Nærværende sag er anlagt af Kommissionen mod Den franske Republik i medfør af EØF-traktatens artikel 169 i anledning af et forhold, der i forskellige henseender bestemt tager sig usædvanligt ud. Sagsøgte skal nemlig ved at have »tilskyndet« en offentlig institution (Caisse nationale de crédit agricole, herefter benævnt CNCA) til at yde en støtte til ugunstigt stillede landbrugere have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 5 under hensyn til formålene med traktatens konkurrenceregler og herunder navnlig artiklerne 92 ff.

Først en kort omtale af de faktiske omstændigheder i sagen. Ved skrivelse af 29. december 1981 underrettede den franske regering i medfør af EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen om en række foranstaltninger til støtte for landbruget, der var blevet vedtaget på landbrugskonferencen i 1981. En af disse foranstaltninger var ydelse af en »solidaritetsstøtte« på halvanden milliard francs til landbrugsbedrifterne. Til finansieringen heraf ville man anvende CNCA's driftsoverskud fra flere forudgående regnskabsår.

Kommissionen fandt i lyset af disse oplysninger støtten uforenelig med fællesmarkedet og navnlig med ordningen om statsstøtte. Den indledte derfor ved skrivelse af 10. marts 1982 den i artikel 93, stk. 2, i EØF-traktaten omhandlede procedure og opfordrede herved den franske regering til at fremsætte sine bemærkninger.

Den franske regering anførte i sine svar og navnlig i noten af 26. marts 1982, at solidaritetssøtten ikke kunne anses for en statsstøtte i den i artikel 92, stk. 1, forudsatte betydning og det af to grunde: a) overskuddet på CNCA's driftsregnskab var resultatet af en privat banks virksomhed; b) beslutningen om, at dette overskud skulle anvendes til at finansiere støtten, blev truffet af CNCA's bestyrelse, dvs. af et selskabsorgan, i hvilket staten er i mindretal.

Kommissionen valgte på baggrund af disse argumenter at definere den omhandlede støtte på en anden måde, nemlig som en »foranstaltning med tilsvarende virkning som statsstøtte« i stedet for en statsstøtte i snæver forstand. Der forelå efter dens mening to forhold, der talte for denne definition; 1) det var ganske klart efter pres fra det offentlige, at man havde valgt at finansiere støtten med CNCA's overskud; 2) støtten kan ligestilles med en statsstøtte, fordi den har til formål og til følge at begunstige franske virksomheder og fransk produktion på bekostning af konkurrenter i fællesmarkedet. Den franske regering havde altså ved at »tilskynde« CNCA til at yde støtten overtrådt forpligtelsen til at samarbejde, jfr. traktatens artikel 5, i det omfang denne bestemmelse tager sigte på konkurrencereglerne og navnlig artiklerne 92 ff.

Med udgangspunkt i, at støtten var en »foranstaltning med tilsvarende virkning som en støtte« måtte Kommissionen også lægge sagen helt om i processuel henseende. Den opgav derfor den for anfægtelse af støtte gældende procedure ifølge artikel 93 og indledte dernæst ved åbningsskrivelse af 14. september 1982 den i artikel 169 fastlagte traktatbrudsprocedure.

Den franske regering imødegik denne opfattelse i svarskrivelse af 15. oktober 1982, idet den gjorde gældende, at a) begrebet »foranstaltning med tilsvarende virkning som statsstøtte« ikke eksisterer i fællesskabsretten, samt b) at de franske myndigheder ikke havde haft nogen indflydelse på CNCA's beslutning, samt c) at foranstaltningen udelukkende havde et socialt formål.

Kommissionen delte ikke denne opfattelse, og den 25. maj 1983 fremsatte den en begrundet udtalelse og opfordrede den franske regering til at efterkomme denne inden for to måneder. I øvrigt anmodede den den franske regering om et tilsagn om, at den ikke i fremtiden ville tilskynde CNCA til at yde landbrugerne støtte. Efter at Den franske Republik blot havde meddelt, at den havde gjort CNCA bekendt med Kommissionens opfattelse, anlagde Kommissionen den 23. december 1983 sag ved Domstolen i medfør af traktatens artikel 169, stk. 2.