ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2, stk. 1, artikel 4, stk. 2, litra b), og artikel 4, stk. 3, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 97/11, er til hinder for en national lovgivning, som kun undergiver projekter, der vedrører en ændring af en lufthavns infrastruktur, og som er omfattet af bilag II til direktivet, en vurdering af deres indvirkning på miljøet, såfremt antallet af flyvninger som følge af projekterne kan forventes at stige med mindst 20000 pr. år.

En medlemsstat, som fastsætter kriterierne og/eller grænseværdierne på et sådant niveau, at en gruppe af projekter samlet set i praksis på forhånd bliver holdt uden for forpligtelsen til at undersøge deres indvirkning, overskrider nemlig grænserne for det skøn, den er tillagt i henhold til artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 85/337, medmindre samtlige udelukkede projekter på grundlag af en samlet vurdering kan anses for ikke at have væsentlig indvirkning på miljøet.

Ved fastsættelsen af en sådan grænseværdi tager den omhandlede nationale lovgivning desuden udelukkende hensyn til de kvantitative følger af et projekt uden at tage hensyn til de øvrige udvælgelseskriterier i bilag III til direktivet, navnlig kriterierne i bilagets punkt 2, litra g), dvs. befolkningstætheden i det område, som projektet vedrører.

(jf. præmis 27-35 og 38 samt domskonkl. 1)
—

det forhold, at de omhandlede ydelser leveres eller udføres af autoriseret plejepersonale, eller at formålet med sådanne ydelser afgøres af en sådan autoriseret person, har betydning for vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt indgreb som de i hovedsagen omhandlede, er omfattet af begreberne »pleje« og »behandling af personer«, jf. henholdsvis momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra b), og dette direktivs artikel 132, stk. 1, litra c)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – kompetence, henset til den eventuelle anvendelighed af den EU-retlige bestemmelse på nævnte tvist som følge af et forbud mod forskelsbehandling i national ret

(Art. 267 TEUF)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – arkitekter – anerkendelse af eksamensbeviser og kvalifikationsbeviser – virksomhed i relation til ejendomme af kunstnerisk værdi – lovgivning i værtsmedlemsstaten, hvorefter indehavere af et i en anden stat udstedt kvalifikationsbevis, der giver adgang til virksomhed på arkitekturområdet og udtrykkeligt er angivet i artikel 11 i direktiv 85/384, pålægges en specifik vurdering af deres faglige kompetence inden for området for kulturgoder – ikke tilladt

(Rådets direktiv 85/384, art. 10 og 11)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 34 og 35)

2. Artikel 10 og 11 i direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter personer, som har et af en anden medlemsstat end værtsmedlemsstaten udstedt kvalifikationsbevis, der giver adgang til virksomhed på arkitekturområdet og udtrykkeligt er angivet i nævnte artikel 11, kun kan udøve virksomhed i relation til ejendomme af kunstnerisk værdi i sidstnævnte medlemsstat, såfremt de godtgør, at de har særlige kvalifikationer inden for området for kulturgoder, i givet fald som led i en specifik vurdering af deres faglige kompetence.

(jf. præmis 52 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – goder og tjenesteydelser anvendt til den afgiftspligtiges afgiftspligtige transaktioner – nødvendigheden af, at der findes en direkte og umiddelbar tilknytning mellem den indgående transaktion og den afgiftspligtiges virksomhed – bedømmelseskriterier – den afgift, der skal betales af advokatbistand leveret i forbindelse med en straffesag mod fysiske personer, direktørerne i en afgiftspligtig virksomhed – ret til fradrag – foreligger ikke

[Rådets direktiv 77/388, som ændret ved Rådets direktiv 2001/115, art. 17, stk. 2, litra a)]

Sammendrag

Hvorvidt der foreligger en direkte og umiddelbar tilknytning mellem en given transaktion og den afgiftspligtige persons samlede virksomhed med henblik på at afgøre, om denne har anvendt goder og tjenesteydelser »i forbindelse med [sine] afgiftspligtige transaktioner« som omhandlet i artikel 17, stk. 2, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2001/115, afhænger af det objektive indhold af det gode eller den ydelse, som denne afgiftspligtige person har erhvervet.

Den omstændighed, at fastlæggelsen af en sådan direkte og umiddelbar tilknytning mellem en tjenesteydelse og den samlede afgiftspligtige økonomiske virksomhed skal foretages ud fra det objektive indhold af denne tjenesteydelse, udelukker ikke, at der ligeledes kan tages hensyn til eneårsagen til den omhandlede transaktion, idet eneårsagen må anses for at udgøre et kriterium for fastlæggelsen af det objektive indhold. Så snart det er fastslået, at en transaktion ikke er blevet udført til brug for en afgiftspligtig persons afgiftspligtige virksomhed, kan denne transaktion ikke anses for at have en direkte og umiddelbar tilknytning til denne virksomhed, selv om denne transaktion i betragtning af sit objektive indhold kan pålægges merværdiafgift.

Hvad angår advokatydelserne, som har til formål at afværge strafferetlige sanktioner mod fysiske personer, der er direktører i et afgiftspligtigt selskab, giver sådanne ydelser ikke dette selskab ret til som indgående afgift at fradrage den merværdiafgift, der er betalt for de leverede ydelser, hvis for det første de nævnte ydelser har direkte og umiddelbart til formål at beskytte de private interesser for to personer, der var sigtet for overtrædelser, der skyldtes deres personlige adfærd, og for det andet der ikke foreligger nogen retlig forbindelse mellem strafforfølgningen og den afgiftspligtige virksomhed, hvorfor disse ydelser skal anses for værende leveret helt uden for dette selskabs afgiftspligtige virksomhed.

(jf. præmis 29, 31 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der udelukker anvendelsen af princippet om moderselskabers solidariske hæftelse over for deres datterselskabers kreditorer på moderselskaber med hjemsted på en anden medlemsstats område.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – den nationale rets kompetence – fastlæggelse og vurdering af tvistens faktiske omstændigheder

(Art. 267 TEUF)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – begreb – en fysisk person, der allerede er merværdiafgiftspligtig af sin virksomhed som selvstændig foged – enhver anden økonomisk virksomhed, der udøves lejlighedsvist – omfattet – betingelse

(Rådets direktiv 2006/112, art. 9, stk. 1)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 25)

2. Artikel 9, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en fysisk person, der allerede er merværdiafgiftspligtig af sin virksomhed som selvstændig foged, skal anses for »afgiftspligtig« af enhver anden økonomisk virksomhed, der udøves lejlighedsvis, på betingelse af, at denne virksomhed udgør virksomhed i henhold til artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2006/112.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – spørgsmålet, om forelæggelsesafgørelsen er afsagt i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes sammensætning og virkemåde – ingen prøvelse ved Domstolen

2. Præjudicielle spørgsmål – den nationale rets kompetence – bedømmelse af nødvendigheden og relevansen af de forelagte spørgsmål

(Art. 267 TEUF)

3. EU-retten – fortolkning – tekster på flere sprog – uoverensstemmelse mellem forskellige sprogversioner – hensyntagen til opbygningen af og formålet med det pågældende regelsæt

4. EU-retten – fortolkning – metoder – ordlydsfortolkning, systematisk fortolkning og formålsfortolkning – undtagelse fra en almindelig regel – indskrænkende fortolkning – begrænsning – undtagelsens effektive virkning

[Rådets direktiv 2006/112, art. 199, stk. 1, litra g)]

5. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – tvangsauktion – begreb – salg af fast ejendom inden for rammerne af en likvidationsprocedure – insolvensbehandling, der finder sted forud for en likvidationsprocedure – omfattet – betingelse

[Rådets direktiv 2006/112, art. 199, stk. 1, litra g)]

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 14)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 15)

3. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 22)

4. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 31)

5. Artikel 199, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at begrebet tvangsauktion omfatter ethvert salg af fast ejendom, som gennemføres af domsskyldneren, ikke alene inden for rammerne af en likvidationsprocedure med henblik på at realisere dennes formue, men også inden for rammerne af en insolvensbehandling, som finder sted forud for en sådan likvidationsprocedure, for så vidt som dette salg er påkrævet med henblik på fyldestgørelse af kreditorerne eller genoptagelse af skyldnerens økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Artikel 2, litra a), i direktiv 95/46/EF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at et arbejdstidsregister, der for hver arbejdstager indeholder angivelsen af tidspunkterne for arbejdsdagens påbegyndelse og afslutning samt tilsvarende for afbrydelser eller pauser, er omfattet af begrebet »personoplysninger« i denne bestemmelses forstand.

Artikel 6, stk. 1, litra b) og c), samt artikel 7, litra c) og e), i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der pålægger arbejdsgiveren en forpligtelse til at stille arbejdstidsregisteret til rådighed for den kompetente nationale myndighed på området for tilsyn med arbejdsvilkår på en måde, der muliggør umiddelbar aflæsning, for så vidt som denne forpligtelse er nødvendig med henblik på denne myndigheds gennemførelse af sine tilsynsopgaver med forvaltningen af lovgivningen på området for arbejdsvilkår, bl.a. for så vidt angår arbejdstid.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 2)
Princippet om tilbagebetaling af afgifter opkrævet i en medlemsstat i strid med EU-retten skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at denne medlemsstat nægter at tilbagebetale den del af merværdiafgiften, for hvilken fradrag er blevet forhindret på grund af en national foranstaltning i strid med EU-retten, under henvisning til, at den afgiftspligtige person har modtaget støtte, finansieret af både Den Europæiske Union og nævnte medlemsstat, til denne del af afgiften, såfremt den økonomiske byrde forbundet med afslaget på momsfradrag er blevet fuldstændig udlignet, hvilket det tilkommer den nationale retsinstans at efterprøve.

I denne forbindelse bør den nationale ret bl.a. undersøge spørgsmålet om, hvorvidt det støttebeløb, der blev ydet til den afgiftspligtige, ville have været lavere, såfremt sidstnævnte ikke havde været forhindret i at udøve sin fradragsret. Det tilbagebetalingsbeløb, som den afgiftspligtige kan gøre krav på for at udligne den økonomiske byrde forbundet med forbuddet mod momsfradrag, bør svare til forskellen mellem på den ene side det momsbeløb, som den afgiftspligtige ikke har fratrukket på grund af den omhandlede nationale lovgivning, og på den anden side det støttebeløb, som blev ydet den afgiftspligtige, der overstiger det, som var blevet udbetalt til selskabet, hvis det ikke var blevet forhindret i at udøve sin fradragsret.

(jf. præmis 32, 33 og 35 samt domskonkl.)
Sag C-169/12

TNT Express Worldwide (Poland) sp. z o.o.

mod

Minister Finansów

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Merværdiafgift — direktiv 2006/112/EF — artikel 66, litra a)-c) — transport- og speditionsydelser — forfald — tidspunktet, hvor vederlaget indgår, og senest den 30. dag efter leveringen — tidligere udstedelse af fakturaen«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. maj 2013

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald – transport- og speditionsydelser – tidspunktet, hvor vederlaget indgår, og senest den 30. dag efter leveringen – ikke tilladt, herunder i tilfælde af tidligere udstedelse af fakturaen

(Rådets direktiv 2006/112, art. 66)

Artikel 66 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2008/117, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter merværdiafgiften for så vidt angår transport- og speditionsydelser forfalder på det tidspunkt, hvor hele vederlaget eller en del heraf indgår, dog senest 30 dage fra dagen for leveringen af disse tjenesteydelser, også i tilfælde af, at fakturaen er blevet udstedt på et tidligere tidspunkt og fastsætter en senere frist for betalingen.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)

Sag C-169/12

TNT Express Worldwide (Poland) sp. z o.o.

mod

Minister Finansów

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Merværdiafgift — direktiv 2006/112/EF — artikel 66, litra a)-c) — transport- og speditionsydelser — forfald — tidspunktet, hvor vederlaget indgår, og senest den 30. dag efter leveringen — tidligere udstedelse af fakturaen«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. maj 2013

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald — transport- og speditionsydelser — tidspunktet, hvor vederlaget indgår, og senest den 30. dag efter leveringen — ikke tilladt, herunder i tilfælde af tidligere udstedelse af fakturaen

(Rådets direktiv 2006/112, art. 66)

Artikel 66 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2008/117, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter merværdiafgiften for så vidt angår transport- og speditionsydelser forfalder på det tidspunkt, hvor hele vederlaget eller en del heraf indgår, dog senest 30 dage fra dagen for leveringen af disse tjenesteydelser, også i tilfælde af, at fakturaen er blevet udstedt på et tidligere tidspunkt og fastsætter en senere frist for betalingen.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Artikel 18, litra c), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ligeledes omfatter ophør af en afgiftspligtig økonomisk virksomhed, der skyldes slettelse af den afgiftspligtige person af merværdiafgiftsregisteret. Hovedformålet med nævnte bestemmelse er nemlig at undgå, at varer, der har givet ret til fradrag, bliver genstand for et afgiftsfrit endeligt forbrug efter ophøret af den afgiftspligtige virksomhed, uanset grundene til eller omstændighederne ved dette ophør.

Artikel 74 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der bestemmer, at i tilfælde, hvor den afgiftspligtige økonomiske virksomhed er ophørt, er afgiftsgrundlaget for en transaktion normalværdien af de varer, der forefindes på tidspunktet for dette ophør, medmindre denne værdi i praksis svarer til de nævnte varers residualværdi på det nævnte tidspunkt, og udviklingen i værdien af disse varer mellem tidspunktet for erhvervelsen heraf og tidspunktet for ophøret af den afgiftspligtige økonomiske virksomhed således tages i betragtning.

(jf. præmis 35 og domskonkl. 2)
Direktiv 2003/86 om ret til familiesammenføring og direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område finder ikke anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der ansøger om opholdsret for at slutte sig til deres familiemedlem, der er unionsborger og aldrig har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed som unionsborger og altid har opholdt sig i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger.

Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger ophold på sit område, når denne tredjelandsstatsborger ønsker at bosætte sig dér med et familiemedlem, som er unionsborger, bosat og statsborger i denne medlemsstat, og som aldrig har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed som unionsborger, for så vidt som en sådan nægtelse ikke indebærer, at den pågældende unionsborger fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der er tillagt ved status som unionsborger.

I denne forbindelse er den omstændighed alene, at det for en statsborger i en medlemsstat, af økonomiske årsager eller for at bevare familieenheden på Unionens område, måtte forekomme ønskværdigt, at medlemmer af hans familie, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan opholde sig med ham på Unionens område, ikke i sig selv tilstrækkeligt til, at det må antages, at unionsborgeren nødsages til at forlade Unionens område, hvis en sådan ret ikke meddeles.

(jf. præmis 38 og 45 samt domskonkl.)
Bestemmelserne i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 94/5, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken afgiftspligtige aftagere af tjenesteydelser, der er i besiddelse af ufuldstændige fakturaer, kan nægtes retten til fradrag for merværdiafgift, selv om disse fakturaer, efter at en sådan afgørelse om nægtelse er blevet truffet, suppleres ved fremlæggelse af oplysninger, som har til formål at bevise de fakturerede transaktioners faktiske gennemførelse, deres art og beløbet herfor.

Selv om det fælles merværdiafgiftssystem ikke forbyder at berigtige fejlbehæftede fakturaer, når samtlige de materielle betingelser, der er nødvendige for indrømmelse af retten til at fradrage merværdiafgiften, er opfyldt, kan indrømmelsen af denne ret nemlig ikke desto mindre nægtes, såfremt den afgiftspligtige person har forelagt den pågældende myndighed en berigtiget faktura, efter at myndigheden har truffet sin afgørelse, hvorved denne forhindres i at sikre en korrekt opkrævning af merværdiafgiften og gennemføre sin kontrol.

(jf. præmis 34-36 og domskonkl. 1)
De kompetente toldmyndigheders undladelse af at underrette eksportøren om, at der foreligger en risiko for, at eksportørens medkontrahent har udøvet svig, udgør ikke et tilfælde af force majeure i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 3665/87 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 2945/94 og navnlig forordningens artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, første led. Selv om en sådan undladelse kan udgøre et undtagelsestilfælde i henhold til artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, andet led, i forordning nr. 3665/87, kan den imidlertid ikke fritage denne eksportør fra vedkommendes pligt til at tilbagebetale de eksportrestitutioner, der er modtaget uretmæssigt, idet eksportøren udelukkende er fritaget for pligten til at betale bøder, der er skyldige i henhold til samme artikel 11.

Efter bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, første led, i den pågældende forordning fritages eksportørerne alene for betaling af de fastsatte bøder, men ikke for tilbagebetaling af de forskudsvis udbetalte restitutioner. Der kan nemlig ikke tilføjes et yderligere undtagelsestilfælde, der bl.a. består i, at eksportøren ikke har handlet uagtsomt, til den udtømmende liste i artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, i den pågældende forordning. Selv om eksportørens medkontrahents uagtsomhed eller fejl kan anses for at udgøre en omstændighed, der ligger uden for eksportørens kontrol, forholder det sig ikke desto mindre således, at dette henhører under sædvanlig handelsrisiko, herunder tilfælde, hvor medkontrahenten er blevet dømt for forfalskning af dokumenter i forbindelse med eksportrestitution, og kan ikke anses for uforudseeligt i handelsforhold. Eksportøren har et frit valg med hensyn til sine medkontrahenter, og det påhviler eksportøren at træffe passende modforholdsregler enten ved at indføje bestemmelser herom i de kontrakter, som eksportøren indgår med disse medkontrahenter, eller ved at tegne en særlig forsikring.

(jf. præmis 42, 43 og 49 samt domskonkl).
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2010/13 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester, det almindelige princip om ligebehandling og artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at de i princippet ikke er til hinder for en national lovgivning, der for betalings-tv-selskaber fastsætter grænser for sendetiden for tv-reklamer pr. klokketime, der er lavere end de grænser, som er fastsat for gratis-tv-selskaber, for så vidt som proportionalitetsprincippet er overholdt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I denne henseende har principperne i og formålene med de i direktiverne på området for udbud af audiovisuelle medietjenester fastsatte bestemmelser om sendetid for tv-reklamer til formål at sikre en afbalanceret beskyttelse af på den ene side tv-radiospredningsforetagendernes og annoncørernes finansielle interesser og på den anden side rettighedsindehavernes, dvs. ophavsmænds og fremstilleres, interesser og forbrugernes interesser i deres egenskab af seere. Den afbalancerede beskyttelse af nævnte interesser er imidlertid forskellig, afhængig af, om tv-radiospredningsforetagenderne udbyder deres programmer mod betaling eller ej, idet de førstnævnte genererer indtægter fra de af seerne tegnede abonnementer, hvorimod de sidstnævnte ikke en sådan direkte finansieringskilde og skal finansieres enten ved at oppebære tv-reklameindtægter eller ved andre finansieringskilder. Desuden er seernes situation objektivt forskellig som følge af, at abonnenterne hos et betalings-tv-selskab, i modsætning til et gratis-tv-selskabs seere, opretholder et direkte forretningsforhold til deres tv-radiospredningsforetagende og betaler for at nyde tv-udsendelserne.

Hvad endelig angår den i artikel 56 TEUF fastsatte frie udveksling af tjenesteydelser kan den omhandlede nationale lovgivning udgøre en restriktion for denne frihed. Hensynet til at beskytte forbrugerne mod en overdreven udsendelse af kommercielle reklamer udgør imidlertid et tvingende alment hensyn, som kan begrunde restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, forudsat at anvendelsen af en sådan restriktion dels kan sikre, at det forfulgte mål nås, dels ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå det pågældende mål.

(jf. præmis 18-20, 22, 24 og 26 samt domskonkl.)