Generaladvokatens forslag til afgørelse



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I forbindelse med en traktatbrudssag anlagt af Kommissionen mod Den Portugisiske Republik vedrørende overførsel af afgifter på overskudsmængder af sukker, som ikke er blevet eksporteret efter denne medlemsstats tiltrædelse, rejses spørgsmålet om den juridiske karakter af afgifterne i forbindelse med de pågældende overskudsmængder. Domstolen får således anledning til at tage stilling til kvalificeringen af denne indtægtskilde, som Kommissionen – i modsætning til Den Portugisiske Republik – anser for Unionens »egne indtægter«.

2. Såfremt Domstolen fastslår, at der er tale om egne indtægter, således som der vil blive argumenteret for i nærværende forslag til afgørelse, skal Domstolen efterfølgende tage stilling til, om Den Portugisiske Republik har udvist den fornødne omhu i forbindelse med opfyldelsen af sin forpligtelse til at inddrive det skyldige beløb for de nævnte afgifter, eller om den derimod i sidste ende skal stå til ansvar over for Unionen og betale det beløb, som den har undladt at inddrive.

I – Retsforskrifter

A – Akt vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (2)

3. Det bestemmes i tiltrædelsesaktens artikel 254:

»Ethvert lager af produkter i fri omsætning på portugisisk område den 1. marts 1986, som i mængde overstiger, hvad der må anses for at være et normalt overført lager, skal afvikles af Republikken Portugal for dennes regning inden for rammerne af fællesskabsprocedurer, der skal fastlægges, og inden for frister, der skal fastsættes på de i artikel 258 fastsatte betingelser.

[…]«

4. Det fremgår af tiltrædelsesaktens artikel 371, stk. 1, at »[a]fgørelsen af 21. april 1970 om afløsningen af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter [...] finder anvendelse i overensstemmelse med artikel 372-375«.

5. Tiltrædelsesaktens artikel 372, stk. 1, bestemmer, at »[d]e indtægter, der benævnes »landbrugsimportafgifter«, og som er omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i afgørelsen af 21. april 1970, [ligeledes omfatter] de indtægter hidrørende fra ethvert beløb, der er konstateret ved indførsel i samhandelen mellem Portugal og de øvrige medlemsstater og mellem Portugal og tredjelande […]«.

B – Afgørelse 85/257/EØF, Euratom (3)

6. Følgende bestemmes i artikel 2, stk. 1, i afgørelse 85/257:

»Indtægter af:

a) afgifter, præmier, tillægs- eller udligningsbeløb, supplerende afgifter og lignende samt andre afgifter, som af Fællesskabernes institutioner er pålagt eller vil blive pålagt handelen med ikke-medlemsstater inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, såvel som afgifter og lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker

b) told i henhold til den fælles toldtarif og anden told, der af Fællesskabets institutioner er pålagt eller vil blive pålagt handelen med ikke-medlemsstater, udgør egne indtægter og opføres på Fællesskabernes budget.«

7. Det bestemmes i artikel 7, stk. 1, i afgørelse 85/257:

»De i artikel 2 og 3 omhandlede fællesskabsindtægter opkræves af medlemsstaterne i henhold til deres nationale love eller administrative bestemmelser, der i givet fald ændres i dette øjemed. Medlemsstaterne stiller disse midler til Kommissionens rådighed.«

C – Forordning (EØF) nr. 1697/79 (4)

8. Følgende fremgår af artikel 1 i forordning nr. 1697/79:

»1. I denne forordning fastsættes de betingelser, hvorunder de kompetente myndigheder kan efteropkræve de import- eller eksportafgifter, der af en hvilken som helst grund ikke er opkrævet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfører en forpligtelse til at betale sådanne afgifter.

2. I denne forordning forstås ved:

a) importafgifter: told og afgifter med tilsvarende virkning, samt landbrugsafgifter og andre afgifter ved indførsel, som er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller de særlig[e] ordninger, der i henhold til artikel 235 i traktaten anvendes på visse varer, som er frembragt ved [f]orarbejdning af landbrugsprodukter

[…]

c) bogføring: den administrative handling, ved hvilken [import- eller eksportafgiftsbeløbet] er blevet behørigt opgjort

d) toldskyld: en fysisk eller juridisk persons forpligtelse til at erlægge de import- eller eksportafgifter, der […] gælder for toldpligtige varer.«

9. Artikel 2 i forordning nr. 1697/79 har følgende affattelse:

»1. Såfremt de kompetente myndigheder konstaterer, at hele eller en del af den import- eller eksportafgift, der forskriftsmæssigt skulle have været opkrævet for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfører en forpligtelse til at betale disse afgifter, ikke er opkrævet hos debitor, foretager disse en efteropkrævning af det manglende afgiftsbeløb.

En sådan efteropkrævning kan imidlertid ikke foretages efter et tidsrum af tre år at regne fra bogføringstidspunktet for det beløb, som oprindeligt blev opkrævet hos debitor, eller, hvis der ikke har fundet bogføring sted, fra det tidspunkt, hvor toldskylden for den pågældende vare er opstået.

2. Efteropkrævningen i henhold til stk. 1 foretages ved, at den pågældende underrettes om den import- eller eksportafgift, han er skyldig.«

D – Forordning (EØF) nr. 3771/85 (5)

10. Det fremgår af artikel 1 i forordning nr. 3771/85, at der i forordningen »fastsættes de almindelige regler for anvendelsen af artikel 254 i tiltrædelsesakten«.

11. I henhold til samme forordnings artikel 3, stk. 1, litra b), anses »[s]om produkter i fri omsætning på portugisisk område [...] produkter […] der er indført i Portugal, for hvilke indførselsformaliteterne er afsluttet, og de pligtige toldafgifter og andre afgifter med tilsvarende virkning er opkrævet i Portugal, og for hvilke der ikke er indrømmet fuldstændig eller delvis refusion af disse afgifter«.

12. Artikel 8 i forordning nr. 3771/85 har følgende affattelse:

»1. Gennemførelsesbestemmelserne til denne forordning vedtages efter fremgangsmåden i artikel 38 i Rådets forordning nr. 136/66/EØF af 22. september 1966 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer [ (6) ] , eller i givet fald i de tilsvarende artikler i de øvrige forordninger om de fælles markedsordninger.

2. De i stk. 1 omhandlede gennemførelsesbestemmelser skal i særdeleshed omfatte:

[…]

d) nærmere regler for afsætning af overskudsprodukter.

3. Ved de i stk. 1 omhandlede gennemførelsesbestemmelser kan der foreskrives:

[…]

c) opkrævning af en afgift, såfremt en interesseret ikke overholder de nærmere regler for afsætning af overskudsprodukter.«

E – Forordning (EØF) nr. 579/86 (7)

13. Det bemærkes i anden betragtning til forordning nr. 579/86, at »eftersom der er risiko for varebevægelser i spekulationsøjemed i de nye medlemsstater med hensyn til sukker [...], bør der fastsættes bestemmelser for de pr. 1. marts 1986 i Spanien og Portugal eksisterende lagre«.

14. Det bemærkes i sjette betragtning til samme forordning, at »de mængder, der overstiger det […] normalt overførte lager, og som ikke er blevet eksporteret inden den fastsatte dato og dermed ikke fjernet fra markedet, bør betragtes som afsat på Fællesskabets marked [og] bør anses for importeret fra tredjelande; […] under disse omstændigheder er det rimeligt at fastsætte, at der skal opkræves et beløb svarende til den importafgift, der gælder for det pågældende produkt på den dato, der er sidste frist for eksport […]«.

15. Det anføres i ottende betragtning til samme forordning, at »af hensyn til forvaltningen af markederne i denne sektor må det fastsættes, at de nye medlemsstater meddeler, hvor store deres lagre er, og hvor store mængder der betragtes som afsat på Fællesskabets marked«.

16. I artikel 3 i forordning nr. 579/86 bestemmes det:

»1. De nye medlemsstater gennemfører hver for sig en optælling af de lagre af sukker [...], der er i fri omsætning på deres respektive områder den 1. marts 1986, kl. 0:00.

2. Med henblik på anvendelsen af stk. 1 skal enhver indehaver af en mængde sukker [...] på mindst 3 000 kg, [...] der er i fri omsætning den 1. marts 1986 kl. 0:00, anmelde denne mængde til de ansvarlige myndigheder inden den 13. marts 1986.

[…]«

17. Det bestemmes i artikel 4 i forordning nr. 579/86:

»1. Såfremt lageret af sukker [...] overstiger den mængde, der er fastsat for den pågældende medlemsstat […], skal medlemsstaten sørge for, at en mængde svarende til forskellen mellem den optalte mængde og den pågældende fastsatte mængde inden den 1. januar 1987 [ (8) ] eksporteres fra Fællesskabet […]. Hvad angår Portugal sker konstateringen af lagrenes størrelse og fastsættelsen af, hvor store mængder sukker der skal eksporteres efter første afsnit, særskilt for de autonome regioner Azorerne og Madeira på den ene side og de øvrige regioner i Portugal på den anden side.

2. For de mængder, der skal eksporteres efter stk. 1,

[…]

c) skal produktet eksporteres inden den 1. januar 1987 fra det område i den nye medlemsstat, hvor den i stk. 1 nævnte konstatering har fundet sted, og produktet skal have forladt Fællesskabets geografiske område inden den pågældende dato« (9) .

18. Følgende fremgår af samme forordnings artikel 5:

»1. Beviset for eksport […] føres, undtagen i tilfælde af force majeure, inden den 1. marts 1987 [ (10) ] ved fremlæggelse af

a) eksportlicenser udstedt [...] af det ansvarlige organ i den pågældende nye medlemsstat

b) de dokumenter, der er nævnt i artikel 30 og 31 i forordning (EØF) nr. 3183/80 [ (11) ] , og som er nødvendige for frigivelse af sikkerhedsstillelsen.

2. Hvis det i stk. 1 nævnte bevis ikke er fremlagt inden den 1. marts 1987, betragtes den pågældende mængde som afsat på EF’s indre marked.«

19. Det bestemmes i den nævnte forordnings artikel 7:

»1. For de mængder, der efter artikel 5, stk. 2, betragtes som afsat på Fællesskabets marked, opkræves der et beløb, der

a) for så vidt angår sukker, pr. 100 kg er lig med importafgiften gældende den 31. december 1986 [ (12) ] for hvidt sukker […]«

20. Det bestemmes i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 579/86, at »[d]e nye medlemsstater træffer alle fornødne foranstaltninger til at anvende denne forordning og [i særdeleshed fastsætter] alle kontrolprocedurer, der er nødvendige for at gennemføre den i artikel 3 nævnte optælling og for at opfylde den i artikel 4, stk. 1, nævnte eksportforpligtelse«.

F – Forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 (13)

21. Følgende bestemmes i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89: »Ved anvendelsen af denne forordning foreligger der en fordring fra Fællesskabet på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 88/376/EØF, Euratom omhandlede egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb. Denne meddelelse skal afgives under iagttagelse af alle relevante fællesskabsforskrifter, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.«

22. I samme forordnings artikel 11 bestemmes det, at »[e]nhver forsinkelse af krediteringen af den i artikel 9, stk. 1, foreskrevne konto medfører, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente [...]«.

23. I artikel 17 i forordning nr. 1552/89 bestemmes det:

»1. Medlemsstaterne skal træffe alle nødvendige foranstaltninger for, at de beløb, som svarer til de [...] konstaterede fordringer, stilles til Kommissionens rådighed efter de i denne forordning indeholdte regler.

2. Medlemsstaterne er kun fritaget for at stille beløb svarende til de konstaterede fordringer til Kommissionens rådighed, såfremt disse beløb ikke har kunnet inddrives på grund af force majeure. Medlemsstaterne kan i øvrigt i visse tilfælde undlade at stille disse beløb til Kommissionens rådighed, når det efter en dybtgående undersøgelse af alle relevante oplysninger om det pågældende tilfælde viser sig, at det definitivt er umuligt at foretage opkrævningen af grunde, som ikke kan tilskrives dem. Disse tilfælde skal nævnes i den rapport, der er foreskrevet i stk. 3, såfremt beløbene overstiger 10 000 ECU [...]. Rapporten skal indeholde oplysning om, hvorfor medlemsstaten ikke har kunnet overdrage de pågældende beløb. Kommissionen har en frist på seks måneder til i givet fald at meddele den pågældende medlemsstat sine bemærkninger.

[…]«

II – Den administrative procedure

24. De portugisiske myndigheder anmodede ved skrivelse af 26. juni 2003 Kommissionen om i henhold til artikel 17, stk. 2, i forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 (14) at blive fritaget for at stille et samlet beløb på 785 078,50 EUR til Kommissionens rådighed for konstaterede fordringer i forbindelse med overskudsmængder af sukker, om hvis eksport der ikke var blevet fremlagt bevis inden for den i forordning nr. 579/86 fastsatte frist. Den Portugisiske Republik anførte, at betalingspåkravet til debitor af 25. oktober 1990 var blevet annulleret ved Supremo Tribunal Administrativos dom af 8. maj 2002 (15), hvorfor det var umuligt at inddrive det skyldige beløb.

25. Efter at have udbedt sig supplerende oplysninger gav Kommissionen afslag på anmodningen med den begrundelse, at der var forløbet mere end tre år fra den tidligste dato, hvorpå det var muligt at bogføre gælden, til den dato, hvor efteropkrævningsproceduren reelt blev iværksat. Eftersom det heller ikke blev anset for godtgjort, at årsagerne til, at det skyldige beløb ikke var blevet opkrævet, ikke kunne tilskrives de portugisiske myndigheder, pålagde Kommissionen disse at stille et samlet beløb på 785 078,50 EUR til Kommissionens rådighed inden den 20. september 2004.

26. Efter flere forskellige skriftvekslinger gjorde de portugisiske myndigheder ved skrivelse af 31. januar 2006 opmærksom på, at Supremo Tribunal Administrativo havde begrundet sin dom med, at de omtvistede afgifter ikke udgjorde egne indtægter, hvorfor artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1150/2000 ikke fandt anvendelse, og derfor anmodede de portugisiske myndigheder om, at der blev set bort fra deres anmodning om fritagelse.

27. Kommissionen meddelte afslag på denne anmodning ved skrivelse af 28. juli 2006, hvori de portugisiske myndigheder atter blev pålagt straks at stille det omtvistede beløb til Kommissionens rådighed. Hverken dette påkrav eller et senere fremsendt påkrav af 31. januar 2007 blev besvaret.

28. Kommissionen fremsendte den 23. oktober 2007 en åbningsskrivelse til de portugisiske myndigheder, hvori den bestred argumentet om, at de pågældende afgifter ikke udgjorde egne indtægter, og endvidere bemærkede, at der ganske vist ikke er nogen tvivl om, at der ikke kan undlades at tage hensyn til Supremo Tribunal Administrativos dom, men at dommen alene vedrører forholdet mellem den erhvervsdrivende og de nationale myndigheder.

29. Idet åbningsskrivelsen ikke blev besvaret, fremsendte Kommissionen en begrundet udtalelse til de nationale myndigheder ved skrivelse af 2. februar 2009, efterfulgt af en supplerende begrundet udtalelse ved skrivelse af 28. oktober 2011. Den Portugisiske Republik fastholdt sit standpunkt, hvorfor Kommissionen har anlagt den foreliggende sag.

III – Kommissionens søgsmål

30. Kommissionen har gjort gældende, at Portugal har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 EF, artikel 254 i tiltrædelsesakten, artikel 7 i afgørelse 85/257, artikel 4, 7 og 8 i forordning nr. 579/86, artikel 2 i forordning nr. 1697/79 og artikel 2, 11 og 17 i forordning nr. 1552/89, idet det ikke har overført et samlet beløb på 785 078,50 EUR til Unionen, svarende til afgifterne på de overskydende sukkermængder, der ikke er blevet eksporteret efter Portugals tiltrædelse af Fællesskabet.

31. Kommissionen har gjort gældende, at det opkrævede beløb udgør Fællesskabernes »egne indtægter« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, litra a), i afgørelse 85/257, eftersom der er tale om en indtægt hidrørende fra »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for den fælles markedsordning for sukker«, og som følger af den særlige ordning, som blev fastsat for Den Portugisiske Republik på tidspunktet for dens tiltrædelse.

32. Kommissionen har hævdet, at lagre af produkter i fri omsætning på portugisisk område den 1. marts 1986, som i mængde oversteg, hvad der måtte anses for at være et normalt overført lager, i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 254 skulle have været afviklet af Republikken Portugal for dennes regning inden for rammerne af de fællesskabsprocedurer, hvis regler og frister er fastsat i forordning nr. 3771/85 og nr. 579/86.

33. Beløbet af de udgifter, der er forbundet med eksporten af overskudsmængder, bør efter Kommissionens opfattelse – for så vidt angår deres art – ikke forveksles med det beløb, som de nationale myndigheder burde have modtaget som følge af, at overskudsmængderne betragtes »som afsat på Fællesskabets marked, og [...] som importeret fra tredjelande«, sådan som det er anført i sjette betragtning til forordning nr. 579/86. Det sidstnævnte beløb udgør således Fællesskabets egne indtægter, idet de to nævnte beløbs forskellige art er blevet fastslået af Domstolen i præmis 57 i kendelsen i sagen William Hinton & Sons.

34. For så vidt angår det forhold, at den omtvistede skyld efter Kommissionens opfattelse blev meddelt for sent, er det i søgsmålet blevet hævdet, at der forløb mere end tre år fra den tidligste dato, hvorpå det var muligt at bogføre gælden – den 16. oktober 1987 – til den dato, hvor efteropkrævningen reelt blev iværksat – den 29. oktober 1990 – hvilket indebar, at den i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1697/79 fastsatte forældelsesfrist blev overskredet, således som Supremo Tribunal Administrativo medgav i sin dom af 8. maj 2002, hvoraf det imidlertid fremgår, at skylden kunne have været meddelt rettidigt. Kommissionen har endvidere hævdet, at dens standpunkt støttes af Domstolens dom af 15. november 2005 (16) .

35. Kommissionen har følgelig nedlagt påstand om, at Den Portugisiske Republik dømmes for manglende opfyldelse af sine forpligtelser i medfør af artikel 10 EF, artikel 254 i tiltrædelsesakten, artikel 7 i afgørelse 85/257, artikel 4, 7 og 8 i forordning nr. 579/86, artikel 2 i forordning nr. 1697/79 samt artikel 2, 11 og 17 i forordning nr. 1552/89. Den har endvidere nedlagt påstand om, at Den Portugisiske Republik tilpligtes at bære sagens omkostninger.

IV – Retsforhandlingerne ved Domstolen

36. Domstolen har anmodet Kommissionen og Den Portugisiske Republik om under det offentlige retsmøde at fokusere deres anbringender på følgende fire spørgsmål: 1) om den i artikel 8, stk. 3, litra c), i forordning nr. 3771/85 omhandlede afgift henhører under Fællesskabets egne indtægter, 2) om afgiften, såfremt den udgør en afgift eller lignende, der er fastsat inden for den fælles markedsordning for sukker, falder ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1697/79, 3) hvilke datoer der i givet fald skal anses for de nøjagtige tidspunkter for begyndelsen og udløbet af den i artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 1697/79 fastsatte frist på tre år, og 4) hvilke datoer der efter Kommissionens opfattelse udgør de nøjagtige tidspunkter for det tidsrum, hvori de portugisiske myndigheder ikke har handlet med den fornødne hurtighed med hensyn til at give meddelelse om den omtvistede skyld?

37. Den Portugisiske Republik har indgivet svarskrift, hvori den for så vidt angår arten af det omtvistede beløb har gjort gældende, at Kommissionens tvivl vedrørende anvendeligheden af forordning nr. 1697/79 er blevet behandlet af Domstolen i kendelsen i sagen William Hinton & Sons, hvori Domstolen fastslog, at det var en forudsætning for anvendelsen heraf, at varerne var blevet anmeldt i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 579/86, hvilket det tilkom Supremo Tribunal Administrativo at fastslå. I modsat fald skulle den nationale ret i henhold til kendelsens præmis 38 anvende de portugisiske bestemmelser om opkrævning.

38. Supremo Tribunal Administrativo har ifølge Den Portugisiske Republik ikke præciseret, om denne betingelse var til stede, men har vurderet, at forordning nr. 1697/79 fandt anvendelse som følge af en henvisning hertil i toldreformens artikel 98 (17), i henhold til hvilken efteropkrævningen af afgifter, som hverken udgør egne indtægter eller restafgifter, reguleres af de gældende fællesskabsretlige bestemmelser.

39. Supremo Tribunal Administrativo har efter Den Portugisiske Republiks opfattelse begået en fejl. Til trods herfor har det af tvingende forfatningsmæssige grunde været nødvendigt at eksekvere dommen af 8. maj 2002.

40. Den Portugisiske Republik har hævdet, at dens oprindelige anmodning om fritagelse bør anses for at være uden virkning, eftersom artikel 17 i forordning nr. 1150/2000 alene finder anvendelse i forbindelse med Fællesskabets egne indtægter.

41. Den Portugisiske Republik har endvidere gjort gældende, at det i artikel 7, stk. 1, litra a), i forordning nr. 579/86 foreskrevne beløb ikke er blevet konteret nogen artikel i De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for 1987, 1988 og 1989, og at indtægter i henhold til artikel 4 i finansforordningen af 21. december 1977 (18) alene kan oppebæres, såfremt de konteres en artikel i budgettet. Uanset om der i den foreliggende sag måtte være tale om egne indtægter, foreligger der således en juridisk hindring for opkrævningen heraf.

42. Den Portugisiske Republik har endvidere gjort gældende, at det er tiltrædelsesakten, der indeholder en præcisering af, hvilke indtægter der skal kvalificeres som egne indtægter, og at de indtægter, der hidrører fra det i artikel 7, stk. 1, litra a) i forordning nr. 579/86 fastsatte beløb, således ikke skal medregnes heri.

43. Den Portugisiske Republik har anført, at kvalificeringen af dette beløb som en afgift er blevet afvist af Domstolen i dom af 26. oktober 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen (19), og at hvis der var tale om egne indtægter, ville det samme være tilfældet for de afgifter, der pålægges i henhold til artikel 6, stk. 3, i forordning (EF) nr. 60/2004 (20) og artikel 12, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1832/2006 (21), som netop ikke kvalificeres som sådanne.

44. Følgelig er det Den Portugisiske Republiks opfattelse, at grundlaget for det omtvistede beløb dels skal findes i artikel 8, stk. 3, litra c), i forordning nr. 3771/85, dels i tiltrædelsesaktens artikel 254, hvori der henvises til første og anden betragtning til forordning nr. 579/86.

45. For så vidt angår den påståede forsinkelse i meddelelsen af skylden har Den Portugisiske Republik gjort gældende, at dens oprindelige anmodning skyldtes, at det ikke var muligt at opkræve det omtvistede beløb, fordi afgiftsansættelsen var blevet kendt ugyldig af Supremo Tribunal Administrativo. Den Portugisiske Republik har i denne forbindelse anført, at de nationale myndigheder først fik kendskab til skylden den 2. august 1990, og at de ikke havde beføjelse til at foretage efteropkrævning før den 9. oktober 1990, dvs. den dato, hvor det blev konstateret, at oplysningerne fra det pågældende selskab ikke var blevet indgivet korrekt.

46. Den Portugisiske Republik har på baggrund af det ovenstående nedlagt påstand om frifindelse og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

47. Parterne har i det væsentligste fastholdt deres standpunkter i deres respektive replik og duplik.

V – Bedømmelse

48. Det centrale spørgsmål i den foreliggende sag omhandler den juridiske karakter af afgifterne på overskudsmængder af sukker, som ikke er blevet eksporteret efter Portugals tiltrædelse.

49. For at kunne besvare dette spørgsmål er det nødvendigt at se nærmere på de relevante retsforskrifter vedrørende behandlingen af sådanne overskudsmængder.

A – Overskudsmængderne af sukker på tidspunktet for Portugals tiltrædelse

50. Portugal var i henhold til tiltrædelsesakten (artikel 254) pligtig for egen regning at afvikle »ethvert lager af produkter i fri omsætning på [dens] område den 1. marts 1986, som i mængde [oversteg], hvad der [måtte] anses for at være et normalt overført lager«, dvs. de overskydende mængder eller overskudsmængderne .

51. Med henblik på at gennemføre dette mandat på området for landbrugsprodukter blev der i forordning nr. 3771/85 fastsat almindelige regler for anvendelsen af tiltrædelsesaktens artikel 254. I henhold til disse regler anses »[s]om produkter i fri omsætning på portugisisk område […] produkter […], der er indført i Portugal, for hvilke indførselsformaliteterne er afsluttet, og de pligtige toldafgifter og andre afgifter med tilsvarende virkning er opkrævet i Portugal« (artikel [3]).

52. Med henblik på gennemførelse af forordning nr. 3771/85 blev der i artikel 8 henvist til fremgangsmåden i forordningerne om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer og af øvrige fælles markedsordninger, idet det blev præciseret, at gennemførelsesbestemmelserne kunne omfatte »opkrævning af en afgift, såfremt en interesseret ikke overholder de nærmere regler for afsætning af overskudsprodukter«.

53. Forordning nr. 579/86 om de nærmere bestemmelser for lagrene af sukkerprodukter pr. 1. marts 1986 i Portugal blev vedtaget på grundlag af artikel 8 i forordning nr. 3771/85. De relevante bestemmelser er følgende:

a) Portugal skulle gennemføre en optælling af de lagre af sukker, der var i fri omsætning på dets område den 1. marts 1986 (artikel 3, stk. 1). Med henblik herpå skulle enhver indehaver af en mængde sukker på mindst 3 000 kg anmelde denne mængde til de ansvarlige myndigheder inden den 13. marts 1986 (artikel 3, stk. 2).

b) Såfremt de mængder, der var fastsat for Portugal i samme forordnings artikel 2, blev oversteget, skulle Portugal i henhold til artikel 4 sørge for, at den overskydende mængde blev eksporteret fra Fællesskabet inden den 1. juli 1987.

c) Beviset for eksport skulle i henhold til den nævnte forordnings artikel 5, stk. 1, føres inden den 1. september 1987.

d) Hvis det nævnte bevis ikke blev fremlagt, ville overskudsmængden blive betragtet som afsat på Fællesskabets marked (artikel 5, stk. 2).

e) Det blev i artikel 7 bestemt, at der for de mængder, der blev betragtet som afsat på Fællesskabets marked, skulle opkræves et beløb, der var lig med importafgiften gældende den 30. juni 1987 for hvidt sukker, forhøjet eller nedsat, alt efter tilfældet, med det på samme dato gældende tiltrædelsesudligningsbeløb for sukker for Portugal.

54. Dette sidstnævnte beløb udgør efter Kommissionens opfattelse Fællesskabets »egne indtægter«. Portugal har bestridt dette med argumenter, som efter min opfattelse ikke er overbevisende.

B – Begrebet »egne indtægter«

55. Fællesskaberne blev oprindeligt finansieret ved hjælp af finansielle bidrag fra medlemsstaterne. Det blev imidlertid allerede i Romtraktaten overvejet at indføre en ordning for Fællesskabets egne indtægter, primært bestående af indtægter fra den fælles toldtarif (EØF-traktatens artikel 201).

56. Udskiftningen af den finansieringsmodel, der var baseret på nationale bidrag, med en ordning for egne indtægter blev formaliseret i 1970 (22), om end de to systemer i praksis fungerede sideløbende frem til 1980. De finansielle bidrag fungerer endnu i dag som finansieringsmetode for visse instrumenter uden for budgettet (23) . Finansiering ved hjælp af egne indtægter er imidlertid et principielt spørgsmål, som bl.a. har til formål at fremhæve Unionens selvstændige personlighed.

57. Ingen af traktaterne indeholder en definition af egne indtægter. Kommissionen har i utvetydige vendinger defineret dem som indtægter, der »hidrører fra en række afgifter, som én gang for alle er blevet tildelt Fællesskabet til finansiering af dens budget, og som automatisk tilfalder EU, uden at medlemsstaternes myndigheder skal træffe beslutning herom« (24) .

58. De omhandlede indtægter er sammensat af følgende elementer (25) :

a) de såkaldte »traditionelle egne indtægter eller indtægter, der efter deres art er egne indtægter«, dvs.: told, landbrugsafgifter og afgifter, der er fastsat af Fællesskaberne inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik (herunder de afgifter, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker)

b) en procentsats beregnet ud fra det ensartede momsberegningsgrundlag

c) en »supplerende indtægtskilde«, der er fastsat på grundlag af den nationale bruttonationalindkomst (BNI).

59. Hertil skal lægges de indtægter, der hidrører fra beskatning af løn og vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen, samt de indtægter, der hidrører fra institutionernes administrative virke eller økonomiske aktiviteter. Hovedvægten af de egne indtægter består dog af de ovennævnte elementer.

60. De »traditionelle egne indtægter«, der modtages fra en medlemsstat, skal deponeres på en konto, som Kommissionen opretter til dette formål hos statskassen (26) . Eftersom disse indtægter er Fællesskabets ejendom ab origine , bør de strengt taget ikke figurere i de nationale budgetter, hverken som en indtægt eller en udgift. I praksis er der imidlertid mange medlemsstater, som opfører dem i deres budgetter, om end de altid fremgår som indtægter ved indførsel og udførsel. Derved skabes der ikke desto mindre et indtryk af, at betalingen heraf til Fællesskaberne er betinget af en national afgørelse, hvilket ikke er foreneligt med deres karakter af indtægter, som alene er Unionens ejendom.

C – Arten af de afgifter, der er genstand for tvisten

61. Jeg vil i det følgende sondre mellem de grunde, der taler for en kvalificering som henholdsvis Unionens egne indtægter og medlemsstaternes indtægter, idet jeg tager stilling hertil.

1. Grunde, der taler for en kvalificering som »egne indtægter«

62. Afgifter på overskudsmængder af sukker blev oprindeligt anset for afgifter med tilsvarende virkning som told, og blev dermed kvalificeret som »egne indtægter«. I den afsagte kendelse i sagen William Hinton & Sons (27) anvendes termen »afgift« [på spansk »exacción«] gentagne gange, når der henvises til denne type afgifter.

63. Domstolen har imidlertid efter Den Portugisiske Republiks opfattelse fraveget denne betragtning i dommen i sagen Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen. Ganske vist tiltrådte Domstolen Rettens opfattelse og fastslog dernæst, at et beløb som det, vi har med at gøre her, »ikke opkræves ved passage af Fællesskabets ydre grænser af en mængde C-sukker, men derimod fordi [...] udførslen ikke har været i overensstemmelse med de betingelser og frister, der er fastsat [...]« (28) . Det er efter min opfattelse tvivlsomt, om dette citat er relevant for den foreliggende sag, eftersom det alene fremgår heraf, at afgifterne på overskudsmængder af sukker ikke er eksport- eller importafgifter, uden at der nås frem til den konklusion, at de ikke kan udgøre egne indtægter på et andet grundlag.

64. Under alle omstændigheder har det siden 2006 været Kommissionens opfattelse, at de omtvistede afgifter skal kvalificeres som »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2 i afgørelse 2000/597.

65. Det er efter min opfattelse vanskeligt ikke at dele Kommissionens standpunkt, også selv om det alene skyldes, at affattelsen af artikel 2 i afgørelse 2000/597 er tilstrækkelig vid til at omfatte den omtvistede afgift. Det skal imidlertid tilføjes, at selv om der ifølge dommen i sagen Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen ikke er tale om en eksport- eller importafgift i strengeste forstand, står det dog klart, at den omtvistede afgift i henhold til de EU-retlige bestemmelser, der finder anvendelse på sagen, opfylder den samme funktion som disse afgifter.

66. Som bemærket af Kommissionen, anføres det i sjette betragtning til forordning nr. 579/86, at »de mængder, der overstiger det […] normalt overførte lager, og som ikke er blevet eksporteret inden den fastsatte dato og dermed ikke fjernet fra markedet, bør betragtes som afsat på Fællesskabets marked [og] bør anses for importeret fra tredjelande ; […] under disse omstændigheder er det rimeligt at fastsætte, at der skal opkræves et beløb svarende til den importafgift, der gælder for det pågældende produkt på den dato, der er sidste frist for eksport […]« (29) .

67. Dette beløb skal med relativ tydelighed anses for Unionens egne indtægter, da det svarer til en importafgift.

68. Såfremt denne antagelse ikke anerkendes, vil det efter min opfattelse ligeledes være vanskeligt at afvise, at der er tale om egne indtægter i form af »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den nævnte afgørelse 2000/597.

69. Det anføres således i ottende betragtning til samme forordning nr. 579/86, at »af hensyn til forvaltningen af markederne i denne sektor må det fastsættes, at de nye medlemsstater meddeler, hvor store deres lagre er, og hvor store mængder der betragtes som afsat på Fællesskabets marked« (30) . En sådan kontrol er nødvendig for at kunne fastslå, om den mængde, der er blevet fastsat for Portugal i forordning nr. 579/86, er blevet overskredet, og – såfremt dette er tilfældet – om Den Portugisiske Republik har sørget for, at den overskydende mængde er blevet eksporteret fra Fællesskabet inden den 1. januar 1987, som foreskrevet i forordningens artikel 4.

70. Der er således tale om en foranstaltning, som har til formål at sikre stabilitet på sukkermarkedet og undgå markedsforvridninger som følge af tilstedeværelsen af overskudsmængder i forbindelse med en ny medlemsstats tiltrædelse. Hvis ikke overskudsmængderne afvikles ved eksport, vil der opstå en uligevægt på markedet, og forordning nr. 579/86 har til formål at afhjælpe dette ved at pålægge disse mængder en afgift svarende til den afgift, som skulle have været betalt, hvis der havde været tale om importerede mængder.

71. Forordning nr. 579/86 stemmer endvidere tydeligt overens med forordning (EØF) nr. 2670/81 (31), i hvis artikel 3, stk. 1, det fastsættes, hvilket beløb der skal opkræves for de mængder, der » afsættes på det interne marked « (32), mens der i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 579/86 henvises til »de mængder, der [...] betragtes som afsat på Fællesskabets marked « (33) . Det er vanskeligt at gennemskue årsagen til, at Portugal alligevel udtrykkeligt har anerkendt (34), at de beløb, der modtages ved anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2670/81, udgør indtægter hidrørende fra »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2 i afgørelse 85/257, men på den anden side ikke har anerkendt, at det samme gør sig gældende for de beløb, der modtages ved anvendelsen af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 579/86 (35) .

72. Da der således på den ene side er tale om en afgift, der opfylder den samme funktion som en importafgift, og på den anden side en foranstaltning, som har til formål at sikre en bedre forvaltning af sukkermarkedet, kan det med rimelighed antages, at den pågældende afgift udgør egne indtægter, uanset hvilket af disse kendetegn der lægges til grund. Det er imidlertid fortsat nødvendigt at analysere de fremførte modargumenter.

2. Grunde, der taler mod en kvalificering som »egne indtægter«

73. Som anført af Kommissionen, er et af retsgrundlagene for forordning nr. 579/86 om de nærmere bestemmelser for lagrene af sukkerprodukter pr. 1. marts 1986 i Portugal – ud over tiltrædelsesakten – forordning nr. 3771/85 om lagre af landbrugsprodukter i Portugal. Dette er sikkert ikke ensbetydende med, at forordning nr. 579/86 henviser til »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for den fælles markedsordning for sukker«, dvs. egne indtægter som omhandlet i afgørelse 85/257. Endvidere er den nævnte forordning nr. 579/86 kun en gennemførelsesforordning til forordning nr. 3771/85, hvis eneste retsgrundlag er tiltrædelsesakten og ikke forordning nr. 1785/81 om den fælles markedsordning for sukker (36) .

74. Det ovenstående svækker efter min opfattelse ikke argumentet om, at de omtvistede afgifter skal anses for egne indtægter.

75. De omtvistede afgifter har som nævnt ovenfor (37) til formål at sikre ligevægten på sukkermarkedet, og de er derfor tiltænkt at skulle anvendes »inden for den fælles markedsordning for sukker«. Ganske vist er forordning nr. 1785/81 den retsforskrift, hvori »den fælles markedsordning for sukker« indføres, således som det fremgår af forordningens titel, men dette er ikke ensbetydende med, at denne forordning udgør det nødvendige retsgrundlag for samtlige de bestemmelser, der finder anvendelse på disse markeder.

76. I afgørelse 85/257 nævnes således »[afgifter og] lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker«. Selv om det er korrekt, at disse rammer er defineret i forordning nr. 1785/81, kan de afgifter, der anvendes inden for disse, godt hidrøre fra andre retsforskrifter. Dette er f.eks. tilfældet med forordning nr. 3771/85 om lagre af landbrugsprodukter i Portugal.

77. Der kan heller ikke ses bort fra indholdet i tiltrædelsesakten, i hvis artikel 254 det bestemmes, at overskudsmængderne skal afvikles »inden for rammerne af fællesskabsprocedurer [...], der skal fastlægges«, idet forordning nr. 3771/85 netop har til formål at fastlægge disse procedurer. Det fremgår endvidere af tiltrædelsesaktens artikel 371, stk. 1, at »[a]fgørelsen af 21. april 1970 om afløsningen af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter [...] finder anvendelse i overensstemmelse med artikel 372-375«. I nævnte artikel 372, stk. 1, bestemmes, at »[d]e indtægter, der benævnes »landbrugsimportafgifter«, og som er omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i afgørelsen af 21. april 1970, [ligeledes omfatter] de indtægter hidrørende fra ethvert beløb, der er konstateret ved indførsel i samhandelen mellem Portugal og de øvrige medlemsstater og mellem Portugal og tredjelande i henhold til artikel 233-345, artikel 210, stk. 3, og artikel 213« (38) .

78. Det må følgelig konkluderes, at selve tiltrædelsesakten ikke alene udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag for forordning nr. 3771/85 (og, afledt heraf, for gennemførelsesforordningen hertil, dvs. nr. 579/86), men tilmed udgør selve grundlaget for at anse de omtvistede afgifter for »egne indtægter« (da de som ovenfor nævnt svarer til en importafgift).

79. Den Portugisiske Republik har fremført et andet argument mod kvalificeringen af de omtvistede afgifter som egne indtægter, nemlig at den pågældende afgift ikke fremgår af Unionens budgetter. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der ikke må ske en forveksling mellem de budgetretlige foranstaltninger, hvori egne indtægter defineres, på den ene side, og de afgifter, der indføres af lovgiveren i forbindelse med udøvelsen af en lovgivningsmæssig funktion, på den anden (39) . Som anført af Kommissionen, er oppebørslen af det skyldige beløb ikke betinget af, at beløbet er opført på en post i Fællesskabernes budget, da det er tilstrækkeligt, at det er hjemlet i en specifik lovgivningsmæssig retsakt. I den foreliggende sag udgøres denne retsakt af forordning nr. 579/86. Det fremgår endvidere af artikel 7 i afgørelse 85/257 (som omhandler egne indtægter og dermed er en budgetregel), at medlemsstaterne skal stille disse midler til Kommissionens rådighed. Dermed er der en klar forbindelse til budgettet.

80. Endelig har Den Portugisiske Republik anført, at hvis den omtvistede afgift skulle anses for egne indtægter, ville det samme gøre sig gældende for de afgifter, der pålægges i henhold til artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 60/2004 og artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 1832/2006 (40), der netop ikke kvalificeres som sådanne. Det fremgår således af begge disse bestemmelser, at afgifterne på overskudsmængder overføres til den nye medlemsstats nationale budget. Umiddelbart herefter bestemmes det imidlertid i artikel 7 i forordning nr. 60/2004, at såfremt der ikke fremlægges bevis på fjernelsen af overskudsmængderne, »pålægges det den nye medlemsstat at betale et beløb svarende til den ikke fjernede mængde […]. Dette beløb overføres til EU’s budget [ (41) ] […] og tages i betragtning ved beregningen af produktionsafgifterne for produktionsåret 2004/05« (42) . Som Kommissionen har anført, er der således tale om en opkrævningsordning i to faser, som altid ender med en indtægt i Fællesskabets budget.

81. Som afslutning på dette afsnit vedrørende det omtvistede beløbs retlige kvalifikation skal nævnes et supplerende element, som efter min opfattelse taler for, at det pågældende beløb under alle omstændigheder skal anses for egne indtægter.

82. Det drejer sig om indholdet af Domstolens kendelse i sagen William Hinton & Sons, som blev afsagt på grundlag af et præjudicielt spørgsmål, der netop blev forelagt i forbindelse med en sag vedrørende de portugisiske myndigheders opkrævning af det skyldige beløb for overskudsmængder, der ikke var blevet eksporteret. Når der i denne afgørelse blev taget udgangspunkt i, at det opkrævede beløb udgjorde egne indtægter, burde hensynet til retssikkerheden og den berettigede forventning have forhindret, at sagen blev afgjort på et grundlag, som ikke blot var forskelligt, men sågar var modstridende med Domstolens oprindelige standpunkt. Dette uanset om ændringen i retspraksis efter dommen i sagen Koninklije Coöperatie Cosun mod Kommissionen som nævnt kan give anledning til et vist forbehold.

83. Som en første mellemliggende konklusion udgør det beløb, der er genstand for tvisten, således efter min opfattelse en afgift, der skal anses for Unionens egne indtægter.

D – Anvendeligheden af forordning nr. 1697/79.

84. Efter at have fastslået, at den omtvistede afgift udgør egne indtægter, er det nødvendigt at undersøge, om forordning nr. 1697/79 om opkrævning af import- og eksportafgifter, hvorefter den pågældende opkrævning skal finde sted inden for en frist på tre år, finder anvendelse.

85. Selv om det måtte være muligt at rejse tvivl om anvendeligheden af forordning nr. 1697/79 – eftersom den omtvistede afgift som nævnt ikke kan anses for en importafgift – er det efter min opfattelse indiskutabelt, at forordningen er fuldt ud anvendelig på den foreliggende sag. Dels fordi der i kendelsen i sagen William Hinton & Sons som anført blev taget udgangspunkt i, at det pågældende beløb var en afgift, og dermed skulle anses for egne indtægter, idet Domstolen pålagde Supremo Tribunal Administrativo opgaven med at bedømme, hvorvidt den vare, for hvilken der skulle betales afgifter, var blevet angivet i overensstemmelse med forordning nr. 579/86, og endvidere fastslog, at det, såfremt dette ikke var tilfældet, var den nationale lovgivning, der skulle finde anvendelse, og ikke forordning nr. 1697/79 (43) . Dels, og måske vigtigst af alt, fordi Supremo Tribunal Administrativo i sin dom af 8. maj 2002 (44) selv fastslog, at den pågældende forordning fandt anvendelse i sagen som følge af en henvisning hertil i national ret (45) .

86. Det skal i forbindelse med den sidstnævnte betragtning bemærkes, at det er uden betydning, om Supremo Tribunal Administrativo som anført af Den Portugisiske Republik måtte have begået en fejl ved ikke at anse den omtvistede afgift for egne indtægter. For det første fordi det står klart, at det i sidste ende alene er Domstolens retlige kvalifikation, som har betydning for sagen. For det andet, og måske vigtigst af alt, fordi Supremo Tribunal Administrativo under alle omstændigheder tydeligt fastslog, at det netop var forordning nr. 1697/79, som fandt anvendelse på sagen.

87. Følgelig bør anvendelsen af den nævnte forordning nr. 1697/79 på sagen ikke give anledning til større problemer, da dette spørgsmål allerede er blevet afgjort af Supremo Tribunal Administrativo og, indirekte, af selve Domstolen. Således lyder min anden mellemliggende konklusion.

E – De portugisiske myndigheders adfærd

88. Da vi således har at gøre med egne indtægter, og forordning nr. 1697/79 finder anvendelse, er det sidste spørgsmål, som står tilbage at besvare, om den af Supremo Tribunal Administrativo påberåbte forældelse af skylden – hvorved det ikke er muligt at stille midlerne til Kommissionens rådighed – kan tilskrives en forsømmelig adfærd fra Den Portugisiske Republiks side.

89. Kommissionen har gjort gældende, at den omtvistede skyld kunne opkræves fra den 16. oktober 1987, som var den dato, hvorpå den blev bogført. Således udløb forældelsesfristen for opkrævningen heraf i henhold til artikel 2 i forordning nr. 1697/79 tre år senere, dvs. den 16. oktober 1990. De portugisiske myndigheder foretog sig imidlertid ingenting før den 29. oktober 1990, hvorfor de efter Kommissionens opfattelse ikke har udvist den fornødne omhu, hvilket har resulteret i en manglende opfyldelse af Den Portugisiske Republiks forpligtelser over for Unionen.

90. Den Portugisiske Republik har i sin duplik gjort gældende (46), at den omtvistede skyld ophørte den 1. september 1987, om end det på retsmødet blev anført, at det skete den 17. september 1987. Under alle omstændigheder har Den Portugisiske Republik under hele sagen fastholdt, at den ikke havde kendskab til skylden før den 2. august 1990, og at den ikke kunne foretage opkrævning heraf før den 9. oktober 1990.

91. Ud fra den hypotese, som ville være mest gunstig for Den Portugisiske Republik, og med udgangspunkt i Supremo Tribunal Administrativos udtalelser, kunne fristen for at opkræve den omtvistede skyld ikke være senere end den 16. oktober 1987, som var den dato, hvorpå beregningen af det afgiftsbeløb, som skulle opkræves fra skyldnerselskabet, ifølge den nationale ret blev registreret. Således var skylden i henhold til artikel 2 i forordning nr. 1697/79 blevet forældet den 16. oktober 1990, mens de portugisiske myndigheders opkrævning af de ikke modtagne afgifter ikke fandt sted før den 29. oktober 1990.

92. Som Kommissionen har anført, bl.a. med henvisning til dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, er medlemsstaterne pligtige at fastslå en fordring fra Fællesskabet på egne indtægter, så snart deres myndigheder er i stand til at beregne beløbet heraf. Idet det medgives, at dette i den foreliggende sag som anført af Den Portugisiske Republik alene har været muligt den 2. august 1990, er spørgsmålet imidlertid, om de nationale myndigheder har gjort alt, hvad der med rimelighed kan forlanges for at få kendskab til det skyldige beløb på et tidligere tidspunkt, således at beløbet – under iagttagelse af alle de nødvendige formaliteter med hensyn til opkrævningen – kunne have været opkrævet, inden den i artikel 2 i forordning nr. 1697/79 fastsatte forældelsesfrist på tre år udløb, sådan som det er tilfældet i den foreliggende sag.

93. Ifølge de faktiske omstændigheder, som de portugisiske myndigheder har fremført i deres svarskrift (47), indbetalte skyldnerselskabet den 30. oktober 1987 et samlet beløb på 552 511,20 EUR, som toldmyndighederne i Funchal havde opkrævet ved skrivelse af 16. oktober 1987. Den 26. juni 1990 opkrævede toldmyndighederne i Funchal et supplerende beløb på 23 419,63 EUR af selskabet som følge af en urigtig anvendelse af et fradrag. Dette beløb blev indbetalt den 20. februar 1991. Den 26. september 1990 blev der opkrævet yderligere en supplerende betaling i form af moms, og endelig blev det beløb, der er genstand for den foreliggende sag, opkrævet den 25. oktober 1990, med efterfølgende berigtigelse den 26. november 1990.

94. Særlig vigtig er den oplysning, at den skyld, der oprindeligt blev opkrævet af selskabet, blev meddelt den 16. oktober 1987, og at berigtigelsen heraf, med den forhøjelse, som nu er genstand for den foreliggende sag, ikke fandt sted før den 25. oktober 1990, og ifølge svarskriftet (48) var motiveret af resultatet af en inspektion, der var iværksat af Secretario de Estado de Alimentación som følge af nogle formodede uregelmæssigheder i fordelingen af de beløb, der skulle betales af de faktiske indehavere af sukker i den selvstyrende region Madeira og af Instituto do Vinho da Madeira. Den Portugisiske Republik har imidlertid ikke angivet, hvilken dato denne inspektion blev udført, og har heller ikke oplyst, hvornår de formodede uregelmæssigheder, der lå til grund herfor, blev konstateret. Sagen er den, at resultaterne af denne inspektion først viste sig tre år efter, at skyldnerselskabet var blevet pålagt at betale de af toldmyndighederne i Funchal opkrævede afgifter.

95. Som det blev konstateret under retsmødet, var antallet af faktiske indehavere af overskudsmængder af sukker i den selvstyrende region Madeira ikke så stort, at det var umuligt eller meget vanskeligt at foretage en minimal kontrol af, at de af indehaverne anmeldte overskudsmængder stemte overens med virkeligheden. Under alle omstændigheder har Den Portugisiske Republik ikke godtgjort, at dette ikke var tilfældet, hvorfor den forløbne periode på tre år fra beregningen af afgifterne til de nationale myndigheders indgriben ved hjælp af en inspektion efter min opfattelse ikke kan retfærdiggøres og således er udtryk for manglende omhu, som har ledt til det af Kommissionen anmeldte traktatbrud, hvilket jeg som min sidste mellemliggende konklusion kun kan tilslutte mig.

VI – Sagens omkostninger

96. I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 1, og artikel 138, stk. 1, foreslår jeg Domstolen, at Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

VII – Forslag til afgørelse

97. På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at bestemme følgende:

»– Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af artikel 10 EF, tiltrædelsesaktens artikel 254, artikel 7 i afgørelse 85/257/EØF, Euratom, artikel 4, 7 og 8 i forordning (EØF) nr. 579/86, artikel 2 i forordning (EØF) nr. 1697/79 samt artikel 2, 11 og 17 i forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89, idet den ikke har stillet et beløb på 785 078,50 EUR i form af afgifter på overskudsmængder af sukker, som ikke er blevet eksporteret efter dens tiltrædelse af Fællesskaberne, til Kommissionens rådighed.

– Den Portugisiske Republik betaler sagens omkostninger.«

(1) .

(2) – EFT 1985 L 302, herefter »tiltrædelsesakten«.

(3) – Rådets afgørelse af 7.5.1985 om Fællesskabernes ordning med egne indtægter (EFT L 128, s. 15).

(4) – Rådets forordning af 24.7.1979 om opkrævning af import- og eksportafgifter, der ikke er opkrævet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfører en forpligtelse til at betale sådanne afgifter (EFT L 197, s. 1, og berigtigelse i EFT 1985 L 108, s. 31).

(5) – Rådets forordning af 20.12.1985 om lagre af landbrugsprodukter i Portugal (EFT L 362, s. 21).

(6) – EFT L 172, s. 3025.

(7) – Kommissionens forordning af 28.2.1986 om de nærmere bestemmelser for lagrene af sukkerprodukter pr. 1.3.1986 i Spanien og Portugal (EFT L 57, s. 21).

(8) – Denne dato er for Portugals vedkommende blevet ændret til den 1.7.1987 ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 3332/86 af 31.10.1986 om ændring af forordning (EØF) nr. 579/86 om de nærmere bestemmelser for lagrene af sukkerprodukter pr. 1.3.1986 i Spanien og Portugal (EFT L 306, s. 37).

(9) – Datoen er i forordning nr. 3332/86 for Portugals vedkommende ligeledes blevet fastsat til den 1.7.1987.

(10) – Datoen er i forordning nr. 3332/86 for Portugals vedkommende blevet fastsat til den 1.9.1987.

(11) – Kommissionens forordning af 3.12.1980 om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsvarer (EFT L 338, s. 1).

(12) – Datoen er i forordning nr. 3332/86 for Portugals vedkommende blevet fastsat til den 30.6.1987.

(13) – Rådets forordning af 29.5.1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1).

(14) – Rådets forordning af 22.5.2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 130, s. 1).

(15) – Under forløbet af den sag, der lå til grund for denne dom, blev der indgivet et præjudicielt spørgsmål (sag C-30/00, William Hinton & Sons), som blev besvaret ved Domstolens kendelse af 11.10.2001 (Sml. I, s. 7511).

(16) – Sag C-392/02, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 9811, præmis 60, 63, 67 og 68.

(17) – Vedtaget ved Decreto-Ley nr. 46311 af 27.4.1965.

(18) – EFT L 356, s. 1.

(19) – Sag C-68/05 P, Sml. I, s. 10367.

(20) – Kommissionens forordning af 14.1.2004 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse (EUT L 9, s. 8).

(21) – Kommissionens forordning nr. 1832/2006 af 13.12.2006 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (EUT L 354, s. 8).

(22) – Rådets afgørelse 70/243/EKSF, EØF, Euratom af 21.4.1970 (EFT 1970 I, s. 201).

(23) – F.eks. Den Europæiske Udviklingsfond (EUF), som er resultatet af en samarbejdsaftale mellem Fællesskabet og dets medlemsstater på den ene side og staterne i Afrika, Caribien og Stillehavet på den anden side, indgået den 23.6.2000. Nævnes skal ligeledes finansieringen ved hjælp af finansielle bidrag af visse forskningsprogrammer [artikel 18, stk. 1, litra a), i finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25.6.2002, EFT L 248, s. 1].

(24) – Europa-Kommissionen, Den Europæiske Unions offentlige finanser , Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer, Luxembourg, 2002, s. 103.

(25) – Denne sammensætning er siden 1970 blevet opretholdt i de på hinanden følgende afgørelser vedrørende egne indtægter. Den seneste af disse er Rådets afgørelse 2007/436/EF, Euratom af 7.6.2007 (EUT L 163, s. 17). Angående udviklingen af ordningen for egne indtægter henvises til Ch. Waldhoff, »Art. 311 (3)«, i Ch. Calliess og M. Ruffert (red.), EUV/AEUV Kommentar , 4. udg., Verlag C.H. Beck, München, 2011.

(26) – Indtægten skal realiseres i den måned, der følger efter den måned, hvori »fordringen konstateres«. Fordringen er »konstateret« fra det tidspunkt, hvor den pågældende fordring er blevet fastlagt af medlemsstatens kompetente tjenestegren. Unionen er således afhængig af de nationale opkrævningskontorer.

(27) – Sagen blev som nævnt anlagt af Supremo Tribunal Administrativo i forbindelse med en sag, hvori den skyld, der var blevet opkrævet fra indehaveren af overskudsmængden af sukker, blev erklæret forældet.

(28) – Dommen i sagen Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen, præmis 41.

(29) – Mine fremhævelser.

(30) – Min fremhævelse.

(31) – Kommissionens forordning af 14.9.1981 om gennemførelsesbestemmelser for produktion udover kvoterne inden for sukkersektoren (EFT L 262, s. 14).

(32) – Min fremhævelse.

(33) – Min fremhævelse.

(34) – Afsnit 2 i Portugals duplik.

(35) – Til støtte for sine divergerende antagelser har Portugal i sin dupliks afsnit 3 henvist til besvarelsen af Kommissionens begrundede udtalelse. Der findes imidlertid ingen henvisning til forordning nr. 2670/81 i den nævnte besvarelse.

(36) – EFT L 177, s. 4.

(37) – Punkt 69 og 70.

(38) – Min fremhævelse.

(39) – Jf. herom i kendelse af 21.2.2013, sag C-154/12, Isera & Scaldi Sugar m.fl., præmis 31 og den deri nævnte retspraksis. J. Inghelram, bemærkning til artikel 310 TEUF, i C.-O. Lenz og K.-D. Borchardt, EU-Verträge Kommentar , Bundesanzeiger Verlag, 6. udg., Køln, 2013.

(40) – Begge nævnt ovenfor og om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af tiltrædelserne i 2004 og 2007.

(41) – Min fremhævelse.

(42) – En tilsvarende affattelse findes i artikel 13 i forordning nr. 1832/2006.

(43) – Kendelsen i sagen William Hinton & Sons, præmis 38.

(44) – S. 15 i den kopi, der var vedlagt Kommissionens stævning.

(45) – Nærmere bestemt i toldreformens artikel 98.

(46) – Punkt 34 og 35.

(47) – Punkt 6-12.

(48) – Punkt 9 og 10.