ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Det fremgår af sagen, at i henhold til det nederlandske cirkulære om udlændinge af 1982, hvori staten gav meddelelse om den politik, der skal føres over for udlændinge, har en udlænding, som lever i et fast samlivsforhold med en nederlandsk statsborger eller med en udlænding, som har fået tilladelse til som flygtning eller asylberettiget at opholde sig i Nederlandene, eller endelig med en udlænding, som er indehaver af en etableringstilladelse, ret til på visse betingelser at tage ophold i Nederlandene. Det kræves navnlig, at parterne lever sammen og har fælles husholdning, eller at de allerede har haft fælles husholdning, inden de tog ophold i Nederlandene, ligesom de skal være ugifte og have tilstrækkelige midler til at sikre den udenlandske samlevers underhold samt en passende bolig.
21

Hvad endelig angår det af den nederlandske regering anførte om, at den kompetente pensionskasse er i stand til uden videre at gennemføre ordningen ifølge den omhandlede bestemmelse, således, at kongeriget Nederlandene hermed kan antages at have opfyldt forpligtelserne i henhold til den nævnte bestemmelse, bemærkes, at der endnu ikke er sket nogen overførsler som omhandlet i bestemmelsen, selv om der i længere tid har været fremsat ansøgninger herom.
5

Den italienske regering har erkendt, at den ikke har opfyldt sine forpligtelser, men den anfører, at der er tale om et kompliceret problem, og at gennemførelsen af direktivet forudsætter en ændring af den italienske codice civile. Den har videre anført, at man allerede er nået langt med udarbejdelsen af et lovforslag til gennemførelse af direktivet, som forhåbentlig vil kunne vedtages inden for en rimelig frist. Under den mundtlige forhandling har den tilføjet, at det ikke kunne vare længe, men at det ikke med sikkerhed kunne siges, hvornår problemet ville blive løst.
2

Spørgsmålene er blevet rejst under en straffesag mod Gérard Tissier, der er forretningsfører for selskabet »laboratoires Solabco« (tidligere laboratoires Solco-Neclera), der fremstiller farmaceutiske produkter, idet Tissier er tiltalt for at have fremstillet og solgt forskellige produkter, der er betegnet som »reagenser«, men efter anklagemyndighedens opfattelse er omfattet af begrebet »lægemiddel« som defineret i artikel L 511 i code de la santé publique (lov om den offentlige sundhed), uden forinden fra sundhedsministeriet at have opnået de ifølge de gældende bestemmelser foreskrevne tilladelser til at bringe de pågældende produkter i handelen og uden at have overholdt disse bestemmelser.
9

Sagsøgeren har her anført, at det er udtryk for vilkårlighed og forskelsbehandling, såfremt man som Kommissionen tager tidspunktet for fastansættelsen som udgangspunkt for beregningen af pensionsgivende tjenesteår. Referencetidspunktet burde under alle omstændigheder være tidspunktet for tiltrædelsen af tjenesten ved Fællesskaberne. Når en tjenestemand inden sin fastansættelse har været midlertidigt ansat ved Fællesskaberne, er det alene tidspunktet for ansættelsen, som kan sikre, at man undgår, at en sådan tjenestemand på grund af udviklingen af grundlønnen mellem tidspunktet for hans ansættelse som midlertidigt ansat og hans fastansættelse udsættes for forskelsbehandling i forhold til den, der indleder sit tjenesteforhold som tjenestemand.
6

Efter at have erfaret, at de autonome satser i den fælles toldtarif var suspenderet med hensyn til den konkurrerende virksomheds indførsler af ikke-sterile garner, rettede Ethicon i august 1980 henvendelse til forbundsøkonomiministeriet for at udvirke en ændring af ordlyden af den pågældende suspension. På foranledning heraf traf Rådet ved forordning nr. 2916/80 af 11. november 1980 (EFT L 304, s. 1) afgørelse om suspension af de autonome satser i den fælles toldtarif for »garri med et indhold af polyglycolsyrer på 88% eller derover«, henhørende under pos. 51.01 A, i perioden 13. november 1980 — 30. juni 1981. I Rådets forordning nr 1533/81 af 19. maj 1981 (EFT L 155, s. 1) — om suspension af de autonome satser i den fælles toldtarif med virkning fra den 1. juli 1981 — er ikke kun angivet »garn, udelukkende fremstillet af polyglycolsyre«, men også »garn af et copolymerisationsprodukt af glycolsyre og mælkesyre bestemt til fremstilling af kirurgisk suturmateriale«, idet det i en note til sidstnævnte position er anført, at »kontrollen med anvendelsen til dette særlige formål sker i henhold til fællesskabsbestemmelser udstedt i så henseende«.
5

Præsident for Rechtbank, Maastricht, tog ikke begæringen om foreløbige forholdsregler til følge, og denne afgørelse blev efter kære til Gerechtshof, Hertogenbosch, stadfæstet af denne, hvorefter Spijkers i form af eņ kassationsanke indbragte sagen for Nederlandenes Hoge Raad, som har udsat sagen og forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »1) Må det antages, at der har fundet overførsel sted, jfr. nævnte direktivs artikel 1, stk. 1, såfremt bygninger og inventar er overdraget, og erhververen derved faktisk får mulighed for at videreføre overdragerens erhvervsvirksomhed, og erhververen efterfølgende udøver erhvervsvirksomhed af samme art i de pågældende bygninger? 2) Er det forhold, at sælgeren på tidspunktet for salget af bygninger og inventar helt havde instillet driften, og at der navnlig ikke længere bestod nogen goodwill, til hinder for at antage, at den i første spørgsmål nævnte ’overførsel’ har fundet sted? 3) Er det forhold, at kundekredsen ikke er overdraget, til hinder for at antage, at der har fundet en sådan overførsel sted?«
18

Den belgiske regering har anført, at der må sondres mellem de to forskellige former for kommunale bestemmelser. For at der kan blive tale om skattepligt, kræves det efter den første gruppe bestemmelser, at to betingelser er opfyldt, nemlig at den skattepligtige ikke er tilmeldt folkeregisteret, og at den pågældende er ejer eller lejer af en bolig, der ikke er hans hovedbopæl; de påfører ikke EF-tjenestemændene skade, idet de kan bevise, at deres bopæl i kommunen er en hovedbopæl, uagtet de ikke er tilmeldt folkeregisteret. Efter den anden gruppe bestemmelser, nemlig de bestemmelser, der er gældende i Woluwé-Saint-Pierre kommune, hvor det eneste kriterium er, at den pågældende ikke er tilmeldt folkeregisteret, kan EF-tjenestemænd undgå, at de pågældende bestemmelser bringes i anvendelse over for dem, ved at benytte retsmidlerne efter national ret. Den belgiske regering har i den forbindelse henvist til en afgørelse truffet af den kompetente tilsynsmyndighed vedrørende en klage fra en tjenestemand, og hvori den fastslog, at det var retsstridigt udelukkende at lægge kriteriet om, at den pågældende ikke er tilmeldt folkeregisteret, til grund.
10

Også Kommissonen har fremhævet, at det foreliggende produkt har lighed med det stof, der var omhandlet i Heijn-dommen, jfr. ovenfor, men at der er den forskel på den nationale ordning i den sag og i den foreliggende sag, at der deri var foreskrevet et vist maksimalindhold af pesticider, mens der i denne sag er udstedt et forbud mod enhver form for behandling af løg med maleinhydrazid. Kommissionen har nærmere anført, at »traktatens artikler 30 og 36 er til hinder for, en medlemsstat forbyder import af frugt og grønsager, der hidrører fra en anden medlemsstat, med den begrundelse alene, at de i den anden medlemsstat er underkastet en behandling, som ikke er tilladt efter lovgivningen i den første medlemsstat. Dette gælder dog ikke, såfremt den pågældende behandling går videre end de behandlinger ( 1 ), den første stat som led i sin politik vedrørende pesticidrester i levnedsmidler accepterer for tilsvarende behandlinger på sit område. Importmedlemsstatens myndigheder er i den forbindelse forpligtet til at tage initiativ med henblik på at tilvejebringe de nødvendige informationer, dels ved at anmode importøren om at fremlægge de oplysninger, han råder over, dels ved at tage kontakt til myndighederne i den medlemsstat, som har godkendt behandlingen, og dels ved at tage hensyn til de videnskabelige resultater, som er tilgængelige«. Giver den nationale ordning ikke mulighed for at foretage en sådan undersøgelse — og dette er tilfældet i den foreliggende sag — er den efter Kommissionens opfattelse i strid med traktatens artikler 30 og 36.
23

Ifølge artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 974/71 skal udligningsbeløbene for de produkter, for hvilke der ikke er fastsat interventionsforanstaltninger svare til virkningen på det pågældende produkts priser ved anvendelse af monetære udligningsbeløb på priserne for de interventionsprodukter, som de nævnte produkters priser er afhængige af. Som Kommissionen har fremhævet, og som det endvidere er anført af den nationale ret, kan denne bestemmelse forstås på den måde, at den også gælder den del af prisen på et interventionsprodukt, som udgøres af forarbejdningsomkostningerne. På et tidspunkt, hvor man endnu ikke havde nogen som helst erfaringer på dette område, kunne det i øvrigt ikke udelukkes, at der ville opstå forstyrrelser i samhandelen, såfremt man udelukkende tog hensyn til forarbejdningsomkostningerne ved fastsættelsen af de monetære udligningsbeløb for interventionsprodukter, men ikke for de øvrige produkter, som befandt sig på et tilsvarende forarbejdningstrin. Kommissionen kan ej heller rettehgt kritiseres for at have handlet forsigtigt ved at afskaffe den nævnte beregningsfaktor for de øvrige produkter, efterhånden som den følte sig overbevist om, at dette ikke var forbundet med nogen risiko.
6

High Court fandt, at tvisten rejste spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten, og har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når visse varer er omfattet af et nationalt absolut forbud mod indførsel til en medlemsstat fra en anden medlemsstat, fordi de er usømmelige eller utugtige, er det da tilstrækkeligt til, at det må antages, at der i indførselsmedlemsstaten ikke eksisterer en ’lovlig handel’ med de pågældende varer, jfr. præmisserne 21 og 22 i EF-Domstolens dom i sag 34/79, Henn og Darby, Smi. 1979, s. 3795: a) såfremt disse varer må fremstilles og forhandles i indførselsmedlemsstaten, blot med forbehold af i) et absolut forbud mod at forsende dem med post, ii) begrænsninger med hensyn til offentlig udstilling af dem, og iii) en autorisationsordning for forretninger beregnet til salg af disse varer til kunder over 18 år i visse områder af medlemsstaten, når denne autorisationsordning på ingen måde har indflydelse på de materielredige bestemmelser om usømmelighed eller utugtighed i denne medlemsstat; eller b) kræves det, at der eksisterer et absolut forbud mod deres fremstilling eller forhandling i indførselsmedlemsstaten? 2) Hvis der eksisterer en ’lovlig handel’ i en indførselsmedlemsstat med varer, der er omfattet af et nationalt absolut forbud mod indførsel fra en anden medlemsstat, fordi de er usømmelige eller utugtige, kan indførselsmedlemsstaten under sådanne omstændigheder under henvisning til den offentlige sædelighed i henhold til artikel 36 i EØF-traktaten forbyde indførsel fra en anden medlemsstat af sådanne varer med den begrundelse, at de er usømmelige eller utugtige, eller udgør et sådant forbud et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne? 3) Udgør forbudet mod indførsel af usømmelige eller utugtige varer i section 42 i Customs Consolidation Act 1876 et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen i den betydning, der forudsættes i artikel 36 i EØF-traktaten, for så vidt det gælder for varer, der er forbudt i henhold til den nævnte lov, men som ikke er forbudt i henhold til Obscene Publications Act 1959? 4) Uanset svarene på de foregående spørgsmål, såfremt en medlemsstat i overensstemmelse med sine internationale forpligtelser i henhold til Geneve-konventionen af 1923 om forholdsregler mod offentliggørelse af og handel med utugtige skrifter og Verdenspostkonventionen (med de ændringer, der blev vedtaget i Lausanne i 1974, og som trådte i kraft den 1. januar 1976) indfører et absolut forbud mod indførsel fra en anden medlemsstat af varer, som anses for usømmelige eller utugtige, er et sådant forbud da foreneligt med EØF-traktatens artikel 234?«
8

Caisse primaire d'assurance maladie de Maubeuge, som sagen blev fremsendt til den 28. april 1983, afslog ansøgningen med den begrundelse, at betingelserne efter den franske ordning, navnlig i liste nr. 42 i anordning nr. 81/507 af 14. maj 1981 om anerkendelse af erhvervssygdom forårsaget af støj, ikke var overholdt. I henhold til denne liste skal »en uoprettelig nedsættelse af hørelsen på begge ører, som ikke forværres, efter at risikoen er ophørt«, bekræftes efter den første undersøgelse, idet der skal foretages et nyt audiogram mellem tre måneder og et år, efter at patienten ikke længere er udsat for den skadelige støj. Da Deghillage efter 30. november 1981 ikke længere var udsat for risikoen for hørenedsættelse, opfyldte det andet audiogram, som blev foretaget den 3. december 1981, ikke dette krav.
6

Hjemmelen for DEFI findes i lov nr. 78-654 af 22. juni 1978 om oprettelse af | »comités professionnels de développement économique« (kommissioner til fremme af den erhvervsøkonomiske udvikling) (JORF (det franske statstidende) af 27. juni 1978, s. 2463). I henhold til lovens artikel 1 kan der ved »dekret, udstedt efter høring af Conseil d'Etat og af de berørte repræsentative erhvervsorganisationer... inden for enhver økonomisk sektor oprettes almennyttige organer, der er selvstændige juridiske personer, de såkaldte ’Comités professionnels...’«. Ifølge lovens artikel 2 har de nævnte kommissioner til opgave at »tilrettelægge udviklingen af produktionsstrukturen for at sikre konkurrenceevnen, bidrage til finansieringen af foranstaltninger af åbenbar fælles interesse, der ikke hæmmer konkurrencen, men fremmer den nævnte udvikling, øge produktiviteten, forbedre tilpasningen til markedets behov, foretage undersøgelser af de berørte erhvervsgrene og meddele erhvervet resultaterne heraf samt fremme ethvert initiativ, der åbenbart er af interesse for erhvervet som helhed«. Lovens artikel 3 bestemmer, at kommissionerne ledes at et udvalg, hvis medlemmer udnævnes af den pågældende minister, og hvoraf mindst to tredjedele repræsenterer det eller de berørte erhverv. Endelig hedder det i lovens artikel 4, at et af regeringen udpeget medlem, der repræsenterer ministeren i kommissionerne, kan udsætte gennemførelsen af deres vedtagelser, indtil ministeren har truffet afgørelse.
32

De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
1

Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 16. august 1985, har Horst Pressler-Hoeft, midlertidigt ansat ved Revisionsretten for De europæiske Fællesskaber, anlagt sag mod Revisionsretten med påstand om, at det statueres, at den af sekretæren for en udvælgelseskomite underskrevne skrivelse, der er tilgået sagsøgeren som svar på en klage over en af komiteen truffet afgørelse, hvorved sagsøgeren ikke fik adgang til prøverne i udvælgelsesprøven, ikke kan betragtes som en beslutning, subsidiært, at den annulleres og at det statueres, at sagsøgeren skulle være givet adgang til udvælgelsesprøven.
3

Ved skrivelse af 3. april 1979 meddelte generaldirektøren for administrationen under Det økonomiske og sociale Udvalg sagsøgeren, at hun havde ret til det særlige udlandstillæg for perioden 1. maj — 30. juni 1978, men at tillægget ville blive ophævet med virkning fra den 1. juli 1978, idet hun ved sit andet ægteskab havde erhvervet belgisk statsborgerskab og efter belgisk lovgivning havde haft mulighed for at give afkald på det. Administrationen var derfor af den opfattelse, at hun med virkning fra det tidspunkt, da hun indgik sit andet ægteskab, ikke opfyldte betingelserne i artikel 4, stk. 3, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten. I bestemmelsen hedder det, at »en tjenestemand, som ved ægteskab automatisk har opnået statsborgerskab, uden mulighed for at give afkald herpå, i den stat, på hvis område han gør tjeneste«, har ret til et særligt udlandstillæg på samme vilkår som en tjenestemand, der ikke har og aldrig har haft et sådant statsborgerskab.
Sagsøgerne i hovedsagen gav ved mandatskontrakt af 28. december 1982 og 3. februar 1983 et selskab i opdrag at erhverve en grund i Mönchengladbach /Hardt for en købesum af 43792 DM og på denne for et samlet beløb på 445063 DM at opføre en bygning (bolig nr. 2 på udstykningsplanen). Ved kontrakt af 7. februar 1983 erhvervede sagsøgerne som medejere i lige sameje 230/1000 af en nærmere betegnet ubebygget grund. Der blev oprettet skøde den 23. august 1983. Den i artikel 3 i Wohnungseigentumsgesetz (lov om ejerlejligheder) fastlagte opdeling skete den 14. september 1983 og blev indført i tingbogen den 29. november 1983.

Det byggeinteressentskab (»Bauherrenge-meinschaft«), ejerne oprettede i henhold til tysk ret (artiklerne 705 ff. i BGB) gav ved entreprisekontrakt af 26. maj 1983 et byggefirma i opdrag at gennemføre et nøglefærdigt boligbyggeri, der skulle afleveres den 31. december 1983 til en fast pris af 679906,54 DM med tillæg af 13% merværdiafgift. Sagsøgerne afsluttede desuden personligt følgende kontrakter:

— kontrakt vedrørende den økonomiske, finansielle, organisatoriske og tekniske tilrettelæggelse af byggeriet;

— kontrakt vedrørende udlejeformidling;

— kontrakt vedrørende tilvejebringelse af skattemæssige bilag;

— garantikontrakt;

— kontrakt vedrørende finaniseringsformidling.

Ved pålæg af 12. august 1983 afkrævede sagsøgte i hovedsagen, Finanzamt Mönchengladbach- Mitte, hver af sagsøgerne et beløb i grunderhvervelsesskat på 2888 DM, der var beregnet på grundlag af et beløb på i alt 288855 DM, idet samtlige af sagsøgerne erlagte beløb blev medregnet ved opgørelsen af modydelsen, således som denne er defineret i bestemmelserne om grunderhvervelsesskat. Finanzamt støttede sig herved på nyere praksis ved Bundesfinanzhof, hvorefter køb af byggegrund og entreprisekontrakt må anses for en enkelt transaktion i relation til grunderhvervelsesskatten i det omfang, de to kontrakter som delkontrakter forudsætter hinanden.

Tvisten ved Finanzgericht Düsseldorf drejer sig om spørgsmålet om, hvorvidt der kan opkræves grunderhvervelsesskat også for opførelsen af byggeriet.
12

Deborah Lawrie-Blum har anført, at enhver lønnet beskæftigelse må betragtes som økonomisk virksomhed, uden at det område, inden for hvilket denne virksomhed udøves, nødvendigvis behøver at være af økonomisk art. En snæver fortolkning af artikel 48, stk. 1, reducerer den frie bevægelighed til blot at være et redskab for den økonomiske integration, er i modstrid med bestemmelsens mere omfattende formål, nemlig at skabe et område med fri bevægelighed for statsborgerne i Fællesskabet, og bevirker endelig, at forbeholdet i artikel 48, stk. 4, mister enhver selvstændig betydning. Begrebet arbejdstager omfatter enhver person, der — uafhængigt af arbejdsforholdets retlige karakter — udfører arbejde mod vederlag for en anden, som han er afhængig af, og således at arbejdet fastlægges af denne.
15

Selv om også et bestemt kriterium, såsom kriteriet vedrørende den krævede muskelanstrengelse, rent faktisk kan begunstige mandlige arbejdstagere, idet deres fysiske styrke almindeligvis må antages at være større end kvindelige arbejdstageres, skal man ved afgørelsen af, om der foreligger forskelsbehandling, anskue det fastsatte kriterium som en del af den helhed, som det faglige klassifikationssystem udgør, og herunder tage hensyn til de andre kriterier, der spiller en rolle ved fastsættelsen af lønnens størrelse. Et system er ikke nødvendigvis forskelsbehandlende, alene fordi et af dets kriterier hviler på egenskaber, som mænd nærmest besidder. Imidlertid skal et fagligt klassifikationssystem for i sin helhed at være ikke-forskelsbehandlende og dermed opfylde direktivets principper være således udformet, at det — såfremt arten af de pågældende arbejdsopgaver tillader det — omfatter stillinger, som tillægges samme værdi, og for hvilke der tages hensyn til andre kriterier, som kvindelige arbejdstagere kan have særlige forudsætninger for at opfylde.
Det bemærkes, at formålet med den generelle beslutning nr. 24/54 af 6. maj 1954 (EFT 1952-1958, s. 16), hvortil der henvises i den førnævnte bestemmelse, var at føre EKSF-traktatens artikel 66, stk. 1, ud i livet, idet det i beslutningen er fastlagt, hvilke forhold der skal anses for at udgøre kontrol med en virksomhed i henhold til denne bestemmelse i traktaten. I denne forbindelse fastsættes i beslutningens artikel 1 de rettigheder eller aftaler, som indebærer, at der foreligger et sådant kontrolforhold, idet dette bl. a. skal anses for tilfældet ved (nr. 5)

»aftaler med en virksomhed om dens hele behov eller afsætning af dens varer eller en væsentlig del af dens behov eller afsætning, såfremt sådanne aftaler efter mængde eller løbetid overskrider de efter handelsbrug normale anskaffelses- eller afsætningsaftaler«,

når aftalerne, »enkeltvis eller samlet, under hensyn til alle faktiske og retlige forhold giver mulighed for at bestemme en virksomheds aktivitet på området produktion, priser, investeringer, forsyning, afsætning eller fortjenestens anvendelse«.
25

De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Wulro indbragte Tuchtgerechts afgørelse for College van Beroep voor het Bedrijfsleven, som af egen drift undersøgte spørgsmålet, om den nævnte bekendtgørelse og alle de hermed forbundne nederlandske bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten. College van Beroep henviste navnlig til Rådets forordning nr. 2772/75, hvis artikel 21 bestemmer, at pakninger med æg kun må forsynes med de i forordningen fastsatte betegnelser. Yderligere er det for at anvende betegnelser vedrørende produktionsmetoden og æggenes oprindelse nødvendigt at overholde de bestemmelser, som er fastsat ved fremgangsmåden efter artikel 17 i Rådets forordning nr. 2771/75 af 29. oktober 1975 om den fælles markedsordning for æg (EFT L 282, s. 49). Ifølge College van Beroep kan betegnelsen »skrabeæg« være omfattet af denne fællesskabsretlige regulering. Da der under disciplinærsagen måtte tages stilling til fortolkningen af de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, har College van Beroep fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal Rådets forordning (EØF) nr. 2772/75 fortolkes således, at den indeholder et forbud mod en række nationale bestemmelser, hvorefter betegnelsen ’skrabeæg’ på æg eller pakninger med æg er tilladt og beskyttet (idet det er forbudt at anvende denne betegnelse, medmindre visse krav opfyldes, for så vidt angår dels de virksomheder, hvor æggene produceres, dels de æglæggende høns), så længe der endnu ikke med anvendelse af fremgangsmåden efter artikel 17 i Rådets forordning (EØF) nr. 2771/75 er fastsat nærmere regler for sådanne betegnelser?«
28

Denne mulighed gælder dog ikke for enhver art dokumenter, som ifølge deres natur er omfattet af tavshedspligten. Både ifølge artikel 19, stk. 3, hvorefter anmeldelser skal offentliggøres før udstedelse af negativattester eller fritagelser, og ifølge artikel 21, hvorefter visse beslutninger skal offentliggøres, har Kommissionen pligt til at tage hensyn til virksomhedernes berettigede interesse i, at deres forretningshemmeligheder ikke udbredes. Forretningshemmeligheder er således sikret en helt særlig beskyttelse. Skønt disse bestemmelser angår specielle tilfælde, må de anses for at være udtryk for et almindeligt princip, som gælder under den administrative procedures forløb. Heraf følger, at den klagende tredjemand ikke i noget tilfælde kan få meddelt dokumenter, som indeholder forretningshemmeligheder. Enhver anden løsning ville føre til det uantagelige resultat, at en virksomhed kunne være tilskyndet til at indgive klage til Kommissionen udelukkende for at få adgang til konkurrenternes forretningshemmeligheder.