ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at foranstaltninger såsom husarrest i ni timer i løbet af natten kombineret med en overvågning af den pågældende person ved hjælp af en elektronisk fodlænke, med en pligt til dagligt eller flere gange ugentligt at give møde på en politistation på nærmere angivne tidspunkter og med et forbud mod at ansøge om udstedelse af rejsedokumenter til udlandet, henset til arten, varigheden, virkningerne og gennemførelsen af disse foranstaltninger set under ét, i princippet ikke er begrænsende i et sådant omfang, at de har en frihedsberøvende virkning, der kan sammenlignes med den, som følger af fængsling, og således kan anses for »varetægtsfængsl[ing]« i den nævnte bestemmelses forstand, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
3

Anden og fjerde til sjette betragtning til forordning nr. 1889/2005 har følgende ordlyd: »(2) Indførsel af udbyttet af ulovlige aktiviteter i det finansielle system og investering deraf efter hvidvaskning er til skade for en sund og bæredygtig økonomisk udvikling. Med Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge [(EFT 1991, L 166, s. 77)] indførtes der en fællesskabsmekanisme til forebyggelse af hvidvaskning af penge ved overvågning af transaktioner gennem kredit- og finansieringsinstitutter og visse erhvervstyper. Da der er risiko for, at anvendelsen af den nævnte mekanisme vil føre til øgede bevægelser af likvide midler til ulovlige formål, bør direktiv [91/308] suppleres med et kontrolsystem for likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet. […] (4) Desuden bør der tages hensyn til det supplerende arbejde, der udføres i andre internationale fora, navnlig Den Finansielle Aktionsgruppe vedrørende Hvidvaskning af Penge (FATF), der blev oprettet af G7-topmødet i 1989 i Paris. Særhenstilling IX af 22. oktober 2004 fra FATF opfordrer regeringerne til at træffe foranstaltninger med det formål at afsløre fysiske bevægelser af likvide midler, herunder et angivelsessystem eller anden informationspligt. (5) Der bør derfor principielt gælde angivelsespligt for likvide midler, som medføres af fysiske personer, der rejser ind i eller forlader Fællesskabet. Dette princip vil gøre det muligt for toldmyndighederne at indsamle oplysninger om sådanne bevægelser af likvide midler og eventuelt videresende dem til andre myndigheder. […] (6) Da angivelsespligten skal have forebyggende og afskrækkende virkning, bør den være opfyldt ved indrejse i eller udrejse fra Fællesskabet. For at koncentrere myndighedernes indsats om betydelige bevægelser af likvide midler bør imidlertid kun beløb på 10000 EUR eller derover være omfattet af pligten. Det bør tillige specificeres, at angivelsespligten gælder for den fysiske person, der medfører beløbet, uanset om den pågældende er dets ejer eller ej.«
28

I denne henseende fastsætter artikel 7, litra f), i direktiv 95/46 tre kumulative betingelser for, at en behandling af personoplysninger er lovlig, nemlig for det første, at den registeransvarlige eller den tredjemand eller de tredjemænd, til hvem oplysningerne videregives, forfølger en legitim interesse, for det andet, at behandlingen af personoplysninger er nødvendig for at forfølge den legitime interesse, og for det tredje betingelsen om, at de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder, der tilkommer den person, der er omfattet af beskyttelsen af oplysningerne, ikke går forud herfor.
29

En sådan tarifering følger for det første af de i hovedsagen omhandlede implantatskruers objektive karakteristika og egenskaber. Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at disse skruer designes, produceres og sælges som en ortopædisk artikel til behandling af knoglefrakturer eller til fastgørelse af proteser, at de leveres med en brugsanvisning til kirurgen, at de kun kan indsættes i legemet ved hjælp af særligt medicinsk specialværktøj, at det anvendte materiale (stål eller af titanlegering) er særligt indrettet på at mindske risikoen for afstødelse, at gevindet på sådanne skruer er dybere end på »almindelige« skruer, at skruehovedet er indrettet på en måde for at mindske risikoen for betændelser, at skruerne opfylder International Standard Organizations normer, der sikrer kvaliteten af medicinske produkter, og endelig at implantatskruerne kan spores ved tilbagekaldelsesaktioner.
Habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 og 4, bestemmer:

»3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
35

Følgelig vil en begrænsning af udelukkelsen fra adgangen til kompenserende støtte gennem Natura 2000-støtten for et skovområde, der er berettiget til en sådan støtte, til et enkelt areal eller en enkelt hektar, hvor en del er ejet af staten, eller endog helt at undlade at udelukke, når nævnte del er ubetydeligt, være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet i modsætning til en fuldstændig udelukkelse af hele dette område uden hensyntagen af nogen art til forholdet mellem den del af området, der ejes af staten, og den del, der tilhører en privat ejer.
32

På baggrund af det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 14 og artikel 15, stk. 1, i direktiv 2008/98 skal fortolkes således, at de på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der med henblik på finansiering af en ordning med håndtering og bortskaffelse af dagrenovation fastsætter en pris, der beregnes på grundlag af et skøn over den affaldsmængde, der frembringes af brugerne af ordningen, og ikke på grundlag af den affaldsmængde, som disse rent faktisk frembringer og overlader til indsamling, samt foreskriver, at brugerne som affaldsindehavere skal betale et yderligere gebyr, hvis overskud skal finansiere de kapitalinvesteringer, som er nødvendige til behandling af affald, herunder genanvendelse heraf. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, som den har fået forelagt, at efterprøve, om dette ikke fører til, at visse »indehavere« pålægges udgifter, der er klart uforholdsmæssige i forhold til de affaldsmængder eller til karakteren af det affald, som disse kan frembringe. Den nationale ret kan herved navnlig tage hensyn til kriterier knyttet til typen af de ejendomme, som bebos af brugerne, til arealet og anvendelsen af disse ejendomme, »indehavernes« produktionskapacitet, rumfanget af de beholdere, der er stillet til rådighed for brugerne, samt indsamlingshyppigheden, eftersom disse parametre er egnede til direkte at påvirke omkostningerne ved håndtering af affaldet.
Direktivets artikel 7 bestemmer:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende […] skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

3. Når det medie, der anvendes til at formidle denne handelspraksis, indebærer begrænsninger i rum eller tid, skal der tages hensyn til disse begrænsninger og til foranstaltninger, som den erhvervsdrivende har truffet for at gøre oplysningerne tilgængelige for forbrugerne på anden måde, når det afgøres, om oplysninger er blevet udeladt.

4. Ved en opfordring til køb betragtes følgende oplysninger som væsentlige, hvis de ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen:

a) produktets vigtigste karakteristika i et omfang, der svarer til mediet og produktet

b) den erhvervsdrivendes fysiske adresse og navn, som f.eks. hans firmanavn og, hvor det er relevant, den fysiske adresse og navnet på den erhvervsdrivende, på hvis vegne han handler

c) prisen inklusive afgifter, eller, hvis produktets art gør, at prisen ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, den måde, hvorpå prisen udregnes, samt, hvor det er relevant, alle yderligere omkostninger vedrørende fragt, levering eller porto, eller, hvor sådanne omkostninger ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, oplysninger om, at der kan forekomme sådanne yderligere omkostninger

d) forhold vedrørende betaling, levering, gennemførelse og klagebehandlingspolitik, hvis disse afviger fra kravene i forbindelse med erhvervsmæssig diligenspligt

e) ved produkter og transaktioner, der omfatter fortrydelsesret eller annulleringsret, eksistensen af en sådan ret.

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige.«
50

Henset til ovenstående betragtninger skal de præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 2, artikel 3, stk. 1, litra c), og artikel 6, stk. 1 og 3, i direktiv 2012/13 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at en tiltalt i en straffesag, der hverken har fast opholdssted i den pågældende medlemsstat eller har fast bopæl i sidstnævnte medlemsstat eller i sit oprindelsesland, er forpligtet til at udpege en befuldmægtiget med henblik på at modtage forkyndelsen af en strafferetlig kendelse, som vedrører ham, og at fristen for at gøre indsigelse mod denne kendelse, inden denne anses for eksigibel, løber fra forkyndelsen af nævnte kendelse for denne befuldmægtigede.
Kodeksens artikel 220, stk. 2, har følgende ordlyd:

»Bortset fra de tilfælde, der er nævnt i artikel 217, stk. 1, andet og tredje afsnit, foretages der ikke efterfølgende bogføring, når:

[…]

b) det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter.

Er præferencebehandlingen af varen indrømmet på grundlag af et administrativt samarbejde med myndighederne i et tredjeland, anses et ukorrekt certifikat udstedt af disse myndigheder for en fejl, som ikke med rimelighed kunne forventes opdaget, jf. første afsnit.

Udstedelse af et ukorrekt certifikat anses dog ikke for en fejl, når certifikatet er baseret på eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold, medmindre det er klart, at de udstedende myndigheder var bekendt med eller burde have været bekendt med, at varen ikke var berettiget til præferencebehandling.

Debitor kan påberåbe sig at have handlet i god tro, når han kan påvise, at han i den periode, hvor de pågældende forretningsaktiviteter har fundet sted, har udvist omhu for at sikre sig, at samtlige betingelser for præferencebehandling er opfyldt.

Når Kommissionen har offentliggjort en meddelelse i [Den Europæiske Unions] Tidende om, at der foreligger begrundet tvivl om, at det præferenceberettigede land har anvendt præferenceordningen korrekt, kan debitor dog ikke påberåbe sig at have handlet i god tro.

[…]«
44

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares således: — Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og Bernerkonventionens artikel 11a skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der indebærer, at en samtidig, fuldstændig og uændret transmission af radio- eller fjernsynsudsendelser fra den nationale radio- og fjernsynsorganisation ved hjælp af kabler på det nationale område ikke er underlagt kravet om i henhold til eneretten til at tillade overføring til almenheden at indhente ophavsmandens samtykke, for så vidt som denne udgør en simpel teknisk foranstaltning til overføring, og at ophavsmanden til værket tog hensyn hertil, da denne gav tilladelse til den oprindelige overføring, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. — Artikel 5 i direktiv 2001/29, og navnlig denne bestemmelses stk. 3, litra o), skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der indebærer, at en radio- eller fjernsynsudsendelse ved hjælp af fællesantenne i tilfælde, hvor antallet af tilsluttede abonnenter ikke overstiger 500, er underlagt kravet om i henhold til eneretten til at tillade overføring til almenheden at indhente ophavsmandens samtykke, og at denne lovgivning følgelig skal anvendes i overensstemmelse med dette direktivs artikel 3, stk. 1, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
15

Under disse omstændigheder og efter at have hørt parterne om foreneligheden af bestemmelserne i bekendtgørelsen af 27. april 1995 med artikel 96, stk. 1, TEUF har cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles, Belgien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 96, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den kan finde anvendelse på de priser og vilkår, som en medlemsstat pålægger taxavognmænd, når: a) taxakørslen kun rent undtagelsesvis foregår uden for landets grænser b) en væsentlig del af de berørte taxaers kunder er EU-borgere eller personer, der er bosat i Den Europæiske Union, men som ikke er statsborgere eller bosat i den omhandlede medlemsstat, og c) den omtvistede taxakørsel under sagens konkrete omstændigheder meget ofte for passagerne blot udgør en strækning af en længere rejse, hvis ankomststed eller afgangssted befinder sig i en anden EU-medlemsstat end den omhandlede medlemsstat? 2) Skal artikel 96, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den kan finde anvendelse på andre driftsvilkår end takstvilkårene og vilkårene for opnåelse af tilladelse til at udøve den omhandlede transportvirksomhed, såsom i den foreliggende sag et forbud for taxavognmændene mod at stille individuelle pladser til rådighed i stedet for hele køretøjet og et forbud mod, at disse vognmænd selv [fastsætter] bestemmelsesstedet for den kørsel, der tilbydes kunderne, hvilket forhindrer disse vognmænd i at samle kunder, der skal det samme sted hen? 3) Skal artikel 96, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den, medmindre Kommissionen giver bemyndigelse hertil, forbyder foranstaltninger som de i [det andet] spørgsmål […] omhandlede a) der blandt andre mål generelt har til formål at beskytte taxavognmænd mod konkurrence fra firmaer, der udlejer biler med chauffør, og b) der under de konkrete omstændigheder, [som] gør sig gældende i den foreliggende sag, specifikt bevirker, at busvognmænd beskyttes mod konkurrence fra taxavognmænd? 4) Skal artikel 96, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den, medmindre Kommissionen giver bemyndigelse hertil, forbyder en foranstaltning, der forbyder taxavognmænd at [antaste] kunder, når denne foranstaltning under de konkrete omstændigheder i den foreliggende sag bevirker, at taxavognmændenes muligheder for at hverve en konkurrerende busvognmands kunder mindskes?«
24

Den forelæggende ret har dog bemærket, at den appel, der blev iværksat til prøvelse af denne dom ved Raad van State (appeldomstol i forvaltningsretlige sager), ikke blev realitetsbehandlet, og at der end ikke blev taget stilling til, om den skulle afvises, eftersom det blev fastslået, at der bestod en lovbestemt formodning for, at sagsøgeren i hovedsagen havde hævet sagen, idet der ikke var blevet anmodet om en fortsættelse af sagen inden for den lovbestemte frist efter fremsendelsen af den for sagsforberedelsen ansvarliges rapport. Der rejser sig herefter det spørgsmål, om den nævnte dom under sådanne omstændigheder skal anses for at være afsagt af en ret, der træffer afgørelse i sidste instans, som følge af det forhold, at appelsagen ikke førte til en bedømmelse af sagens realitet. Sagsøgeren i hovedsagens begæring om, at Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (domstol i udlændingeretlige sager) anmodede Domstolen om en præjudiciel afgørelse, blev således afvist med den begrundelse, at den var blevet fremsat i et processkrift, som ikke havde kunnet tages i betragtning på grund af datoen for dets indgivelse.
24

For det tredje skal der som angivet af Kommissionen i de skriftlige indlæg henvises til direktiv 2008/66, 2008/70 og 2010/28, der som direktiv 2008/69 alle ændrer direktiv 91/414 for at optage aktivstoffer i bilag I, og som alle indeholder en artikel 3, stk. 2, der ikke er forskellig fra artikel 3, stk. 2, i direktiv 2008/69 for så vidt angår datoen og det eller de aktivstoffer, som bestemmelsen vedrører. Ordlyden af artikel 3, stk. 2, i hvert af disse direktiver, herunder i den spanske version, svarer til ordlyden af de sprogversioner af artikel 3, stk. 2, i direktiv 2008/69, der er nævnt i nærværende doms præmis 19, og hvoraf det klart fremgår, at datoen i artikel 3, stk. 2, i samtlige direktiver er fristen for, hvornår alle de aktivstoffer, som plantebeskyttelsesmidlet, der i øvrigt indeholder et af de aktivstoffer, som er opført i bilaget til hvert af disse direktiver, indeholder, skal være optaget på listen i bilag I til direktiv 91/414, for at der opstår en forpligtelse til at foretage en revurdering af midlet.
Den nævnte lovs artikel 10 bestemmer:

»1. Kreditor er fra forfaldsdatoen for de i artikel 7, stk. 1, eller artikel 8, stk. 1, nævnte renter, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse, berettiget til som kompensation for inddrivelsesomkostningerne fra skyldneren at modtage et beløb i [polske zloty] PLN, der på grundlag af den polske nationalbanks gennemsnitlige vekselkurs på sidste bankdag i måneden forud for den måned, hvor pengeydelsen forfalder til betaling, omregnet svarer til 40 EUR.

2. Kreditor er ud over det i stk. 1 omhandlede beløb berettiget til rimelig kompensation for inddrivelsesomkostninger ud over dette beløb, som kreditor har afholdt.

3. Retten til det i stk. 1 nævnte beløb gælder for den enkelte handelstransaktion, med forbehold af artikel 11, stk. 2, nr. 2.«
42

Det havde derfor været muligt for Retten i nærværende sag – med henblik på at lette en forsvarlig retspleje – bl.a. at forespørge appellanten, om denne efter vedtagelsen af afgørelsen af 25. marts 2015 agtede at tilpasse sine påstande og ligeledes rette dem mod denne afgørelse, således som en sagsøger har mulighed for at anmode om i henhold til artikel 86 i Rettens procesreglement i det tilfælde, at en retsakt, der er genstand for et annullationssøgsmål, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand.
38

Under disse omstændigheder har Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (afdeling for forvaltningsretlige sager ved den øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [toldkodeksens] artikel 203, stk. 1, […] fortolkes således, at den altid finder anvendelse, når varer, der var omfattet af den eksterne fællesskabsforsendelse, ikke i fuldt omfang [frembydes] ved bestemmelsestoldstedet, selv om det på passende vis godtgøres, at varerne er [helt tilintetgjort] eller er gået uigenkaldeligt tabt? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, spørges, om et passende bevis for, at varerne er [helt tilintetgjort], og dermed den omstændighed, at varerne ikke indtræder i medlemsstatens økonomiske kredsløb, kan danne grundlag for en anvendelse af [toldkodeksens] artikel 204, stk. 1, litra a), og artikel 206 […], hvorved beregningen af toldskylden ikke skal omfatte mængden af de varer, der er [tilintetgjort] under den eksterne fællesskabsforsendelse? 3) Såfremt [toldkodeksens] artikel 203, stk. 1, artikel 204, stk. 1, litra a), og artikel 206 […] kan fortolkes således, at importtold opkræves for varer, som er [tilintetgjort] under den eksterne fællesskabsforsendelse, spørges, om [momsdirektivets] artikel 2, stk. 1, litra d), og artikel 70 og 71 […] kan fortolkes således, at der sammen med importtolden også skal opkræves [moms], selv om varerne faktisk ikke er indtrådt i medlemsstatens økonomiske kredsløb? 4) Skal [toldkodeksens] artikel 96 […] fortolkes således, at den hovedforpligtede altid hæfter for betalingen af denne toldskyld, som opstår under den eksterne fællesskabsforsendelse, uanset om transportøren har opfyldt de forpligtelser, han er pålagt i henhold til artikel 96, stk. 2? 5) Skal [toldkodeksens] artikel 94, stk. 1, artikel 96, stk. 1, og artikel 213 […] fortolkes således, at medlemsstatens toldmyndighed er forpligtet til at erklære de personer, som i det konkrete tilfælde kan findes ansvarlige for toldskylden, for solidarisk ansvarlige sammen med den hovedforpligtede i henhold til bestemmelserne i toldkodeksen? 6) Såfremt det femte spørgsmål besvares bekræftende, og såfremt medlemsstatens love generelt knytter forpligtelsen til at betale [moms] for vareimport til den procedure, hvorved varerne kan overgå til fri omsætning, spørges, om [momsdirektivets] artikel 201, 202 og 205 […] skal fortolkes således, at medlemsstaten er forpligtet til at erklære enhver person, som i det konkrete tilfælde kan findes ansvarlig for toldskylden i henhold til bestemmelserne i [toldkodeksen], for solidarisk ansvarlig for betalingen af [momsen]? 7) Såfremt det femte og det sjette spørgsmål besvares bekræftende, spørges, om [toldkodeksens] artikel 96, stk. 1, og artikel 213 […] og [momsdirektivets] artikel 201, 202 og 205 […] skal fortolkes således, at den omstændighed alene, at medlemsstatens toldmyndighed fejlagtigt har undladt at pålægge en af de personer, der er ansvarlig sammen med den hovedforpligtede, det solidariske ansvar for toldskylden, kan begrunde, at den hovedforpligtede fritages for ansvaret for toldskylden?«