DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FJERDE AFDELING) DEN 18. DECEMBER 1992. - LILIAN R. KHOURI MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - BOERNETILSKUD - PERSON, DER LIGESTILLES MED ET BOERN, OVER FOR HVEM DER BESTAAR FORSOERGERPLIGT - LOVBESTEMT FORSOERGERPLIGT. - SAG T-85/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-02637



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° soegsmaal ° Rettens kompetence ° fortolkningen af et begreb i national ret med henblik paa anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse ° omfattet

2. Tjenestemaend ° vederlag ° familietillaeg ° boernetilskud ° sidestilling af en person med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt ° betingelse ° en efter lovgivningen bestaaende underholdspligt for en tjenestemand ° begreb ° bedoemmes efter den for tjenestemanden gaeldende nationale ret

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 67; bilag VII, art. 2, stk. 4)

3. Faellesskabsret ° fortolkning ° principper ° selvstaendig fortolkning ° graenser ° i visse tilfaelde henvisning til medlemsstaternes ret

Sammendrag

1. For saa vidt anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse afhaenger af anvendelsen af en retsregel i en af medlemsstaternes nationale ret, tilsiger hensynet til rettens behoerige pleje og til, at vedtaegten anvendes korrekt, at Retten ogsaa kontrollerer den maade, hvorpaa en EF-institutions ansaettelsesmyndighed har fortolket den nationale ret i en af medlemsstaterne.

2. Ligestillingen af en person, som en tjenestemand har forsoergerpligt over for efter lovgivningen ° og forsoergerpligten medfoerer betydelige udgifter for ham ° med et barn, over for hvem en tjenestemand har forsoergerpligt, har ifoelge artikel 2, stk. 4, bilag VII til vedtaegten ekstraordinaer karakter. Derfor maa betingelsen for, at tjenestemanden kan siges at have forsoergerpligt efter lovgivningen over for en anden person, fortolkes snaevert.

Inspirationen til det i vedtaegten anvendte begreb forsoergerpligt efter lovgivningen er hentet i medlemsstaternes retsordener, som ifoelge loven paalaegger foraeldre og/eller mere eller mindre naere slaegtninge en gensidig forsoergelsesmaessig bistandspligt. Dette begreb skal foelgelig fortolkes saaledes, at det alene tager sigte paa en forsoergerpligt, der paalaegges tjenestemanden paa et retligt grundlag uafhaengigt af parternes vilje, og saaledes udelukker, at der tages hensyn til en forsoergerpligt ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar.

Da hverken faellesskabsretten eller vedtaegten giver Faellesskabets retsinstanser retningslinjer, efter hvilke de ved en selvstaendig fortolkning kan fastslaa indholdet og raekkevidden af en forsoergerpligt efter lovgivningen, der goer det muligt at tilkende en tjenestemand boernetilskuddet i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, skal det derfor undersoeges, om den nationale retsorden, tjenestemanden er undergivet, paalaegger ham en saadan pligt.

3. Ordlyden af en faellesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlaeggelsen af dens betydning og raekkevidde, skal normalt undergives en selvstaendig fortolkning, som skal soeges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formaalet med den paagaeldende ordning. Selv om der ikke er nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af faellesskabsretten imidlertid i givet fald indebaere en henvisning til medlemsstaternes ret, saafremt Faellesskabets retsinstanser ikke i faellesskabsretten eller almindelige faellesskabsretlige principper kan finde elementer, der goer det muligt for dem, ved en selvstaendig fortolkning, at fastlaegge indholdet og raekkevidden af en faellesskabsregels indhold og raekkevidde.

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder

1 Sagsoegeren, Lilian R. Khouri, som bor i Belgien, blev pr. 16. oktober 1990 for en tolvmaanedersperiode ansat i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "Kommissionen") som hjaelpeansat. Hendes nevoe, Christian Khouri, foedt den 7. juni 1972, har siden september 1989 vaeret overladt i hendes varetaegt af sine foraeldre, der bor i Libanon, paa grund af de usikre forhold, som i flere aar har hersket i dette land. Han er optaget paa et gymnasium i Anderlecht (Belgien). Sagsoegeren har anfoert at vaere nervoeens eneforsoeger. Saaledes fremhaever hun, at hun for at faa sin nevoe optaget i Anderlecht kommunes register over udlaendinge havde vaeret noedt til at underskrive en "underholdsforpligtelse", hvorved hun over for den belgiske stat forpligtede sig til at paatage sig alle nevoeens sundheds-, opholds- og hjemrejseudgifter. Sagsoegeren tilfoejer, at hun, foer hun tiltraadte tjenesten i Kommissionen, paa grund af denne underholdsforpligtelse i overensstemmelse med belgisk lovgivning havde faaet et skattenedslag, fordi hendes nevoe blev ligestillet med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, ved beregningen af indkomstskatten. Dengang havde det socialsikringskontor, som hun var tilknyttet, endvidere udbetalt familietillaeg til hende for hendes nevoe.

2 Ved skrivelse af 20. februar 1991 til Kommissionen indgav sagsoegeren en ansoegning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), hvori hun anmodede administrationen om at ligestille hendes nevoe med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, i medfoer af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, hvori det hedder: "Undtagelsesvis kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsoergerpligt, saafremt denne forsoergerpligt medfoerer betydelige udgifter for ham, ved en saerlig begrundet afgoerelse truffet af ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der er forsoergerpligt."

3 Ved skrivelse af 24. april 1991 (fejlagtigt dateret den 24.6.1991), som sagsoegerens advokat modtog den 2. maj 1991, afviste chefen for Kommissionens kontor "Individuelle Rettigheder" sagsoegerens ansoegning. Afvisningen var begrundet som foelger: "Ifoelge belgisk lovgivning er fru Khouri' s nevoe ikke en person, over for hvem hun har forsoergerpligt efter lovgivningen som kraevet i artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, og han er derfor ikke omfattet af naevnte artikel."

4 Den 16. maj 1991 afsagde juge de paix i Anderlecht i en sag mellem Christian Khouri som sagsoeger og Lilian Khouri som sagsoegt en dom med foelgende konklusion:

"...

Det underholdsbidrag, der skal betales af sagsoegte til sagsoegeren, fastsaettes til 15 000 BFR om maaneden; om fornoedent doemmes sagsoegte til, saafremt hun indstiller betalingen af frivillige ydelser, at betale sagsoegeren 15 000 BFR om maaneden i underholdsbidrag fra 1. maj 1991 ..."

Domsbegrundelsen er foelgende:

"...

Selv om der ikke efter lovgivningen bestaar nogen forsoergerpligt mellem slaegtninge i sidelinjen, kan det bidrag, de yder til hinandens underhold, betragtes som en naturlig forpligtelse, der kan aendres til en civilretlig forpligtelse ...

Sagsoegte har over for sin broder frivilligt forpligtet sig til at soerge for sin nevoe, hvilken forpligtelse hun nu har opfyldt i knap to aar.

Denne naturlige forpligtelse som foelge af slaegtskabsfoelelse kan betragtes som frivilligt aendret af sagsoegte til en civilretlig forpligtelse, der af retten kan paabydes opfyldt, saafremt de frivillige betalinger ophoerer ...".

5 Ved skrivelse af 24. juli 1991 til Kommissionen indbragte sagsoegeren i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en klage over afgoerelsen af 24. april 1991.

6 Administrationen paahoerte sagsoegerens og hendes advokats forklaringer under et moede den 9. oktober 1991. Klagen af 24. juli 1991 blev ikke udtrykkeligt besvaret af Kommissionen.

Retsforhandlinger

7 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren ved staevning indleveret den 26. november 1991 til Rettens Justitskontor har anlagt denne sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 24. april 1991.

8 Sagsoegeren har under den skriftlige forhandling givet afkald paa retten til at afgive replik i henhold til artikel 47 i Rettens procesreglement.

9 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

10 Den mundtlige forhandling fandt sted den 7. juli 1992. Parternes repraesentanter afgav deres mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal.

11 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Annullation af afslaget paa ansoegningen om, at hendes nevoe sidestilles med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

12 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

° Afvisning, subsidiaert frifindelse.

° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

13 I retsmoedet har sagsoegeren erkendt, at der ikke var nogen tvist mellem hendes nevoe og hende selv, og at hun alene var gaaet til juge de paix i Anderlecht for at opnaa dom for, at hun efter belgisk ret havde en civilretlig forsoergerpligt.

Formaliteten

Parternes argumenter

14 Sagsoegte har for det foerste bemaerket, at sagsoegeren bygger annullationspaastanden paa "sagsoegtes fejlfortolkning af begrebet 'forsoergerpligt efter lovgivningen' i belgisk ret og derved paa en angivelig overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i bilag VII til tjenestemandsvedtaegten". Men ifoelge sagsoegte er Retten ikke kompetent til at annullere en afgoerelse om fortolkning af et nationalt begreb, hvorfor sagen boer betragtes som en sag, der udelukkende vedroerer overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, og som derfor boer afvises.

15 Sagsoegte har til stoette for afvisningsindsigelsen anfoert, at artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII tillaegger ansaettelsesmyndigheden en skoensmaessig befoejelse til at vurdere de forhold og omstaendigheder, der paaberaabes til stoette for enhver ansoegning om at ligestille en person, over for hvem en tjenestemand har en lovbestemt forsoergerpligt, med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt (jf. Rettens dom af 14.12.1990, sag T-75/89, Brems mod Raadet, Sml. II, s. 899). Derfor kan afvisningen af sagsoegerens ansoegning om ligestilling ikke udgoere en overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, som er den eneste relevante bestemmelse i den foreliggende sag, idet naevnte artikel netop tillaegger ansaettelsesmyndigheden en skoensmaessig befoejelse, ogsaa selv om betingelserne for dens anvendelse er opfyldt. Det af ansaettelsesmyndigheden i denne forbindelse trufne valg kan ikke i sig selv begrunde ulovlighed.

16 Sagsoegte udleder heraf, at der i sagen her ikke kan udoeves judiciel kontrol, da der ikke er tale om at efterproeve et spoergsmaal om paastaaet ulovlighed, men derimod om at vurdere hensigtsmaessigheden af et valg. Sagen, hvori Retten anmodes om at udtale sig om hensigtsmaessigheden af sagsoegtes brug af den skoensmaessige befoejelse, der tillaegges administrationen ved ovennaevnte bestemmelse, boer afvises fra paakendelse.

Rettens bemaerkninger

17 Det bemaerkes, at Kommissionen har begrundet den afgoerelse, ved hvilken den i medfoer af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII har naegtet at ligestille sagsoegerens nevoe med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, med, at sagsoegeren ikke har nogen forsoergerpligt efter lovgivningen. Dette betyder, at sagsoegte ikke har udoevet den skoensmaessige befoejelse, man efter denne bestemmelse har til at vurdere de forhold og omstaendigheder, der paaberaabes til stoette for en ansoegning om ligestilling, men har foretaget en retlig fortolkning af en af betingelserne for en saadan ligestilling. Det foelger heraf, at Retten er kompetent til at efterproeve den retlige fortolkning, Kommissionen i den foreliggende sag har foretaget af betingelsen for, at der foreligger en forsoergerpligt efter lovgivningen.

18 Retten finder, at for saa vidt anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse som i den foreliggende sag (se praemis 31 og 32) afhaenger af anvendelsen af en retsregel, der henhoerer under en af medlemsstaternes retsorden, tilsiger hensynet til rettens behoerige pleje og til, at vedtaegten anvendes korrekt, at Rettens kontrol heraf ligeledes angaar den maade, hvorpaa en faellesskabsinstitutions ansaettelsesmyndighed har anvendt en af medlemsstaternes nationale ret.

19 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegtes afvisningsindsigelse maa forkastes.

Realiteten

° Det eneste anbringende: overtraedelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII

Parternes argumenter

20 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hun efter belgisk ret har forsoergerpligt "efter lovgivningen" over for sin nevoe. Hun har til stoette for anbringendet paaberaabt sig tre argumenter, for det foerste om aendringen af hendes "naturlige" forpligtelse over for sin nevoe til en civilretlig forpligtelse; for det andet ovennaevnte dom af 16. maj 1991, ved hvilken juge de paix i Anderlecht fastsatte stoerrelsen af hendes bidrag til udgifterne til nevoeens underhold og uddannelse; og for det tredje den underholdsforpligtelse, hun underskrev til fordel for sin nevoe.

21 Med hensyn til det foerste argument om aendringen af forpligtelsen har sagsoegeren anfoert, at hun foerst havde en "naturlig" forsoergerpligt over for sin nevoe som foelge dels af de baand, der er mellem dem, dels af det loefte om at soerge for ham, som hun gav sin broder, barnets fader, og som foelge af den forpligtelse, hun har indgaaet over for de belgiske myndigheder. Efter belgisk retspraksis udgoer forpligtelsen til at forsoerge et barn, der indgaas og opfyldes frivilligt, en "naturlig" forpligtelse, som, naar den er blevet opfyldt i flere aar, aendres til en civilretlig forpligtelse. I retsmoedet har sagsoegerens repraesentant betegnet den paagaeldende forpligtelse som en "kvasilegal" forpligtelse.

22 For saa vidt angaar det andet argument har sagsoegeren gjort gaeldende, at det fremgaar af praemisserne til ovennaevnte dom af 16. maj 1991, at hun faktisk efter belgisk ret har forsoergerpligt efter lovgivningen over for sin nevoe i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII.

23 Vedroerende det tredje argument har sagsoegeren forklaret, at hendes nevoe kun fik tilladelse til at etablere sig i Belgien paa grund af den forpligtelse, hun havde indgaaet til personligt at baere omkostningerne ved hans ophold i Belgien. Denne forpligtelse er indgaaet i henhold til lovbestemmelserne om udlaendinges ophold i Belgien, nemlig artikel 3 og 11 i lov af 15. december 1980 om udlaendinges adgang til landet samt deres ophold, etablering og udvisning. Ifoelge sagsoegeren er denne forpligtelse beviset paa, at hun over for sin nevoe har forsoergerpligt efter lovgivningen i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII.

24 Sagsoegte har for det foerste anfoert, at der ifoelge belgisk lov ° som i medfoer af Haag-konventionen af 24. oktober 1956 om, hvilken lov der finder anvendelse i sager om underholdspligt over for boern, finder anvendelse paa den foreliggende sag ° ikke bestaar nogen forsoergerpligt mellem slaegtninge i sidelinjen. Der skal sondres mellem den ret til forsoergelse, som loven indroemmer i visse tilfaelde, og den "naturlige" forpligtelse til at betale for en persons underhold; en forpligtelse, som forsoergeren frivilligt kan aendre til en civilretlig forpligtelse. Sagsoegeren har ved at haevde, at hun frivilligt har omdannet en "naturlig" forpligtelse til en civilretlig forpligtelse, noedvendigvis erkendt, at hun ikke har nogen forsoergerpligt efter lovgivningen over for sin nevoe.

25 Sagsoegte henviser derefter til de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII, som blev vedtaget den 28. september 1989, og hvori er fastsat de objektive kriterier for ansaettelsesmyndighedens ensartede udoevelse af sin skoensmaessige befoejelse paa omraadet, saerlig til artikel 3, hvori det hedder: "Ved lovhjemlet forsoergerpligt forstaas en i lovgivningen udtrykkeligt fastsat forsoergerpligt mellem slaegtninge eller besvogrede med undtagelse af enhver forpligtelse ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar."

26 For saa vidt angaar argumentet vedroerende ovennaevnte dom af 16. maj 1991 anfoerer sagsoegte for det foerste, at den sag, Christian Khouri havde anlagt for juge de paix, helt aabenbart ikke kunne antages til paakendelse, idet sagsoegeren ikke kunne godtgoere nogen oprindelig og aktuel interesse samt ikke kunne bevise, at hans rettigheder var alvorligt truet. Sagsoegte goer for det andet gaeldende, at det ved dommen med urette fastslaas, at der foreligger en "naturlig" forpligtelse, idet en saadan forpligtelse efter belgisk ret er begraenset til forholdet mellem meget naere slaegtninge, i praksis alene forholdet mellem soeskende. Sagsoegte indvender for det tredje, at der i dommen ikke er taget hensyn til, at Christian Khouri ikke var i noed, eftersom han blev underholdt af sin faster, eller til, at han havde andre forsoergere, nemlig isaer sine foraeldre, som forsoergerbyrden foerst og fremmest maa paahvile. Hertil kommer ifoelge sagsoegte, at den paagaeldende dom ikke kan goeres gaeldende over for institutionen, da dommen kun har retskraft mellem parterne.

27 Skulle Retten alligevel tage hensyn til dommen af 16. maj 1991, vil sagsoegte henlede dens opmaerksomhed paa, at det af dommen fremgaar, "at der ikke bestaar nogen forsoergerpligt efter lovgivningen mellem slaegtninge i sidelinjen", og "at sagsoegte frivilligt over for sin broder har forpligtet sig til at soerge for sin nevoe".

28 Hvad angaar argumentet om den af sagsoegeren underskrevne underholdsforpligtelse anfoerer sagsoegte, at de lovbestemmelser, som sagsoegeren har baseret sin argumentation paa, nemlig bestemmelserne om, at en udlaending skal skaffe sig tilstraekkelige midler "ved lovligt at udoeve indtaegtsgivende virksomhed", er uden betydning i den foreliggende sag. I virkeligheden kunne nevoeen kun faa tilladelse til at opholde sig i Belgien ved en afgoerelse paa grundlag af artikel 9 i loven af 15. december 1980, som tillaegger justitsministeren skoensmaessige befoejelser paa dette omraade. En af de betingelser, ministeren som regel kraever opfyldt for at meddele opholdstilladelse, er, at en belgisk statsborger forpligter sig til at baere udgifterne til laegebehandling, ophold og hjemrejse for den udlaending, som ansoeger om opholdstilladelse. Derfor udspringer sagsoegerens forsoergerpligt over for sin nevoe ikke af loven, men af aftalen mellem sagsoegeren og den belgiske stat, hvilken aftale indeholder et tredjemandsloefte i henhold til artikel 1121 i Belgiens code civil, som sagsoegeren har afgivet til fordel for sin nevoe. Denne rent aftalemaessige forpligtelse kan ikke ligestilles med en forsoergerpligt efter lovgivningen i medfoer af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII.

Rettens bemaerkninger

29 Det skal paapeges, at ifoelge artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII ° som i medfoer af artikel 65 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber finder tilsvarende anvendelse paa hjaelpeansatte ° kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsoergerpligt, saafremt denne forsoergerpligt medfoerer betydelige udgifter for ham, ved en saerlig afgoerelse undtagelsesvis ligestilles med et barn, over for hvem der er forsoergerpligt, saaledes at der kan udbetales boernetilskud.

30 Da ligestillingen af en anden person med et barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt, har en ekstraordinaer karakter, der understreges af selve ordlyden i vedtaegten, maa betingelsen for, at tjenestemanden kan siges at have forsoergerpligt efter lovgivningen over for en anden person, fortolkes snaevert (jf. Domstolens dom af 21.11.1974, sag 6/74, Moulijn mod Kommissionen, Sml. s. 1287).

31 Retten skal fastslaa, at inspirationen til det i vedtaegten anvendte begreb "forsoergerpligt efter lovgivningen" er hentet i medlemsstaternes retsordener, som ifoelge loven paalaegger foraeldre og/eller mere eller mindre naere slaegtninge en gensidig forsoergerpligt. Retten finder, at det forhold, at der i artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII tales om begrebet forsoergerpligt efter lovgivningen, bevirker, at vedtaegten alene tager sigte paa en forsoergerpligt, der paalaegges tjenestemanden paa et retligt grundlag uafhaengigt af parternes vilje og saaledes udelukker, at der tages hensyn til forsoergerpligt ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar. Foelgelig har Kommissionen anvendt dette begreb rigtigt, naar den i artikel 3 i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser definerer forsoergerpligt efter loven som "en i lovgivningen udtrykkeligt fastsat forsoergerpligt mellem slaegtninge med undtagelse af enhver forpligtelse ifoelge en aftale, en fordring uden retskraft eller et erstatningsansvar".

32 Ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107) skal ordlyden af en faellesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlaeggelsen af dens betydning og raekkevidde, normalt undergives en selvstaendig fortolkning, som skal soeges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formaalet med den paagaeldende ordning. Retten finder imidlertid, at selv om der ikke er nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af faellesskabsretten i givet fald indebaere en henvisning til medlemsstaternes ret, saafremt Faellesskabets retsinstanser ikke i faellesskabsretten eller almindelige faellesskabsretlige principper kan finde elementer, der goer det muligt for dem at fastlaegge bestemmelsens indhold og raekkevidde ved en selvstaendig fortolkning.

33 Hverken faellesskabsretten eller vedtaegten giver Faellesskabets retsinstanser retningslinjer, efter hvilke de ved en selvstaendig fortolkning kan fastslaa indholdet og raekkevidden af en forsoergerpligt efter lovgivningen, der goer det muligt at tilkende en tjenestemand boernetilskuddet i henhold til artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII. Derfor skal det klarlaegges, hvilken national retsorden sagsoegeren er undergivet, og undersoeges, om denne retsorden paalaegger sagsoegeren en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand over for hendes nevoe.

34 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegeren, som er bosat i Belgien, er baade belgisk og libanesisk statsborger. Selv om det maa erkendes, at sagsoegeren i henhold til artikel 55 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte er ansat af Kommissionen i sin egenskab af belgisk statsborger, er hendes nevoe, som ligeledes bor i Belgien, baade nederlandsk og libanesisk statsborger.

35 Under disse omstaendigheder finder Retten, at det maa afklares, hvilken retsorden der finder anvendelse i den foreliggende sag, paa baggrund af de lovvalgsregler, som laegges til grund af den kompetente ret. I artikel 4, stk. 1, i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser hedder det nemlig: "Naar en sag kan henfoeres under flere lovgivninger, traeffes afgoerelsen af, hvilken lovgivning der gaelder, paa grundlag af de regler om lovkonflikter, der anvendes af den kompetente domstol, herunder i givet fald de internationale konventioner paa omraadet, navnlig konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgoerelser vedroerende underholdspligt, undertegnet i Haag den 2. oktober 1973."

36 Det maa fastslaas, at sagsoegeren under henvisning til belgiske retsregler har anlagt sag ved en belgisk ret med paastand om, at det fastslaas, at hun har forsoergerpligt over for sin nevoe. Den belgiske ret har erklaeret sig kompetent og har den 16. maj 1991 afsagt ovennaevnte dom paa grundlag af belgiske retsregler. Endelig henviser sagsoegte i den foreliggende sag ligeledes til belgisk ret som stoette for sin argumentation.

37 Under disse omstaendigheder finder Retten, at lovvalget i den foreliggende sag boer traeffes i henhold til de lovvalgsregler, der anvendes af de belgiske retter.

38 Det skal for det foerste fastslaas, at konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgoerelser vedroerende underholdspligt, som blev undertegnet i Haag den 2. oktober 1973, ikke er blevet ratificeret af Kongeriget Belgien, og at konventionen om, hvilken lov der finder anvendelse i sager om underholdspligt over for boern, som blev undertegnet i Haag den 24. oktober 1956 og er ratificeret af Kongeriget Belgien, ifoelge artikel 5 ikke finder anvendelse paa underholdspligt mellem slaegtninge i sidelinjen.

39 Retten bemaerker endvidere, at den hverken i belgisk international privatret eller i belgisk retspraksis har kunnet finde nogen klar og utvetydig lovvalgsregel, der finder anvendelse paa forsoergerforholdet mellem en faster og hendes nevoe.

40 I betragtning af det ovenfor anfoerte finder Retten dog, at den i den foreliggende sag kan antage, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand over for sin nevoe, skal afgoeres efter belgisk ret, saavel paa grund af sagsoegerens nationalitet og bopael som paa grund af hendes nevoes bopael.

41 I belgisk ret findes der imidlertid ingen forsoergerpligt mellem slaegtninge i sidelinjen i den ovenfor anfoerte betydning. De belgiske retter anerkender hoejst, at der mellem slaegtninge i sidelinjen bestaar en "naturlig" forpligtelse, der kan aendres til en civilretlig forpligtelse. Denne konstatering bekraeftes af selve ordlyden af ovennaevnte dom af 16. maj 1991, hvori det udtrykkeligt hedder, "at der ikke efter lovgivningen bestaar nogen forsoergerpligt mellem slaegtninge i sidelinjen". Heraf foelger, at den forsoergerpligt, som sagsoegeren eventuelt kan have over for sin nevoe, ikke er en pligt, der er paalagt hende ved en retsregel, som er uafhaengig af parternes vilje, og saaledes ikke kan betegnes som en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand.

42 Med hensyn til den underholdsforpligtelse over for nevoeen, som sagsoegeren har underskrevet over for de belgiske myndigheder, finder Retten ej heller, at den, selv om den kan indebaere en forsoergerpligt, kan betegnes som en forsoergerpligt efter lovgivningen i vedtaegtens forstand, da tjenestemanden frivilligt har underskrevet den.

43 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det eneste anbringende om tilsidesaettelse af artikel 2, stk. 4, i vedtaegtens bilag VII ikke er berettiget. Foelgelig boer sagsoegte frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

44 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne imidlertid selv de udgifter, de har afholdt i sager anlagt af de ansatte ved Faellesskaberne.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Hver part baerer sine egne omkostninger.