3.

Hermed kan sagen imidlertid endnu ikke afsluttes. Ud fra interessen i en udtømmende prøvelse af materialet i sagen er det tværtimod nødvendigt yderligere at komme ind på nogle under sagen fremsatte argumenter, der angiveligt taler for en anden vurdering. a) Til støtte for den opfattelse, at de retlige følger af sagsforhold, hvori national ret er uforenelig med fællesskabsret, bestemmes efter national ret, især efter national forfatningsret, henvistes der således til dommene i sagerne 34/67 (Firma Gebrüder Lück mod Hauptzollamt Köln-Rheinau, dom af 4. 4. 1968, Sml. 1965-1968, s. 515; org.ref. Sammlung 1968, s. 363) og 51-54/71 (International Fruit Company NV og andre mod Produktschap voor groenten en fruit, dom af 15. 12. 1971, Sammlung 1971, s. 1107). Men efter min mening er det meget let at påvise, at der ikke kan udledes noget afgørende af disse domme. Dette gælder med sikkerhed for dommen 51-54/71 (Sammlung 1971, s. 1116). Heri var det omstridte spørgsmål nemlig, om medlemsstaterne kun i medfør af udtrykkelige bestemmelser kunne overføre beføjelser fra traktaten til bestemte statslige organer. Herom — og kun herom — blev det erklæret, at medlemsstaterne skal udpege de organer, som i den interne retsorden er kompetente med hensyn til foranstaltninger efter traktatens artikel 5, og at det ene og alene er den enkelte medlemsstats forfatningssystem, der bestemmer, på hvilken måde staten kan overdrage udøvelsen eller opfyldelsen af de beføjelser eller pligter med hensyn til fællesskabsrettens anvendelse, som følger for den af traktat- eller forordningsbestemmelser, til bestemte interne organer. Det samme gælder imidlertid også for dommen i sag 34/67 (Sml. 1965-1968, s. 515; org.ref. Sammlung 1968, s. 373). Ifølge denne udelukker virkningen af traktatens artikel 96 anvendelsen af alle foranstaltninger, som er uforenelige med denne bestemmelse. I forbindelse hermed opstod det spørgsmål, hvilke følger der fremgår af fællesskabsrettens forrang for modstående nationale ret, herunder især om dommeren skal betragte sådanne bestemmelser som ikke anvendelige i det omfang, de er uforenelige med fællesskabsretten, eller om han skal fastslå deres ugyldighed med virkning fra det i artikel 95, stk. 3 nævnte tidspunkt. Henil har Domstolen udtalt, at det tilkommer de kompetente nationale retter blandt flere efter den interne retsorden mulige veje at vælge sådanne, som forekommer egnede til beskyttelsen af de subjektive rettigheder, der kan udledes af fællesskabsretten. Især tilkommer det den nationale ret i overensstemmelse med de for den gældende regler at afgøre, om en afgift, der kun ud over et bestemt beløb er uforenelig med artikel 95, stk. 1, er retstridig i det hele eller kun i det omfang, den overstiger det nævnte beløb. Hermed kan man sikkert ikke forsvare den opfattelse, at det i tilfælde af konflikt mellem national ret og fællesskabsret er tilladt den nationale ret at gøre forfatningsdomstolen enekompetent med hensyn til den nødvendige løsning. b) Yderligere blev der henvist til, at spørgsmålet om national rets uforenelighed med fællesskabsretten ikke altid kan løses entydigt, selv ikke i alle tilfælde, hvori der forud er sket en fortolkning af fællesskabsretten i en forelæggelsessag. Herved blev der refereret til dommene i sagerne 60/75 (Carmine Russo mod Azienda di Stato per gli Intervenu sul Mercato Agricolo, dom af 22. 1. 1976, Sml. 1976, s. 45) og 52/76, hvori det skulle undersøges, om bestemte konsekvenser af national ret var uantagelige for fællesskabsretten, samt til dommen i sag 118/75, hvori så ubestemte begreber som »passende grænser for en frist« eller respekten for princippet om forholdsmæssighed spillede en rolle ved udmålingen af nationale sanktioner. Hvis hver dommer i sådanne tilfælde får overladt prøvelsen af national rets forenelighed med fællesskabsretten, kan det komme til temmelig forskellige vurderinger. Men dette er ikke foreneligt med retssikkerhedsprincippet, og sådanne konsekvenser udelukkes af italiensk ret med dens koncentration af sådanne prøvelser på forfatningsdomstolen. Hertil mener jeg først og fremmest at kunne anføre, at de uklarheder sikkert ikke består i tilfælde, hvori der også er afsagt en dom efter EØF-traktatens artikel 169. Men selv i sådanne tilfælde er det efter italiensk ret ikke tilladt retterne ganske simpelt at tilsidesætte traktatstridig national ret. Desuden kan man til den anførte retspraksis sige, at de to første domme vanskeligt kan anføres som eksempler på, at prøvelsen af national rets forenelighed med fællesskabsret kan være problematisk. Af dommen i sag 60/75 kan med klarhed udledes, hvad der skulle betragtes som utilladeligt: nemlig en påvirkning af markedsbetingelserne på en sådan måde, at priserne sank under indikativprisernes niveau, altså et salg af korn ved statslige interventionsorganer til priser, der lå under indikativprisernes niveau. Men når en endelig præcisering udeblev i dom 52/76, og der kun i almindelighed helv talt om nødvendigheden af ikke at bringe den fælles markedsordnings mål og funktion i fare, skyldtes dette frem for alt, at der, som det flere gange blev betonet i dommen, ikke af den forelæggende ret var leveret tilstrækkelige angivelser og faktiske konstateringer. Men for så vidt præjudicielle afgørelser faktisk, hvad angår problemet om national rets forenelighed med fællesskabsret, tillader forskellige bedømmelser — her er Kommissionens påstand, at der som hovedregel kun bliver et snævert spillerum til overs for den nationale dommer, sikkert rigtig — finder jeg det vigtigt, at man ikke altid klart kan konstatere, hvor dette gælder, at det altså er vanskeligt at danne en særlig kategori af de tilfælde, for hvilke man i hvert fald måtte acceptere en enekompetence for forfatningsdomstolen. Det er især også vigtigt, at der i mange tilfælde af den art slet ikke kunne opnås noget afgørende ved at inddrage den nationale forfatningsdomstol. Denne kan nemlig — hvad angår størrelsen »fællesskabsret« — slet ikke hidføre den nødvendige større klarhed. I så henseende ville snarere Den europæiske Domstol være kompetent efter en eventuel fornyet forelæggelse. Af disse grunde mener jeg, at man mod de nationale retters umiddelbare anvendelse af fællesskabsretten vanskeligt kan indvende, at det herved undertiden bliver nødvendigt med en forklarende tydeliggørelse af fællesskabsretlige spørgsmål og en nærmere tolkning af fællesskabsrettens indhold. c) Endelig skal der også ved besvarelsen af spørgsmålene tages hensyn til, at den i Italien anvendte fremgangsmåde — obligatorisk forelæggelse for forfatningsdomstolen — også har gunstige virkninger for fællesskabsretten. Herved henvises der til, at man nemlig da fastslår den nationale rets uanvendelighed, ikke blot i præmisserne til en dom, som i øvrigt kan ophæves igen af en højere instans, og begrænset til sagens parter. Forfatningsdomstolens afgørelse er definitiv, den har virkning erga omnes, og den betyder i praksis en ophævelse af den fællesskabsretstridige nationale ret. Under visse omstændigheder er der forbundet en tidsgevinst for de retsundergivne med denne fremgangsmåde — nemlig, hvor der allerede i første instans appelleres til forfatningsdomstolen — og den udelukker også risikoen for, at et tilfælde behandles forskelligt af de forskellige instanser; især af denne grund kan man tale om en styrkelse af fællesskabsrettens virkning, idet der således sørges for en ensartet anvendelse i alle tilfælde. Til disse — afgjort vægtige — bemærkninger vil jeg for det første sige, at det fra et fællesskabsretligt synspunkt slet ikke drejer sig om ligesom fra italiensk ret at eliminere fremgangsmåden med prøvelse af en national lovs forfatningsmæssighed. Det er kun vigtigt for fællesskabsretten, at dens anvendelse — hvor umiddelbar anvendelse er tilsigtet — ikke støder på nogen som helst hindringer i national ret. Som en sådan hindring skal man imidlertid, som jeg har forsøgt at påvise det, sikkert vurdere den omstændighed, at den alene er forfatningsdomstolen, der skal have kompetence til at udelukke anvendelsen af fællesskabsstridig national ret. Det må desuden, idet retspraksis tydeligt taler om privates rettigheder, betones, at det for mig centrale spørgsmål er, om anvendelsen af fællesskabsretten i det konkrete tilfælde kan ske uden vanskeligheder. Dette er åbenbart ikke tilfældet efter det italienske system, hvorefter fællesskabsretten ikke finder anvendelse i et vist tidsrum med alle heraf følgende ulemper for konkurrenceforholdene for de i Italien arbejdende virksomheder og personer eller for personer og virksomheder fra andre medlemsstater, hvis adgang til det italienske marked vanskeliggøres. Set ud fra fællesskabsretten, som skal finde ensartet anvendelse overalt, kan dette ikke accepteres. Især savnes der i den henseende en slags kompensation for sådanne og andre ulemper — for eksempel lejlighedsvis søgsmål gennem flere instanser — med fordele, som forfatningsdomstolens afgørelser kan have for fællesskabsrettens gennemførelse i almindelighed, derved at det herefter bindende er konstateret, at bestemte nationale forskrifter ikke længere kan anvendes i noget tilfælde. d) Sammenfattende kan man altså ikke tillægge et eneste af de argumenter, der under sagen er fremsat til fordel for den obligatoriske inddragelse af forfatningsdomstolen, afgørende vægt; derfor må det første spørgsmål besvares således, som det, som ovenfor påvist, allerede følger af Domstolens hidtidige praksis.