Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 9. juli 1998. - Haydar Akman mod Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Verwaltungsgericht Köln - Tyskland. - Associeringsaftalen EØF-Tyrkiet - Arbejdskraftens frie bevægelighed - Artikel 7, stk. 2, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 - Retten for et barn af en tyrkisk arbejdstager til at modtage ethvert tilbud om beskæftigelse i værtslandet, hvor han har gennemført en erhvervsuddannelse - Retsstillingen for et barn, der afslutter sin uddannelse på et tidspunkt, hvor hans far, som har været lovligt beskæftiget i værtslandet i mere end tre år, er rejst tilbage til Tyrkiet. - Sag C-210/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-07519



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Med sit spoergsmaal til Domstolen oensker Verwaltungsgericht Koeln naermere bestemt oplyst, om den opholdsret, som en tyrkisk arbejdstagers barn, der har gennemfoert en erhvervsuddannelse i en medlemsstat, muligvis kan udlede af artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80 fra Associeringsraadet EOEF-Tyrkiet (1) (herefter »afgoerelse nr. 1/80«), forudsaetter, at vedkommendes foraelder opholder sig eller endog har beskaeftigelse i denne medlemsstat paa det tidspunkt, hvor barnet oensker at etablere sig paa arbejdsmarkedet.

De relevante retsregler

2 Afgoerelse nr. 1/80 blev vedtaget i medfoer af artikel 36 i tillaegsprotokollen (2) til aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Tyrkiet (3) (herefter »associeringsaftalen«). Denne artikel bestemmer, at arbejdskraftens frie bevaegelighed mellem Faellesskabets medlemsstater og Tyrkiet vil blive gradvist gennemfoert i overensstemmelse med principperne i associeringsaftalens artikel 12, hvorefter de kontraherende parter har vedtaget at lade sig lede af EOEF-traktatens artikel 48, 49 og 50.

3 I kapitel II (»Bestemmelser paa det sociale omraade«), afsnit 1, i afgoerelse nr. 1/80 opstilles der regler vedroerende »beskaeftigelsesforhold og arbejdskraftens frie bevaegelighed«, herunder vedroerende tyrkiske arbejdstageres adgang til arbejdsmarkedet i en medlemsstat. Der er isaer to bestemmelser, hvorefter de vil kunne opnaa en saadan ret, enten i deres egenskab af arbejdstagere med tilknytning til en medlemsstats lovlige arbejdsmarked, eller i deres egenskab af familiemedlem til en saadan tyrkisk arbejdstager.

4 I artikel 6, stk. 1, tages der saaledes i foerste raekke hensyn til den tyrkiske statsborgers egenskab af arbejdstager, og der fokuseres paa, hvor laenge vedkommende har haft lovlig beskaeftigelse i den paagaeldende medlemsstat. Artikel 6, stk. 1, lyder saaledes:

»1. Med forbehold af artikel 7 vedroerende familiemedlemmers fri adgang til beskaeftigelse har tyrkiske arbejdstagere med tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en bestemt medlemsstat:

- efter at have haft lovlig beskaeftigelse i et aar, ret til fornyelse af deres arbejdstilladelser i denne medlemsstat hos samme arbejdsgiver, saafremt der er beskaeftigelse

- efter at have haft lovlig beskaeftigelse i tre aar, ret til i denne medlemsstat med forbehold af den fortrinsstilling, som arbejdstagere fra Faellesskabets medlemsstater har, at modtage tilbud om anden beskaeftigelse hos en arbejdsgiver efter eget valg, saafremt dette tilbud er afgivet under normale vilkaar og er registreret ved den paagaeldende medlemsstats arbejdsmarkedsmyndigheder

- efter at have haft lovlig beskaeftigelse i fire aar i den paagaeldende medlemsstat fri adgang til enhver form for loennet arbejde efter eget valg.«

5 I henhold til artikel 7 kan en tyrkisk statsborger i sin egenskab af familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager opnaa fri adgang til arbejdsmarkedet, enten ved at vedkommende har faaet tilladelse til at flytte til sin foraelder (stk. 1), eller som foelge af, at vedkommende er barn af en tyrkisk arbejdstager og har gennemfoert en erhvervsuddannelse i vaertslandet (stk. 2):

»Naar tyrkiske arbejdstagere har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, har deres familiemedlemmer, saafremt de har faaet tilladelse til at flytte til den paagaeldende medlemsstat:

- efter at have haft lovlig bopael dér i mindst tre aar, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere fra Faellesskabets medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskaeftigelse

- efter at have haft lovlig bopael dér i mindst fem aar, fri adgang til enhver form for loennet beskaeftigelse.

Tyrkiske arbejdstageres boern, der har gennemfoert en erhvervsuddannelse i vaertslandet, kan uafhaengigt af varigheden af deres ophold i medlemsstaten, modtage ethvert tilbud om beskaeftigelse i den paagaeldende medlemsstat, forudsat at en af foraeldrene har vaeret lovligt beskaeftiget i denne stat i mindst tre aar.«

6 Endelig gives der i henhold til artikel 9 i afgoerelse nr. 1/80 under visse betingelser tyrkiske boern adgang til forud for deres jobsoegning at modtage undervisning i vaertslandet. Artikel 9 er affattet saaledes:

»Tyrkiske boern, der har lovlig bopael hos deres foraeldre, som er eller som har vaeret lovligt beskaeftiget i en medlemsstat i Faellesskabet, har adgang til almindelig skoleundervisning og erhvervsuddannelse paa samme betingelser som boern af statsborgere i den paagaeldende medlemsstat. I denne medlemsstat nyder de godt af de rettigheder, der er fastsat i henhold til den nationale lovgivning paa dette omraade.«

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

7 Den forelaeggende ret har forelagt Domstolen det praejudicielle spoergsmaal i forbindelse med en tvist mellem Haydar Akman (herefter ogsaa »sagsoegeren i hovedsagen«), der er tyrkisk statsborger og foedt i 1960, og de tyske myndigheder, der har kompetence i sager vedroerende opholdstilladelse (Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen Kreises); tvisten drejer sig om et afslag paa en ansoegning om opholdstilladelse i Tyskland.

8 Kort efter sin lovlige indrejse til Forbundsrepublikken Tyskland fik Haydar Akman i januar 1980 en tidsbegraenset opholdstilladelse med henblik paa gennemfoerelse af en erhvervsuddannelse, som han afsluttede i april 1993. Efter sin ankomst boede Haydar Akman i foerste omgang hos sin far, der havde vaeret loenmodtager i Tyskland siden 1971, og i 1981 flyttede han for at komme til at bo taettere paa sit uddannelsessted. I 1986 forlod hans far Tyskland og vendte tilbage til Tyrkiet.

9 Haydar Akman's opholdstilladelse blev i foerste omgang forlaenget til 1982 og derefter regelmaessigt fornyet, hver gang med henblik paa at Haydar Akman kunne fortsaette sine ingenioerstudier, og efter 1990 blev opholdstilladelsen forbundet med et forbud mod at have loennet beskaeftigelse, bortset fra deltidsarbejde og arbejde i ferieperioder.

10 Efter at Haydar Akman den 16. januar 1991 havde opnaaet en varig og ubegraenset arbejdstilladelse, var han deltidsansat hos to arbejdsgivere i forskellige perioder, foerst fra den 1. maj 1991 til den 31. august 1993 og derefter fra den 5. april 1994. Paa tidspunktet for den mundtlige forhandling i hovedsagen (den 8.11.1995) havde han ikke nogen loennet beskaeftigelse, men henviste til, at han havde modtaget forskellige tilbud om ansaettelse (4).

11 Efter at have faaet sit eksamensbevis anmodede Haydar Akman den 24. juni 1993 om forlaengelse af sin opholdstilladelse, principalt som en tidsubegraenset opholdstilladelse og subsidiaert som en betinget opholdstilladelse med henblik paa fortsaettelse af sit studium.

12 De kompetente tyske myndigheder imoedekom den subsidiaere anmodning, idet de gav Haydar Akman betinget opholdstilladelse indtil den 25. august 1994 med henblik paa gennemfoerelse af et supplerende studium paa universitet i Essen.

13 Efter i foerste omgang forgaeves at have gjort indsigelse mod, at hans principale anmodning ikke var blevet taget til foelge, fremsatte Haydar Akman den 19. august 1994 paa ny begaering om forlaengelse af sin opholdstilladelse; den kompetente myndighed har den dag i dag endnu ikke taget stilling til begaeringen.

14 Paa baggrund af den kompetente myndigheds passivitet anlagde Haydar Akman sag ved Verwaltungsgericht Koeln. Han paaberaabte sig artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80 og gjorde gaeldende, at han i sin egenskab af en tyrkisk arbejdstagers barn, der har gennemfoert en erhvervsuddannelse i Tyskland, og hvis far har haft lovlig beskaeftigelse i Tyskland i mere end tre aar, som foelge af dommen i Eroglu-sagen (5) af 5. oktober 1994 er berettiget til at modtage enhver form for tilbud om beskaeftigelse og har en tilsvarende opholdsret.

15 Over for dette fremfoerte den sagsoegte myndighed, at betingelserne for at anvende artikel 7, stk. 2, ikke er opfyldt, eftersom Haydar Akman's far ikke opholdt sig i Tyskland og ikke havde beskaeftigelse dér paa det tidspunkt, hvor hans soen forsoegte at komme ind paa arbejdsmarkedet.

16 Den nationale ret er i tvivl om, hvorledes den paagaeldende faellesskabsretlige regel skal anvendes, og den har derfor forelagt foelgende spoergsmaal:

»Forudsaetter den ret til forlaengelse af en opholdstilladelse, som ifoelge EF-Domstolens dom af 5. oktober 1994 i sag C-355/93 (Eroglu) tilkommer et barn af en tyrkisk arbejdstager i henhold til artikel 7, stk. 2, i Associeringsraadet EOEF-Tyrkiets afgoerelse nr. 1/80 om udvikling af associeringen, at den som arbejdstager beskaeftigede foraelder paa det tidspunkt, hvor barnet har afsluttet sin erhvervsuddannelse og vil modtage et tilbud om beskaeftigelse, stadig opholder sig i Forbundsrepublikken Tyskland eller endog stadig har beskaeftigelse, eller er det tilstraekkeligt med henblik paa opfyldelsen af bestemmelsen, at den tyrkiske foraelder paa et tidligere tidspunkt har vaeret lovligt beskaeftiget i mindst tre aar?«

Stillingtagen

17 Det skal indledningsvis bemaerkes, at der ikke er nogen tvivl om, at det foreliggende spoergsmaal skal antages til realitetsbehandling. Det fremgaar af fast retspraksis, at de afgoerelser, som associeringsraadet traeffer med henblik paa gennemfoerelse af associeringsaftalen, paa samme maade som selve aftalen udgoer en integrerende del af faellesskabsretten og kan vaere genstand for en anmodning til Domstolen om at traeffe en praejudiciel afgoerelse i henhold til EF-traktatens artikel 177 (6).

18 Lad mig i oevrigt med det samme henvise til, at denne afgoerelse, isaer artikel 6 og 7 »ikke beroerer medlemsstaternes kompetence til at udstede forskrifter saavel om tyrkiske statsborgeres indrejse til landet som om betingelserne for deres foerste beskaeftigelse; afgoerelsen regulerer alene ... situationen for tyrkiske arbejdstagere, der allerede er lovligt tilknyttet medlemsstaternes arbejdsmarked« (7). De kontraherende parter havde nemlig ikke til hensigt at regulere adgangen til medlemsstaternes omraade, men ville gradvist gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed mellem de kontraherende parter (8) som etape forud for tiltraedelsen af Faellesskabet (9).

19 Men saa snart en medlemsstat har bevilget de tyrkiske statsborgere adgang til sit omraade, kan disse under visse betingelser opnaa opholdsret dér, denne gang i medfoer af afgoerelse nr. 1/80. Af den direkte virkning, der er forbundet med bestemmelser, som giver adgang til beskaeftigelse (10), har Domstolen nemlig afledt en tilsvarende opholdsret, da »disse to aspekter af den tyrkiske arbejdstagers personlige situation [er] naert forbundet« (11).

20 Denne naere forbindelse mellem fri adgang til arbejdsmarkedet og opholdsret blev i foerste omgang knyttet i forbindelse med artikel 6, stk. 1, tredje led, idet denne bestemmelse »ved at give den tyrkiske arbejdstager, der i en vis periode har haft lovlig beskaeftigelse i en medlemsstat, ret til fri adgang til enhver form for loennet arbejde efter eget valg uundgaaeligt indebaerer, at arbejdstageren i det mindste paa dette tidspunkt har opholdsret, da den ret, bestemmelserne tillaegger den tyrkiske arbejdstager, ellers ville vaere helt illusorisk« (12).

Den samme argumentation er blevet anvendt i forbindelse med artikel 6, stk. 1, foerste led, »thi uden opholdsret har det ingen mening at give en tyrkisk arbejdstager ret til fornyelse af arbejdstilladelsen til beskaeftigelse hos samme arbejdsgiver efter et aars lovlig beskaeftigelse« (13).

Endelig fastslog Domstolen i den ovennaevnte dom i Eroglu-sagen, som den forelaeggende ret har henvist specifikt til, at »retten til at modtage ethvert tilbud om beskaeftigelse som anerkendt i artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80 uundgaaeligt indebaerer, at arbejdstageren har opholdsret« (14). Heraf foelger, at »en tyrkisk statsborger, der opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80, og som derfor har ret til at modtage ethvert tilbud om beskaeftigelse i den paagaeldende medlemsstat, af denne grund ogsaa kan paaberaabe sig bestemmelsen til at opnaa fornyelse af sin opholdstilladelse« (15).

21 Det er saaledes med rette, at Verwaltungsgericht Koeln under henvisning til dommen i Eroglu-sagen spoerger sig selv, om sagsoegeren i hovedsagen ifoelge afgoerelse nr. 1/80 har en fri adgang til beskaeftigelse, som indebaerer, at han har en tilsvarende opholdsret.

22 I sit spoergsmaal har den nationale ret koncentreret sig om artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80, men forinden undersoegte den (og naaede frem til at afvise dette), om det ville vaere muligt at anvende andre bestemmelser i afgoerelsen, og retten forsoegte paa generel vis at fastslaa, om sagsoegeren i hovedsagen »af faellesskabsretten kan udlede en ret til meddelelse af opholdstilladelse« (16).

23 Jeg mener ligesom Verwaltungsgericht Koeln, at det kun er artikel 7, stk. 2, der kan taenkes at skulle anvendes. Hverken artikel 6, stk. 1, eller artikel 7, stk. 1, er relevante i den foreliggende situation.

24 Hvad indledningsvis angaar artikel 6, stk. 1, er det kun tredje led, som sagsoegeren i hovedsagen eventuelt vil kunne have interesse i at paaberaabe sig. Han oensker nemlig at have fri adgang til enhver form for tilbud om arbejde og tilstraeber paa ingen maade at kunne fortsaette et arbejde hos en arbejdsgiver, som han har haft lovlig beskaeftigelse hos i et aar (den situation, der omhandles i foerste led) eller inden for det erhverv, som han har haft lovlig beskaeftigelse indenfor i tre aar (andet led i artikel 6, stk. 1) (17).

Men artikel 6, stk. 1, tredje led, forudsaetter, at to betingelser er opfyldt samtidig, for at der kan gives en tyrkisk statsborger fri adgang til enhver form for loennet beskaeftigelse efter eget valg; vedkommende skal dels have haft lovlig beskaeftigelse i en medlemsstat, dels have haft lovlig beskaeftigelse i fire aar. Det er ikke noedvendigt at undersoege, om den beskaeftigelse, som Haydar Akman har udoevet, er »lovlig« (18), da han ikke har haft beskaeftigelse i fire aar i Tyskland.

25 Artikel 7, stk. 1, i afgoerelse nr. 1/80 er heller ikke relevant i den foreliggende sag.

26 Siden den ovennaevnte dom i Kadiman-sagen har det nemlig staaet klart, at denne bestemmelse, der har til formaal »at lette adgangen til beskaeftigelse og ophold for en tyrkisk arbejdstager, der er tilknyttet det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, samtidig med at den skal tilgodese opretholdelsen af hans familiemaessige tilknytning« (19), skal skabe gunstige betingelser for familiesammenfoering (20).

Hvilke rettigheder, bestemmelsen giver den paagaeldende, afhaenger saaledes af, under hvilke betingelser vedkommende har faaet indrejse- og opholdstilladelse: »i artikel 7, stk. 1 [er det] udtrykkeligt praeciseret, at familiemedlemmet skal have faaet tilladelse fra den paagaeldende medlemsstat til at 'flytte til' den medlemsstat, til hvis lovlige arbejdsmarked, den tyrkiske arbejdstager har tilknytning« (21). Desuden er det en betingelse, at den paagaeldende »har et familiemaessigt samliv med arbejdstageren« (22) i det paakraevede tidsrum, medmindre »den omstaendighed, at den vandrende arbejdstager og familiemedlemmet ikke havde faelles bopael i vaertsmedlemsstaten, var sagligt begrundet« (23).

Det fremgaar klart, at Haydar Akman's situation ikke opfylder disse krav. Dels har han nemlig ikke i dommen i sagen Kadiman's forstand »faaet tilladelse til at flytte til« sin far, men er rejst til Tyskland paa lovlig vis med henblik paa at studere, og han har faaet opholdstilladelse »med henblik paa at foelge undervisning paa en teknisk skole« (24). Dels tvivler jeg paa, at der, da Haydar Akman aaret efter sin ankomst til Tyskland forlod sin fars bopael for at bo alene, var en »saglig begrundelse« for, at de ikke laengere boede under samme tag. I dommen i Kadiman-sagen konstaterede Domstolen ganske vist, at en flytning er »sagligt begrundet«, »saafremt afstanden mellem arbejdstagerens bopael og familiemedlemmets arbejdsplads eller uddannelsesinstitution noedvendiggjorde, at familiemedlemmet havde egen bolig« (25), men saadanne afbrydelser af det familiemaessige samliv maa »ikke rejse tvivl om, at parterne har faelles bopael i vaertsmedlemsstaten« (26). Det fremgaar imidlertid af forelaeggelseskendelsen, at Haydar Akman, da han flyttede, ikke havde til hensigt senere at vende tilbage til sin fars bolig.

27 Spoergsmaalet, om sagsoegeren i hovedsagen har en opholdsret som foelge af retten til fri adgang til beskaeftigelse, skal saaledes undersoeges paa grundlag af artikel 7, stk. 2.

28 Som den graeske regering har paapeget (27), er der ifoelge bestemmelsens ordlyd tre betingelser, der alle skal vaere opfyldt, for at man kan paaberaabe sig artikel 7, stk. 2.

29 Den paagaeldende skal 1) vaere barn af en tyrkisk arbejdstager, 2) have gennemfoert en erhvervsuddannelse i vaertslandet, og 3) kunne paavise, at en af vedkommendes foraeldre »har vaeret lovligt beskaeftiget i denne stat i mindst tre aar«.

30 Det er ganske vist isaer den tredje betingelse, der er genstand for det praejudicielle spoergsmaal; men det skal dog indledningsvis undersoeges, om Haydar Akman opfylder den foerste betingelse, hvilket den graeske regering har bestridt (28). Parterne har derimod ikke diskuteret, om den anden betingelse er opfyldt, og jeg skal heller ikke komme ind paa dette.

31 Det skal saaledes undersoeges, om Haydar Akman fortsat kan paaberaabe sig sin familiemaessige tilknytning til en »tyrkisk arbejdstager«, selv om hans far paa det tidspunkt, hvor Haydar Akman paaberaaber sig denne egenskab, har forladt vaertsmedlemsstaten og a fortiori det lovlige arbejdsmarked i denne stat.

32 I denne forbindelse giver Domstolens praksis vedroerende den frie bevaegelighed for EF-arbejdstagere efter min mening en god vejledning.

33 Domstolen har fortolket artikel 12 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 (29) i Brown-sagen (30) saaledes, at denne bestemmelse kun hjemler ret til uddannelse i vaertsmedlemsstaten for et barn, der har boet med en eller begge foraeldre, der er arbejdstager(e) dér, mens denne ret ikke gives et barn, der er foedt, efter at den paagaeldende foraelder er ophoert med at arbejde og bo i vaertslandet; allerede heraf kunne det udledes, at en persons status som barn af en arbejdstager (fra Faellesskabet) ikke afhaenger af, at den paagaeldende foraelder har bopael i vaertsmedlemsstaten.

I dommen i Echternach og Moritz-sagen (31) fastslog Domstolen - denne gang klart og uden at det ville vaere noedvendigt fortolke e contrario - foelgende: »et barn af en arbejdstager fra én medlemsstat, der har vaeret beskaeftiget i en anden medlemsstat, bevarer sin egenskab af familiemedlem til en arbejdstager efter betydningen i forordning nr. 1612/68, naar barnets familie vender tilbage til hjemstaten, og barnet, selv efter en vis afbrydelse, bliver i opholdslandet med henblik paa dér at fortsaette sine studier, som det ikke kunne fortsaette i hjemstaten« (32).

34 Reglerne om den frie bevaegelighed for arbejdstagere fra Faellesskabet og deres familiemedlemmer kan ganske vist ikke anvendes direkte paa tyrkiske statsborgere, eftersom Tyrkiet ikke er medlem af Faellesskabet; men de tyrkiske statsborgeres retsstilling i henhold til faellesskabsretten er utvetydigt udformet saaledes, at den saa vidt muligt skal tilnaermes EF-borgernes.

35 Det skal erindres, at associeringsraadet, da det vedtog de sociale bestemmelser i afgoerelse nr. 1/80, tilsigtede i henhold til associeringsaftalens artikel 12 at foretage endnu et skridt henimod en gennemfoerelse af arbejdskraftens frie bevaegelighed og i denne forbindelse lod sig lede af EF-traktatens artikel 48, 49 og 50, da aftalen var taenkt som et forstadium til Tyrkiets optagelse i Faellesskabet. Med henblik paa at sikre, at dette maal naas, er det »uomgaengeligt noedvendigt i videst muligt omfang at overfoere principperne fra disse artikler i traktaten paa tyrkiske arbejdstagere, der har opnaaet de i afgoerelse nr. 1/80 anfoerte rettigheder« (33).

36 Jeg foreslaar derfor, at begrebet »barn af en tyrkisk arbejdstager« fortolkes analogt til den fortolkning af begrebet »barn af en arbejdstager«, som Domstolen har anlagt i forbindelse med bestemmelserne om fri bevaegelighed for arbejdstagere fra Faellesskabet, isaer i de ovennaevnte domme i Brown- samt Echternach og Moritz-sagerne.

37 Heraf konkluderer jeg, at en tyrkisk statsborger, der lovligt er indrejst til en medlemsstat for at gennemfoere en erhvervsuddannelse dér, ikke mister sin egenskab af »barn af en tyrkisk arbejdstager« efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80, blot fordi vedkommendes foraelder paa det tidspunkt, hvor barnet paaberaaber sig denne status, ikke laengere hverken har bopael eller beskaeftigelse i denne medlemsstat.

38 I det foreliggende tilfaelde er det ubestridt, at faderen til Haydar Akman i de foerste seks aar, hvor soennen boede i Tyskland, var en tyrkisk arbejdstager med lovlig beskaeftigelse i denne stat. Det kan derfor ikke med rimelighed paastaas, at Haydar Akman har mistet sin egenskab af barn af en tyrkisk arbejdstager, blot fordi hans far ikke laengere bor i Tyskland.

39 Da det staar fast, at sagsoegeren i hovedsagen endnu kan paaberaabe sig sin familiemaessige tilknytning til en tyrkisk arbejdstager, skal det herefter undersoeges, om sagsoegeren ogsaa opfylder betingelsen om, at en af hans foraeldre »har vaeret lovligt beskaeftiget i denne stat i mindst tre aar«, saaledes at han i medfoer af den frie adgang til beskaeftigelse, som han har efter artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80, ogsaa kan opnaa opholdsret.

40 De to fortolkninger af denne bestemmelse, der i den foreliggende sag er blevet gjort gaeldende for Domstolen, foerer til helt forskellige resultater.

41 Ifoelge den tyske, den graeske og den oestrigske regering kan et barn af en tyrkisk arbejdstager kun opnaa en forlaengelse af sin opholdstilladelse i henhold til artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80, saafremt en af barnets foraeldre baade har haft lovlig beskaeftigelse i vaertsmedlemslandet i mindst tre aar, og den paagaeldende foraelder stadig har dette arbejde paa det tidspunkt, hvor barnet paaberaaber sig denne opholdsret.

42 Kommissionen og sagsoegeren i hovedsagen har derimod gjort gaeldende, at det i henhold til artikel 7, stk. 2, kun forudsaettes, at den paagaeldende har gennemfoert en erhvervsuddannelse i vaertsmedlemsstaten, og at dennes foraelder har haft lovlig beskaeftigelse dér i mindst tre aar. Det kraeves derimod ikke, at den vandrende arbejdstager paa det tidspunkt, hvor den paagaeldendes barn oensker at modtage et tilbud om beskaeftigelse, stadig har bopael eller lovlig beskaeftigelse i vaertslandet.

43 Jeg er overbevist om, at den sidstnaevnte opfattelse er korrekt.

44 Efter min mening taler for det foerste en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af bestemmelsen for denne anskuelse.

45 I den franske version anvendes der en datidsform af verbet - nemlig konjunktiv foernutid - (»à condition qu'un des parents ait légalement exercé«), og der bruges en praeposition (»depuis«), som »angiver det tidspunkt, hvor en handling (eller tilstand), som stadig foreligger paa det tidspunkt, hvor man taler, eller det tidspunkt, man taenker paa, begyndte« (34); i denne version henvises der efter min opfattelse saaledes helt sikkert ikke til en situation, der noedvendigvis foreligger aktuelt. Jeg mener derimod, at formuleringen omfatter to forskellige situationer: situationer, der er afsluttet, og situationer, der begyndte i fortiden og som stadig foreligger.

Hvis lovgiver - saadan som de regeringer, der har interveneret i sagen, har gjort gaeldende - kun havde villet regulere situationer, som foreligger aktuelt, saa havde det utvivlsomt vaeret bedre paa fransk at anvende nutid (eller konjunktiv nutid): artikel 7 ville i saa fald i den franske version have opstillet krav om, at en foraelder »exerce (eller exerçât) ... un emploi ... depuis trois ans au moins«. I oevrigt er artikel 7, stk. 1, affattet i nutid, (»lorsqu'ils y résident régulièrement depuis trois ans [ou cinq ans] au moins«), og denne bestemmelse henviser saaledes noedvendigvis til en aktuel situation og udelukker en situation, som ikke laengere foreligger. Det ser saaledes absolut ud til, at det har betydning, at der anvendes en datidsform i artikel 7, stk. 2.

46 Den tyske regering har dog, ligesom Kommissionen, henvist til, at de praepositioner, der anvendes i de forskellige sproglige versioner (f.eks. praepositionen »depuis« paa fransk, »for« paa engelsk, »seit« paa tysk og »gedurende« paa nederlandsk), kan give anledning til tvivl, da de muligvis medfoerer, at der opstaar forskellig betydning afhaengig af hvilket sprog, bestemmelsen laeses paa.

47 Jeg indroemmer, at en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden ikke i sig selv giver nogen endelig afklaring, men ogsaa formaalet bag artikel 7, stk. 2, er til hinder for at foretage en fortolkning som den, den tyske, den graeske og den oestrigske regering har foreslaaet.

48 Som allerede naevnt indroemmes der i henhold til artikel 7 rettigheder til en ens gruppe personer: tyrkiske arbejdstageres familiemedlemmer. Naar man laeser bestemmelsens stk. 1 og 2, fremgaar imidlertid klart, at de kontraherende parter oenskede at give en del af denne gruppe personer, nemlig arbejdstagernes boern, en saerstilling.

49 Det fremgaar klart, at formaalet med artikel 7, stk. 1 - saadan som Domstolen udtalte i dommen i Kadiman-sagen - er familiesammenfoering, og at der heraf foelger en pligt til, at familiemedlemmet bor sammen med den paagaeldende foraelder; denne pligt udledte Domstolen isaer af formuleringen, »der har faaet tilladelse til at flytte til den paagaeldende medlemsstat« (35).

50 Artikel 7, stk. 2, har derimod ikke saerligt til formaal at skabe gunstige betingelser for familiesammenfoering. Dette fremgaar efter min mening baade af Domstolens praksis og af princippet om bestemmelsens effektive virkning.

I den ovennaevnte dom i Eroglu-sagen konstaterede Domstolen, at det forhold, at et barn af en tyrkisk arbejdstager ikke oprindeligt har faaet meddelt indrejse- og opholdstilladelse »med henblik paa familiesammenfoering, men f.eks. med henblik paa studier ... ikke [kan] fratage en tyrkisk arbejdstagers barn, som opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 2, adgangen til at udnytte de rettigheder, som bestemmelsen giver barnet« (36); Domstolen har saaledes noedvendigvis sondret mellem de forhold, der reguleres efter artikel 7, stk. 2, og de forhold, der er omtalt i dommen i Kadiman-sagen, og som reguleres efter artikel 7, stk. 1.

Hvis man fortolkede artikel 7, stk. 2, der som omtalt specifikt anvendes paa »tyrkiske arbejdstageres boern«, saaledes, at ogsaa denne bestemmelse skaber gunstige betingelser for familiesammenfoering, saa ville reglen slet ikke have nogen effektiv virkning. Hvis man fortolkede bestemmelsen saaledes, saa ville den ikke indeholde noget nyt i forhold til artikel 7, stk. 1, der paa mere bred vis omhandler familiesammenfoering for »familiemedlemmer«, herunder naturligvis boern.

Endelig kunne man, hvis artikel 7, stk. 2, ogsaa havde familiesammenfoering for oeje, efter min opfattelse ikke i afgoerelse nr. 1/80 have opstillet kravet om, at den paagaeldende foraelder skal have haft beskaeftigelse i mindst tre aar. Dette ses, naar man sammenligner med artikel 7, stk. 1. Da denne regel specifikt angaar familiesammenfoering, indeholder den kun betingelser vedroerende foraelderens lovlige beskaeftigelse og ikke yderligere krav vedroerende beskaeftigelsens varighed, der er uden betydning for bestemmelsens formaal.

51 Da artikel 7, stk. 2, ikke specifikt har til formaal at fremme familiesammenfoering, kan det allerede her fastslaas, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes saaledes, at den indeholder et krav om, at foraelder og barn bor sammen paa det tidspunkt, hvor barnet efter at have gennemfoert sin erhvervsuddannelse vil soege arbejde.

52 Formaalet med den omtvistede bestemmelse er i virkeligheden et helt andet end familiesammenfoering. Som Kommissionen har fremfoert, medvirker bestemmelsen til at opfatte barnet som et selvstaendigt individ, der netop har gennemfoert studier i en medlemsstat for at oege sine chancer for selv at finde et arbejde og ikke laengere vaere afhaengig af, at hans foraelder skaffer ham midler til livets ophold. Bestemmelsen har til formaal at give en lettere adgang til arbejdsmarkedet for de tyrkiske arbejdstageres boern, der har gennemfoert en erhvervsuddannelse, end for de boern, der ikke har gennemfoert saadanne studier.

Denne fortolkning stemmer overens med den opfattelse af erhvervsuddannelsens betydning, som Domstolen udtrykte i dommen i Gravier-sagen (37) med hensyn til EF-borgere: »adgangen til faglig uddannelse kan isaer fremme den frie bevaegelighed for personer overalt i Faellesskabet, idet de herved kan kvalificere sig i en medlemsstat, hvor de paataenker at udoeve deres erhverv«.

53 Det forhold, at en tyrkisk arbejdstagers barn har gennemfoert en erhvervsuddannelse, giver saaledes barnet en selvstaendig ret til beskaeftigelse, saafremt barnets foraelder engang havde eller stadig har tilknytning til medlemsstatens arbejdsmarked.

54 Ud over dette selvstaendige formaal med artikel 7, stk. 2, set i forhold til artikel 7, stk. 1, skal der afgjort ogsaa tages hensyn til den sammenhaeng, som bestemmelsen indgaar i.

55 Man ville rent faktisk paavirke den »sammenhaeng i ordningen«, der blev skabt ved afgoerelse nr. 1/80, og som Domstolen har tillagt stor betydning (38), hvis man antog, at artikel 7, stk. 2, kun kan anvendes, saafremt den tyrkiske foraelder til det barn, som har gennemfoert sine studier, stadig arbejder paa det tidspunkt, hvor barnet oensker at komme ind paa arbejdsmarkedet.

56 Der skal i denne forbindelse henvises til formuleringen i artikel 9 i afgoerelse nr. 1/80, der regulerer de tyrkiske boerns adgang til erhvervsuddannelse. De beroerte personer vil noedvendigvis paaberaabe sig denne bestemmelse paa et tidspunkt, der ligger forud for deres jobsoegning, i modsaetning til artikel 7, stk. 2, der regulerer den situation, som de boern af tyrkiske foraeldre befinder sig i, der har gennemfoert deres erhvervsuddannelse.

Blandt artikel 9's betingelser for, at tyrkiske boern har adgang »til almindelig skoleundervisning og erhvervsuddannelse« stilles der foruden kravet om, at boernene »har lovlig bopael« hos deres foraeldre i vaertsmedlemsstaten, krav om, at foraeldrene »er eller ... har vaeret lovligt beskaeftiget« i medlemsstaten.

Det kraeves saaledes paa ingen maade, at foraelderen til det barn, der oensker adgang til en uddannelse, har lovlig beskaeftigelse paa det tidspunkt, hvor barnet paaberaaber sig artikel 9. Det ville efter min opfattelse derfor vaere inkonsekvent, for ikke at sige absurd, at opstille et saadant krav paa det tidspunkt, hvor barnet har afsluttet sin erhvervsuddannelse. For naar det ifoelge artikel 9 tillades, at den tyrkiske foraelder ikke laengere er beskaeftiget paa det tidspunkt, hvor dennes barn starter paa en erhvervsuddannelse, hvordan kan man saa med rimelighed regne med eller kraeve, at foraelderen har beskaeftigelse nogle aar senere, naar barnet afslutter uddannelsen?

57 Jeg mener derfor, at den lovlige beskaeftigelse, som foraelderen i henhold til artikel 7, stk. 2, skal have haft i vaertsmedlemsstaten i mindst tre aar, kan vaere saavel en aktuel som en tidligere beskaeftigelse.

58 Min opfattelse kan heller ikke rokkes af den tyske regerings argument om, at man ved at foretage en anden fortolkning end den, regeringen har fremsat i sit indlaeg, ville behandle tyrkiske arbejdstageres boern bedre end boern af EF-borgere, der i henhold til artikel 5 i forordning (EOEF) nr. 1251/70 (39) kun har ret til at blive boende i vaertslandet, hvis de paaberaaber sig denne ret senest to aar efter, at den arbejdstager, der havde ret til fri bevaegelighed, ophoerte med at arbejde.

Artikel 5 i den naevnte forordning har ikke det samme saglige og personelle anvendelsesomraade som artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80: For det foerste vedroerer forordning nr. 1251/70 familiemedlemmernes ret til at blive boende og ikke deres ret til at modtage ethvert tilbud om beskaeftigelse; for det andet finder forordningen kun anvendelse paa mindreaarige boern under 21 aar eller personer, der er ligestillet hermed (40).

59 Det er efter min mening derimod vigtigt at sikre, at artikel 7, stk. 2, til en vis grad anvendes paa samme maade som bestemmelserne i artikel 6. Det gaelder om ikke at behandle de tyrkiske arbejdstageres boern, der har gennemfoert en erhvervsuddannelse - hvor kort denne end maatte vaere - mere fordelagtigt end deres foraeldre, der muligvis har arbejdet i vaertslandet i aartier.

60 Som det fremgaar af den ovennaevnte dom i Bozkurt-sagen, er en tyrkisk arbejdstager, der definitivt har forladt arbejdsmarkedet i en medlemsstat, f.eks. fordi han har naaet pensionsalderen, eller fordi han er blevet helt og varigt uarbejdsdygtig, ikke berettiget til i medfoer af artikel 6, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80 at blive boende paa denne stats omraade. Det fremgaar derimod af dommen i Tetik-sagen, at en tyrkisk statsborger »for saa vidt [den paagaeldende] er en egentlig arbejdssoegende, der faktisk soeger ny loennet beskaeftigelse og i givet fald overholder de gaeldende retsforskrifter i vaertsmedlemsstaten« ikke skal anses for at have forladt en medlemsstats arbejdsmarked definitivt. Den paagaeldende er, ligesom EF-borgere, der er i den samme situation (41), stadigvaek tilknyttet »denne stats lovlige arbejdsmarked inden for den frist, som med rimelighed er noedvendig, for at han kan finde ny beskaeftigelse« (42).

61 Ud fra en hensyntagen til reglernes sammenhaeng mener jeg derfor, at en tyrkisk arbejdstagers barn i medfoer af artikel 7, stk. 2, ganske vist har ret til at modtage ethvert tilbud om beskaeftigelse, naar han har gennemfoert sin erhvervsuddannelse, og opnaar en tilsvarende opholdsret; men denne ret skal - i henhold til formuleringen vedroerende tyrkiske arbejdstagere i dommen i Tetik-sagen (43), hvori der henvises til dommen i Antonissen-sagen (44) - udoeves inden for »en rimelig frist«, dvs. en rimelig frist »til i den medlemsstat, hvortil han er rejst, at faa kendskab til de beskaeftigelsestilbud, der svarer til hans erhvervsmaessige kvalifikationer, og i givet fald til at foretage det noedvendige for at blive ansat«. Dette krav er tilsyneladende opfyldt i den foreliggende sag, eftersom sagsoegeren i hovedsagen over for den forelaeggende ret har henvist til forskellige tilbud om ansaettelse.

Forslag til afgoerelse

62 Paa grundlag af disse overvejelser foreslaar jeg Domstolen at give Verwaltungsgericht Koeln foelgende svar:

»En tyrkisk arbejdstagers barn har inden for en rimelig frist, efter at han har afsluttet en erhvervsuddannelse i vaertsmedlemsstaten, en opholdsret, der foelger af retten til beskaeftigelse efter artikel 7, stk. 2, i afgoerelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, der er vedtaget af det associeringsraad, som er oprettet ved associeringsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Tyrkiet, naar en af barnets foraeldre er eller har vaeret lovligt beskaeftiget i vaertsmedlemsstaten i mindst tre aar; det er ikke noedvendigt, at denne foraelder stadig arbejder eller bor i denne medlemsstat paa det tidspunkt, hvor barnet oensker at komme ind paa arbejdsmarkedet.«

(1) - Denne afgoerelse af 19.9.1980 om udvikling af associeringen traadte i kraft en 1.7.1980. Den er ikke blevet offentliggjort i EF-Tidende, men kan findes i et vaerk fra Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer: CEE-TR 132/80.

(2) - Undertegnet den 23.11.1970 i Bruxelles med henblik paa at fastlaegge betingelserne, de naermere forhold og tidsplanen for gennemfoerelse af associeringens overgangsfase og indgaaet, godkendt og bekraeftet paa Faellesskabets vegne ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2760/72 af 19.12.1972 (Samling af Aftaler Indgaaet af De Europaeiske Faellesskaber, bind 3, s. 581).

(3) - Undertegnet den 12.9.1963 i Ankara paa den ene side af Republikken Tyrkiet og paa den anden side af EOEF's medlemsstater og Faellesskabet, og indgaaet, godkendt og bekraeftet paa Faellesskabets vegne ved Raadets afgoerelse 64/732/EOEF af 23.12.1963 (Samling af Aftaler Indgaaet af De Europaeiske Faellesskaber, bind 3, s. 541).

(4) - Dette fremgaar af angivelser i forelaeggelseskendelsen.

(5) - Sag C-355/93, Sml. I, s. 5113.

(6) - Dom af 14.11.1989, sag 30/88, Graekenland mod Kommissionen, Sml. s. 3711, praemis 13, og af 20.9.1990, sag C-192/89, Sevince, Sml. I, s. 3461, praemis 9 og 12.

(7) - Dom af 16.12.1992, sag C-237/91, Kus, Sml. I, s. 6781, praemis 25. Jf. ligeledes dommen i sagen Eroglu, naevnt ovenfor, praemis 10, og af 23.1.1997, sag C-171/95, Tetik, Sml. I, s. 329, praemis 21.

(8) - Dom af 6.6.1995, sag C-434/93, Bozkurt, Sml. I, s. 1475, praemis 14 og 19, og dommen i Tetik-sagen, naevnt ovenfor, praemis 20.

(9) - I associeringsaftalens artikel 28 bestemmes foelgende: »Naar aftalens funktion har gjort det muligt at forudse Tyrkiets fuldstaendige overtagelse af de forpligtelser, der hidroerer fra traktaten om oprettelse af Faellesskabet, undersoeger de kontraherende parter muligheden for Tyrkiets optagelse i Faellesskabet.«

(10) - Jf. vedroerende artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 2, f.eks. dommen i Eroglu-sagen, naevnt ovenfor, praemis 17; med hensyn til artikel 7, stk. 1, kan der henvises til dom af 17.4.1997, sag C-351/95, Kadiman, Sml. I, s. 2133, praemis 28.

(11) - Jf. isaer dommen i Eroglu-sagen, naevnt ovenfor, praemis 18.

(12) - Dommen i Sevince-sagen, naevnt ovenfor, praemis 29.

(13) - Dommen i Kus-sagen, naevnt ovenfor, praemis 30.

(14) - Dommen i Eroglu-sagen, naevnt ovenfor, praemis 20.

(15) - A.st., praemis 23.

(16) - Dette er ordlyden i forelaeggelseskendelsen.

(17) - Jf. dommen i Tetik-sagen, naevnt ovenfor, praemis 26.

(18) - Hvad angaar spoergsmaalet, om en beskaeftigelse er »lovlig« i artikel 6, stk. 1's forstand, kan der henvises til ovennaevnte dom i Sevince-sagen, praemis 30: Udtrykket »forudsaetter ... at den paagaeldende arbejdstagers situation paa arbejdsmarkedet [i en medlemsstat] er permanent og ikke kun foreloebig«. Dette er blevet bekraeftet i dommen i Kus-sagen, naevnt ovenfor, praemis 14, og i dommen i Bozkurt-sagen, praemis 26, hvor det i oevrigt praeciseres i praemis 27, at »spoergsmaalet om, hvorvidt en beskaeftigelse af en vis varighed er lovlig, skal afgoeres i henhold til lovgivningen i vaertsstaten«.

(19) - Praemis 34.

(20) - A.st., isaer praemis 35, 36 og 38.

(21) - A.st., praemis 39.

(22) - A.st., praemis 40.

(23) - A.st., praemis 42.

(24) - Jf. ordlyden af forelaeggelseskendelsen.

(25) - A.st., praemis 42.

(26) - A.st., praemis 48.

(27) - S. 8 i den franske oversaettelse af den graeske regerings indlaeg.

(28) - A.st.

(29) - Raadets forordning af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, EFT 1968 II, s. 467.

(30) - Dom af 21.6.1988, sag 197/86, Sml. s. 3205, praemis 30.

(31) - Dom af 15.3.1989, forenede sager 389/87 og 390/87, Sml. s. 723.

(32) - A.st., praemis 23, min fremhaevelse.

(33) - Dommen i Bozkurt-sagen, a.st., praemis 20. Jf. ligeledes den nyere dom i Tetik-sagen, a.st., praemis 20 og 28.

(34) - J. Girodet, Dictionnaire Bordas des pièges et difficultés de la langue française, Les référents Bordas.

(35) - Praemis 29, min fremhaevelse.

(36) - Dommen i Eroglu-sagen, a.st., praemis 22.

(37) - Dom af 13.2.1985, sag 293/83, Sml. s. 593, praemis 24.

(38) - Dom af 29.5.1997, sag C-386/95, Eker, Sml. I, s. 2697, praemis 23.

(39) - Kommissionens forordning af 29.6.1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (EFT 1970 II, s. 348).

(40) - De familiemedlemmer, som forordningen finder anvendelse paa, er i overensstemmelse med dens artikel 1, dem, der er omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 1612/68; med hensyn til efterkommere er der efter artikel 1, litra a), tale om »efterkommere i lige linje, der er under 21 aar eller forsoerges af ham«.

(41) - Dom af 26.2.1991, sag C-292/89, Antonissen, Sml. I, s. 745, praemis 13, 15 og 16, som der henvises til i praemis 27 i dommen i Tetik-sagen.

(42) - Dommen i Tetik-sagen, a.st., praemis 46.

(43) - Praemis 27-30.

(44) - Praemis 13, 15 og 16.