Domstolen har allerede flere gange haft lejlighed til at fortolke Rom-traktatens artikel 95, stk. 1, der som bekendt forbyder medlemsstaterne »direkte eller indirekte« at pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, «som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer. I denne sag drejer det sig i det væsentlige om at afgøre, om dette forbud også omfatter en afgift, der pålægges godstransport ad landevej, og som under visse omstændigheder belaster varer fra andre medlemsstater mere end tilsvarende varer, som udelukkende transporteres over de samme afstande inden for landets grænser.

I 1968 vedtog den tyske forbundsregering et »transportpolitisk program for 1968-1972« for at overvinde visse vanskeligheder inden for denne sektor. I dette program hed det, at brugen af jernbane skulle fremmes, og at vejtransporten skulle indskrænkes, og det blev derfor besluttet at underkaste vejtransporten visse midlertidige afgiftsmæssige foranstaltninger. Den 28. december 1968 blev der således udstedt en »Gesetz über die Besteuerung des Straßengüterverkehrs (StrGüVStG) (lov om afgifter på godstransport ad landevej), som navnlig skulle ramme den tunge lastvognstrafik over store afstande inden for det tyske område. Efter denne lov fritages kun de indenlandske godstransporter fra afgiften, som udføres inden for en omkreds af 50 km i luftlinje fra centrum i den kommune, hvori transportvirksomheden har hjemsted eller forretningssted (denne omkreds, som kaldes en »nærzone«, var allerede fastsat i § 2, stk. 2 i Güterkraftverkehrsgesetz af 17. oktober 1952). Transporter, som forlader denne nærzone, pålægges en afgift på 1 pfennig pr. tonkilometer; men når transportøren udfører transport af egne varer, som det var tilfældet med varetransporten i hovedsagen, forhøjes denne afgiftssats, såfremt den tilladelige lasteevne er på mere end 4 tons, og stiger til 5 pfennig pr. tonkilometer, såfremt den tilladelige lasteevne overstiger 6 tons.

Efter denne lov gælder der en anden ordning for transporter, som overskrider den tyske grænse i den ene eller den anden retning. Her fritages der nemlig kun for afgiften, såfremt det tyske på- eller aflæsningssted befinder sig i en afstand af ikke over 50 km fra det punkt, hvor grænsen overskrides (§ 3, stk. 5 i StrGüVStG). I dette tilfælde tages der altså ikke hensyn til transportvirksomhedens hjemsted, og afgiftsspørgsmålet reguleres, som om sædet for denne virksomhed, den være sig national eller udenlandsk, befandt sig på det sted, hvor transporten passerer den tyske grænse. Følgelig kan den strækning, der kan tilbagelægges, uden at der skal betales afgift, ikke nå op på det maksimale antal kilometer, som svarer til diameteren af en i det tyske område beliggende nærzone, men er begrænset til de 50 km, som ligger mellem grænsen og stedet for varens på- eller aflæsning. Således behandles den internationale trafik, selv i de tilfælde, hvor den, under hensyn til transportvirksomhedens faktiske forretningssted og den mellem på- og aflæsningsstedet tilbagelagte strækning, kunne falde ind under begrebet »nærtransport« og dermed fritages for afgiften, tværtimod som fjerntransport, udelukkende fordi den passerer grænsen, såfremt den da ikke falder ind under den afgiftsfritagelse, der er hjemlet i § 3, stk. 5 i nævnte lov af 1968.

Sagsøger i hovedsagen er firmaet Schöttle, som har sæde i Oberkollwangen, og som beskæftiger sig med person- og godstransport og med engroshandel for grus og sand. Blandt sine aktiviteter foretog virksomheden transport af grus, som den hentede direkte fra grusgraven i Lauterbourg i Alsace og dernæst leverede videre til Stuttgart-området. Såfremt Lauterbourg havde ligget i Tyskland, ville en transport over denne strækning have ligget inden for en nærtransportzone med Oberkollwangen som centrum, og firmaet Schöttle ville således ikke være forpligtet til at betale den i lov af 28. september 1968 fastsatte afgift. Derimod kan de nævnte transporter ikke fritages for afgiften i henhold til den i § 3, stk. 5 i nævnte lov indeholdte undtagelse for international transport, da Stuttgart ligger mere end 50 km fra det sted, hvor den fransk-tyske grænse blev passeret.

Under hensyn hertil stillede Landgericht Baden-Württemberg, ved hvilken ret firmaet Schøttle havde anlagt sag mod den nationale myndigheds afgiftsbeslutning, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 fire spørgsmål, som jeg skal referere og undersøge et for et.

Endelig skal jeg nævne, at den tyske skatteadministration trak sit afgiftskrav mod firmaet Schöttle tilbage, efter at der var blevet afsagt en henvisningskendelse, fordi afgiften i det konkrete tilfælde havde medført resultater af diskriminerende art, som lovgiver ikke havde ønsket. Ved Finanzgericht rejste den derfor krav om annullation af henvisningskendelsen til Domstolen under henvisning til, at søgsmålet nu var uden genstand. Det sagsøgende firma rejste indsigelse herimod, og Finanzgericht indtog det standpunkt, at den af billighedsgrunde tilbagetrukne fordring ikke gjorde annullationssøgsmålet genstandsløst, navnlig på grund af de skader, som afgiftspålæggeisen muligvis kan have medført for sagsøger (som hævder at have måttet opgive sine franske grusleverandører og omstille sin virksomhed med betydelige tab).