattelse kun referere til anden del af alternativet .

Dette foelger for det foerste af en simpel grammatisk analyse af foerste punktum i stk . 2, navnlig i den franske og den italienske version; det er l' "autre autorité" som er "désignée" (" designata" paa italiensk ) af den medlemsstat, hvor dyrene er slagtet og toldbehandlingen finder sted, og ikke l"organisme d' intervention", som i oevrigt ikke er "désigné", fordi det allerede har titel af faellesskabsorgan . Den tyske og den engelske version forekommer mig at bekraefte denne analyse .

Ud over den bogstavelige indfaldsvinkel maa det fastslaas, at den omstaendighed, at der forekommer disse to klart adskilte tilfaelde, opfylder et behov, nemlig behovet for at sikre attestens beviskraft . Naar attesten er udstedt af interventionsorganet, faar den retsgyldighed og beviskraft over for alle toldsteder inden for Faellesskabet . Denne garanti ville ikke have samme styrke, hvis attesten skulle udstedes af en anden myndighed end interventionsorganet . Attesten har betydning, idet den bekraefter de slagtede dyrs oprindelse, og i betragtning heraf er det vigtigt for enhver eksportoer at kunne fremlaegge et dokument, hvis beviskraft ikke kan anfaegtes af det toldsted, den indgives til .

Derfor bestemmer forordningen, at hvis attesten ikke er udstedt af interventionsorganet, gaelder den kun som sikkert bevis over for toldmyndighederne i den medlemsstat, hvor de voksne handyr er blevet slagtet . Den "anden myndighed", der er blevet udpeget med henblik paa at udstede attesten kan kun vaere en myndighed i udfoerselsstaten . Kravet om, at der skal vaere tale om samme medlemsstat, virker derfor som en garanti for attestens beviskraft . Indirekte betyder dette, at alene i dette tilfaelde og alene af den grund har de erhvervsdrivende en forpligtelse til at foretage alle transaktionerne i forbindelse med slagtningen og udfoerselen i samme medlemsstat .

Som man ser, er det alene de krav, der har forbindelse med attestens beviskraft, der i givet fald noedvendiggoer, at alle transaktionerne koncentreres i én medlemsstat . Alternativet i artikel 2, stk . 2, aabner mulighed for, at erhvervsdrivende i medlemsstater, hvor interventionsorganet udsteder attesten, kan lade dyrene slagte dér og fremlaegge et sikkert bevis for arten af det koed, de har til hensigt at eksportere, for toldmyndighederne i enhver anden medlemsstat . Modellen til attesten i bilaget til forordning nr . 32/82 lader - idet den betegner indehaveren af attesten som "eksportoer" eller "ansoeger" - hver af disse to muligheder staa aaben, eftersom ogsaa en erhvervsdrivende, som ikke selv er eksportoer, kan have ansoegt om attesten, idet koedet nemlig foerst senere overdrages til eksportoeren, og hver af de to erhvervsdrivende kan handle i samme medlemsstat eller fra forskellige medlemsstater .

Den af Kommissionen foreslaaede fortolkning indebaerer, at en betingelse, der ganske vist er ufravigelig, men som kun finder anvendelse i et saerligt tilfaelde, ophoejes til en generel betingelse . Da dette er i strid med ordlyden af og formaalet med artikel 2, stk . 2, mener jeg ikke, at kravet om en saadan betingelse implicit kan begrundes i kontrolhensyn .

6 . Som Kommissionen har understreget, har forordning nr . 32/82 ikke indfoert en faelles kontrolprocedure . Forordningens artikel 3 giver medlemsstaterne kompetence til at fastsaette "betingelserne for kontrol af produkterne og udstedelse af*...attest ". De foranstaltninger, der traeffes, har til formaal at

"udelukke enhver mulighed for ombytning af produkterne mellem det tidspunkt, hvor kontrollen finder sted, og det tidspunkt, hvor produkterne forlader Faellesskabets geografiske omraade *..."

Henvisningen til national ret medfoerer, at der samtidig findes forskellige kontrolsystemer . Det kan ifoelge Kommissionen fremme bedrageri i form af ombytning, at disse ikke er lige strenge . Denne risiko ville man undgaa, hvis man samlede alle transaktionerne i én medlemsstat .

Dette raesonnement kan ikke tiltraedes . Risikoen for bedrageri som foelge af manglende koordination, som Kommissionen i oevrigt ikke har godtgjort i tilstraekkeligt omfang, er allerede begraenset som foelge af selve bestemmelserne i artikel 3, som pointerer, at de nationale kontrolforanstaltninger bl.a . omfatter

"identificering af hvert produkt enten ved en maerkning af hver fjerding, der ikke kan slettes, eller en plombering af hver fjerding ".

Dette minimumskrav til kontrollen er ikke uden effektivitet, naar man tager i betragtning, at de numre, der identificerer de slagtede stykker kvaeg, skal overfoeres til den attest, der skal fremlaegges for toldmyndighederne, og at disse saaledes har mulighed - og ansvaret - for at undersoege, om det, der eksporteres, er det samme som det, der er slagtet . Lad mig i forbifarten naevne, at det under retsmoedet blev oplyst, at man i Forbundsrepublikken Tyskland ikke har fundet yderligere kontrolforanstaltninger noedvendige . I oevrigt giver artikel 4 i forordning nr . 32/82 Kommissionen mulighed for at fremsaette bemaerkninger, der kan vaere nyttige for medlemsstaterne, hvis den finder de nationale foranstaltninger utilfredsstillende . Kommissionen har indroemmet, at den ikke har fundet dette noedvendigt .

De eksisterende kontrolmuligheder er altsaa blevet anset for tilstraekkelige . Desuden ses det ikke, i hvilken henseende kravet om, at der skal vaere tale om samme medlemsstat, styrker forebyggelsen af risikoen for bedrageri i naevnevaerdig grad . Som sagsoegeren i hovedsagen har anfoert under retsmoedet uden at blive modsagt, kan de omhandlede produkter, hvad enten der er tale om én eller flere stater, gaa gennem haenderne paa mange mellemmaend mellem det tidspunkt, da slagtningen finder sted, og udfoerselstidspunktet . Kravet om, at der skal vaere tale om samme medlemsstat, er derfor kun en hypotetisk garanti mod risikoen for bedrageri . Kun en koordinering af effektive nationale regler kunne begraense denne risiko betydeligt .

Saaledes forstaaet har denne bestemmelse desuden den fordel, at den - idet den undgaar en afskaermning af de nationale markeder - sikrer de erhvervsdrivende frihed til at gennemfoere slagtningen og udfoerselen uden stedlige hensyn, saa snart attesten er udstedt af et interventionsorgan .

7 . Lad mig for fuldstaendighedens skyld kort gennemgaa de sidste argumenter, Kommissionen har fremsat .

Argumentet om at anvende proceduren for faellesskabsforsendelse som alternativ for erhvervsdrivende, som vil gaa frem paa samme maade som sagsoegeren i hovedsagen, har ikke den vaegt, Kommissionen tillaegger det . Problemet er nemlig ikke, om der findes andre muligheder for at foretage den omhandlede transaktion, men om den, sagsoegeren har anvendt, er forbudt i henhold til forordning nr . 32/82 . Jeg mener at have godtgjort, at dette ikke er tilfaeldet .

Lad mig gaa lidt videre . En saadan transaktion kan - som de mundtlige forhandlinger har vist - have interesse i det tilfaelde, hvor koedet, som er bestemt for et tredjeland, allerede er blevet importeret til den medlemsstat, hvorfra udfoerselen skal ske . Visse grossister kan nemlig, mens de venter paa afsaetningsmuligheder, oplagre partier af koed, der stammer fra andre medlemsstater, vedlagt den i forordning nr . 32/82 foreskrevne attest til videre foranstaltning . I saa henseende er kravet om, at der skal vaere tale om samme medlemsstat, faktisk det samme som at beroeve de erhvervsdrivende de muligheder, deres eget marked byder dem, hvilket derfor hindrer den frie udveksling af de omhandlede varer . Det er derfor vigtigt - medmindre der udtrykkeligt er fastsat undtagelser - at give de erhvervsdrivende frihed til i enhver medlemsstat at koebe det koed, som de herefter senere vil eksportere til tredjelande fra den stat, hvor de eventuelt har lagre eller muligheder for befragtning .

De af Kommissionen paaberaabte forordninger aendrer ikke min bedoemmelse . Forordningerne nr . 1136/79 og nr . 1687/76 vedroerer andre situationer, idet den foerste vedroerer import af koed bestemt til forarbejdning, og den anden eksport af produkter fra interventionslagre . Kravene til kontrol er derfor ganske andre . Med hensyn til forordningerne nr . 1964/82 og nr . 74/84, som er udstedt senere end den omtvistede forordning, finder de anvendelse paa udbenede eller ikke-udbenede stykker koed, der stammer fra voksne handyr, og som selvfoelgelig vanskeligere kan identificeres .

Jeg skal derfor foreslaa, at foelgende kendes for ret :

Udbetaling af saerlige eksportrestitutioner i henhold til Kommissionens forordning nr . 32/82 af 7 . januar 1982 ( EFT L*4, s.*11 ), er ikke betinget af, at slagtningen og toldbehandlingen ved udfoerselen finder sted i én og samme medlemsstat inden for Faellesskabet, naar det dokument, der attesterer, at produkterne stammer fra voksne handyr, er udstedt af interventionsorganet i en medlemsstat .

(*) Oversat fra fransk .