ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forordningens artikel 3 med overskriften »Konstatering af skade« bestemmer i stk. 1-3, 5 og 6 som følger:

»1. I denne forordning forstås ved »skade«, når ikke andet er bestemt, væsentlig skade for en erhvervsgren i [Unionen], trussel om væsentlig skade for en erhvervsgren i [Unionen] eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren; »skade« fortolkes i overensstemmelse med denne artikel.

2. En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både af:

a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i [Unionen] og

b) denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i [Unionen].

3 Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i [Unionen]. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i [Unionen], eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

[…]

5. Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i [Unionen] skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder den omstændighed, at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier, størrelsen af den aktuelle dumpingmargen, den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital, kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i [Unionen]; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer. Denne liste er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

6. Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer navnlig en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i [Unionen], som er omhandlet i stk. 5, og at følgevirkningerne er væsentlige.«
§ 6 i BerlBesÜG som vedrører efterfølgende avancement, bestemmer:

»(1) En dommer, som er omplaceret, opnår, ved omplacering til et af de løntrin, der er fastsat i bilag 4 til [lov om ændring af aflønningen for tjenestemænd i Land Berlin] på grundlag af en grundløn svarende til aldersanciennitetstrin 3 i lønrammerne R 1 og R 2 (den grundløn, som denne dommer ville have haft ret til pr. 1. august 2011 i henhold til lov om tilpasning af lønninger og alderspension til tjenestemænd 2010/2011 i Land Berlin) adgang til det nærmeste højere løntrin, eller, ved omplacering til et af de overgangsløntrin, der er fastsat i bilag 4, til et af de løntrin, der svarer til dette overgangsløntrin, på det tidspunkt, hvor det nærmeste højere aldersanciennitetstrin i henhold til § 38, stk. 1, i [den tidligere BBesG ] ville være opnået. Dette første avancement udgør udgangspunktet for beregningen af den erfaringsperiode, der er afgørende med henblik på anvendelsen af artikel § 38, stk. 1, andet punktum, i [den nye BBesG Bln].

(2) Uanset stk. 1 begynder den erfaringsperiode, der er afgørende med henblik på anvendelsen af § 38, stk. 1, andet punktum, i [den nye BBesG Bln], i tilfælde af omplacering på grundlag af en grundløn, der svarer til aldersanciennitetstrin 1 og 2 i lønramme R 1(den grundløn, som denne dommer ville have haft ret til pr. 1. august 2011 i henhold til lov om tilpasning af lønninger og alderspension til tjenestemænd 2010/2011 i Land Berlin), med den indplacering på lønstrin 1, der er fastsat i bilag 4 til [lov om ændring af aflønningen for tjenestemænd i Land Berlin].

(3) Uanset stk. 1 og 2 nedsættes erfaringsperioderne, fra løntrin 5, med henholdsvis et år i tilfælde af omplacering til det overgangsløntrin, der svarer til løntrin 4, eller til et løntrin eller overgangsløntrin, der er højere end det overgangsløntrin, der svarer til løntrin 4.

(4) Uanset stk. 1 forlænges erfaringsperioden på løntrin 4 med et år for de dommere, som er blevet omplaceret til det løntrin 1, der er fastsat i bilag 4 til [lov om ændring af aflønningen af tjenestemænd i Land Berlin], i de tilfælde, der henhører under stk. 2, samt for de dommere, som er omplaceret til det løntrin 2, der er fastsat i bilag 4 til [denne lov] på grundlag af den grundløn, som de ville have haft ret til pr. 1. august 2011 i henhold til lov om tilpasning af lønninger og alderspension 2010/2011 til tjenestemænd i Land Berlin, svarende til aldersanciennitetstrin 4 i lønramme R 1.«
59

Rådet, Osram og Kommissionen har gjort gældende, at appellanterne har sammenblandet to særskilte begreber. Det første er begrebet klageret, som skal efterprøves i forbindelse med indgivelsen af en klage og før enhver indledning af en undersøgelse. Denne efterprøvelse har til formål at sikre, at denne klage er underbygget af en tilstrækkeligt repræsentativ del af industrien i Unionen, og vedrører som følge heraf den kumulative overholdelse af de to minimumstærskler for produktion, som er fastsat i grundforordningens artikel 5, stk. 4. Det andet begreb, som angår skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, skal bedømmes i løbet af undersøgelsen uafhængigt af den oprindelige klage, hvilket indebærer, at der alene skal tages hensyn til minimumstærsklen på 25% af den samlede produktion af samme vare fremstillet af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet ved afgørelsen af, hvorvidt en betydelig del af erhvervsgrenen i Fællesskabet er påvirket af dumpingpraksissen. Rådet, Osram og Kommissionen har heraf konkluderet, at det følgelig var uden at begå nogen retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 93 og 94 fastslog, at begrebet »erhvervsgren i Fællesskabet« skulle forstås forskelligt før indledningen af en undersøgelse og under undersøgelsen, for at konkludere, at henvisningen i grundforordningens artikel 4, stk. 1, til forordningens artikel 5, stk. 4, »kun [kan] forstås som en henvisning til minimumsgrænsen på 25%, og ikke til grænsen på 50%«.
50

Med dette anbringendes tredje led har appellanterne kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 112 at have fastslået, at FN-erklæringen ikke har bindende virkning, og at have undladt at undersøge, om Unionens institutioner inden vedtagelsen af grundforordningen havde indhentet appellanternes forudgående samtykke i henhold til denne erklærings artikel 19. Selv om denne erklæring således ikke i sig selv har en juridisk bindende karakter, har Unionen i 14. betragtning til grundforordningen anerkendt pligten til i god tro at overholde FN-erklæringens bestemmelser. I henhold til Domstolens retspraksis kan Unionen imidlertid ikke fravige regler, den har fastsat i henhold til denne erklæring (dom NTN Toyo Bearing m.fl. mod Rådet, 113/77, EU:C:1979:91, præmis 21). Desuden fremgår det af en erklæring fra International Law Association, udgivet i 2012, at FN-erklæringens artikel 19 fastsætter en regel i folkeretlig sædvaneret, som Unionen har pligt til at overholde ved udøvelsen af sine beføjelser.
51

For at en transaktion kan anses for at være levering af varer til en person som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2006/112, er det imidlertid nødvendigt, at den nævnte transaktion har bevirket, at denne person bemyndiges til at råde over denne, som var personen ejer. Ifølge fast retspraksis henviser begrebet »levering af varer« som omhandlet i denne bestemmelse, nemlig ikke til overdragelsen af ejendomsret i de efter gældende national ret fastsatte former, men begrebet omfatter enhver form for overdragelse af et materielt gode foretaget af en person, som bemyndiger en anden person til som ejer at råde over godet (dom Evita-K, C-78/12, EU:C:2013:486, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
Henset til alle de ovenstående betragtninger bør det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en afgørelse truffet i en medlemsstat er i strid med EU-retten, ikke kan begrunde, at denne afgørelse ikke anerkendes i en anden medlemsstat med henvisning til, at den er i strid med denne medlemsstats grundlæggende retsprincipper, såfremt den påberåbte retlige fejl ikke udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i Unionens retsorden og dermed i retsordenen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i disse retsordener. Dette er ikke tilfældet med en fejl i forbindelse med anvendelsen af en bestemmelse såsom artikel 5, stk. 3, i direktiv 89/104.

Når retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, efterprøver, om der eventuelt er tale om en åbenbar overtrædelse af denne medlemsstats grundlæggende retsprincipper, skal den tage hensyn til den omstændighed, at de retsundergivne, medmindre særlige omstændigheder gør det for vanskeligt eller umuligt at anvende retsmidlerne i domsstaten, skal benytte sig af alle de til rådighed stående retsmidler i denne medlemsstat for på forhånd at forhindre en sådan overtrædelse.
24

ClientEarth og PAN Europe har anfægtet, at en sammensætning af oplysninger, der angår videnskabelige udtalelser, fremsat af eksperter i forbindelse med deres deltagelse i et udvalg, der udøver en offentlig funktion i borgernes interesse, kan henhøre under begrebet »personoplysninger«. Appellanterne har tilføjet, at navnet på de berørte eksperter såvel som deres udtalelser om udkastet til vejledning er tilgængelige for offentligheden på EFSA’s websted, og at de omtvistede oplysninger dermed ligeledes bør anses for at henhøre under offentligt domæne. Appellanterne har anført, at intet indikerer, at EFSA har forsøgt at undersøge, om eksperterne har modsat sig udleveringen af disse oplysninger.
77

Da Rådet er bemyndiget til at udpege et særligt udvalg, og da Kommissionen i henhold til artikel 218, stk. 4, TEUF har pligt til at føre forhandlingerne i samråd med dette udvalg, skal Kommissionen oplyse det nævnte udvalg om alle aspekter af forhandlingerne, for at denne kan blive konsulteret på en hensigtsmæssig måde. Det er kun på denne måde, at det særlige udvalg er i stand til at udarbejde udtalelser og vejledninger om de positioner, som Kommissionen skal indtage under forhandlingerne.
38

Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at hverken stillingen som indehaver af et SEP eller stillingen som patentkrænker må give de pågældende mulighed for at opnå henholdsvis for høje licensafgifter (en »hold up«-situation) eller for lave licensafgifter (en »omvendt hold up«-situation). Af denne årsag såvel som af hensyn til ligebehandling af indehavere af licenser og patentkrænkere vedrørende det samme produkt bør indehaveren af et SEP kunne anlægge søgsmål med påstand om undladelse. Udøvelse af en lovligt foreskrevet ret kan således ikke i sig selv udgøre et misbrug af dominerende stilling, idet andre forhold er påkrævet for en sådan karakterisering. Det kan ikke være tilfredsstillende at anvende et begreb som patentkrænkerens »beredvillighed til at forhandle« som kriterium for, om der foreligger et sådant misbrug, idet dette kunne give anledning til talrige fortolkninger og ville give patentkrænkeren en for høj grad af frihed. Under alle omstændigheder må der, hvis dette begreb skal anses for relevant, pålægges visse betingelser vedrørende karakter og frister med henblik på at sikre, at den, der anmoder om licens, er hæderlig. Det må ligeledes kræves, at der forud for brugen af det omhandlede patent er fremsat en »ubetinget«, præcis og acceptabel anmodning om licens, som indeholder alle de elementer, der normalt er indeholdt i en licensaftale. Hvad nærmere angår anmodninger om licens fra erhvervsdrivende, som allerede har markedsført produkter, der gør anvendelse af et SEP, bør disse erhvervsdrivende øjeblikkeligt opfylde de forpligtelser, som består i at aflægge regnskab for anvendelsen af dette SEP og i at betale licensafgiften. I øvrigt har den forelæggende ret anført, at en patentkrænker i første omgang bør kunne stille sikkerhed i stedet for direkte at betale licensafgiften til indehaveren af det omhandlede SEP. Det bør ligeledes være muligt for den, der anmoder om licens, at overlade det til indehaveren af patentet at fastsætte licensafgiftsbeløbet efter et retfærdigt skøn.
79

Selv om Kommissionen som bemærket i denne doms præmis 72 overordnet kunne fastslå, at udbredelsen af dokumenterne i den administrative fase af en traktatbrudsprocedure ville kunne bringe såvel gennemførelsen af denne fase i fare som forsøget på at finde en mindelig løsning på tvisten mellem Kommissionen og den berørte medlemsstat gennem gensidig fortrolighed, gjaldt en sådan generel formodning derimod ikke for så vidt angår de omtvistede undersøgelser, der på tidspunktet for vedtagelsen af den udtrykkelige afgørelse ikke havde foranlediget Kommissionen til at sende en åbningsskrivelse til den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 258, stk. 1, TEUF, og hvorom det på denne dato stadig var usikkert, om denne skrivelse ville føre til, at den administrative fase af en traktatbrudsprocedure mod denne medlemsstat ville blive indledt. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at i tilfælde, hvor Kommissionen mener, at en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser, tilkommer det Kommissionen at vurdere, om det er hensigtsmæssigt at iværksætte foranstaltninger over for denne medlemsstat, og at vælge tidspunktet for iværksættelse af en traktatbrudssag (jf. i denne retning LPN og Finland mod Kommissionen, C-514/11 P og C-605/11 P, EU:C:2013:738, præmis 61).
56

Således som det synes at fremgå af de for Domstolen fremlagte sagsakter, ydes den i hovedsagerne omhandlede garanti til køberen af et brugt køretøj af en erhvervsdrivende, som er uafhængig af forhandleren af dette køretøj, og som ikke er part i salget, således at denne garanti, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse, ikke kan anses for en garanti, som ydes af forhandleren. Desuden kan køberen af et brugt køretøj købe dette køretøj uden at tegne denne garanti og har også mulighed for, uden at benytte forhandleren af det nævnte køretøj som mellemled, at indgå en garantiaftale med et andet selskab end Mapfre warranty. Endelig fremgår det af det garantihæfte, som blev fremlagt for Domstolen under retsmødet af den franske regering, at Mapfre warranty under visse omstændigheder forbeholder sig ret til at opsige garantiaftalen, uden at en sådan opsigelse synes at påvirke aftalen om salget af køretøjet.
8

Ved resolution 1929 (2010) af 9. juni 2010 vedtog Sikkerhedsrådet strengere foranstaltninger og traf bl.a. beslutning om indefrysning af pengemidlerne hos forskellige finansielle enheder. I resolutionens punkt 21 opfordrer Sikkerhedsrådet bl.a. staterne »to prevent the provision of financial services, including insurance or re-insurance, or the transfer to, through, or from their territory, or to or by their nationals or entities organized under their laws (including branches abroad), or persons or financial institutions in their territory, of any financial or other assets or resources if they have information that provides reasonable grounds to believe that such services, assets or resources could contribute to Iran’s proliferation-sensitive nuclear activities, or the development of nuclear weapon delivery systems, including by freezing any financial or other assets or resources on their territories or that hereafter come within their territories, or that are subject to their jurisdiction or that hereafter become subject to their jurisdiction, that are related to such programmes or activities and applying enhanced monitoring to prevent all such transactions in accordance with their national authorities and legislation«.
51

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 23 i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at: — det krav om skriftlighed, der er opstillet i artikel 23, stk. 1, litra a), når en værnetingsklausul er indsat i et emissionsprospekt for obligationer, kun er opfyldt, såfremt den kontrakt, som er undertegnet af parterne i forbindelse med udstedelsen af værdipapirerne på det primære marked, nævner accepten af denne klausul eller udtrykkeligt henviser til dette prospekt — en værnetingsklausul, der er indeholdt i et emissionsprospekt for værdipapirer, som er affattet af udstederen af de nævnte værdipapirer, kan gøres gældende over for tredjemand, som har erhvervet disse værdipapirer gennem en finansiel formidler, såfremt det er godtgjort – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – for det første, at denne klausul er gyldig i forholdet mellem denne udsteder og denne finansielle formidler, dernæst, at nævnte tredjemand ved på det sekundære marked at foretage tegning af de pågældende værdipapirer indtræder i nævnte formidlers rettigheder og forpligtelser, der er knyttet til disse værdipapirer i henhold til gældende national ret, og endelig, at den pågældende tredjemand har haft mulighed for at gøre sig bekendt med prospektet, der indeholder denne klausul, og — indsættelsen af en værnetingsaftale i et emissionsprospekt for obligationer kan anses for en form, der er anerkendt som en sædvane inden for international handel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 23, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, hvorved det kan antages, at den part, som den gøres gældende over for, har givet sit samtykke, for så vidt som det bl.a. er godtgjort – hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve – for det første, at en sådan handlemåde almindeligt og regelmæssigt følges af de erhvervsdrivende i den pågældende branche ved indgåelse af kontrakter af denne type, og for det andet, at parterne enten tidligere har haft forretningsforbindelse indbyrdes eller med andre parter i den samme sektor, eller at den pågældende handlemåde er tilstrækkelig kendt inden for sektoren til at kunne betragtes som en fast brug.
Artikel 1 i direktiv 89/665 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter [(EUT L 134, s. 114)], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv [2004/18], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
165

Som generaladvokaten har bemærket i punkt 104 i forslaget til afgørelse, giver disse to dokumenter, som i hovedtrækkene begrænser sig til at omtale påstande, der er fremkommet i pressen og vedrører et afgrænset antal EU-producenter, dog – henset til alle de andre omstændigheder, som Rådet i 144.-201. betragtning til den endelige forordning støttede sig på for at konkludere, at der forelå en skade for EU-erhvervsgrenen – ikke grundlag for at fastslå, at denne konklusion er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, eller at det var nødvendigt, at Rådet i denne forordning specifikt redegjorde for grundene til, at det ikke fandt sådanne dokumenter overbevisende.
70

Med henblik på at vurdere, om dette anbringendes første led er velbegrundet, skal det indledningsvis bemærkes, at Retten, efter at have fastslået dels i den appellerede doms præmis 265, 266, 270 og 292, at Kommissionen ikke havde bevist appellanternes deltagelse i de omhandlede kompensations- og overvågningsmekanismer, dels i denne doms præmis 282, at Kommissionen ikke havde baseret den omtvistede beslutning på nogen anden begrundelse end appellanternes deltagelse i disse to dele for at anse dem for ansvarlige i denne henseende, i nævnte doms præmis 624-626 og 630 anførte følgende.
6

Artikel 11 i dette direktiv med overskriften »Gebyrer og afgifter for individuelle tilladelser« bestemte: »1. Medlemsstaterne sikrer, at eventuelle gebyrer, som virksomhederne afkræves som led i tilladelsesprocedurerne, kun har til formål at dække administrationsomkostningerne i forbindelse med udstedelsen, forvaltningen, kontrollen og håndhævelsen af den gældende ordning for individuelle tilladelser. Gebyret for en individuel tilladelse skal stå i rimeligt forhold til det ydede arbejde, og der skal på hensigtsmæssig vis offentliggøres tilstrækkeligt detaljerede og let tilgængelige oplysninger herom. 2. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne, hvis der kun er knappe ressourcer, tillade, at den nationale tilsynsmyndighed pålægger yderligere afgifter for at sikre, at sådanne ressourcer udnyttes optimalt. Disse afgifter skal være ikke-diskriminerende og navnlig tage hensyn til behovet for at støtte udviklingen af nyskabende tjenester og konkurrence.«
6

Tilladelsesdirektivets artikel 13, der har overskriften »Afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter«, er affattet således: »Medlemsstaterne kan give den relevante myndighed tilladelse til at opkræve afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom, som afspejler behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne afgifter er ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål og tager hensyn til målene i artikel 8 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33)].«
57

Som Kommissionen har påpeget, har den omstændighed, at der i det foreliggende tilfælde er tale om investering i fast ejendom, ingen konsekvenser for beskaffenheden af de aktiviteter, der udøves af de tre selskaber i hovedsagen, nemlig kollektiv investeringsforvaltning. Sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), omhandler »investeringsforeninger« generelt uden at nævne nogen bestemt form for investering eller at sondre alt efter, hvilke aktiver kapitalen er placeret i. Dermed er der intet, der tyder på, at fritagelsen i denne bestemmelse kun kan anvendes på investering i værdipapirer, og at andre former for investering skulle være udelukket fra denne fritagelse. Således afslører hverken konteksten, ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), eller formålet med denne bestemmelse, at det var EU-lovgivers hensigt at begrænse bestemmelsens anvendelse til kun at omfatte de institutter for kollektiv investering, der investerer i værdipapirer.