26

Under disse omstændigheder har den regionale skattekommission i Mestre-Venezia besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er den nationale lovgivning vedrørende terminaludstyr til den jordbaserede mobile radiotjeneste, navnlig — artikel 2, stk. 4, i lovdekret nr. 4/2014, ophøjet til lov nr. 50/2014, sammenholdt med — artikel 160 i [lovgivningsdekret] nr. 259/2003 og — artikel 21 i [den vedlagte tarifliste], som ved at sidestille terminaludstyr med radiostationer forpligter brugeren til at opnå en generel tilladelse og en radiolicens, der danner grundlaget for opkrævning af afgiften, forenelig med fællesskabsretten (direktiv 1999/5 samt [netværksdirektiverne])? Med specifik henvisning til brugen af terminaludstyr er den italienske stats krav om at forpligte brugeren til at opnå en generel tilladelse og en radiolicens, henset til, at omsætning af, fri bevægelighed for og ibrugtagning af terminaludstyret allerede fuldt ud er reguleret af fællesskabsretlige retskilder (direktiv 1999/5), uden at disse fastlægger en generel tilladelse og/eller licens, da forenelig med fællesskabsretten, såfremt det bemærkes, at den generelle tilladelse og licensen kræves i henhold til den nationale lovgivning: — selv om den generelle tilladelse er en foranstaltning, som ikke berører brugeren af terminaludstyret, men udelukkende de virksomheder, som omfattes af udbuddet af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (artikel 1, 2 og 3 i direktiv 2002/20) — på trods af, at der stilles krav om myndighedsgodkendelse med hensyn til individuelle rettigheder til brugen af radiofrekvenser og med hensyn til rettighederne til brugen af numre, hvilket udgør situationer uden nogen som helst forbindelse med brug af terminaludstyr — selv om fællesskabsretten ikke fastsætter nogen pligt til at opnå en generel tilladelse eller en licens for terminaludstyr — selv om artikel 8 i direktiv 1999/5 fastlægger, at medlemsstaterne »[ikke må] forbyde, begrænse eller hindre markedsføring eller ibrugtagning på deres område af apparatur, som er forsynet med […] CE-mærkning« — på trods af den grundlæggende og lovmæssige forskel samt den manglende ensartethed mellem en radiostation og terminaludstyret til den jordbaserede mobile radiotjeneste? 2) Er den nationale lovgivning, navnlig — artikel 2, stk. 4, i lovdekret nr. 4/2014, ophøjet til lov nr. 50/2014, sammenholdt med — artikel 160 i [lovgivningsdekret] nr. 259/2003 — artikel 21 i [den vedlagte tarifliste] og — artikel 3 i ministerielt dekret nr. 33/1990, i henhold til hvilken — den af artikel 20 i direktiv 2002/22 omhandlede kontrakt – der indgås mellem operatøren og brugeren til regulering af forretningsforbindelserne mellem på den ene side forbrugere og slutbrugere og på den anden side en eller flere virksomheder, som leverer tilslutningen og de tilknyttede tjenester – »i sig selv« også kan gælde som erstatning for den generelle tilladelse og/eller radiolicens, uden nogen former for indgreb, aktiviteter eller kontrol fra de offentlige myndigheder, og — kontrakten også skal indeholde oplysningerne vedrørende terminaludstyrets type og den respektive godkendelse (ikke fastlagt i henhold til artikel 8 i direktiv 1999/5), forenelig med fællesskabsretten (direktiv 1999/5 og direktiv 2002/20, i særdeleshed artikel 20)? 3) Er bestemmelserne i artikel 2, stk. 4, i lovdekret nr. 4/2014, ophøjet til lov nr. 50/2014, sammenholdt med artikel 160 i [lovgivningsdekret] nr. 259/2003 og artikel 21 i [den vedlagte tarifliste], som fastlægger pligten til at opnå en generel tilladelse og den heraf følgende radiolicens for kun en bestemt kategori af brugere, der er indehavere af kontrakter med den formelle betegnelse abonnement, hvorimod der ikke kræves nogen generel tilladelse eller licens af brugere af elektroniske kommunikationstjenester på baggrund af kontrakten, alene fordi den har en anden betegnelse (nemlig taletidskort), da forenelige med den ovennævnte fællesskabsret? 4) Er artikel 8 i direktiv 1999/5 til hinder for en national lovgivning som den i artikel 2, stk. 4, i lovdekret nr. 4/2014, ophøjet til lov nr. 50/2014, artikel 160 i [lovgivningsdekret] nr. 259/2003, og artikel 21 i [den vedlagte tarifliste], som fastsætter — en administrativ aktivitet med henblik på opnåelse af den generelle tilladelse og radiolicensen samt — betalingen af en afgift for myndighedsgodkendelse for disse aktiviteter, eftersom der er tale om adfærd, som kan udgøre en begrænsning af ibrugtagning af, brug af og fri bevægelighed for terminaludstyr?«