ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
367

For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt fastslog, at en markedsøkonomisk aktør ikke ville have forventet en forlængelse af de omhandlede kontrakter efter deres udløb, og heller ikke ville have været uvidende om, at lavprisluftfartsselskaberne såsom Ryanair var kendt for at udvikle deres aktiviteter på en meget dynamisk måde. Dels stræber de rationelt drevne lufthavne efter at indgå i et langsigtet forretningsforhold med luftfartsselskaberne, som går langt ud over den indledende aftale. En markedsøkonomisk aktør er parat til at tage risici og indgå kontrakter, der viser sig at være tabsgivende i en indledende periode, i forventning om en udvikling af aktiviteten og en fornyelse af kontrakten. For Ryanair udgør et tilsagn om at åbne en ny flyforbindelse kun en berettiget risiko, såfremt der kan forventes et langsigtet forretningsforhold, hvilket bekræftes af de særlige klausuler i kontrakten om lufthavnstjenester. Dels forventer hovedparten af de lufthavne, der forhandler med Ryanair, at deres forretningsforhold forlænges ud over den indledende aftales løbetid. Den sædvanlige profil for Ryanairs forretningsforhold med lufthavnene viser således, at disse forhold er udviklet over lang sigt og som helhed overskrider en horisont på fem år. Eftersom sagsøgerne og HIKPB havde indgået en række af kontrakter om lufthavnstjenester og kontrakter om markedsføringstjenester, hvoraf den første blev underskrevet i 2003 og den sidste i 2010, ville en markedsøkonomisk aktør desuden have formodet, at der senest i 2005 ville være blevet opbygget et langsigtet forretningssamarbejde, der gik ud over de pågældende kontrakters indledende løbetid.
110

Rådet har, støttet af Kommissionen, anført, at betingelsen om, at der skal foreligge en skade, ikke er opfyldt i den foreliggende sag. De omtvistede retsakter var ikke sanktioner af strafferetlig karakter over for sagsøgeren og havde ikke til formål at forvolde sagsøgeren skade. De tjente udelukkende til at modvirke nuklear spredning. Sagsøgeren er således ikke blevet stigmatiseret som en organisation, der som sådan udgør en trussel mod international fred og sikkerhed, og sagsøgeren har i øvrigt ikke fremlagt noget bevis til støtte herfor. Sagsøgeren blev udelukkende identificeret som en person, der har faciliteret forretninger relateret til nuklear spredning, hvilket var tilstrækkeligt til at begrunde opførelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister. Sagsøgeren har ikke fremlagt noget bevis for at have lidt ikke-økonomisk skade som følge af vedtagelsen af de nævnte retsakter, således som det kræves i retspraksis. Der er intet bevis for, at sagsøgeren har haft et godt omdømme på internationalt plan, har lidt et indtægtstab som følge af skade på sit omdømme og har afholdt omkostninger til reklamekampagner eller til på anden måde at genoprette sit omdømme. Den avisartikel vedrørende den anslåede udgift til en verdensomspændende reklamekampagne, der er fremlagt som bilag til stævningen, er irrelevant, eftersom den vedrører et selskab, der ikke har nogen forbindelse til sagsøgeren, og som udøver virksomhed inden for en anden sektor og på et andet kontinent end sagsøgeren og ikke har noget med Unionens restriktive foranstaltninger at gøre. Det af sagsøgeren anførte i replikken beviser ikke, at dennes omdømme har lidt skade, særligt uden for Iran, og at der dermed foreligger en ikke-økonomisk skade i forbindelse hermed. Desuden har sagsøgeren hverken givet nogen forklaring eller fremlagt noget bevis til støtte for sine påstande om, at det skulle være bekosteligt at genoptage forbindelserne med SWIFT. Under alle omstændigheder skal der, således som Menneskerettighedsdomstolen fastslog i § 22 i dom af 19. juli 2011, Uj mod Ungarn (CE:ECHR:2011:0719JUD002395410), sondres mellem skade på et selskabs forretningsmæssige omdømme og skade på en persons omdømme vedrørende dennes sociale status, idet førstnævnte ikke har nogen ikke-økonomisk dimension. Retten har selv henvist til denne retspraksis i en sag vedrørende restriktive foranstaltninger (dom af 12.2.2015, Akhras mod Rådet, T-579/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:97, præmis 152). Sagsøgeren forsøger at omgå sin forpligtelse til at godtgøre, at den hævdede skade foreligger, og kvantificere den ved at anmode Retten om at udpege en sagkyndig inden for rammerne af en foranstaltning med henblik på bevisoptagelse. Skulle Retten finde, at Unionen er ifaldet ansvar uden for kontraktforhold, bør den i overensstemmelse med retspraksis fastslå, at annullationen af de anfægtede retsakter udgør en tilstrækkelig kompensation for den af sagsøgeren lidte ikke-økonomiske skade. Under alle omstændigheder er det af sagsøgeren krævede beløb på 1 mio. EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som denne angiveligt har lidt, uforholdsmæssigt stort, henset til retspraksis, og uunderbygget.
297

Sagsøgeren har i denne forbindelse anført, at når Kommissionen som i den foreliggende sag beslutter at anordne tilbagesøgning af et bestemt beløb, skal den så præcist som muligt fastlægge den reelle værdi af den støtte, som virksomheden har modtaget. Under henvisning til dom af 5. februar 2015, Ryanair mod Kommissionen (T-500/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:73), finder sagsøgeren for det første, at Kommissionen burde have undersøgt, i hvilken udstrækning sagsøgeren havde videregivet den hævdede fordel til sine passagerer, for det andet at Kommissionen med urette ikke opgjorde den konkurrencemæssige fordel, som sagsøgeren reelt havde opnået på grund af de formodede tab for Pau lufthavn, og for det tredje at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad redegjorde for, hvorfor det var nødvendigt at tilbagesøge det omhandlede beløb for at genetablere den forudgående situation, idet dette beløb burde fratrækkes alle de positive eksterne virkninger, som 2006-kontrakten havde tilført Pau lufthavn, og idet sagsøgeren dels ikke burde tilbagebetale de tab, der skyldtes ineffektive indsatser af Pau lufthavn.
188

Det følger således af dommen af 11. juli 2002, HAMSA mod Kommissionen (T-152/99, EU:T:2002:188), og navnlig af præmis 166-172 heri, at Unionens retsinstanser anbefaler, at der foretages en undersøgelse af de offentlige kreditorers individuelle situation, bl.a. under hensyntagen til, om de er simple eller privilegerede kreditorer, med henblik på i det væsentlige at fastslå, om det valg, som disse kreditorer traf, gik ud over det, som var berettiget ud fra forretningsmæssige hensyn, eller om det kunne forklares ved kreditorernes ønske om at indrømme den pågældende virksomhed en fordel. Det følger heraf, at Unionens retsinstanser har vurderet, at offentlige kreditorer ikke skal anses for en enkelt enhed, men at der skal tages hensyn til de enkelte forhold, der gør sig gældende for dem.
125

Rådet er, støttet af Kommissionen, af den opfattelse, at det under alle omstændigheder skal frifindes for påstanden om erstatning for den angiveligt lidte ikke-økonomiske skade. I denne henseende har Rådet gjort gældende, at sagsøgeren i de omtvistede retsakter ikke er blevet stigmatiseret som en organisation, der som sådan udgør en trussel mod international fred og sikkerhed, og at sagsøgeren i øvrigt ikke har fremlagt noget bevis til støtte herfor. Sagsøgeren blev udelukkende identificeret som en person, der gennem sin virksomhed har været impliceret i indkøb af en række produkter, der kan anvendes i forbindelse med programmer, som er omfattet af sanktioner i henhold til De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1737, hvilket var tilstrækkeligt til at begrunde opførelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister. Sagsøgeren har ikke fremlagt noget bevis for at have lidt ikke-økonomisk skade som følge af vedtagelsen af de nævnte retsakter, således som det kræves i retspraksis (kendelse af 17.2.2012, Dagher mod Rådet, T-218/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:82, præmis 46). Der er intet bevis for, at sagsøgeren har haft et godt omdømme på internationalt plan, har lidt et indtægtstab som følge af skade på sit omdømme og har afholdt omkostninger til reklamekampagner eller til på anden måde at genoprette sit omdømme. Den avisartikel vedrørende den anslåede udgift til en verdensomspændende reklamekampagne, der er fremlagt som bilag til stævningen, er irrelevant, eftersom den vedrører et selskab, der ikke har nogen forbindelse til sagsøgeren, og som udøver virksomhed inden for en anden sektor og på et andet kontinent end sagsøgeren og ikke har noget med Unionens restriktive foranstaltninger at gøre. Det af sagsøgeren anførte i replikken beviser ikke, at dennes omdømme har lidt skade, og at der dermed foreligger en ikke-økonomisk skade i denne forbindelse. Under alle omstændigheder skal der, således som Menneskerettighedsdomstolen fastslog i § 22 i dom af 19. juli 2011, Uj mod Ungarn (CE: ECHR:2011:0719JUD002395410), sondres mellem skade på et selskabs forretningsmæssige omdømme og skade på en persons omdømme vedrørende dennes sociale status, idet førstnævnte ikke har nogen ikke-økonomisk dimension. Retten har selv henvist til denne retspraksis i en sag vedrørende restriktive foranstaltninger (dom af 12.2.2015, Akhras mod Rådet, T-579/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:97, præmis 152). Sagsøgeren forsøger at omgå sin forpligtelse til at godtgøre, at den hævdede skade foreligger, og kvantificere den ved at anmode Retten om at udpege en sagkyndig inden for rammerne af en foranstaltning med henblik på bevisoptagelse. Skulle Retten finde, at Unionen er ifaldet ansvar uden for kontraktforhold, bør den i overensstemmelse med retspraksis fastslå, at annullationen af de anfægtede retsakter udgør en tilstrækkelig kompensation for den af sagsøgeren lidte ikke-økonomiske skade. Under alle omstændigheder er det af sagsøgeren krævede beløb på 1 mio. EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som denne angiveligt har lidt, uforholdsmæssigt stort, henset til retspraksis, og uunderbygget.
37

Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at den formelle undersøgelsesprocedure skal være lovlig, for at den anfægtede afgørelse er gyldig. Genstanden for en lovlig indledningsafgørelse skal efter sagsøgerens opfattelse være klart afgrænset, idet Kommissionen altid har mulighed for i givet fald at vedtage en afgørelse om at udvide proceduren. Såfremt Kommissionen går ud over genstanden for indledningsafgørelsen, er de berørte personers ret til forsvar og retten til at blive hørt ifølge sagsøgeren blevet tilsidesat. En sådan mangel skal undersøges af Retten af egen drift og ubetinget medføre en annullation af den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren har tilføjet, at selv om det formelt set kun er medlemsstaten, som er adressat for Kommissionens afgørelser, bør de direkte berørte tredjeparter ligeledes indrømmes retten til at blive hørt og retten til at deltage i proceduren. Desuden er sagsøgerens ret til at blive inddraget i den administrative procedure i et passende omfang blevet tilsidesat. Sagsøgeren mener endvidere, at delstaten som den enhed, der fører retssagen på forbundsstatens vegne, har ret til processuelt at påberåbe sig en tilsidesættelse af forbundsstatens ret til forsvar. Endelig har sagsøgeren i retsmødet bekræftet, at tilsidesættelse af retten til forsvar og af retten til at blive inddraget i den administrative procedure var to forskellige klagepunkter, som er blevet samlet i det samme anbringende.
194

Det skal i det foreliggende tilfælde bemærkes, at Satcens direktør den 14. november 2012 modtog en klage, som var underskrevet af 12 ansatte og affattet således: »Vi har alle på forskellig vis oplevet, at [KF] har opført sig upassende ved at træffe forskellige afgørelser afhængig af, hvem anmodningen kom fra, og ved at lade hånt om reglerne; vi har været vidne til chikane og overgreb over for visse medarbejdere. Vi har også oplevet, at hun har blandet sig i vores faglige arbejde i problematikker, som hun ikke har nærmere kendskab til. Dette gør vores daglige arbejde vanskeligt og mindre effektivt, end det burde have været. Det er ikke normalt, at en ansat ved Satcen dagligt søger konfrontation med én af os, og at vi glæder os over hendes fravær fra kontoret. Vores kolleger kritiseres konstant, og arbejdsmiljøet er katastrofalt for ikke at sige skadeligt. Vi ved, at andre medarbejdere ved Satcen er bekendt med situationen og eventuelt kan fremlægge yderligere beviser til støtte for vores klage. Vi ønsker, at De efter at have gennemgået hele bevismaterialet tager de nødvendige skridt til at sikre, at denne adfærd, som er helt ude af trit med, hvad [Unionen] står for, aldrig forekommer igen.«
337

I denne henseende fremgår det af den i præmis 313 anførte retspraksis, at Rådet i den foreliggende sag havde en vid skønsbeføjelse til at beslutte, om det skulle imødekomme sagsøgernes anmodninger om en høring eller ej. I forbindelse med en simpel forlængelse af den oprindelige afgørelse indebærer sagsøgernes ret til at blive hørt således blot, at de kan give deres mening til kende ved på et hvilket som helst tidspunkt, navnlig i forbindelse med den fornyede gennemgang af deres opførelse, at fremsætte bemærkninger, som det tilkommer Rådet at behandle upartisk og grundigt. For så vidt som sagsøgerne havde mulighed for i god tid at forelægge Rådet et antal dokumenter, som kunne udgøre formildende omstændigheder, og anføre de konklusioner, som de drog af disse dokumenter, har de ikke godtgjort, at en høring var nødvendig, henset til omstændighederne i den foreliggende sag. Rådet havde således tilstrækkelig tid før vedtagelsen af de anfægtede afgørelser til – hvis det havde fundet det nødvendigt – at anmode sagsøgerne om at afgive skriftlige forklaringer eller yderligere præciseringer vedrørende de pågældende formildende omstændigheder eller i givet fald foretage kontrol hos de egyptiske myndigheder. Desuden havde Rådet, som anført i præmis 330 ovenfor, ikke pligt til at tilslutte sig det synspunkt, som sagsøgerne havde tilkendegivet i deres bemærkninger. Den angivelige omstændighed, at en høring var nødvendig for at forhindre, at Rådet foretog »åbenbart« urigtige skøn, kan følgelig ikke godtgøre, at sagsøgernes ret til at blive hørt blev tilsidesat, fordi der ikke blev foranstaltet en høring. Endvidere fremgår det af Rettens behandling af det første, det andet og det tredje anbringende i præmis 114-308 ovenfor, at sagsøgerne ikke fremlagde nogen oplysninger før vedtagelsen af de anfægtede afgørelser, som nødvendiggjorde en høring.
1

Disse søgsmål vedrører påstande om annullation af Europa-Parlamentets afgørelser A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C og A(2015) 8344 C af 14. september 2015, A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C og A(2015) 8305 C af 15. september 2015, A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C og A(2015) 8672 C af 16. september 2015, og A(2015) 13844 C af 14. januar 2016, hvorved Parlamentet på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43) forkastede de genfremsatte begæringer indgivet af sagsøgerne Maria Psara, Tina Kristan, Tanja Malle, Wojciech Cieśla, Staffan Dahllof, Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harry Karanikas, Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, Balazs Toth, Minna Knus-Galán, Atanas Tchobanov, Dirk Liedtke, Nils Mulvad, Hugo van der Parre, Guia Baggi, Marcos García Rey, Mark Lee Hunter, Kristof Clerix, Rui Araujo, Anuška Delić, Jacob Borg, Matilda Bačelić og Gavin Sheridan med henblik på at få aktindsigt i Parlamentets dokumenter indeholdende oplysninger om godtgørelser til dets medlemmer (herefter »de anfægtede afgørelser«).
217

Selv uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om meddelelsen om garantier fra 2008 og meddelelsen om vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse finder anvendelse ratione temporis, følger det endelig af det fjerde anbringendes andet led, at undersøgelsen af, om den statsstøtte, der blev ydet konsortiet, var forenelig med det indre marked, var utilstrækkelig og ufuldstændig, for så vidt som Kommissionen for det første undlod at undersøge, om der forelå betingelser for udbetaling af statsgarantierne, for det andet ikke var i stand til efter sin indledende undersøgelse at fastsætte det støtteelement, som er indeholdt i statsgarantierne, for det tredje undlod at undersøge, om der foreligger driftsstøtte, som dækker driftsomkostningerne, for det fjerde ikke kendte hverken den nøjagtige beløbsgrænse eller tidsmæssige grænse for den omhandlede støtte, for det femte ikke rådede over tilstrækkelige oplysninger for at godtgøre, at den støtte, der er knyttet til statsgarantierne, og den støtte, der er knyttet til den danske skattemæssige støtte, var begrænset til det niveau, som var nødvendigt for at virkeliggøre et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse, og for det sjette hverken undersøgte den omhandlede støttes virkninger på konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne eller foretog en afvejning af støttens negative virkninger mod dens positive virkninger. Det må derfor konstateres, at Kommissionen stødte på alvorlige vanskeligheder i forbindelse med spørgsmålet om den omhandlede støttes forenelighed med det indre marked, således at den var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.
12

Hvad angår HP var de mest anvendte udbudsprocedurer anmodningerne om tilbud og de elektroniske anmodninger om tilbud. De to procedurer blev udført online med anvendelse af samme platform. Hvad for det første angår anmodningerne om tilbud var disse kvartalsmæssige. De kombinerede online-forhandlingerne med kvartalsmæssige offline-forhandlinger, som blev spredt over et bestemt tidsrum, normalt to uger. Leverandørerne af optiske diskdrev blev indbudt til en åben udbudsprocedure i et bestemt tidsrum med henblik på at afgive et tilbud på en online-platform eller med e-mail. Efter udløbet af den første omgang af auktioner mødtes HP med hver deltager og indledte forhandlinger på grundlag af tilbuddet fra leverandøren af optiske diskdrev med henblik på at opnå det bedste tilbud fra hver leverandør uden at afsløre identiteten på eller buddet afgivet af andre leverandører af optiske diskdrev. Hvad for det andet angår de elektroniske anmodninger om tilbud blev disse normalt organiseret som et omvendt udbud. Tilbudsgiverne oprettede forbindelse til online-platformen på det fastsatte tidspunkt, og auktionssalget begyndte til den af HP fastlagte pris. De tilbudsgivere, som afgav bud, der blev gradvist nedsat, blev oplyst om deres placering, hver gang et nyt bud blev afgivet. Ved udløbet af den fastsatte frist vandt den leverandør af optiske diskdrev, som havde afgivet det laveste bud, auktionssalget, og de øvrige leverandører blev placeret som nummer to og tre på grundlag af deres bud (41.-44. betragtning til den anfægtede afgørelse).
160

Hvad for det første angår beviset for skaden har sagsøgeren ganske vist redegjort for økonomiske vanskeligheder for Codefa, der angiveligt var forårsaget af de omtvistede retsakter, og som begrundede sagsøgerens beslutning om at afhænde sine kapitalandele i dette selskab. Som følge af denne afhændelse led sagsøgeren et tab, som denne kræver erstattet. Det skal imidlertid dels fastslås, at selv om sagsøgeren hævder at have investeret 232490 EUR i erhvervelsen af aktier i dette selskab, fremgår det af stævningen, at denne siden 2010 skyldte sælgeren et udestående beløb på 155000 EUR for denne erhvervelse. Dels må det for så vidt angår den faktura for omkostninger, som sagsøgeren har fremlagt som bilag til replikken som dokumentation for det beløb på 30000 EUR i transaktionsomkostninger, som denne kræver erstattet, fastslås, at dette, udaterede, dokument, således som sagsøgeren selv anerkendte i retsmødet, og som tilført retsbogen, vedrører revisionsudgifter, der var blevet afholdt med henblik på en vurdering af »hensigtsmæssigheden af investering i selskabet Codefa Connectique«, en investering, som blev gennemført ved sagsøgerens erhvervelse af det nævnte selskab i 2009, dvs. et år før vedtagelsen af de omtvistede foranstaltninger. De transaktionsomkostninger, som sagsøgeren påberåber sig, vedrører således på ingen måde afhændelsen af dennes kapitalandele i Codefa i november 2010, for hvilken denne kræver erstatning, men erhvervelsen af disse i 2009. Uden at det er nødvendigt at træffe afgørelse om, hvorvidt ovennævnte bilag kan antages til realitetsbehandling, idet det først er blevet fremlagt i forbindelse med replikken, skal det derfor forkastes som værende uden relevans for så vidt angår den her omhandlede skade. Det følger af de ovenstående betragtninger, at sagsøgeren ikke har ført bevis for den hævdede skade.
148

Det skal for fuldstændighedens skyld fastslås, at selv hvis det antages, at en sådan henvisning i det foreliggende tilfælde er tilstrækkelig, således at Retten kan undersøge, om et dokument i bilag A.5 til stævningen godtgør eksistensen af de omhandlede lån, skal i det mindste de to dokumenter, der er gengivet dels på s. 43 og 44, dels på s. 45 og 46 i samlingen af bilag til stævningen, tages i betragtning. Disse to dokumenter består af to låneaftaler indgået mellem Codefa som låntager og sagsøgeren som långiver vedrørende beløb på henholdsvis 70000 EUR og 150000 EUR, dvs. et samlet beløb på 220000 EUR, hvilket viser sig at svare til det beløb, som sagsøgeren påberåber sig. Det bemærkes imidlertid, at disse to kontrakter, der er affattet på engelsk, således som sagsøgeren selv anerkendte i retsmødet, hverken er paraferet eller underskrevet. Under disse betingelser er deres respektive bevisværdi, selv hvis det antages, at argumentationen støttet på disse to dokumenter kan antages til realitetsbehandling, stærkt begrænset, for så vidt som de ikke gør det muligt med sikkerhed at fastslå eksistensen af den fordring, hvorpå sagsøgeren støtter sit krav om erstatning for den omhandlede skade. Denne konklusion kan ikke påvirkes af den omstændighed, at det, som sagsøgeren påpegede i retsmødet, fremgår af enkelthederne i passivopgørelsen i Codefas regnskab (oversigt af 30.6.2011), der er gengivet på s. 80 og 81 i samlingen af bilag til stævningen, at der under overskriften »Kontokurantlån og banklån« i linje 455002 »MAHMOUDIAN Féreidoun« er angivet et gældsbeløb på 220000 EUR netto den 30. juni 2011. For så vidt som Codefa blev opløst mere end seks måneder efter udfærdigelsen af denne oversigt, er det således ikke muligt at opnå sikkerhed for, at de lån, som sagsøgeren havde ydet Codefa, ikke, delvist eller fuldt ud, var blevet tilbagebetalt i mellemtiden. Selv hvis det antages, at Retten kan tage hensyn til dette dokument i bilag A.5 til stævningen, som sagsøgeren ikke præcist har henvist til i stævningen, vil denne angivelse derfor under alle omstændigheder ikke gøre det muligt at godtgøre, at den hævdede skade reelt foreligger.