ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Sidstnævnte bestemmelse, sammenholdt med forfatningens artikel 5, stk. 4, henviser generelt til generelle retlige principper med henblik på at udfylde et retligt tomrum, men det fremgår ikke af forelæggelsesafgørelsen, at bestemmelserne i forordning nr. 1896/2006 som sådan ved national ret er blevet gjort anvendelige på direkte og ubetinget vis på en situation, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, for hvilken der ønskes en fortolkning. De nævnte nationale bestemmelser begrænser sig snarere til at bemyndige den påkendende ret til at anvende generelle principper samt nationale og EU-retlige bestemmelser med henblik på gennem retspraksis og efter egen bedømmelse af de konklusioner, der kan udledes af disse bestemmelser og principper, at udfylde den konstaterede lakune.
Artikel 104 i LGSS, som ændret, med overskriften »[Betalings]ansvarlig person« bestemmer i stk. 1:

»Arbejdsgiveren er ansvarlig for opfyldelse af betalingsforpligtelsen og betaler sit eget såvel som arbejdstagernes bidrag fuldt ud.

De i artikel 15 og artikel 127, stk. 1 og 2, i denne lov omhandlede personer eller enheder uden juridisk personlighed hæfter ligeledes solidarisk, subsidiært eller mortis causa herfor.

Det solidariske ansvar ved overdragelse af ejerskabet af bedriften, industrivirksomheden eller handelsvirksomheden omhandlet i artikel 127 omfatter al gæld opstået forud for overdragelsen. Denne overdragelse anses for at have fundet sted, selv når der er tale om et selskab med lønmodtagermedejerskab eller deltagende arbejdstagere (»sociedad laboral«), der viderefører bedriften, industrivirksomheden eller handelsvirksomheden, uanset om denne består af arbejdstagere, der har arbejdet for den tidligere arbejdsgiver, eller ej.

Hvis arbejdsgiveren er et selskab eller en enhed, der er blevet opløst og afviklet, overføres dennes forpligtelser i forbindelse med skyldige bidrag til social sikring, som ikke er betalt, til selskabsdeltagerne eller indehaverne af andele i kapitalen, som hæfter solidarisk for betalingen op til et beløb, der svarer til værdien af det provenu fra likvidationen, der tilfalder dem.

[…]«
I denne sammenhæng skal der ligeledes mindes om, at Tribunal do Trabalho do Porto i den sag, der gav anledning til kendelse Sindicato dos Bancários do Norte m.fl. (EU:C:2013:149), havde forelagt præjudicielle spørgsmål omkring finansloven for 2011, der var sammenfaldende med de spørgsmål, der blev forelagt i den sag, der gav anledning til kendelse Sindicato Nacional dos Profissionais de Seguros e Afins (EU:C:2014:2036), vedrørende finansloven for 2012. I den første af disse kendelser havde Domstolen allerede fastslået, at det var åbenbart, at den ikke havde kompetence til at behandle de således stillede spørgsmål, i betragtning af den omstændighed, at forelæggelsesafgørelsen ikke indeholdt noget konkret element, der gav belæg for at antage, at den pågældende lov tilsigtede at gennemføre EU-retten.
Betingelserne for udsættelse af gennemførelsen og fastsættelse af foreløbige forholdsregler skal være opfyldt, når den part, der har fået medhold i sagen ved første instans, fremsætter en begæring om foreløbige forholdsregler inden for rammerne af en appelprocedure, der er indledt af modparten til prøvelse af en dom afsagt af Retten, hvorved en forordning annulleres. Denne regel finder anvendelse i en situation, hvor Retten har givet sagsøgeren i første instans medhold, idet den nævnte appel ellers ville miste den opsættende virkning, der foreskrives i artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen. Når dommeren i en sag om foreløbige forholdsregler ved den ret, hvor appelsagen er iværksat, anvender disse betingelser, således som de fortolkes i Domstolens praksis, kan han imidlertid ikke se bort fra den omstændighed, at retten i første instans har givet sagsøgeren medhold ved denne instans. De nævnte betingelser skal derfor finde anvendelse mutatis mutandis.

Betingelsen om fumus boni juris er opfyldt, når der på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler er en væsentlig juridisk uenighed mellem parterne, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre. Når der er tale om en begæring om foreløbige forholdsregler, der er fremsat inden for rammerne af en appelsag, der har opsættende virkning, fordi den har til formål at opnå ophævelse af en dom, hvorved Retten har annulleret en forordning, skal dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler foretage en prøvelse af en begæring fra den part, der fik medhold i første instans. Når dette er sagt, skal dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler vurdere, om de af denne part påberåbte argumenter for afvisning af appellen ikke forekommer at være uden rimeligt grundlag, dvs. om argumenterne indebærer en tilstrækkelig stor sandsynlighed for, at partens påstand vil blive tiltrådt. Dette indebærer, at den part, som har fået medhold i første instans, uanset de af modparten fremsatte appelanbringender skal godtgøre, at vedkommendes modargumenter er tilstrækkelige troværdige til, at parten umiddelbart må gives medhold, og at det således ikke klart fremgår, at den appellerede dom skal ophæves.

(jf. præmis 21, 22, 24 og 25)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 5. november 2014 – VG Vodoopskrba

(Sag C-254/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — direktiv 2000/60/EF — pris, der opkræves forbrugeren — mulighed for at opkræve de faste omkostninger — faktiske omstændigheder, der lå forud for Republikken Kroatiens tiltrædelse af Den Europæiske Union — Domstolen åbenbart inkompetent«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — fortolkning af et fællesskabsdirektiv i en tvist, der lå forud for en stats tiltrædelse af Den Europæiske Union — udelukket (art. 267 TEUF) (jf. præmis 10 og 11)

Konklusion

Den Europæiske Unions Domstol er åbenbart inkompetent til at besvare det præjudicielle spørgsmål, som Općinski sud u Velikoj Gorici (Kroatien) har forelagt.

( 1 ) – EUT C 253 af 4.8.2014.

Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 5. november 2014 – VG Vodoopskrba

(Sag C-254/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — direktiv 2000/60/EF — pris, der opkræves forbrugeren — mulighed for at opkræve de faste omkostninger — faktiske omstændigheder, der lå forud for Republikken Kroatiens tiltrædelse af Den Europæiske Union — Domstolen åbenbart inkompetent«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — fortolkning af et fællesskabsdirektiv i en tvist, der lå forud for en stats tiltrædelse af Den Europæiske Union — udelukket (art. 267 TEUF) (jf. præmis 10 og 11)

Konklusion

Den Europæiske Unions Domstol er åbenbart inkompetent til at besvare det præjudicielle spørgsmål, som Općinski sud u Velikoj Gorici (Kroatien) har forelagt.

( 1 ) EUT C 253 af 4.8.2014.
Når Domstolen er forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende tarifering, er dens opgave i højere grad at oplyse den nationale ret om de kriterier, ved anvendelse af hvilke den nationale ret er i stand til at tarifere de pågældende produkter korrekt i den kombinerede nomenklatur, end selv at foretage denne tarifering, så meget desto mere som Domstolen ikke nødvendigvis er i besiddelse af alle de hertil nødvendige oplysninger. Den nationale ret er således under alle omstændigheder bedre i stand til at foretage tariferingen. Med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar og gøre denne i stand til at foretage den tarifering, som den er blevet anmodet om, kan Domstolen imidlertid som led i samarbejdet med de nationale domstole, og henset til de i forelæggelsesafgørelsen anførte oplysninger, give den forelæggende ret alle de oplysninger, som den finder nødvendige.

(jf. præmis 28 og 29)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — det ældre varemærkes svage grad af særpræg — indvirkning [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 22-24)
Nøgleord

Afgørelse

Nøgleord Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig – afvisning (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94) Afgørelse Konklusion Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria regionale della Lombardia (Italien) ved kendelse af 19. december 2013 afvises.

Domstolens kendelse (Tredje Afdeling) af 17. juli 2014 – 3D I

(Sag C-107/14)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen samt begrundelse for nødvendigheden af at besvare det præjudicielle spørgsmål — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig — afvisning (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria regionale della Lombardia (Italien) ved kendelse af 19. december 2013 afvises.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – anvendelsesområde – kontraktvilkår i en aftale, der er indgået inden en medlemsstats tiltrædelse af Unionen – ikke omfattet

(Rådets direktiv 93/13, art. 10, stk. 1, andet afsnit)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – fortolkning af et fællesskabsdirektiv i en tvist forud for en stats tiltrædelse af Den Europæiske Union – ikke omfattet

(Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2)

3. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – Domstolen åbenbart inkompetent

(Art. 267 TEUF)

4. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af Unionens charter om grundlæggende rettigheder – genstand for den nationale tvist uden tilknytning til EU-retten – Domstolen ikke kompetent

(Art. 6, stk. 1, TEU; art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 51, stk. 1 og 2)

Sammendrag

1. For så vidt som det fremgår af artikel 10, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, at direktivet kun finder anvendelse på aftaler, der er indgået efter den 31. december 1994, hvor fristen for gennemførelsen af direktivet udløb, må det konstateres, at direktiv 93/13 ikke finder anvendelse på en aftale, der er indgået inden datoen for den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Unionen. I denne henseende skal der tages hensyn til den dato, hvor aftalen blev indgået, med henblik på at afgøre, om direktivet finder anvendelse på denne aftale, idet den periode, hvor aftalen har virkning, ikke er relevant.

(jf. præmis 28)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 27)

3. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 36, 37 og 40)

4. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 44 og 45)
1.

Retslig procedure — stævning — formkrav — stævning underskrevet af en advokat uden møderet for en ret i en medlemsstat eller i en stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde — afvisning — forpligtelse for Retten til at underrette sagsøgeren om uregelmæssigheden — foreligger ikke — berigtigelse efter søgsmålsfristens udløb — afvisning fra realitetsbehandling (statutten for Domstolen, art. 19; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 6) (jf. præmis 15, 16 og 21)
2)

Artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2003/96 skal fortolkes således, at bestemmelsen kan påberåbes af en borger over for den kompetente nationale myndighed under en tvist, der verserer for de nationale domstole, med henblik på at udelukke anvendelsen af en national lovgivning, som er uforenelig med denne bestemmelse.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 26. februar 2015 –

Fundação Calouste Gulbenkian mod KHIM

(Sag C-414/14 P)

»Appel — EF-varemærker — ordmærket GULBENKIAN — indsigelse fra indehaveren af det kendte nationale varemærke, firmanavnet og de nationale logoer, der indeholder ordbestanddelene »Fundação Calouste Gulbenkian« — indsigelsen delvis forkastet — formaliteten vedrørende de for første gang for Retten fremlagte beviser — risiko for forveksling«

1. EF-varemærker — klagesag — søgsmål ved Unionens retsinstanser — Rettens kompetence — ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der for Retten fremlægges for første gang — udelukket (Rettens procesreglement, art. 135, stk. 4; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65, stk. 2) (jf. præmis 38)

2. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 48 og 49)

3. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning (Domstolens procesreglement, art. 170, stk. 1) (jf. præmis 52)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Fundação Calouste Gulbenkian bærer sine egne omkostninger.

Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 26. februar 2015 –

Fundação Calouste Gulbenkian mod KHIM

(Sag C-414/14 P)

»Appel — EF-varemærker — ordmærket GULBENKIAN — indsigelse fra indehaveren af det kendte nationale varemærke, firmanavnet og de nationale logoer, der indeholder ordbestanddelene »Fundação Calouste Gulbenkian« — indsigelsen delvis forkastet — formaliteten vedrørende de for første gang for Retten fremlagte beviser — risiko for forveksling«

1. EF-varemærker — klagesag — søgsmål ved Unionens retsinstanser — Rettens kompetence — ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der for Retten fremlægges for første gang — udelukket (Rettens procesreglement, art. 135, stk. 4; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65, stk. 2) (jf. præmis 38)

2. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 48 og 49)

3. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning (Domstolens procesreglement, art. 170, stk. 1) (jf. præmis 52)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
3.

Appel — anbringender — retlig fejl — undladelse af at tage hensyn til alle relevante faktorer ved vurderingen af risikoen for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 38 og 39)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 11. december 2014 – Agrocaramulo

(Sag C-70/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — Rådets forordning (EØF) nr. 3846/87 — landbrug — fælles markedsordning — eksportrestitutioner — fjerkrækød — »udsætterhøns« — nomenklaturen over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter — klassificering«

Landbrug — fælles markedsordning — fjerkrækød — eksportrestitutioner — tarifering i den kombinerede nomenklatur over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter — fjerkræslagtekroppe som omhandlet i varekode 0207 12 10 9900 og 0207 12 90 9190 — æglæggende høns, der slagtes ved læggeperiodens afslutning, hvor deres knogler er fuldstændig forbenede — ikke omfattet (Kommissionens forordning nr. 3846/87, bilag I) (jf. præmis 22 og konkl.)

Konklusion

Bilag I til Kommissionens forordning (EØF) nr. 3846/87 af 17. december 1987 om fastsættelsen af nomenklaturen over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2091/2005 af 15. december 2005, skal fortolkes således, at æglæggende høns, der slagtes ved læggeperiodens afslutning, hvor deres knogler er fuldstændig forbenede, benævnt »udsætterhøns«, ikke henhører under varebeskrivelsen »I andre tilfælde«, der er anført under varekode 0207 12 10 9900 og 0207 12 90 9190, som er angivet i dette bilag.

( 1 ) – EUT C 135 af 5.5.2014.

Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 11. december 2014 – Agrocaramulo

(Sag C-70/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — Rådets forordning (EØF) nr. 3846/87 — landbrug — fælles markedsordning — eksportrestitutioner — fjerkrækød — »udsætterhøns« — nomenklaturen over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter — klassificering«

Landbrug — fælles markedsordning — fjerkrækød — eksportrestitutioner — tarifering i den kombinerede nomenklatur over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter — fjerkræslagtekroppe som omhandlet i varekode 0207 12 10 9900 og 0207 12 90 9190 — æglæggende høns, der slagtes ved læggeperiodens afslutning, hvor deres knogler er fuldstændig forbenede — ikke omfattet (Kommissionens forordning nr. 3846/87, bilag I) (jf. præmis 22 og konkl.)

Konklusion

Bilag I til Kommissionens forordning (EØF) nr. 3846/87 af 17. december 1987 om fastsættelsen af nomenklaturen over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2091/2005 af 15. december 2005, skal fortolkes således, at æglæggende høns, der slagtes ved læggeperiodens afslutning, hvor deres knogler er fuldstændig forbenede, benævnt »udsætterhøns«, ikke henhører under varebeskrivelsen »I andre tilfælde«, der er anført under varekode 0207 12 10 9900 og 0207 12 90 9190, som er angivet i dette bilag.

( 1 ) EUT C 135 af 5.5.2014.
3)

Det tilkommer den forelæggende ret i overensstemmelse med national ret, kollektive overenskomster og/eller national praksis at vurdere, hvilken form for godtgørelse der skal tilkendes en arbejdstager såsom sagsøgeren i hovedsagen, for at denne godtgørelse kan anses for en foranstaltning, der er tilstrækkelig effektiv til at kunne forhindre misbrug som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1. Det tilkommer i givet fald ligeledes den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de relevante bestemmelser i national ret i overensstemmelse med EU-retten.
Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 11. december 2014 – Carbunión mod Rådet

(Sag C-99/14 P) ( 1 )

»Appel — statsstøtte — afgørelse 2010/787/EU — statsstøtte til fremme af lukning af urentable kulminer — betingelser for at anse denne støtte for forenelig med det indre marked — Domstolens procesreglements artikel 181«

1. Appel — frister — beregning (statutten for Domstolen, art. 56; Domstolens procesreglement, art. 49, stk. 2, art. 51 og art. 57, stk. 7) (jf. præmis 16)

2. Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — afvisning — anfægtelse af den af Retten foretagne fortolkning eller anvendelse af EU-retten — formaliteten [art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 18)

3. Annullationssøgsmål — formål — delvis annullation — betingelse — de anfægtede bestemmelser kan udskilles — bestemmelser i en rådsbesluting om støtte til fremme af lukning af ikke-konkurrencedygtige kulminer — annullation af ændring af beslutningens materielle indhold — betingelse ikke opfyldt — afvisning (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 1407/2002; Rådets beslutning 2010/787) (jf. præmis 26-32, 41 og 42)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Federación Nacional de Empresarios de Minas de Carbón (Carbunión) betaler appelsagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 112 af 14.4.2014.

Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 11. december 2014 – Carbunión mod Rådet

(Sag C-99/14 P) ( 1 )

»Appel — statsstøtte — afgørelse 2010/787/EU — statsstøtte til fremme af lukning af urentable kulminer — betingelser for at anse denne støtte for forenelig med det indre marked — Domstolens procesreglements artikel 181«

1. Appel — frister — beregning (statutten for Domstolen, art. 56; Domstolens procesreglement, art. 49, stk. 2, art. 51 og art. 57, stk. 7) (jf. præmis 16)

2. Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — afvisning — anfægtelse af den af Retten foretagne fortolkning eller anvendelse af EU-retten — formaliteten [art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 18)

3. Annullationssøgsmål — formål — delvis annullation — betingelse — de anfægtede bestemmelser kan udskilles — bestemmelser i en rådsbesluting om støtte til fremme af lukning af ikke-konkurrencedygtige kulminer — annullation af ændring af beslutningens materielle indhold — betingelse ikke opfyldt — afvisning (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 1407/2002; Rådets beslutning 2010/787) (jf. præmis 26-32, 41 og 42)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Federación Nacional de Empresarios de Minas de Carbón (Carbunión) betaler appelsagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 112 af 14.4.2014.
4.

Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl — afvisning [art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 42-44)
En begæring om foreløbige forholdsregler, som er indgivet som led i en appel af en dom afsagt af Retten, hvorved Kommissionen frifandtes for en påstand om annullation af en afgørelse, der fastslog en statsstøttes uforenelighed med det indre marked og anordnede tilbagesøgning heraf, skal ikke afvises, alene fordi den sigter mod at udsætte den anfægtede afgørelse og ikke kun mod at udsætte opfyldelsen af den appellerede dom.

Betingelsen om fumus boni juris er opfyldt, når der under sagen om de foreløbige forholdsregler foreligger en væsentlig uenighed af retlig eller faktisk karakter, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre, hvorfor hovedsagen ikke umiddelbart forekommer at være uden rimeligt grundlag. Eftersom formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, således at det undgås, at den retsbeskyttelse, Domstolen yder, bliver mangelfuld, skal en retsinstans i en sag om foreløbige forholdsregler blot vurdere, om de anbringender, der er påberåbt som led i hovedsagen, umiddelbart er irrelevante for at fastslå, om der er tilstrækkelig stor sandsynlighed for, at påstanden i hovedsagen tiltrædes.

Hvad angår en begæring om foreløbige forholdsregler, som er indgivet som led i en appel af en dom afsagt af Retten, hvorved Kommissionen frifandtes for en påstand om annullation af en afgørelse, der fastslog en statsstøttes uforenelighed med det indre marked og anordnede tilbagesøgning heraf, har den omstændighed, at der med denne begæring ønskes anordnet en udsættelse med at gennemføre den anfægtede afgørelse og ikke en udsættelse med at opfylde den appellerede dom, betydning for vurderingen af, om fumus boni juris-betingelsen er opfyldt.

Uanset hvor overbevisende de anbringender og argumenter, som er påberåbt over for den appellerede dom, måtte være, er de således ikke tilstrækkelige til retligt at godtgøre, at udsættelsen af gennemførelsen af den for Retten anfægtede afgørelse umiddelbart forekommer berettiget. For at godtgøre, at betingelsen om fumus boni juris er opfyldt, skal appellanten endvidere vise, at de anbringender og argumenter, som denne under søgsmålet for Retten har påberåbt sig til støtte for denne afgørelses ulovlighed, kan godtgøre, at den begærede udsættelse umiddelbart forekommer berettiget, selv om EU’s retsinstanser allerede har undersøgt dem og forkastet dem som ugrundede.

(jf. præmis 20-22 og 24)