ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sagsøgeren i den sag, jeg i dag skal tage stilling til, Adam Buick, ønsker med sagsanlægget at opnå en forbedring af sin indplacering i lønklasse fra ansættelsestidspunktet. Han blev i januar 1974 ansat ved Kommissionen som tjenestemand på prøve i lønklasse A 7/3 og blev i januar 1978 forfremmet til lønldasse A 6.

Ved skrivelse af 27. april 1981 ansøgte sagsøgeren om med tilbagevirkende kraft at blive indplaceret i lønklasse A 6/1, idet han henviste til den af Kommissionens generaldirektør for personale og administration i marts 1981 offentliggjorte »Beslutning vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønldasse og på løntrin« af juni 1973 (herefter benævnt indplaceringskriterier). Han gjorde gældende, at han med mere end otte års faglig erfaring opfyldte kriterierne for således at blive indplaceret i en højere lønklasse. I juni 1965, fire år efter afsluttet gymnasieuddannelse, bestod han en universitetseksamen. Siden september 1965 havde han været beskæftiget med relevant arbejde. Følgelig kunne han ved ansættelsen ved Kommissionen se tilbage på otte års faglig erfaring.

Den 11. maj 1981 meddelte Kommissionens indplaceringsudvalg ham, at i tilfælde af et kortvarigt treårigt universitetsstudium, som det af sagsøgeren afsluttede, vurderes det første år med beskæftigelse som et fjerde studieår. Derfor kan alene perioden fra juni 1966 til begyndelsen af 1974, altså 71/2 år, tages i betragtning som faglig erfaring. Der er derfor ikke anledning til at foreslå omplacering.

Sagsøgeren indgav derefter rettidigt en forskriftsmæssig administrativ klage. Han anførte nu, at han i december 1961 havde afsluttet sin gymnasieuddannelse med en adgangsprøve til Oxford University og i oktober 1962 havde påbegyndt sit studium. Følgelig burde hans beskæftigelse fra december 1965 anerkendes som faglig erfaring.

Da ansættelsesmyndigheden den 23. november 1982 afviste hans klage, har sagsøgeren den 16. februar 1982 anlagt sag til prøvelse af afgørelsen med påstand om, at sagen henvises til Kommissionen med henblik på fornyet behandling i overensstemmelse med den afsagte dom. Endvidere har han nedlagt påstand om, at sagsøgte tilpligtes at afholde samtlige sagens omkostninger.
Jeg anser det for nødvendigt lige at forudskikke en enkelt bemærkning. Man kommer ikke uden om at fortolke den i bilaget til forordning nr. 827/68 nævnte opsamlingsposition: »Animalske produkter, ikke andetsteds tariferet« på samme måde som den enslydende og hertil svarende position i traktatens bilag II. Det skyldes rangforholdet mellem de to positioner og den omstændighed, at de har nøjagtig samme ordlyd. Dette kan også udtrykkes på den måde, at forordningen er afledt ret, udstedt i henhold til traktatens afsnit II, hvorfor dens anvendelsesområde ikke må dække mere end dette afsnit og dermed ej heller omfatte mere end de regler (såsom bilag II), hvortil dette afsnit henviser med henblik på at afgrænse de produkter, som bestemmelserne i afsnittet finder anvendelse på. Såfremt det altså lægges til grund, at den nævnte position i traktatens bilag II ikke omfatter uld, er det udelukket at fortolke den tilsvarende position i forordningen på en sådan måde, at den omfatter uld.

Med dette resultat som udgangspunkt skal jeg derpå henvise til Domstolens praksis, som har væsentlig betydning for fortolkningen af bilag II, navnlig Domstolens dom af 25. marts 1981 i sag 61/80 (Coöperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek, Sml. 1981, s. 851). Jeg skal herfra citere et brudstykke af den præmis, der har størst relevans for det foreliggende tilfælde: »da der ikke findes fællesskabsretlige regler, der forklarer begreberne i bilag II til traktaten, og da nævnte bilag ord for ord gentager nogle af positionerne i Toldsamarbejdsrådetnomenklaturen, må det være de forklarende bemærkninger til denne, der skal lægges til grund ved fortolkningen af bilaget.«

Indeholder disse forklarende bemærkninger nu nyttige retningslinjer for løsningen af det problem, om uld falder ind under pos. 05.15 i traktatens bilag II? Det gør de, finder jeg. I punkt 3, litra a), hedder det nemlig: »En position med mere specificeret varebeskrivelse skal foretrækkes for positioner med en mere almindelig varebeskrivelse.« Heraf følger, at når en bestemt vare er omfattet af en specifik position i Bruxelles-nomenklaturen, kan den ikke også anses for at være omfattet af en opsamlingsposition. Ordene i pos. 05.15 »ikke andetsteds tariferet« må derfor — på grund af den betydning, som Domstolen tillægger nomenklaturen for en rigtig fortolkning af traktatens bilag II — forstås på den måde, at en vare kun kan anses for at være omfattet af denne almindelige position, såfremt den ikke er nævnt i nogen af de andre og mere specifikke positioner i nomenklaturen. Med biordet »andetsteds« tænkes altså på nomenklaturen og ikke på traktatens bestemmelser.

For at besvare den italienske rets spørgsmål er det herefter alene fornødent at undersøge, om uld er omfattet af nogen ad hoc-position i nomenklaturen. Det må antages at være tilfældet, da uld er nævnt i kapitel 53. Følgelig falder uld hverken ind under traktatens bilag II eller under forordning nr. 827/68's anvendelsesområde, dette sidste som følge af ovennævnte rangforhold mellem bestemmelserne.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 8. MAJ 1984 ( 1 )

Høje Domstol.

I denne sag, som Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 har anlagt mod Den italienske Republik, er der nedlagt påstand om, at det statueres, at Italien har undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler landet i henhold til traktaten.

I Rådets direktiv 79/32, der var rettet til alle medlemsstaterne, er der med henblik på forbrugsbeskatning bortset fra omsætningsafgift opstillet definitioner af de forskellige sorter forarbejdet tobak, der er i handelen. Ifølge direktivets artikel 9 skulle medlemsstaterne sætte de nødvendige administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for senest den 1. januar 1980 at efterkomme direktivet, og de skulle underrette Kommissionen herom. Ifølge direktivet skulle medlemsstaterne også give meddelelse om teksten til de nationale retsforskrifter, som blev udstedt på det område, der er omfattet af direktivet.

Da Kommissionen ikke modtog nogen meddelelse fra den italienske regering,anmodede den ved en skrivelse af 1. oktober 1981 denne om at fremsætte sine bemærkninger. Den 20. november 1981 blev Kommissionen underrettet om, at et lovforslag faktisk var blevet fremsat i parlamentet. Da loven endnu ikke den 13. juli 1982 var blevet vedtaget, fremsatte Kommissionen i medfør af artikel 169 en begrundet udtalelse. Modtagelsen af denne begrundede udtalelse blev bekræftet den 28. juli 1982, men der fremkom ikke andre reaktioner, hvorfor sagen blev indbragt for Domstolen.

Under skriftvekslingen har regeringen forklaret, at lovforslaget blev fremsat i parlamentet i 1980 med henblik på en reform af forbrugsbeskatningssystemet for tobaksvarer. Loven blev ikke vedtaget i det daværende parlaments levetid, og et nyt lovforslag er blevet udarbejdet med henblik på en fremsættelse i parlamentet. Man har meddelt Domstolen, at selv om forslaget er færdigudarbejdet, er det ikke muligt at sige, hvornår det vil kunne vedtages.

Under disse omstændigheder kan der ganske enkelt ikke rejses nogen indsigelser imod Kommissionens påstande. Efter min opfattelse bør der gives Kommissionen medhold i dens påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at gennemføre den nødvendige lovgivning for at efterkomme direktivet, og den italienske regering bør tilpligtes at afholde Kommissionens omkostninger i sagen.

( 1 ) – Oversat fra engelsk
8.

Storhertugdømmet Luxembourg's krav om udbetaling af ovennævnte beløb er fremsat i forbindelse med finansieringen af den fælles landbrugspolitik. Artikel 3 i Rådets forordning nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik ( 9 ) bestemmer, at »interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, som foretages efter Fællesskabets regler inden for rammerne af den fælles markedsordning for landbruget, finansieres ...«. Det er således åbenbart, at den stat, der gør lu-av på en sådan finansiering, skal bevise, at betingelserne for at opnå finansieringen er opfyldt, og dette under kontrol af Kommissionen, som udøver dette prærogativ blandt andet inden for rammerne af den procedure om afslutning af regnskaberne, som er fastsat i ovennævnte forordnings artikel 5, litra b). Forpligtelsen belyses nærmere i samme forordnings artikel 9, stk. 2, som bestemmer, at »de funktionærer, der er bemyndiget af Kommissionen ... har adgang til de bøger og alt øvrigt materiale, som vedrører de af Fonden finansierede udgifter. De kan især undersøge, ... b) om de nødvendige bilag er til stede og stemmer overens med de af Fonden finansierede foranstaltninger«. Alene af den grund påhviler beviset for, at udgiften til oplagringsstøtte er berettiget, ikke Kommissionen, men den sagsøgende stat. I replikken havde storhertugdømmet Luxembourg tilbudt at »bevise, hvilke mængder af oplagret bordvin der også er afsat som sådanne, og som under alle omstændigheder er berettiget til støtte fra EUGFL«. Ved skrivelse af 24. november 1983 anmodede Domstolens justitskontor Storhertugdømmet om at fremlægge ethvert dokument til støtte for sine anbringender. Den 19. januar erklærede Storhertugdømmet »at det skriftligt bekræftede, at den luxembourgske regering ikke råder over dokumenter«, som kan fremsendes til Domstolen. Under den mundtlige forhandling den 13. marts 1984 erklærede den sagsøgende stat, at man ikke ville fastholde bevistilbudet, som oven i købet var fremsat helt subsidiært, hvorfor man gav afkald herpå. Efter min opfattelse bør sagsøgte således frifindes for storhertugdømmet Luxembourg's subsidiære påstand, helt som det var tilfældet med den principale påstand. Jeg vil følgelig foreslå, at sagsøgte frifindes i den foreliggende sag, og at den sagsøgende medlemsstat afholder sagens omkostninger.
Kent Kirk, skipper på det danske fiskerfartøj »Sand Kirk«, forsøgte den 6. januar 1983 at fiske inden for den britiske tolvsømilezone. Han overtrådte således klart »Sea Fish (Specified United Kingdom Waters) (Prohibition of Fishing) Order« 1982 (nr. 1849 af 22. december 1982), klart og — må man sige — forsætligt. Kirk, som er dansk medlem af Europa-Parlamentet, havde adskillige journalister om bord. Formålet med hans forehavende — som han også har nævnt under forhandlingerne — var at bestride gyldigheden af »Sea Fish Order« 1982 i forhold til fællesskabsretten.

Kirk blev opbragt samme dag og derefter fremstillet for North Shields Magistrates Court, som den 7. januar 1983 idømte ham en bøde på 30000 UKL, samt sagens omkostninger (400 UKL). Han ankede dommen til Crown Court, Newcastle-upon-Tyne, som ved kendelse af 9. marts 1983 forelagde følgende spørgsmål for Domstolen:

»Havde Det forenede Kongerige, når henses til alle de relevante bestemmelser i fællesskabsretten, ret til efter den 31. december 1982 at sætte ’Sea Fish (Specified United Kingdom Waters) (Prohibition of Fishing) Order’ 1982 i kraft, for så vidt som denne bekendtgørelse kun forbyder fartøjer, der er registreret i Danmark, at fiske som nærmere fastsat i bekendtgørelsen?«

Dette er netop den type spørgsmål, som ikke kan besvares under en procedure efter artikel 177 i den udformning, det har. Den nationale ret nævner ingen fællesskabsbestemmelser, som den ønsker fortolket eller bedømt gyldigheden af; derimod spørger den Domstolen, om en nærmere bestemt national lovbestemmelse var i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Som sædvanlig må det derfor undersøges, hvilken fællesskabsordning, der var gældende, for at den nationale ret kan bedømme, om den nationale foranstaltning, som den henviser til, var i overensstemmelse med disse regler, og — hvis dette ikke er tilfældet — erklære den virkningsløs.
På dette grundlag udstedte Kommissionen som allerede nævnt den 29. juni 1983 den i sagen relevante beslutning om støtte, som den luxembourgske regering påtænker at yde til jern- og stålindustrien (EFT L 227, s. 29). Det fremgår af betragtningerne, hvad der gik forud for udstedelsen. Kommissionen anførte, at den luxembourgske regering i januar 1981 underrettede den om sine planer om at yde støtte til den nationale jern-og stålindustri; Kommissionen nåede efter en undersøgelse af støtten til den konklusion, at den foreslåede kapacitetsnedskæring var utilstrækkelig; den luxembourgske regering ændrede herefter strukturomlægningsplanen og foreslog en større kapacitetsnedskæring for varmvalsede produkter; endelig tillod Kommissionen i juli 1982, at en del af støtten kunne ydes på visse betingelser, som den luxembourgske regering i august 1982 erklærede sig indforstået med.

I betragtningerne anførtes yderligere, at den luxembourgske regering i september 1982 anmeldte supplerende støtte til den luxembourgske jern- og stålindustri; efter at have gennemgået anmeldelsen fandt Kommissionen, at den ændrede strukturomlægningsplan ikke indeholdt en ny modydelse, der talte for at tillade den supplerende støtte; i marts 1983 ændrede den luxmbourgske regering herefter sin anmeldelse af september 1982 således, at der som modydelse for en række investerings- og driftsstøtteforanstaltninger blev tilbudt en ny nettonedskæring af kapaciteten på 60000 tons for varmvalsede produkter; Kommissionen var imidlertid af den opfattelse, at det ud over denne kapacitetsnedskæring for varmvalsede produkter var nødvendigt at nedskære produktionen med yderligere 410000 tons.

I den dispositive del af den beslutning, som ifølge artikel 8 er rettet til storhertugdømmet Luxembourg, skal først henvises til artikel 1, som bestemmer, at den der i detaljer anførte investerings- og driftsstøtte kan anses for at være forenelig med det fælles marked, for så vidt som de i artiklerne 2-5 fastsatte betingelser og retningslinjer overholdes. Artikel 2 bestemte, at de støttemodtagende virksomheder ud over de allerede tilbudte 60000 tons skulle foretage nedskæringer på mindst 410000 tons for varmvalsede produkter, at en fortegnelse over de anlæg, som skulle lukkes, med angivelse af datoerne for lukningen, senest den 31. januar 1984 skulle sendes til Komissionen, og at kapacitetsnedskæringerne skulle være foretaget før den 31. december 1985. Artikel 4 bestemte endelig, at støtten kun kunne udbetales, hvis Kommissionen konstaterede, at betingelserne i artikel 2 og artikel 3 eller en tilstrækkelig del af dem var opfyldt.
Herved er det navnlig af betydning, at der i forordning nr. 1134/68 blev fastsat gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 653/68 »om betingelserne for ændring af værdien af den for den fælles landbrugspolitik anvendte regningsenhed«. Derfor må den antagelse være nærliggende, at de i forordning nr. 653/68 anvendte begreber er bestemmende for fortolkningen af forordning nr. 1134/68. Det kan altså ikke anerkendes, at den i artikel 1 i forordning nr. 1134/68 nævnte »regningsenhed« — som sagsøgeren mener — skulle være et generelt begreb. Når der her tales om regningsenhed og ændring af dens værdi, er der tværtimod tale om et begreb og om fremgangsmåder i den betydning, der forudsættes i forordning nr. 653/68. Dette fremgår såvel af overskriften som af betragtningerne.

Det er imidlertid helt klart ifølge artikel 1 i forordning nr. 653/68, at værdien af den i forordningen anvendte regningsenhed blev udtrykt i en bestemt guldmængde, og det er også helt klart, at denne værdi kun kunne ændres i de i artiklerne 2 og 3 nævnte tilfælde og efter den deri fastsatte fremgangsmåde. Forordningens artikel 2 omhandler det tilfælde, at alle medlemsstaterne ændrer deres valutaparitet samtidig og i samme retning. Det er klart, at der dermed menes de faste pariteter, der blev anvendt indtil 1971, og som var anmeldt til Den internationale Valutafond, jfr. artikel 2 i forordning nr. 129. Artikel 3 i forordning nr. 653/68 omhandler for det andet det tilfælde, at en eller flere medlemsstater bekendtgør en ændring af deres valutaparitet (i den lige nævnte forstand), og den bestemmer, at Rådet da træder sammen inden tre dage for at beslutte, om regningsenhedens værdi skal ændres.

I 1981, altså på det tidspunkt, hvor de for hovedsagen afgørende begivenheder fandt sted, fandtes der — som allerede antydet ved gennemgangen af de faktiske omstændigheder — derimod ikke længere en sådan regningsenhed, men der anvendtes ECU, dvs. en størrelse, som beregnes efter summen af bestemte beløb af medlemsstaternes valutaer. Der fandtes heller ikke længere faste pariteter for medlemsstaternes valutaer, men dels svingende kurser, dels inden for rammerne af Den europæiske monetære Union forbundne centralkurser, som havde en vis svingningsmargen.

Derfor kan der afgjort ikke — heller ikke når der i Bulletin for De europæiske Fællesskaber (1981, nr. 3, s. 45) tales om en opskrivning af ECU'ens værdi — ved begivenhederne den 23. marts 1981 være tale om en ændring af regningsenhedens værdi (navnlig da der ingen steder — som i forordning nr. 652/79 vedrørende forordning nr. 878/77 — blev bestemt, at regningsenheden også i forordning nr. 1134/68 skulle erstattes af ECU). Det kan derfor fastholdes (uden at det er nødvendigt at undersøge, om Kommissionen — hvad den bestrider — faktisk har truffet foranstaltninger i henhold til artikel 1, stk. 1, litra a), og stk. 2, i forordning nr. 1134/68), at artikel 1 i forordning nr. 1134/68 ikke kan anvendes på sådanne faktiske omstændigheder.
1.

Det præjudicielle spørgsmål, som er forelagt for Domstolen, vedrører fortolkningen af artikel 40 (stk. 2, 1. pkt.) i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968, herefter benævnt »konventionen«. De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i sagen er følgende. Ved udeblivelsesdom, afsagt den 20. januar 1982 af Arrondissementsrechtsbank, Rotterdam, blev virksomheden K., Jeddah (Saudi-Arabien), dømt til at betale den nederlandske virksomhed P.678095 rial eller modværdien af denne sum i dollars med renter efter loven. Dommen var eksigibel, i tilfælde af anke dog kun mod at P. stillede kaution eller en anden form for fyldestgørende sikkerhed. Med henblik på fuldbyrdelsen af denne dom i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor K. angiveligt havde midler på en bankkonto, anmodede P. Landgericht Frankfurt am Main om at forsyne den nederlandske dom med fuldbyrdelsespåtegning (konventionens artikel 31 og 32). Ved kendelse, som formanden for den tyske rets tredje afdeling for civile sager afsagde den 10. januar 1983, uden af K. var blevet tilsagt til at give møde ( 2 ), blev fuldbyrdelsespåtegning afslået med den begrundelse, at de dokumenter, der kræves fremlagt i henhold til konventionens artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 1, ikke var blevet fremlagt. Der er tale om »Det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part« ( 3 ) samt om »et dokument, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt« ( 4 ). Det femgår endvidere af dommen, at retsformanden havde givet P. en frist til at fremskaffe de førnævnte dokumenter ( 5 ), men at de dokumenter, som virksomheden fremlagde, efter rettens opfattelse ikke udgjorde et fyldestgørende bevis. I henhold til konventionens artikel 40, stk. 1, indbragte P. herefter sagen for Oberlandesgericht Frankfurt am Main ved en appel i form af en »Beschwerde«. Artikel 40, st. 2, foreskriver, at: »Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel — eller genoptagelsessagen er indbragt...«. Oberlandesgericht ønsker oplyst, om denne bestemmelse »også« finder anvendelse under omstændighederne i nærværende sag. Retten hælder til den opfattelse, at dette ikke er tilfældet, og den har som begrundelse herfor henvist til to forhold, der tilsammen udgør begrundelsen for forelæggelsen af det præjudicielle spørgsmål: a) Begæringen om fuldbyrdelsespåtegning er udelukkende blevet afslået som følge af, at P. ikke fremlagde dokumenterne i rette tid. b) Ordningen i henhold til artikel 40, stk. 2, er uhensigtsmæssig i et tilfælde, hvor fuldbyrdelsen skal ske i en stat, som ikke er bopælsstat for den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, eftersom denne i så fald som regel vil kunne fastslå, hvilken formuegenstand fuldbyrdelsen vil blive rettet imod, og dermed blive sat i stand til at råde over den inden udlægget.
Domstolen har under en retstvist vedrørende udbetaling af børnetilskud i henhold til den franske lovgivning fået forelagt et spørgsmål om fortolkningen af EØF-traktatens artikel 48 og Rådets forordning nr. 1408 af 14. juni 1971 om de sociale sikringsordninger for vandrende arbejdstagere. Jeg skal straks bemærke, at i henhold til artiklerne L 511 og L 524 i den franske sociale sikringslov tilkommer disse ydelser enhver person, der er bosat i Frankrig, og som forsørger to eller flere børn, der også er bosat i Frankrig. Det fremgår endvidere af gennemførelsesbestemmelserne til disse bestemmelser, at et barn, der gennemfører sin uddannelse i udlandet, under særlige omstændigheder kan betragtes som bosat i Frankrig med hensyn til betalingen af børnetilskud.

Richard Meade, der er amerikansk statsborger, har siden 1973 været bosat i Paris — hvor han driver virksomhed som advokat — sammen med sin kone og to børn, der alle tre har engelsk statsborgerskab. I 1977 tog det ældste af børnene til Storbritannien for at gennemføre sin skolegang dér på Radley College, Abingdon. I 1980 blev den kompetente institution (Caisse d'allocations familiales de la région parisienne) opmærksom på, at de i henhold til den franske lovgivning gældende betingelser for udbetaling af tilskud (at barnet er bosat i Frankrig) ikke længere var opfyldt, og at de omstændigheder, hvorunder barnet anses for at have bopæl i Frankrig, heller ikke forelå; institutionen standsede derfor udbetalingen af børnetilskuddene og anmodede ægtefællerne Meade om at tilbagebetale et beløb på ca. 6436 FF, som de uretmæssigt havde modtaget i perioden marts 1978 til juni 1980.

Da beløbet ikke blev tilbagebetalt til Caisse d'allocations, indstævnede denne ægtefællerne Meade for Commission de premiere instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris med påstand om tilbagebetaling af børnetilskuddene. Ægtefællerne Meade gjorde gældende, at afslaget på udbetaling af disse ydelser i tilfælde af, at et barn gennemfører sin skoleuddannelse eller sin faglige uddannelse i udlandet, lægger hindringer i vejen for den frie bevægelighed for personer og derfor er i strid med EØF-traktatens artikel 48.

Ved en foreløbig beslutning af 3. juni 1983 bestemte Commission de premiere instance, at sagen skulle udsættes og følgende spørgsmål i henhold til EØF-traktatens artikel 177 forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse: »Er artikel 48 i traktaten om Det europæiske økonomiske Fællesskab til hinder for, at Caisse d'allocations familiales kan kræve familieydelser, der er udbetalt til forældre til et barn med engelsk statsborgerskab, tilbagebetalt med den begrundelse, at barnet er under uddannelse i England, og med samme begrundelse standse udbetalingen af disse ydelser?«