ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 424/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Berlin (Tyskland) den 12. september 2017 — Claudia Wegener mod Royal Air Maroc SA

(Sag C-537/17)

(2017/C 424/31)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Claudia Wegener

Sagsøgt: Royal Air Maroc SA

Præjudicielt spørgsmål

Er der tale om en flyafgang som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser, når et luftfartsselskabs transporthandling omfatter planlagte afbrydelser (mellemlandinger) uden for Det Europæiske Fællesskabs område med et flyskift?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46, s. 1).
1)

a) Skal artikel 9, stk. 2, litra c), første led, i sjette direktiv (1) henholdsvis artikel 52, litra a) i momsdirektivet af 2006 (2) (i den indtil 1. januar 2010 gældende affattelse) fortolkes således, at også levering af interaktive erotiske webcamsessioner mod vederlag er omfattet heraf? b) Såfremt det første spørgsmål, litra a), skal besvares bekræftende, skal sætningsleddet »det sted, hvor disse tjenesteydelser faktisk udføres« i artikel 9, stk. 2, litra c), i sjette direktiv og sætningsleddet »det sted, hvor ydelsen faktisk præsteres« henholdsvis i artikel 52 i momsdirektivet af 2006, fortolkes således, at det afgørende er det sted, hvor modellerne optræder foran kameraet eller det sted, hvor de besøgende betragter billederne, eller kan også et andet sted komme i betragtning?
1)

Er det i strid med EU-retten, navnlig artikel 49 TEUF og 54 TEUF, samt de principper, der indgår deri, at et krav om opretholdelse af hovedsædet for og den faktiske ledelse af et statsejet selskab, der driver luftfartsvirksomhed i den medlemsstat, hvor det blev oprettet, i forbindelse med proceduren for den indirekte privatisering af dette selskabs egenkapital opstilles i de dokumenter, der regulerer denne procedure, som kriterium for udvælgelse af købstilbuddene fra de potentielle investorer og af de tilbud, der afgives i forbindelse med udbudsproceduren?
2)

Såfremt usædvanlige omstændigheder, der er indtruffet allerede dagen før, kan begrunde en aflysning eller en lang forsinkelse af en flyvning den efterfølgende dag, skal artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 da fortolkes således, at et luftfartsselskab inden for rammerne af de forholdsregler, der med rimelighed kan træffes, og som selskabet skal træffe for at undgå de usædvanlige omstændigheder, er forpligtet til allerede på forhånd at træffe passende foranstaltninger med henblik på sådanne begivenheder og som minimum også at have en rimelig reserve af erstatningsfly til rådighed i dets hjemmelufthavn?
—

arbejdsgiverne under sanktion af bøde er forpligtet til at indgive såvel begivenhedsrelaterede som månedlige indberetninger til BUAK under anvendelse af BUAK’s kommunikationskanaler, til at medvirke og tåle kontrolforanstaltninger fra BUAK, til at give indsigt i løn-, forretnings og øvrige bilag og til at give oplysninger til BUAK og
2)

I lyset af den retspraksis, som er fastslået i den nævnte Federutility-sag [dom afsagt af Den Europæiske Unions Domstol den 20.4.2010 (C-265/08)], er det da foreneligt med denne og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet at pålægge den dominerende operatør på et bestemt geografisk område en forpligtelse til at foretage levering til husstandene af flydende gas på flaske med det formål at beskytte socialt udsatte brugere eller brugere, som er bosat i svært tilgængelige områder, når mindst én af de tre under det første spørgsmål opregnede omstændigheder foreligger?
1)

Skal artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 ( 1 ) under omstændigheder som de foreliggende fortolkes således, at: Det sædvanlige opholdssted for et barn på 18 måneder er den medlemsstat, som af følgende grunde afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning for barnet: statsborgerskabet for den forælder, der dagligt tager sig af barnet, den omstændighed, at barnet overvejende bruger sproget i denne forælders oprindelsesland, barnets dåb i dette land og besøg på op til tre måneders varighed i denne medlemsstat i forbindelse med ferie og den pågældende forælders forældreorlov, samt barnets kontakt med denne forælders familie, i en situation, hvor barnet bor med denne forælder i en anden medlemsstat i alle øvrige perioder, og den forælder er ansat i den nævnte stat inden for rammerne af en tidsubegrænset kontrakt, og barnet i denne stat opretholder en regelmæssig, men begrænset kontakt med den anden forælder og hans familie?
1)

Skal momsfritagelsen i henhold til artikel 138 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem for en forsendelse inden for Fællesskabet fra en medlemsstat nægtes, når den afgiftspligtige person, der foretager forsendelsen til en anden medlemsstat, ganske vist angiver erhvervelsen inden for Fællesskabet i forbindelse med denne forsendelse inden for Fællesskabet, men i forbindelse med en senere afgiftspligtig transaktion med de pågældende varer begår momssvig i den anden medlemsstat, idet han uretmæssigt angiver en afgiftsfri levering inden for Fællesskabet fra denne anden medlemsstat?
4.

Den anden retlige fejl og tilsidesættelse af processuelle regler bestod i at nægte at modtage oplysninger, der var nødvendige for at forstå indholdet af registreringsbeviset for det omhandlede mærke. Dette dokument er publikation ST.60 fra World Intellectual Property Office, som angiver betydningen af INID-koderne, der anvendes universelt i registreringsbeviser udstedt af intellektuelle ejendomsretskontorer, herunder EUIPO, for at identificere arten og betydningen af angivelserne deri. Betydningen af INID-koderne kan kun bestemmes ved henvisning til publikation ST.60 eller en tilsvarende referencekilde, og indholdet af registreringsbeviser kan kun bestemmes ud fra betydningen af INID-koderne deri. Retten behandlede fejlagtigt kilden til sådanne oplysninger som bevismateriale og nægtede følgelig fejlagtigt at modtage dokumentet eller de oplysninger, det indeholder, idet det faktisk er en retlig tekst svarende til en ordbog. Hvis Retten havde taget hensyn til de fortolkningsværktøjer, der blev forelagt den, ville den have lagt til grund, at registreringsbeviset vedrører et figurmærke, der omfatter den gengivelse, der fremgår af ansøgningsformularen. Første Appelkammer ved EUIPO har tidligere fastslået, at et sådant mærke havde det fornødne særpræg, der berettigede det til registrering, og Retten burde følgelig have truffet en tilsvarende afgørelse.
3)

Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, skal domstolene i den medlemsstat på hvis område insolvensbehandlingen indledes, da direkte eller ved analogi tage hensyn til: a) Artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 […] om konkurs i den forstand, at den person, over for hvem kurator på samtlige kreditorers vegne gør et erstatningskrav gældende, kan forsvare sig ved at godtgøre, at hans adfærd ikke er ansvarspådragende på grundlag af de retsregler, der ville have fundet anvendelse på kravet, såfremt det ikke havde været kurator men en individuel kreditor, der havde fremsat fordringen. b) Artikel 17 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 ( 3 ) af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen), sammenholdt med artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 […] om konkurs, det vil sige, de på stedet for den påståede skadegørende handling gældende sikkerhedsforskrifter og adfærdsregler såsom finansielle adfærdsregler for banker?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Kommissionens gennemførelsesdirektiv (EU) 2015/2392 af 17. december 2015 om Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 596/2014 (1) for så vidt angår indberetning af mulige eller faktiske overtrædelser af nævnte forordning til de kompetente myndigheder (2), idet det ikke inden den 3. juli 2016 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme nævnte direktiv, eller idet det under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal det ved bedømmelsen af, om et underskud i et datterselskab i en anden medlemsstat er endeligt som bl.a. omhandlet i A-dommen (C-123/11, ECLI:EU:C:2013:84) — og moderselskabet dermed kan opnå fradrag for underskuddet i henhold til artikel 49 TEUF — tages i betragtning, at der i henhold til reglerne i datterselskabsstaten gælder begrænsninger for muligheden for andre subjekter end underskudssubjektet selv for at opnå adgang til fradrag af underskuddet?
2)

Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 299 TEUF, af artikel 79 i EU’s finansforordning (1), af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og af Domstolens praksis. Appellanten har gjort gældende, at Retten fortolkede artikel 299 TEUF og artikel 79, stk. 2, i finansforordningen forkert, således at Kommissionen er bemyndiget til at vedtage et eksigibelt påbud om tilbagesøgning i kontraktlige forhold. Endvidere er den appellerede dom i strid med Domstolens retspraksis i sagen Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE mod Kommissionen. Endelig er den effektive karakter af søgsmålet baseret på artikel 272 TEUF drastisk reduceret for tilskudsmodtageren, idet Europa-Kommissionen kan beslutte at indlede tvangsinddrivelse, inden den kompetente ret har truffet endelig afgørelse.
2)

Skal et underskud også anses for at være endeligt for den del, der som følge af reglerne i datterselskabsstaten ikke har kunnet modregnes i overskud, som er opnået dér i et givent år, men i stedet kunne være blevet fremført for eventuelt at kunne fradrages i et efterfølgende år?
1)

a. Er artikel 46, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU (1) af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (omarbejdning), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en ordning, hvorefter retten i første instans i forvaltningsretlige sager, afdelingen for sager om asyl, ved behandlingen af et søgsmål i princippet ikke må tage en asylgrund, som en udlænding har fremført for første gang under den retslige procedure for nævnte ret, i betragtning? b. Har det herved nogen betydning, om der faktisk anføres en ny asylgrund, det vil sige en grund til at søge om international beskyttelse, der støttes på faktiske omstændigheder og forhold, der er indtruffet efter den besluttende myndigheds afgørelse om ansøgningen om internationale beskyttelse, eller en fortiet asylgrund, det vil sige en grund til at søge om international beskyttelse, der støttes på faktiske omstændigheder og forhold, der er indtruffet før den besluttende myndigheds afgørelse om ansøgningen om internationale beskyttelse, og som en udlænding med urette har undladt at give oplysning om allerede under den administrative fase, selv om han var bekendt med dem? c. Har det herved nogen betydning, om asylgrunden anføres under den retslige procedure ved retten i første instans i forvaltningsretlige sager, afdelingen for sager om asyl, til anfægtelse af den besluttende myndigheds afgørelse om den første ansøgning om international beskyttelse eller en fornyet ansøgning herom?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, ønskes oplyst, om forskellen mellem proceduren for fastansættelse af ordinære dommere og de lovbestemte udvælgelsesprocedurer for tidsbegrænset ansættelse af fredsdommere udgør et objektivt forhold, som omhandlet i § 4, stk. 1 eller stk. 4, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som kan begrunde den manglende anvendelse — i retspraksis fra Corte di Cassazione (kassationsdomstolen, Italien) (in plenum) i sag nr. 13721/2017 og fra Consiglio di Stato (den øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien) i sin udtalelse af 8. april 2017 — på fredsdommere, således som det er tilfældet for sagsøgeren, der er tidsbegrænset ansat, af samme arbejdsvilkår som dem, der gælder for sammenlignelige, fastansatte ordinære dommere, og om dette objektive forhold kan begrunde, at der ikke anvendes forebyggende foranstaltninger og sanktioner i forhold til ulovlig anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede aftaler i henhold til § 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse og i henhold til den nationale gennemførelseslovgivning, henset til, at der ikke findes nogen retsregel — selv på forfatningsretligt niveau — som skulle kunne begrunde forskelsbehandlingen med hensyn til henholdsvis arbejdsvilkår eller det absolutte forbud mod, at fredsdommere fastansættes, idet der herved henvises til den tidligere gældende nationale lovgivning [legge n. 217 — Sistemazione giuridico-economica dei vice pretori onorari incaricati di funzioni giudiziarie ai sensi del secondo comma dell’articolo 32 dell’ordinamento giudiziario (lov nr. 217, den retlige stilling for og aflønning af honorære dommerne med ansvar for juridiske opgave i henhold til artikel 32, stk. 2, i kongeligt dekret om retsvæsenets opbygning) af 18. maj 1974 (GURI nr. 150 af 10.6.1974)], som allerede for visse dommere benævnt onorari (nærmere bestemt honorære dommerne) fastsatte bestemmelser om tildeling af de samme arbejdsvilkår (som for almindelige dommere) og bestemmelser om ændring af deres ansættelsesforhold til tidsubegrænsede ansættelsesforhold?
3)

Såfremt den omtvistede kildebeskatning i princippet kan tillades under hensyn til den frie bevægelighed for kapital: — er disse bestemmelser da til hinder for, at der opkræves kildeskat af udbytte, som udloddes af et hjemmehørende selskab til et underskudsgivende ikke-hjemmehørende selskab fra en anden medlemsstat, når det sidstnævnte selskab indstiller sin virksomhed uden at blive overskudsgivende igen, hvorimod et hjemmehørende selskab, der befinder sig i denne situation, faktisk ikke beskattes af dette udbytte? — skal disse bestemmelser da fortolkes således, at når der foreligger beskatningsregler, hvorefter udbytte behandles forskelligt, alt efter om det udloddes til hjemmehørende eller ikke-hjemmehørende, skal der foretages en sammenligning af den faktiske skattebyrde, der påhviler disse i forbindelse med dette udbytte, således at en begrænsning af den frie bevægelighed for kapital, som skyldes, at disse regler alene udelukker ikke-hjemmehørende fra at fradrage omkostninger, der er direkte forbundet med selve modtagelsen af udbytte, kan anses for at være begrundet i de forskellige satser for almindelig beskatning af udbytte, der udloddes til hjemmehørende, i forbindelse med et efterfølgende regnskabsår og for kildebeskatning af udbytte, der udloddes til ikke-hjemmehørende, når denne forskel kompenserer for det forskellige skattegrundlag for så vidt angår det betalte skattebeløb?
2)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 15 i direktivet af 21. juni 2011 da, for så vidt som den fastsætter princippet om fri prisfastsættelse på tobaksvarer, fortolkes således, at den forbyder en regel om prisfastsættelse af disse varer pr. 1 000 vareenheder eller pr. 1 000 gram, som bevirker, at det ikke er tilladt fabrikanterne af tobaksvarer at differentiere deres priser på grundlag af eventuelle forskelle i prisen på disse varers emballage?
3)

Skal artikel 23 i forordning (EF) nr. 44/2001 fortolkes således, at den tillader den nationale ret i en erstatningssag anlagt af en forhandler mod den pågældendes leverandør i henhold til artikel 102 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde at se bort fra en værnetingsklausul, der er fastsat i kontrakten mellem parterne, i tilfælde af at en national eller europæisk myndighed ikke har konstateret en overtrædelse af konkurrenceretten?
4.

Under omstændigheder, hvor: (1) Selskab A og B begge er en del af en koncern (2) Sagsøgte X faktisk udfylder rollen som administrerende direktør for denne koncern (som Peter Bosworth gjorde for Arcadia-koncernen: Redegørelse for sagens faktiske omstændigheder og problemstillinger, punkt 14), X er ansat i et selskab i koncernen, selskab A (og således er arbejdstager i selskab A) (som Peter Bosworth var det fra tid til anden under de omstændigheder, der er redegjort for i redegørelsen for sagens faktiske omstændigheder og problemstillinger, punkt 15), og ikke er ansat i selskab B i henhold til national ret (3) Selskab A nedlægger påstande over for X, og denne påstand er omfattet af artikel 18-21, og (4) Det andet koncernselskab, selskab B, også nedlægger påstande over for X på grundlag af en tilsvarende adfærd som den, der danner grundlag for selskab A’s påstande nedlagt over for X, hvad er da den korrekte test for afgørelsen af, om den af selskab B nedlagte påstand er omfattet af afdeling 5? Navnlig: (1) Afhænger svaret af, om der mellem X og selskab B var en »individuel arbejdsaftale« i den i afdeling 5 omhandlede forstand, og i givet fald hvad er da den korrekte test til afgørelse af, om der er en sådan aftale? (2) Skal selskab B behandles som »arbejdsgiver« for X hvad angår konventionens afsnit II, afdeling 5, og/eller er den påstand, som selskab B har nedlagt over for X (i punkt 4, nr. 4), ovenfor), omfattet af artikel 18-21 på samme måde, som den påstand, som selskab A har nedlagt over for X, er omfattet af artikel 18-21? Navnlig: (a) Er selskab B’s påstand kun omfattet af artikel 18, hvis den forpligtelse, som den faktisk er baseret på, er en forpligtelse i henhold til arbejdsaftalen mellem og X? (b) Subsidiært er påstanden da omfattet af artikel 18, hvis den påklagede adfærd ville have udgjort en misligholdelse af en forpligtelse i henhold til arbejdsaftalen mellem selskab A og X? (3) Såfremt ingen af ovenstående test er den korrekte test, hvad er da den korrekte test?
2)

Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Betyder en anvendelse med tilbagevirkende kraft af retspraksis i Senatex-dommen (sag C-518/14) (2), at en administrativ afgørelse om afslag på tilbagebetaling af den omhandlede moms skal annulleres, når det tages i betragtning at nævnte afgørelse udelukkende opretholder en tidligere endelig administrativ afgørelse om afslag på tilbagebetaling af moms, der blev vedtaget af AEAT i henhold til en anden procedure end den, der ved lov er fastsat for en sådan situation, og hvorved rettighederne for ansøgeren om tilbagebetaling desuden begrænses, idet denne fratages adgangen til at forsvare sig?
1)

Skal artikel 2 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) fortolkes således, at et selskab, såsom selskabet EDF, når det yder et lån med sikkerhed i fast ejendom i henhold til støtteordningen til erhvervelse af fast ejendom, som kun selskabets ansatte er berettigede til, handler som erhvervsdrivende?
1)

Er en ydelse, som i det væsentlige består i at stille en feriebolig til rådighed, og hvor ekstra ydelsesbestanddele kun skal anses for sekundære ydelser til hovedydelsen, i overensstemmelse med Den Europæiske Unions Domstols dom Van Ginkel af 12. november 1992, C-163/91 (EU:C:1992:435) omfattet af særordningen for rejsebureauer i henhold til artikel 306 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1)?
—

ikke har anvendt alle de kriterier, der er nødvendige for at fastlægge, om et ældre varemærke har renommé
DA Den Europæiske Unions Tidende C 437/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance de Liège (Belgien) den 19. oktober 2017 — Benoît Sauvage og Kristel Lejeune mod État belge

(Sag C-602/17)

(2017/C 437/28)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Benoît Sauvage og Kristel Lejeune

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Tilsidesætter artikel 15, stk. 1, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten indgået mellem Belgien og Storhertugdømmet Luxembourg den 17. september 1970, fortolket således, at den gør det muligt at begrænse Luxembourgs beskatningskompetence vedrørende lønnen for en luxembourgsk ansat, der bor i Belgien og udøver sit arbejde for en luxembourgsk arbejdsgiver, i forhold til det arbejde, der udøves på luxembourgsk område, at det er muligt at tildele bopælsstaten en beskatningskompetence vedrørende den resterende løn, der hidrører fra arbejde udført uden for luxembourgsk område, at der af den ansatte kræves en permanent og daglig fysisk tilstedeværelse på denne arbejdsgivers hovedsæde, selv om det er ubestridt, at den ansatte kommer der regelmæssigt, efter en retslig bedømmelse foretaget med smidighed på grundlag af objektive elementer, som kan efterprøves, og at det kræves, at retsinstanser bedømmer eksistensen og vigtigheden af det arbejde, der er udført begge steder, fra dag til dag, med henblik på at opstille en forholdsmæssig andel i forhold til 220 arbejdsdage, artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, for så vidt som den udgør en hindring af skattemæssig karakter, som afskrækker fra grænseoverskridende aktiviteter, og det almindelige retssikkerhedsprincip, for så vidt som den ikke fastsætter en stabil og tryg ordning om fritagelse for hele den indtægt, som oppebæres af en belgisk statsborger, som er ansat af en arbejdsgiver, hvis faktiske hovedsæde er beliggende i Storhertugdømmet Luxembourg, og udsætter denne for en risiko for dobbeltbeskatning af hele eller en del af hans indtægter og for en uforudseelig ordning, som ikke indeholder nogen retssikkerhed?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er den afgiftspligtige person forpligtet til at finansiere den skyldige afgift for ydelsen i en periode på to år, såfremt han (delvis) først kan modtage vederlaget for sin ydelse to år efter afgiftspligtens indtræden?
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 (1) af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180) fortolkes således, at kun den medlemsstat, hvor ansøgningen om international beskyttelse blev indgivet første gang, skal afgøre, hvilken medlemsstat, der er ansvarlig, med den konsekvens, at en udlænding kun i denne medlemsstat i henhold til Dublinforordningens artikel 27 kan gøre gældende for domstolene, at der er sket en ukorrekt anvendelse af et af de ansvarlighedskriterier, der er omhandlet i Dublinforordningens kapitel III, herunder artikel 9?
2)

Når der anmodes om fritagelse for toldafgifter, og Kommissionen meddeler en afgørelse om, at den foreliggende sag frembyder faktiske og retlige forhold, der kan sammenlignes med dem, der forelå i en tidligere sag, som Kommissionen allerede har afgjort, eller en afgørelse om, at Kommissionen allerede har fået forelagt en sammenlignelig sag, der er under behandling, skal det da antages, at disse afgørelser er retsakter, der er bindende for myndighederne i den medlemsstat, hvori anmodningen om fritagelse for toldafgifter er indgivet, og som derfor kan gøres til genstand for prøvelse iværksat af den, der har anmodet om fritagelsen (artikel 239 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (1)) eller om ikke at bogføre disse afgifter [nævnte forordnings artikel 220, stk. 2, litra b]?