Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Erstatningssøgsmål - sagsgenstand - krav om erstatning for et tab, som kan tilregnes Fællesskabet - Fællesskabets retsinstansers enekompetence

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

2. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder - ingen mulighed for at anfægte en fællesskabsretsakts lovlighed eller anlægge erstatningssag under henvisning til WTO-aftalerne - undtagelser - fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse aftaler, eller som udtrykkeligt og præcist henviser til dem

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

3. Landbrug - fælles markedsordning - bananer - importordning - toldkontingent - indførelse og fordeling - forskellig behandling af erhvervsdrivende i Østrig, Finland og Sverige - forskelsbehandling - ingen

(Rådets forordning nr. 404/93; Kommissionens forordning nr. 2362/98, art. 5, stk. 3 og 4)

4. Landbrug - fælles markedsordning - bananer - importordning - toldkontingent - indførelse og fordeling - tildeling af importlicenser - status som importør - fastlæggelse af kriterier - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - tilsidesættelse - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

Sammendrag

1. Når den culpøse adfærd under et erstatningssøgsmål ikke er udvist af et nationalt organ, men af en fællesskabsinstitution, må de tab, som eventuelt kunne følge af de nationale myndigheders gennemførelse af fællesskabsbestemmelserne, tilregnes Fællesskabet. Da Fællesskabets retsinstanser i medfør af traktatens artikel 215 (nu artikel 288 EF) har enekompetence til at behandle sager om erstatning af et sådant tab, kan nationale retsmidler ikke sikre borgere, som anser sig for krænket af fællesskabsinstitutionernes retsakter, en effektiv beskyttelse af deres rettigheder.

( jf. præmis 26 og 27 )

2. Når der er tale om Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, forudsætter en ret til erstatning, at den bestemmelse, der er overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Dette er ikke tilfældet for WTO-aftalernes vedkommende. Efter deres art og opbygning udgør disse aftaler i princippet ikke regler, hvis overholdelse i fællesskabsinstitutionernes retsakter er genstand for prøvelse ved Fællesskabets retsinstanser. Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte regler i aftalerne i bilagene til WTO-overenskomsten, tilkommer det Domstolen og Retten at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

( jf. præmis 45, 46, 50, 51 og 58 )

3. Forbuddet mod forskelsbehandling kræver, at forhold, der er sammenlignelige, ikke må behandles forskelligt, medmindre en sådan forskellig behandling er objektivt begrundet. I denne forbindelse kan en forskellig behandling kun anses for en ifølge traktatens artikel 40, stk. 3 (efter ændring nu artikel 34, stk. 2, EF), forbudt forskelsbehandling, hvis den fremstår som vilkårlig, dvs. at den er utilstrækkeligt begrundet og ikke hviler på objektive kriterier.

Ved inden for rammerne af den fælles markedsordning for bananer at behandle erhvervsdrivende i Finland, Østrig og Sverige og de traditionelle erhvervsdrivende forskelligt med hensyn til aktiviteten i disse lande i 1994 har Kommissionen ikke tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling. Disse stater var på dette tidspunkt endnu ikke omfattet af den fælles markedsordning for bananer, således at en særlig ordning var nødvendig, for at de indførsler, som blev foretaget af de erhvervsdrivende i disse lande i 1994, kunne tages i betragtning ved fastsættelsen af deres referencemængde.

( jf. præmis 81, 82 og 83 )

4. Da fællesskabsinstitutionerne har et skøn ved valget af de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre deres politik, har de erhvervsdrivende ikke nogen berettiget forventning om, at den eksisterende situation vil blive opretholdt, idet institutionerne under udøvelse af deres skøn kan beslutte at ændre denne. Dette gælder særligt på et område som de fælles markedsordninger, hvis formål netop kræver en konstant tilpasning efter ændringer i den økonomiske situation.

Da fastsættelsen af de kriterier, der i henhold til forordning nr. 2362/98 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 404/93 skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om en erhvervsdrivende kan betragtes som importør med henblik på tildeling af importlicenser for bananer, henhører under valget af de nødvendige midler til gennemførelse af fællesskabsinstitutionernes politik med hensyn til den fælles markedsordning for bananer, har disse på dette punkt et skøn. Følgelig kan de erhvervsdrivende ikke nære nogen berettiget forventning om opretholdelse af kriterierne i den tidligere fællesskabsordning.

( jf. præmis 99, 100 og 101 )