Til støtte for sin afvisningspåstand har Kommissionen gjort gældende, at formålet med søgsmålet er at få annulleret den klare og udtrykkelige beslutning af 31. januar 1984, som må anses for en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren, jfr. artikel 90, stk. 2. Det er derfor uden betydning, at Bevere har betegnet sin skrivelse af 15. februar 1984, som blev modtaget af Kommissionen den 21. februar, som »ansøgning«, da denne kan udlægges som en klage, der — inden det udtrykkelige afslag af 16. oktober 1984 — måtte anses for stiltiende afvist; denne stiltiende afvisning kunne kun indbringes for Domstolen inden for en frist på tre måneder, der udløb den 21. september 1984. Kommissionen har anført, at sagen derfor bør afvises, da den ikke er rettidigt anlagt.

Bevere har nedlagt påstand om, at sagen antages til realitetsbehandling, idet han har anført, at hans »ansøgning« af 15. februar 1984 ikke kan anses for en klage, og at det ikke kan lægges ham til last, at Kommissionen ikke har svaret inden for den vedtægtsmæssige frist.

Domstolen har under den mundtlige forhandling beklaget, at Kommissionen først den 16. oktober 1984 meddelte Bevere, at den betragtede hans »ansøgning« som en »klage«. En sådan ændring af betegnelsen, såfremt det da antages, at den er begrundet, ville nemlig, hvis den var foretaget i tide, have givet Bevere mulighed for at anlægge sag uden fare for, at den blev afvist.

Kommissionen har ikke bestridt forsinkelsen, som tillægges det stadig stigende antal klager. Men den tilføjer, at det ville være retligt uansvarligt at lade betegnelsen af skrivelsen af 31. januar 1984 afhænge af, hvor hurtigt Kommissionen reagerer.

Jeg kan tilslutte mig denne opfattelse. Skrivelsen af 31. januar 1984, hvorved Bevere oplyses om de pensionsgivende tjenesteår, han kan godskrives på grundlag af tidligere beskæftigelse, er den retsakt, som kan indeholde et klagepunkt mod sagsøgeren. Det er i øvrigt denne retsakt, han påstår annulleret.

Kommissionen burde naturligvis have givet et udtrykkeligt afslag uden denne urimelige forsinkelse, navnlig efter modtagelsen af Beverés anden skrivelse af 9. juli 1984 og da især efter modtagelsen af skrivelsen af 3. september betegnet som en klage. Hvis forsinkelsen måtte vise sig. at være culpøs, ifalder Kommissionen et ansvar. Intet tyder imidlertid på, at den har forholdt sig tavs for at vildlede sagsøgeren. Omsorgspligten må imidlertid ikke forveksles med pligten til at yde råd og bistand. Fiktionen om, at beslutningen stiltiende afvises, og de heraf flydende virkninger for klageadgangen, viser dels, at det påhviler tjenestemændene at gøre deres rettigheder gældende, dels, at formålet er at sikre dem de nødvendige retsmidler. Hvor rimeligt ønsket om at beskytte tjenestemændene mod deres egne fejlskøn end måtte være, bør det ikke kunne rokke ved retssikkerheden.

Yderligere er det ikke irrelevant at erindre om, at Bevere, inden han indgav sin »ansøgning« af 15. februar 1984, havde accepteret det forslag, han fik forelagt den 13. maj 1982, og som blev gengivet med den samme ordlyd i den anfægtede retsakt, som havde form af en beslutning. Ved at acceptere forslaget mistede han ganske vist ikke retten til at anfægte retsakten, men dette kunne kun ske ved klageproceduren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og ikke i form af en ansøgning, jfr. artikel 90, stk. 1.

Jeg mener derfor, at Kommissionen med rette betegnede »ansøgningen« af 15. februar 1984 som en klage, som herefter ved udløbet af fristen på fire måneder, efter at Kommissionen havde modtaget den, måtte anses for stiltiende at være afvist.

Jeg mener derfor, at sagen bør afvises af hensyn til retssikkerheden.