Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 30. maj 1991. - GIUSEPPE D'URSO OG ADRIANA VENTADORI M. FL. MOD ERCOLE MARELLI ELETTROMECCANICA GENERALE SPA M. FL.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: PRETURA DI MILANO - ITALIEN. - VARETAGELSE AF ARBEJDSTAGERNES RETTIGHEDER I FORBINDELSE MED OVERFOERSEL AF VIRKSOMHEDER. - SAG C-362/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04105



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Pretura di Milano (herefter benaevnt "den forelaeggende ret") har forelagt Domstolen to spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (1) (herefter benaevnt "direktivet").

Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag, som sagsoegerne i hovedsagen d' Urso m.fl., der er ansat i selskabet Ercole Marelli Elettromeccanica Generale SpA (herefter benaevnt "EMG") har anlagt mod de sagsoegte i hovedsagen EMG og Ercole Marelli Nuova Elettromeccanica Generale SpA (herefter benaevnt "Nuova EMG"), der efterfoelgende er blevet opdelt i ABB Tecnomasio SpA og ABB Industria Srl.

2. Ved dekret udstedt af industriministeren den 26. maj 1981, blev EMG samt forskellige andre selskaber inden for Marelli-koncernen sat under saerlig administration i henhold til den italienske lovgivning om saerlig administration af stoerre kriseramte virksomheder ("amministrazione straordinaria delle grandi imprese in crisi"). EMG fik tilladelse til fortsat at drive virksomhed i henhold til bestemmelserne i denne ordning.

I 1985 gennemfoertes en strukturomlaegning af alle selskaberne i Marelli-koncernen undtagen EMG, som fortsat var under saerlig administration. Fra dette aar - det noejagtige tidspunkt anfoeres ikke i forelaeggelseskendelsen - blev sagsoegerne i hovedsagens ansaettelse suspenderet, og de fik udbetalt loenkompensation som heltidsansatte fra Cassa integrazione guadagni straordinaria (herefter benaevnt "CIGS") (2).

I september 1985 blev hele EMG' s virksomhed ("il complesso aziendale") med industriministerens godkendelse overfoert til selskabet Nuova EMG, der var blevet stiftet ad-hoc.

I henhold til overfoerselsaftalen og faglige overenskomster, hvortil der henvises i denne aftale, overgik 940 arbejdstagere i EMG til ansaettelse i Nuova EMG. Derimod forblev 518 arbejdstagere i EMG fortsat ansat hos dette selskab. I en af de faglige overenskomster var det bestemt, at de arbejdstagere, der ikke overfoertes til Nuova EMG, fortsat havde ret til loenkompensation gennem CIGS. Denne overenskomst indeholdt ogsaa forskellige regler for, hvorledes problemet om overskydende personale skulle loeses.

Sagsoegerne i hovedsagen hoerer til den gruppe arbejdstagere, der forblev ansat hos EMG, der var sat under saerlig administration. De har for den forelaeggende ret nedlagt paastand om, at det fastslaas, at deres ansaettelse hos Nuova EMG er fortsat uden afbrydelse med virkning fra datoen for overfoerslen af den del af virksomheden, de havde beskaeftigelse i. De har herved paaberaabt sig bestemmelsen i artikel 2112, stk. 1, i Codice civile, hvori det hedder:

"Ved overfoersel af en virksomhed, indtraeder erhververen i arbejdskontrakten, saafremt overdrageren ikke har opsagt denne med det aftalte varsel, og arbejdstageren bevarer de rettigheder paa grundlag af anciennitet, som er erhvervet foer overfoerslen" (3), (4).

Denne bestemmelse sikrer principielt, at rettigheder, der tilkommer arbejdstagere i en virksomhed, der overfoeres, overgaar fra overdrageren til erhververen. Imidlertid findes der forskellige undtagelser fra denne grundregel. De sagsoegte i hovedsagen har saaledes paaberaabt sig artikel 3 i lovdekret nr. 835 af 9. december 1986 (5), der med aendringer er blevet ophoejet til lov nr. 19 af 6. februar 1987 (6), der har foelgende ordlyd:

"Ved overdragelse af virksomheder eller virksomhedsafdelinger, der sker til gennemfoerelse af planprogrammer for virksomheder under saerlig administration, finder bestemmelserne i artikel 2112, stk. 1, i Codice civile ikke anvendelse for det personale, der ikke samtidig overfoeres ...".

Ifoelge naevnte artikel 3, stk. 3, finder denne bestemmelse anvendelse i forbindelse med anvendelse af ordningen om saerlig administration, naar der - som tilfaeldet er for EMG - er blevet truffet afgoerelse om at anvende denne ordning paa tidspunktet for ikrafttraedelsen af loven om aendring af lovdekretet, og i saa fald med virkning fra den dato, fra hvilken en saadan afgoerelse har virkning.

3. Efter Pretura di Milano' s opfattelse giver hovedsagen anledning til to spoergsmaal vedroerende fortolkningen af direktiv 77/187. I forelaeggelseskendelsen siges det ikke, hvorfor disse spoergsmaal opstaar; det siges saaledes f.eks. ikke, at parterne ifoelge den forelaeggende ret direkte kan stoette ret paa direktivet, eller at den italienske lovgivning maa fortolkes saaledes, at den er i overensstemmelse med direktivet. Jeg vil derfor ikke goere direktivets virkning til det centrale punkt i min gennemgang her, men begraense mig til at besvare de to praejudicielle spoergsmaal, der lyder saaledes:

"1) Skal artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, i direktiv 77/187/EOEF af 14.2.1977 fortolkes saaledes, at arbejdskontrakter eller arbejdsforhold, som bestaar paa tidspunktet for en virksomheds overfoersel, automatisk overgaar til erhververen?

2) Finder naevnte direktiv anvendelse paa overfoersel af virksomheder, der er sat under saerlig administration?"

Jeg vil ligesom den italienske og franske regering og Kommissionen behandle det andet spoergsmaal foerst.

Det andet spoergsmaal: Direktivets anvendelsesomraade

4. Den forelaeggende ret oensker med sit andet spoergsmaal en afgoerelse af, om direktiv 77/187 finder anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, naar overdrageren er blevet sat under saerlig administration i henhold til den italienske lovgivnings bestemmelser herom. Ved besvarelsen af dette spoergsmaal maa man undgaa at fastlaegge direktivets anvendelsesomraade alene ud fra reglerne i en saerlig ordning, der kun findes i en enkelt medlemsstats retsorden. Jeg vil derfor i mit forslag til besvarelse af dette spoergsmaal angive de generelle kriterier, som en ordning af den heromhandlede art skal opfylde for at vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Det bliver derefter den forelaeggende rets opgave at undersoege, om den italienske ordning om saerlig administration opfylder disse kriterier. Jeg vil dog for at skabe ordentlig sammenhaeng mellem min besvarelse og det konkrete spoergsmaal begynde med kort at beskrive den italienske ordning om saerlig administration af stoerre kriseramte virksomheder og herved saerlig laegge vaegt paa de kriterier, der, som det senere vil blive fastslaaet paa baggrund af Domstolens praksis, er afgoerende for spoergsmaalet, om direktivet kan finde anvendelse.

Den italienske ordning om saerlig administration

5. Ordningen om saerlig administration af stoerre kriseramte virksomheder er en af italiensk lovgivnings ordninger for virksomheder, der er ude af stand til at opfylde deres forpligtelser. Foruden denne ordning findes i italiensk ret den egentlige konkursordning ("fallimento"), ordningen om tvungen administrativ likvidation ("liquidazione coatta amministrativa") (7), forebyggende akkord ("concordato preventivo") og administration under tilsyn ("amministrazione controllata"), om hvilken sidste procedure den italienske regerings befuldmaegtigede i retsmoedet har udtalt, at den kan sammenlignes med en procedure som "surséance van betaling" (8).

Ordningen om saerlig administration blev indfoert i italiensk ret ved lovdekret nr. 26 af 30. januar 1979 (9), der efter aendringer blev ophoejet til lov nr. 95 af 3. april 1979 (10) (herefter benaevnt "lov nr. 95/79"), der senere er blevet aendret flere gange.

Ifoelge artikel 1 i lov nr. 95/79 finder proceduren for saerlig administration anvendelse paa store virksomheder, dvs. virksomheder som i mindst ét aar har haft over 300 beskaeftigede (herunder arbejdstagere, der kan goere krav paa loenkompensation i henhold til CIGS-ordningen), og hvis gaeld til kreditinstitutter og socialforsikringsinstitutioner overstiger baade et vist mindstebeloeb samt et beloeb paa 5 gange den frigjorte kapital. Proceduren for saerlig administration finder anvendelse paa disse virksomheder, der efter procedurens ivaerksaettelse ikke kan erklaeres konkurs.

Bestemmelse om anvendelse af denne procedure traeffes ved ministerielt dekret. Imidlertid skal det forinden indenretligt vaere fastslaaet, at virksomheden er insolvent eller ikke har udbetalt loen i mindst tre maaneder. Konstatering heraf kan ske ex officio eller efter begaering fra virksomheden selv, en af dens kreditorer eller anklagemyndigheden.

Proceduren ivaerksaettes af en eller tre af industriministeren udpegede kommissaerer, der handler under ministerens tilsyn.

Ifoelge lov nr. 95/79 forloeber proceduren, medmindre andet er bestemt, efter konkurslovens regler om tvungen administrativ likvidation (11). Heraf foelger blandt andet, at virksomhedens organer standser deres virksomhed og fratages enhver befoejelse til at administrere virksomheden og disponere over dens formue.

6. Ifoelge artikel 2 i lov nr. 95/79 kan det i det dekret, hvorved proceduren indledes, efter at det indenretligt er fastslaaet, at virksomheden er insolvent eller har undladt at udbetale loen, bestemmes, at virksomheden kan fortsaette driften i et tidsrum af hoejst to aar under kommissaerens ledelse. Denne tilladelse til fortsaettelse af driften kan forlaenges to gange for hoejst to aar ad gangen.

Kommissaeren opstiller et program, der skal godkendes af tilsynsmyndigheden. Dette program indeholder, saa vidt det overhovedet er muligt og under hensyntagen til kreditorernes interesser, en saneringsplan, der er i overensstemmelse med hovedretningslinjerne i industripolitikken. I denne plan angives, hvilke anlaeg der skal genoptage driften, og hvilke der skal overfoeres. I naevnte artikel 2 er det udtrykkelig bestemt, at driftsklare anlaeg, der fungerer som enheder, og ogsaa anlaeg, der skal overfoeres, saa vidt muligt skal fortsaette som samlede enheder.

Ifoelge artikel 2a i lov nr. 95/79 kan staten kautionere for laan, der optages i banker og pengeinstitutter, og som tjener til finansiering af den loebende drift eller genoptagelse af driften af visse anlaeg.

I lovens artikel 3 er det bestemt, at proceduren kan udvides til at omfatte samtlige selskaber inden for den koncern, som de virksomheder, der er sat under saerlig administration, tilhoerer, herunder disse selskabers moderselskaber, datterselskaber og soesterselskaber, ogsaa selv om disse selskaber hver for sig ikke kan anses for "stoerre" virksomheder.

Ved lovens artikel 5a ydes der en skattemaessig fordel ved overfoersel af en virksomhed eller en del af en virksomhed, mens kommissaeren ifoelge lovens artikel 6a efter tilladelse fra tilsynsmyndigheden og efter hoering af en tilsynskomité bestaaende af repraesentanter for kreditorerne kan goere undtagelse fra forpligtelsen til at overfoere en virksomhed eller en del af en virksomhed ved offentligt udbud.

7. Der er ikke helt enighed om, hvad der er formaalet med proceduren for saerlig administration. Den forelaeggende ret anfoerer i forelaeggelseskendelsen, at denne procedure i foerste raekke tjener til at sanere virksomheden, navnlig med henblik paa at opretholde beskaeftigelsen. I forelaeggelseskendelsen naevnes forskellige forhold, der viser, at ordningen har en "retssikrende" karakter; det drejer sig om foelgende forhold:

"1) I forarbejderne til lovdekret nr. 26 fra 1979 finder man en klar udtalelse om, at ordningen tilsigter at bevare de virkelig sunde dele af en virksomhed eller en koncern, der af den insolvente indehaver overfoeres til en ny ejer, men uden gaeldsovertagelse;

2) en virksomhed under saerlig administration kan optage statskautionerede laan i kreditinstitutter, naar det drejer sig om laan til

3) genoptagelse af driften og udbygning af produktionsanlaeg, industribygninger og driftsudstyr (artikel 2a i lov nr. 95/79);

4) beskyttelsen af kreditorernes interesser har ikke samme vaegt som i andre likvidationsprocedurer. Kreditorerne har navnlig ingen indflydelse overhovedet paa afgoerelser vedroerende fortsaettelse af virksomhedens drift, og de har navnlig ikke nogen sikkerhed for, at en afgoerelse om fortsaettelse af driften traeffes under saerlig hensyntagen til deres interesser;

5) at ordningen foerst og fremmest bygger paa forudsaetningen om fortsat drift fremgaar af, at loven ikke indeholder bestemmelser af betydning om den modsatte, teoretisk mulige loesning, nemlig en virksomhedslukning, og heller ikke om foelgerne af en saneringsplans uigennemfoerlighed, efter at afgoerelse om fortsaettelse af driften er vedtaget."

Kommissionen har anfoert, at procedurens formaal er at beskytte saavel kreditorernes interesser som beskaeftigelsen. Imidlertid er det faktisk ikke altid muligt at bringe disse to beskyttelsesinteresser i samklang. Dette er forklaringen paa, at der i teorien er uenighed om beskaffenheden af proceduren for saerlig administration; visse opfattelser gaar ud paa, at der er tale om en likvidationsprocedure, hvorved kreditorernes interesser skal beskyttes, mens en anden opfattelse gaar ud paa, at der er tale om en retssikrende saneringsprocedure. Det er imidlertid Kommissionens opfattelse, at det i teorien og navnlig i retspraksis betones, at proceduren har karakter af en likvidationsprocedure. Den har i den forbindelse henvist til, at de bestemmelser i konkurslovgivningen, der gaelder for tvungen administrativ likvidation, principielt finder anvendelse paa proceduren for saerlig administration, samt at proceduren for saerlig administration ikke kan anvendes i tilfaelde af midlertidig insolvens, som kan overvindes.

De sagsoegte i hovedsagen goer slet og ret gaeldende, at den forelaeggende rets fortolkning hviler paa en misforstaaelse. De har anfoert, at der i teorien i Italien er fuldstaendig enighed om, at saerlig administration er en kreditorforfoelgningsprocedure, der tager sigte paa likvidation. Den omstaendighed, at den paagaeldende virksomhed i to eller tre aar kan fortsaette driften, aendrer intet herved. Fortsaettelse af driften i denne periode goer det muligt at afvikle likvidationen under saadanne forhold, at produktionsenhederne, men derimod ikke virksomheden selv, kan bevares.

Sagsoegerne i hovedsagen har gjort gaeldende, at den omhandlede procedure faktisk foerst og fremmest skal kunne goere det muligt at overfoere en virksomhed eller dele af en virksomhed, der er sat under saerlig administration, til en tredjemand.

Endelig har den italienske regering anfoert, at proceduren tjener til saa vidt overhovedet muligt at redde de sunde dele af virksomheder via overfoersel af dem til en ny virksomhedsleder, saaledes at de skadelige oekonomiske og sociale virkninger, der vil kunne vaere foelgen af en standsning af virksomheden i stoerre virksomheder, begraenses.

8. Den italienske regering har i retsmoedet givet en raekke talmaessige oplysninger, der viser, at proceduren indtil den 30. april 1990 var blevet bragt i anvendelse paa 40 koncerner, der omfattede i alt 300 virksomheder. Paa naevnte dato havde syv virksomheder faaet tilladelse til at fortsaette driften, 273 virksomheder var under likvidation, mens proceduren var blevet afsluttet for 20 virksomheders vedkommende. Disse virksomheder havde 60 000 beskaeftigede, foer proceduren blev indledt. Paa grundlag af proceduren havde det vaeret muligt at overfoere 29 000 arbejdstagere. 24 400 arbejdstagere havde accepteret at fratraede eller var blevet afskediget. Den 30. april 1990 var 7 600 arbejdstagere stadig beskaeftiget i virksomheder, der er sat under saerlig administration, og 6 600 af disse fik loenkompensation gennem CIGS.

Domstolens praksis

9. Artikel 1, stk. 1, i direktiv 77/187 angiver direktivets anvendelsesomraade paa foelgende maade:

"1. Dette direktiv finder anvendelse paa overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter til en anden indehaver som foelge af overdragelse eller fusion."

Domstolen har i Spijkers-dommen (12) givet en fortolkning af ordene "overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter til en anden indehaver". I dommens praemis 11 og 12 anfoeres, at det afgoerende ved vurderingen af, om der foreligger en overfoersel i direktivets forstand, er, om den paagaeldende oekonomiske enhed har bevaret sin identitet. Den blotte omstaendighed, at den paagaeldende virksomheds aktiver overdrages, er ikke afgoerende. Den overfoerte oekonomiske enhed skal derimod vaere en endnu bestaaende oekonomisk enhed, hvilket navnlig vil vaere tilfaeldet, saafremt den nye indehaver rent faktisk fortsaetter eller genoptager driften i form af de samme eller tilsvarende oekonomiske aktiviteter.

10. Naervaerende sag drejer sig om andre udtryk i foernaevnte bestemmelse og navnlig den del af bestemmelsen, hvorefter direktivet kun finder anvendelse paa overfoersel af virksomheder "som foelge af overdragelse eller - hvad der ikke er tale om her - fusion". Domstolen har tidligere givet en fortolkning af disse dele af bestemmelsen. Den har specielt i Abels-dommen (13) undersoegt, om det af denne bestemmelse foelger, at direktivet finder anvendelse i tilfaelde, hvor overdrageren af virksomheden er erklaeret konkurs (efter nederlandske regler herom) eller har opnaaet "surséance van betaling" (en af retten meddelt betalingshenstand). Domstolen fastslog i naevnte dom blandt andet foelgende:

"Artikel 1, stk. 1, i Raadets direktiv 77/187 af 14. februar 1977 finder ikke anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, en bedrift eller en del af en bedrift i en situation, hvor overdrageren er erklaeret konkurs, naar den paagaeldende virksomhed eller bedrift er en del af konkursmassen; dette beroerer dog ikke medlemsstaternes frihed til paa egen haand at anvende direktivets principper paa en saadan overfoersel. Direktivet finder derimod anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, en bedrift eller en del af en bedrift til en anden indehaver, foretaget inden for rammerne af en procedure saasom 'surséance van betaling' (en af retten meddelt betalingshenstand)."

Denne dom har betydning for besvarelsen af det her diskuterede spoergsmaal, hvorfor jeg vil se naermere paa dommens praemisser.

11. Domstolen fastslaar indledningsvis, at de forskellige sproglige versioner af direktivets artikel 1, stk. 1, udviser terminologiske forskelle. Visse versioner viser, at visse former for overdragelse som f.eks. overdragelse som foelge af en forvaltningsakt eller en retsafgoerelse er udelukket, mens andre synes at angive et videre anvendelsesomraade. Desuden er ifoelge Domstolen indholdet af begrebet overdragelse i henhold til aftale forskelligt i medlemsstaternes konkursret. Nogle medlemsstater anser det salg, der sker inden for rammerne af en konkursbehandling, for et normalt salg i henhold til aftale, selv hvis en retslig myndigheds mellemkomst er en noedvendig forudsaetning for indgaaelse af en saadan aftale, mens det efter andre medlemsstaters retsordener i visse tilfaelde antages, at salget sker i kraft af en offentlig myndighedsakt. I betragtning af disse forskelle fastslog Domstolen, at den omtvistede bestemmelses raekkevidde ikke kan bedoemmes alene paa grundlag af dens ordlyd, men at dens betydning maa afklares paa baggrund af direktivets opbygning, dets placering i det faellesskabsretlige system i forhold til konkursordningerne samt dets formaal.

12. Domstolen udtaler dernaest, at konkursretten er karakteriseret ved saerlige procedurer, som har til formaal at afveje de forskellige interesser, herunder de enkelte kreditorgruppers interesser, hvilket i alle medlemsstaterne indebaerer, at der findes saerlige regler, som kan bevirke en i hvert fald delvis fravigelse af andre, generelle bestemmelser, herunder inden for sociallovgivningen.

Konkursrettens saerlige karakter bekraeftes ifoelge Domstolen ligeledes i faellesskabsretten. Saaledes er det i Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser (14) udtrykkeligt bestemt, at denne retsakt ikke finder anvendelse paa arbejdstagere, som beroeres af standsning af en virksomheds aktiviteter "som foelge af en retsafgoerelse". Konkursrettens saerlige karakter har ogsaa givet sig udtryk i udstedelsen af Raadets direktiv 80/987 af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens, jf. omtalen af dette direktiv ovenfor i fodnote 2. Ved dette direktiv indfoeres en garantiordning for ubetalte loenkrav, som ligeledes finder anvendelse paa virksomheder, der erklaeres konkurs.

Den omstaendighed, at konkursretten, saavel i medlemsstaternes retsordner som i faellesskabsretten, er undergivet saerlige regler, og det forhold at reglerne om konkursbehandling og om tilsvarende procedurer er meget forskellige i de forskellige medlemsstater, goer det muligt for Domstolen i dommens praemis 17 at slutte, at

"hvis direktivet var bestemt til ogsaa at omfatte overfoersler af virksomheder, foretaget inden for rammerne af saadanne procedurer, ville der have vaeret indsat en udtrykkelig bestemmelse herom".

13. Det andet synspunkt, der begrunder Domstolens afgoerelse, udleder Domstolen af direktivets formaal. Den anfoerer under henvisning til betragtningerne til direktivet, at den beskyttelse af arbejdstagerne i forbindelse med overfoersel af virksomheder, som direktivet skal sikre, skal ses paa baggrund af noedvendigheden af, som naevnt i Traktatens artikel 117, "at fremme en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkaar".

Dernaest bemaerker Domstolen, at parterne i Abels-sagen er uenige om bedoemmelsen af den oekonomiske og sociale virkning, til gavn eller til skade for arbejdstagernes interesser, som foelger af en eventuel anvendelse af direktivet paa konkurs eller en tilsvarende procedure. Jeg skal i den forbindelse bemaerke, at ogsaa i naervaerende sag er parterne uenige om, hvilke virkninger det har, at direktivet eventuelt finder anvendelse, naar overfoerslen sker som et led i en procedure for saerlig administration.

Sagsoegte i hovedsagen og en regering, der afgav indlaeg for Domstolen, mente, at direktivet finder anvendelse i en saadan situation, dvs. konkurs, fordi de loenmodtagere, hvis arbejdsgiver erklaeres konkurs, netop er dem, der har stoerst behov for beskyttelse. En anden regering og Kommissionen, der ogsaa afgav indlaeg i naevnte sag, anfoerte derimod, at direktivets anvendelse paa overfoersel af virksomheder i tilfaelde af konkurs eller "surséance van betaling" ville faa visse oekonomiske konsekvenser, som er til skade for beskyttelsen af arbejdstagerne. Efter deres opfattelse kunne en saadan udvidelse af direktivets anvendelsesomraade afholde en potentiel erhverver fra at koebe virksomheden paa betingelser, der er acceptable for samtlige boets kreditorer, som herefter ville vaere henvist til at saelge virksomhedens aktiver enkeltvis. Dette ville imidlertid indebaere, at alle virksomhedens arbejdspladser gaar tabt, hvilket er i modstrid med direktivets tilsigtede virkning.

14. Denne forskellige vurdering viste ifoelge Domstolen, at der hersker stor usikkerhed om indvirkningen paa arbejdsmarkedet af virksomhedsoverfoersler i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens, og om hvilke foranstaltninger, der er egnet til bedst muligt at beskytte arbejdstagernes interesser i denne situation. Paa baggrund heraf fastslaar Domstolen i praemis 23 foelgende:

"Man ... kan [ikke] udelukke en alvorlig risiko for en generel forvaerring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkaar, i strid med Traktatens sociale formaal, og ... kan [derfor ikke] konkludere, at direktiv 77/187 paalaegger medlemsstaterne en pligt til at udvide de bestemmelser, som direktivet fastsaetter, til at omfatte overfoersler af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter, som sker inden for rammerne af en konkursbehandling, der har til formaal at realisere overdragerens aktiver under den kompetente retlige myndigheds kontrol".

Domstolen tilfoejede dog, at medlemsstaterne, selv om saadanne overfoersler ikke falder ind under direktivets anvendelsesomraade, frit paa egen haand og paa grundlag af deres egen nationale ret kan anvende direktivets principper helt eller delvist paa disse tilfaelde. Ifoelge direktivets artikel 7 begraenser direktivet nemlig ikke "medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indfoere administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne".

Domstolen naaede saaledes til samme resultat som generaladvokat Sir Gordon Slynn, der i sit forslag til afgoerelse havde advaret mod, at direktivet kom til at virke imod hensigten:

"Dette strider i den grad mod direktivets formaal, at det - da der mangler andre klare tilkendegivelser - forekommer mig, at hensigten har vaeret ikke at lade bestemmelserne finde anvendelse paa virksomheder, som er under konkurs." (15)

15. Under naevnte Abels-sag opstod ogsaa spoergsmaalet om, hvorvidt en overfoersel, der sker under en procedure som den nederlandske "surséance van betaling" falder uden for anvendelsesomraadet for direktiv 77/187. Ifoelge generaladvokat Sir Gordon Slynn er det i denne situation meget lettere at betragte ejerens salg af virksomheden som en overdragelse i henhold til aftale.

Denne udtalelse maa ses i sammenhaeng med bestemmelserne i den nederlandske konkurslov faillissementswet om "surséance van betaling" (16). Efter disse bestemmelser meddeler den kompetente ret foerst en foreloebig betalingshenstand ("surséance"), hvilket imidlertid kun kan ske paa begaering af debitor selv, naar han ikke mener, at han kan betale sin forfaldne gaeld (artikel 213 i konkursloven). Retten udpeger derefter en eller flere bestyrere, der skal administrere debitors virksomhed i samarbejde med ham. Endelig kendelse om betalingshenstand afsiges senere. Dog er debitor heller ikke, efter at den endelige kendelse om betalingshenstand er blevet afsagt, uraadig over sit bo, men mangler alene befoejelse til at disponere over sine formuegoder uden bestyrerens eller bestyrernes medvirken, tilladelse eller bistand (artikel 228, stk. 1, i konkursloven). Proceduren "surséance van betaling" tilsigter klart at afvaerge en konkurs via en overenskomst med kreditorerne (artikel 252 i naevnte lov), og den tilsigter ikke en tvungen realisering af debitors formue.

Selv om salg af en virksomhed, der sker under en procedure om betalingshenstand, i hoejere grad fremtraeder som en overdragelse ved aftale, mente generaladvokaten at maatte fastslaa, at en overdragelse inden for rammerne af den heller ikke burde falde inden for direktivets anvendelsesosmraade, idet den kan medfoere de samme problemer som et salg under konkurs, saafremt ved en overdragelse af virksomheden samtlige arbejdstagere fortsat skal vaere ansat.

16. Domstolen fulgte ikke generaladvokaten paa dette punkt. Den fastslog, at en procedure som "surséance van betaling" frembyder visse faelles traek med konkursbehandling og navnlig i lighed med denne har retslig karakter. Den adskiller sig imidlertid fra konkursbehandling

"derved, at dommerens kontrol, saavel med procedurens indledning som dens forloeb er af mere begraenset omfang. Desuden er en saadan procedures formaal i foerste raekke at bevare aktiverne og i givet fald fortsaette virksomhedens drift gennem kollektiv betalingshenstand med henblik paa at opnaa en ordning, der goer det muligt at sikre driften i fremtiden. I mangel af en saadan ordning kan en procedure af denne art, som i det foreliggende tilfaelde, foere til debitors konkurs" (praemis 28).

Heraf foelger ifoelge Domstolen, at direktivet finder anvendelse paa overfoersel af virksomheder, der sker inden for rammerne af en procedure som "surséance van betaling", "som gennemfoeres paa et tidligere trin".

17. Domstolen stadfaestede sin praksis i Abels-dommen i tre andre domme, der blev afsagt samme dag (17). I Mikkelsen-dommen (18), der blev afsagt nogle maaneder senere, henviste Domstolen ogsaa til Abels-dommen. I denne dom var der dog tale om overfoersel af en virksomhed, som var sket efter at overdragerselskabet havde standset betalingerne, men foer det var blevet erklaeret konkurs. Ifoelge Domstolen foelger det af Abels-dommen, at

"den omstaendighed, at overdragelsen af en virksomhed, en bedrift eller en del af en bedrift er sket efter det overdragende selskabs betalingsstandsning, ikke i sig selv er tilstraekkelig til at udelukke de naevnte transaktioner fra direktiv 77/187' s anvendelsesomraade. Direktivet finder derfor anvendelse paa en overfoersel i henhold til definitionen i artikel 1, stk. 1, som sker inden for rammerne af en procedure eller paa et stadium, der gaar forud for aabningen af en eventuel konkursbehandling" (praemis 10).

Hvis jeg har forstaaet den citerede praemis rigtigt, er det altsaa ikke for at udelukke overfoersel af en virksomhed fra direktivets anvendelsesomraade tilstraekkeligt, at betingelserne for at erklaere overdrageren konkurs er opfyldt; hertil kraeves desuden, at overdrageren virkelig er blevet erklaeret konkurs.

Den opfattelse, der blev udtrykt i Abels-dommen, udgoer saaledes en fast praksis. Jeg vil derfor benytte denne dom som grundlag for min vurdering af det andet praejudicielle spoergsmaal.

Ligheder og forskelle mellem konkurs og surséance

18. Paa grundlag af Abels-dommen kan jeg fastslaa, at Domstolen ikke absolut har villet begraense sin vurdering til at gaelde en situation, hvor overdrageren er blevet erklaeret konkurs. Domstolen taler baade i praemis 17 og i praemis 19 om "konkursbehandling og tilsvarende procedurer" og angiver hermed, at en overdragelse, der finder sted inden for rammerne af en anden procedure end konkurs, ogsaa kan falde uden for direktivets anvendelsesomraade. Hidtil er det kun for saa vidt angaar overfoersel i henhold til en procedure som "surséance van betaling" i modsaetning til en overfoersel under en konkurs, at Domstolen fastslaar, at overfoerslen ikke falder uden for anvendelsesomraadet for direktiv 77/187, idet foerstnaevnte procedure paa vaesentlige punkter er forskellig fra en konkursbehandling og altsaa ikke "ligner" sidstnaevnte procedure.

For at kunne afgoere, om direktiv 77/187 finder anvendelse, maa man nu spoerge, hvilke andre procedurer af de i medlemsstaterne eksisterende procedurer for ikke-opfyldende debitorer (19), der ligner konkurs mere end "surséance van betaling". I naervaerende sag stiller dette spoergsmaal sig kun for en procedure som proceduren for "saerlig administration" efter beskrivelsen heraf ovenfor. Spoergsmaalet skal altsaa kun besvares for saa vidt angaar denne procedure (20).

19. Udtryk svarende til ordene "tilsvarende procedurer" findes ogsaa i andre faellesskabsretlige akter. F.eks. er efter artikel 1, stk. 2, nr. 2, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, "konkurs, akkord og andre lignende ordninger" ikke omfattet af naevnte konventions anvendelsesomraade (21). I Gourdain-sagen (22), hvor Domstolen var blevet anmodet om at afgoere, om en af en fransk ret afsagt dom i en sag om et "krav til daekning af selskabets skyld" (comblement du passif social) var omfattet af naevnte konventions anvendelsesomraade, definerede Domstolen (i praemis 4) de i artikel 1 anvendte ord paa foelgende maade:

"... Konkurs, akkord og andre lignende ordninger - der efter de forskellige lovgivninger i de kontraherende stater beror paa, at debitor standser sine betalinger, er insolvent eller mister sin kreditvaerdighed, hvilket enten medfoerer et retsligt indgreb, der afsluttes med en kollektiv tvangsrealisering af debitors formuegoder, eller dog en retslig kontrol ...". (23)

Naevnes kan endvidere forslag til konvention om konkurs, akkord og tilsvarende ordninger (24), der i en protokol, der findes som bilag til forslaget, naevner de procedurer - konkursprocedurer og andre procedurer - som konventionen finder anvendelse paa.

20. De "tilsvarende ordninger", der er naevnt i de ovenfor omtalte tekster - jf. definitionen heraf i Domstolens dom i Gourdain-sagen - omfatter ogsaa en procedure som "surséance van betaling". I den protokol, der findes som bilag til forslaget om en konkurskonvention, er den i nederlandsk ret fastlagte ordning "surséance van betaling" i oevrigt udtrykkeligt naevnt i fortegnelsen over de andre procedurer end konkurs, som konventionen finder anvendelse paa.

Ordene "lignende ordninger" efter den i Gourdain-dommen forudsatte betydning er os altsaa ikke til nogen hjaelp, naar det gaelder om at fastlaegge, hvilke procedurer, der maa antages at vaere ordninger, der svarer til konkurs efter betydningen i Abels-dommen, og foelgelig heller ikke ved afgoerelsen af, om de er omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 77/187. Derimod kan man paa grundlag af Gourdain-dommen fastslaa, hvilke karakteristiske traek, der er faelles for en konkursbehandling og ordningen for "surséance van betaling" (jf. nedenfor i afsnit 21).

21. En afgoerelse af, om en procedure som den italienske procedure for "saerlig administration" i hoejere grad har karakter af en konkursbehandling, der efter Domstolens dom i Abels-sagen falder uden for anvendelsesomraadet for direktiv 77/187, eller af en "surséance van betaling"-procedure, der ifoelge Domstolen er omfattet af naevnte direktivs anvendelsesomraade (25), kraever en mere indgaaende undersoegelse af dens lighed med og forskelligheder fra konkurs og surséance.

Faelles for disse to procedurer er, som Domstolen udtalte det i Gourdain-dommen i forbindelse med definitionen af begrebet "andre lignende ordninger" i vid forstand (jf. ovenfor i afsnit 19) at bero paa, "at debitor standser sine betalinger, er insolvent eller mister sin kreditvaerdighed, hvilket ... medfoerer et retsligt indgreb, ...". Faktisk har, som fremhaevet af Domstolen i Abels-dommen (praemis 28), "surséance"-proceduren ogsaa "retslig karakter". Dette faelles traek beror paa den omstaendighed, at konstateringen af, at debitor er ude af stand til at honorere sine forpligtelser, hvad enten disse beror paa likviditets- eller solvensproblemer, kraever et retsligt indgreb, eftersom situationen er den, at debitor og kreditorerne undergives en procedure, der medfoerer en eller anden form for begraensning af deres rettigheder.

22. I Abels-dommen angav Domstolen ogsaa forskellene mellem konkurs og "surséance". Saa vidt jeg kan se, findes der tre.

Den foerste vedroerer formaalet med de to procedurer. I den ovenfor i afsnit 16 citerede praemis anfoerte Domstolen, at formaalet med proceduren "surséance van betaling" "i foerste raekke er at bevare aktiverne og i givet fald fortsaette virksomhedens drift". Dette formaal naas "gennem en kollektiv betalingshenstand". Dette traek er et naturligt led i selve proceduren, idet formaalet er at loese midlertidige likviditetsproblemer (26) ikke at realisere debitors aktiver, men tvaertimod at forhindre konkurs. Konkursbehandling er vaesensforskellig herfra; formaalet med den er at realisere debitors formue ved salg af de tiloversblevne aktiver med henblik paa daekning af passiverne. Denne realisering af aktiverne kan ske ved salg (eller indskydelse) af aktiverne helt eller delvis, som elementer af en "endnu eksisterende oekonomisk enhed", jf. den tidligere naevnte Spijkers-dom (afsnit 9).

23. En anden forskel er ifoelge Domstolens udtalelser i Abels-dommen (jf. ovenfor i afsnit 16), at i forbindelse med "surséance"-proceduren "[er] ... dommerens kontrol, saavel med procedurens indledning som dens forloeb ... af mere begraenset omfang".

Hvad procedurens indledning angaar, lagde Domstolen vaegt paa den nederlandske ordnings bestemmelse om, at kun debitor (og ikke kreditorerne) kan indgive begaering om "surséance", og at denne procedure ikke kan anordnes ex officio af retten (27). I konkurs er situationen en helt anden; konkursdekret kan kun afsiges paa begaering af debitor eller en eller flere kreditorer (eventuelt det offentlige) eller ex officio af retten. Retten afsiger ikke blot konkursdekret, men traeffer ogsaa andre forholdsregler f.eks. vedroerende konkursdekretets tilbagevirkende kraft (afkraeftelse).

Hvad angaar procedurens forloeb er ogsaa det af retten udoevede tilsyn under "surséance" mere begraenset end i tilfaelde af konkurs. Mens der for konkurs ved loven er organiseret en eller anden form for permanent uraadighed for debitor, der undergives en skifterets tilsyn, gaelder det tilsyn, debitor undergives i tilfaelde af "surséance" kun opfyldelsen af forpligtelser i henhold til aftale og i givet fald de dispositioner, debitor har truffet med bistand af en kurator eller bobestyrer.

24. En tredje forskel haenger svaevert sammen med de to tidligere omtalte og bestaar som tidligere naevnt i, at rettens mere omfattende tilsyn i konkurs udoeves i forbindelse med etableringen af et bostyre eller et forstaerket tilsyn med henblik paa opgoerelsen af konkursmassen, salg af aktiverne og fyldestgoerelse af de anmeldte fordringer, hvortil svarer, at debitor undergives et tvungent tilsyn og fratages raadigheden over sin formue. Situationen er ogsaa her en helt anden i tilfaelde af "surséance", hvor der hoejst udpeges en eller flere bobestyrere eller kuratorer, der foerer et vist tilsyn med debitor, som de skal bistaa, eller hvis dispositioner de i visse tilfaelde skal godkende, men uden at debitor fratages raadigheden over sin formue.

I Abels-dommen blev denne tredje forskel ikke udtrykkeligt undersoegt. Domstolen naevnte derimod (se ovenfor i afsnit 11), at nogle medlemsstater i visse tilfaelde anser det salg, der sker inden for rammerne af en konkursbehandling, for et normalt salg i henhold til aftale, selv hvis en retslig myndigheds mellemkomst er en noedvendig forudsaetning for indgaaelse af en saadan aftale (mere praecist kurators mellemkomst, der foregaar under den retslige myndigheds tilsyn eller med dennes godkendelse), mens andre retsordener i visse tilfaelde antager, at salget sker i kraft af en offentlig myndighedsakt. Faelles for disse to maader at anskue tingene paa er imidlertid, at salget, naar det sker under konkurs, kan ske uden fallentens samtykke eller medvirken, hvorfor der her bliver tale om et "tvangssalg" for ham. I "surséance" forholder det sig endnu engang anderledes, eftersom debitor her beholder befoejelsen til selv at disponere, ogsaa selv om der hertil kraeves bistand fra eller medvirken af en kurator eller bobestyrer eller tilladelse fra de paagaeldende.

Direktivets uanvendelighed paa overfoersler, der sker i henhold til en procedure for "saerlig administration"

25. Hvilken placering kan man nu, naar henses til de ligheder og forskelle, der er omtalt ovenfor, give en procedure som proceduren for "saerlig administration" blandt de forskellige lignende ordninger; frembyder den mest lighed med konkurs eller omvendt med "surséance"?

Hvad lighederne angaar, er det klart, at ogsaa proceduren for saerlig administration beror paa, "at debitor standser sine betalinger, er insolvent eller mister sin kreditvaerdighed", jf. de i Gourdain-dommen anvendte ord (jf. ovenfor i afsnit 19). For foer det besluttes at indlede proceduren ved ministerielt dekret, skal retten have fastslaaet, at debitor er insolvent, eller at der ikke er udbetalt loen (jf. ovenfor i afsnit 5).

26. Hvad den foerste forskel om procedurens formaal angaar, er der uenighed mellem den forelaeggende ret og parterne om, hvorvidt proceduren for saerlig administration har til formaal at sanere eller likvidere virksomheden. Denne uenighed beror efter min mening paa en misforstaaelse, og naermere betegnet paa en sammenblanding af tvungen likvidation af boets aktiver og den overfoerte virksomheds fortsatte bestaaen.

Man maa i den forbindelse erindre sig, at ifoelge den forelaeggende ret, der her har henvist til forarbejderne til lov nr. 95/79 (jf. ovenfor i afsnit 7, punkt 1), har proceduren for saerlig administration til formaal "at bevare de virkelig sunde dele af en virksomhed eller en koncern, der af den insolvente indehaver overfoeres til en ny ejer, men uden gaeldsovertagelse". Overfoerslen gaelder altsaa en helhed af aktiver, der har form af en "endnu eksisterende oekonomisk enhed" med henblik paa en afvikling af gaelden, der ikke overfoeres, og som saaledes fortsat medregnes i boopgoerelsen. Som tidligere naevnt (i afsnit 22) har ogsaa en konkurs til formaal at realisere aktiverne og afvikle gaelden, idet aktiver dog kan overfoeres saerskilt eller samlet som dele af en "endnu eksisterende oekonomisk enhed". Forskellen mellem en procedure for saerlig administration og konkurs er da, at der gennem proceduren for saerlig administration af hensyn til beskaeftigelsen foretraekkes den anden form for overfoersel, dvs. overfoersel (ved salg eller indskud) af en helhed af aktiver, der udgoer en endnu eksisterende oekonomisk enhed (og ikke af saerskilte aktiver), hvorved man i videst muligt omfang kan holde virksomheden i drift og beskytte beskaeftigelsen.

Derimod forekommer der under proceduren for "surséance" ikke tvangslikvidation og afhaendelse af aktiverne. Formaalet med denne procedure er at loese betalingsvanskeligheder ved at give debitor en kollektiv betalingshenstand og eventuelt, alt efter hvad aftalen med kreditorerne indeholder, en delvis og betinget gaeldseftergivelse. Kommer det ikke desto mindre til en afhaendelse af aktiver, er den ikke en foelge af en eller anden form for tvungen likvidation.

Jeg vil slutte med en sidste bemaerkning: Naar henses til, at man under proceduren for saerlig administration i endnu hoejere grad end i konkurs laegger vaegt paa beskyttelse af beskaeftigelsen, maa risikoen for, at en konkursbehandling foerer til andre resultater end de tilstraebte, en risiko, der har faaet Domstolen til at holde denne procedure uden for direktivets anvendelsesomraade (jf. ovenfor i afsnit 14), ogsaa her vaere en yderligere grund til med henblik paa anvendelsen af direktivet at behandle proceduren for saerlig administration paa samme maade som konkurs (28).

27. Hvad angaar den anden forskel vedroerende det tilsyn, der af en ret foeres med procedurens indledning og afvikling, maa et saerligt traek fremhaeves. Mens det i konkurs er retten, der foerer tilsyn med procedurens indledning og afvikling, kan under en procedure som proceduren for saerlig administration denne kontrol foeres af en administrativ myndighed, idet det dog herved er forudsat, at der forinden, som tilfaeldet er i den omhandlede italienske ordning (jf. ovenfor i afsnit 5), indenretligt er sket en konstatering af debitors insolvens, og at denne konstatering ligesom i konkurs kan ske ikke blot paa begaering af debitor, men ogsaa paa begaering af en kreditor og eventuelt det offentlige, eller ex officio af retten.

At der er tale om et administrativt og ikke et retsligt tilsyn med procedurens afvikling - denne forskel kan ikke overvurderes, eftersom proceduren i alle tilfaelde de facto ivaerksaettes af kommissaererne eller bobestyrerne - kan efter min mening ikke goere ligheden af en procedure som proceduren for saerlig administration med "surséance" stoerre end dens lighed med konkurs. I oevrigt forloeber ogsaa under "surséance" ligesom i konkurs proceduren under retsligt tilsyn, hvilket bevirker, at "surséance" ogsaa i saa henseende adskiller sig fra proceduren for saerlig administration. Den omstaendighed, at tilsynet under en procedure for saerlig administration foeres af en forvaltningsmyndighed, lader sig tydeligvis forklare med, at de strukturomlaegninger, der gennemfoeres i henhold til denne procedure, kraever administrative beslutninger, der kun daarligt harmonerer med de opgaver, det tilkommer en domstol at loese med henblik paa overfoerslen af en helhed af aktiver og opretholdelse af beskaeftigelsen.

Det er ogsaa dette forhold, der forklarer, hvorfor virksomheder, der som banker, kreditinstitutter og forsikringsselskaber i mange lande (29) spiller en stor rolle for oekonomi og opsparing i et land, ikke er underkastet den almindelige konkursret, men likvideres i henhold til saerlige administrative procedurer (30).

28. Endelig er det for saa vidt angaar den tredje forskel vedroerende virkningerne af proceduren for debitors handle- og dispositionsbefoejelser klart, at ogsaa i denne henseende ligger en procedure som proceduren for saerlig administration taet op ad konkurs. Dette er saa meget klarere, som den italienske procedure for saerlig administration, for saa vidt angaar procedurens forloeb og med forbehold af modstaaende bestemmelser i loven, henviser til konkurslovens bestemmelser om tvungen administrativ likvidation. Heraf foelger blandt andet, at debitor - og for et selskabs vedkommende selskabsorganerne - fratages enhver handle- og dispositionsbefoejelse, der overgaar til den eller de af Industriministeriet udpegede kommissaerer (jf. ovenfor i afsnit 5). Dette bevirker mere specielt, at det baade i tilfaelde af konkurs og saerlig administration, men ikke i forbindelse med "surséance", er kuratorerne eller kommissaererne, der afslutter aftaler om "overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter", jf. direktivets artikel 1, stk. 1, (og disse er undergivet henholdsvis retsligt og administrativt tilsyn), og at debitor ikke medvirker. Disse aftaler er saaledes ikke et resultat af en af debitor selv frit indgaaet aftale. Sidstnaevnte forhold maa efter min mening have afgoerende betydning, idet direktivets uanvendelighed i tilfaelde af overfoersel af en virksomhed, der er sat under saerlig administration, derved som i konkurs ikke kommer til at afhaenge af en afgoerelse, der traeffes af ejerne af denne virksomhed.

29. Af det anfoerte foelger, at en procedure som den italienske procedure for saerlig administration, for saa vidt angaar anvendelsen af direktivet, maa ligestilles med konkurs, idet det herved i overensstemmelse med Domstolens dom i Mikkelsen-sagen (jf. ovenfor i afsnit 17) forudsaettes, at direktivet ikke ophoerer med at vaere anvendeligt, foer en ret har fastslaaet debitors insolvens.

Dette betyder navnlig, at jeg ikke kan tilslutte mig det af Kommissionen i denne sag forfaegtede synspunkt, hvorefter overfoersler, der allerede har fundet sted, saa laenge en virksomhed, der er sat under saerlig administration, har opnaaet saerlig tilladelse til at fortsaette driften, er omfattet af direktivet, mens overfoersler, der sker efter tilbagekaldelse af denne tilladelse, ikke er inden for direktivets anvendelsesomraade (31). Denne afgoerelse har karakter af en biting; den kan i oevrigt ogsaa traeffes under en egentlig konkurs og tilsigter alt efter omstaendighederne at holde aktivernes vaerdi oppe, indtil de kan saelges. At direktivet erklaeres anvendeligt i tilfaelde af en fortsaettelse, men ikke en standsning af driften, kan for oevrigt rumme en tilskyndelse til en standsning af driften straks, mens en saadan standsning vil kunne vaere den socialt uheldigste loesning.

Jeg kan heller ikke tilslutte mig den franske regerings synspunkt, hvorefter en overfoersel, som sker i henhold til en procedure i tiden foer konkursdekretet, ikke falder uden for direktivets anvendelsesomraade. Udgangspunktet for dette synspunkt er, at konkursbehandlingen kronologisk er det sidste trin, hvilket ikke gaelder for en procedure for saerlig administration, der skal traede i stedet for en konkurs.

30. Paa baggrund af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at besvare det andet spoergsmaal paa den i slutningen i afsnit 37 i dette forslag til afgoerelse anfoerte maade.

Det foerste spoergsmaal: automatisk overgang af rettigheder?

31. Den besvarelse af det andet spoergsmaal, jeg foreslaar Domstolen, beroerer ikke den forelaeggende rets kompetence til at afgoere, om proceduren for saerlig administration har de ovenfor beskrevne karakteristika, som goer, at den kan ligestilles med konkurs, i hvilket tilfaelde overfoersler af virksomheder, der sker i henhold til denne procedure, ikke falder inden for direktivets anvendelsesomraade. For det tilfaelde, at den forelaeggende ret mod forventning skulle naa til det resultat, at denne procedure ikke frembyder de naevnte karakteristika, maa jeg ogsaa besvare det foerste praejudicielle spoergsmaal.

32. Den forelaeggende ret anmoder med dette foerste spoergsmaal Domstolen om en fortolkning af artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, i direktivet. Spoergsmaalet er, om denne bestemmelse bevirker, at de arbejdskontrakter eller arbejdsforhold, som forpligter overdrageren paa tidspunktet for virksomhedsoverfoerslen, automatisk overgaar til erhververen?

I forelaeggelseskendelsen gives foelgende baggrund for dette spoergsmaal:

"Det er usikkert, om den paa tidspunktet for overfoerslen foreliggende arbejdskontrakt i kraft af denne bestemmelse fortsaetter i forhold til erhververen, uden at det i den forbindelse er noedvendigt eller betydningsfuldt, at parterne samtidig med overfoerslen tilkendegiver deres oensker i saa henseende. Det maa med andre ord afgoeres, om faellesskabsdirektivets betydning falder sammen med og saaledes underbygger bestemmelsen i artikel 2112, stk. 1, i Codice civile."

Som Kommissionen med rette har anfoert, fremgaar det af det ovenfor anfoerte, at den forelaeggende ret ikke oensker oplyst, om den paagaeldende direktivbestemmelse har direkte virkning. Derimod oenskes der en afgoerelse af, om indholdet af denne bestemmelse bevirker, at rettigheder og forpligtelser i henhold til en bestaaende arbejdskontrakt fuldt ud overgaar fra overdrageren til erhververen, ogsaa selv om dette ikke har vaeret parternes oenske. Herved hentyder den formentlig til det forhold, at overdrageren og erhververen i overensstemmelse med de med de faglige organisationer indgaaede aftaler og med muligheden ifoelge artikel 3 i lovdekret nr. 835 af 9. december 1986 udtrykkeligt paa tidspunktet for overfoerslen af EMG' s virksomhed har bestemt, at arbejdskontrakterne skulle fortsaette uaendret, men dog ikke for samtlige EMG' s arbejdstagere, idet kun en del af disse arbejdstagere blev overfoert.

33. Artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, i direktiv 77/187 indeholder foelgende bestemmelse:

"Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod paa tidspunktet for overfoerslen i henhold til artikel 1, stk. 1, overgaar som foelge af denne overfoersel til erhververen."

I Berg-dommen (32) fremhaevede Domstolen (i praemis 11 og 13), at forpligtelser ifoelge arbejdskontrakter fuldt ud overfoeres fra overdrageren til erhververen. Heraf foelger, at disse forpligtelser overgaar til erhververen, naar der er sket overfoersel af en virksomhed efter betydningen i direktivets artikel 1, stk. 1, selv om parterne (dvs. overdrageren, erhververen og vedkommende arbejdstagere) ikke har truffet nogen aftale herom.

Saafremt overdrageren og erhververen alligevel udtrykkeligt har truffet aftale om arbejdstagernes forhold i overfoerselsaftalen, kan de ikke derfor fravige direktivets bestemmelser. Dette fremgaar udtrykkeligt af Domstolens Daddy' s Dance Hall-dom (33), der indeholder foelgende udtalelse:

"Som det er blevet anfoert ovenfor, har direktiv 77/187/EOEF til formaal at sikre de arbejdstagere, der beroeres af en overfoersel af en virksomhed, at deres rettigheder i henhold til arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet opretholdes. Da denne beskyttelse er udtryk for en ufravigelig retsgrundsaetning og som saadan unddraget kontraktsparternes dispositionsret, maa direktivets regler, navnlig om beskyttelse af arbejdstagerne mod afskedigelse som foelge af overfoerslen, betragtes som praeceptive i den forstand, at de ikke kan fraviges til ugunst for arbejdstagerne." (praemis 14)

Der kan ikke gives afkald paa beskyttelsen ifoelge direktivet, og dette gaelder ikke blot overdrageren og erhververen, men ogsaa arbejdstagerne, hvad enten disse handler direkte paa egen haand eller gennem deres faglige sammenslutninger:

"Heraf foelger, at arbejdstagerne ikke kan give afkald paa de rettigheder, direktivet giver dem, og at rettighederne ikke kan indskraenkes, heller ikke med arbejdstagernes samtykke." (praemis 15)

34. Den italienske regering og de sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, at ganske vist kan parterne ikke give afkald paa de rettigheder, de overfoerte arbejdere har ifoelge direktivet, men at det dog ikke efter dette kraeves, at erhververen overtager samtlige de arbejdstagere, der er beskaeftiget i den overdragne virksomhed.

Denne opfattelse maa efter min mening forkastes. Af selve ordlyden af direktivets artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, fremgaar, at beskyttelsen efter direktivet omfatter samtlige arbejdstagere, der paa tidspunktet for overfoerslen har indgaaet en arbejdskontrakt med overdrageren eller er omfattet af et arbejdsforhold i dennes virksomhed. I oevrigt ville direktivet kun i meget begraenset omfang kunne komme til at virke efter hensigten, saafremt parterne selv kunne bestemme, hvilke arbejdere der skal overfoeres, og dermed fastlaegge omfanget af de dem ifoelge direktivet paahvilende forpligtelser.

For fuldstaendighedens skyld maa der dog goeres en tilfoejelse for det tilfaelde, hvor en overfoersel ikke gaelder virksomheden i dens helhed, men kun en del af den. Af den i fodnote 17 naevnte Botzen-doms praemis 15 fremgaar, at beskyttelsen i et saadant tilfaelde kun omfatter de arbejdstagere, der er ansat i den del af virksomheden, der er blevet overfoert.

35. Den italienske regering har til stoette for sin opfattelse hentet en begrundelse i direktivets artikel 4, stk. 1, foerste afsnit, der har foelgende ordlyd:

"Overfoersel af en virksomhed, bedrift eller del af en bedrift giver ikke i sig selv overdrageren eller erhververen nogen begrundelse for at foretage afskedigelser. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at der kan ske afskedigelser af oekonomiske, tekniske eller organisatoriske aarsager, der medfoerer beskaeftigelsesmaessige aendringer."

Den italienske regering udleder af denne bestemmelse, at direktivet ikke er til hinder for kollektive afskedigelser, og foelgelig heller ikke for nationale bestemmelser, der stiller arbejdstagerne gunstigere end en kollektiv afskedigelse, idet det gennem den er muligt at sikre en del af beskaeftigelsen.

Jeg deler ikke den opfattelse, at det efter direktivet er muligt at foretage en hvilken som helst afskedigelse af oekonomiske, tekniske eller organisatoriske grunde. For direktivet indeholder et udtrykkeligt forbud mod saadanne afskedigelser, naar der er tale om afskedigelser som foelge af virksomhedens overfoersel. Kun saafremt afskedigelserne under alle omstaendigheder skulle ske, og f.eks. allerede var besluttet, foer der var tale om en eller anden form for overfoersel af virksomheden, vil de kunne vaere omfattet af omtalte undtagelsesbestemmelse (34). Afskedigelse af en del af arbejdstagerne som foelge af virksomhedens overfoersel kan derfor ikke stoettes paa direktivets artikel 4.

36. Jeg foreslaar derfor, at det foerste spoergsmaal besvares som nedenfor anfoert.

Forslag til besvarelser

37. Mit forslag til besvarelse af den forelaeggende rets andet praejudicielle spoergsmaal er foelgende:

"Artikel 1, stk. 1, i Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 finder ikke anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, en bedrift eller en del af en bedrift, naar det ved en retsafgoerelse er fastslaaet, at overdrageren har standset sine betalinger, er insolvent eller ude af stand til at skaffe sig den noedvendige kredit og er undergivet en procedure, der paa linje med en konkursbehandling karakteriseres af foelgende forhold:

- Formaalet er at realisere boets aktiver, ogsaa selv om der herved opnaas et grundlag for en fortsaettelse helt eller delvis af virksomhedens drift, idet hovedvaegten laegges paa afstaaelsen af aktiver under ét, der udgoer bestanddele af en endnu bestaaende oekonomisk enhed.

- Der er tale om en procedure, der fra foerst til sidst har karakter af en tvungen procedure, saaledes at forstaa, at den ogsaa skal gennemfoeres mod virksomhedens organers oenske og medfoerer, at befoejelsen til at drive virksomheden og raade over dens formue fratages disse organer og tillaegges administratorer, der er udnaevnt af offentlige myndigheder, og som kan traeffe afgoerelse om en overfoersel af virksomheden uden disse organers medvirken."

Saafremt den forelaeggende ret paa grundlag af denne besvarelse skulle fastslaa, at den omhandlede procedure er omfattet af direktiv 77/187/EOEF, foreslaar jeg Domstolen at besvare det foerste praejudicielle spoergsmaal paa foelgende maade:

"Artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, i direktiv 77/187/EOEF skal fortolkes saaledes, at alle de overdrageren af en virksomhed paa tidspunktet for virksomhedens overfoersel paahvilende rettigheder og forpligtelser i henhold til arbejdskontrakter eller arbejdsforhold overgaar til erhververen."

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) EFT L 61, s. 26.

(2) Yderligere oplysninger om CIGS kan hentes i Domstolens dom af 2.2.1989 (sag 22/87, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 143). I denne sag var spoergsmaalet, om den italienske ordning, hvorefter betaling af loen garanteres gennem CIGS, er en garantiordning, der er i overensstemmelse med Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20.10.1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (EFT L 283, s. 23).

(3) Domstolen har tidligere taget stilling til denne bestemmelse i dommen af 10.7.1986 (sag 23/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2291). I denne sag var det spoergsmaalet, om der gennem denne bestemmelse var tilvejebragt en tilstraekkelig beskyttelse af visse interesser (naermere bestemt arbejdstageres og tidligere arbejdstageres ret til ydelser ved alderdom i henhold til supplerende forsikringsordninger) i overensstemmelse med artikel 3, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 77/187. Domstolen anerkendte ikke Kommissionens anbringende om, at dette ikke var tilfaeldet.

(4) Senest aendret ved lov nr. 428 af 29.12.1990 (GURI, Supplemento ordinario nr. 10 af 12.1.1991). Denne bestemmelse kommer jeg tilbage til i fodnote 31.

(5) GURI nr. 286 af 10.12.1986.

(6) GURI nr. 32 af 9.2.1987.

(7) Der er i realiteten tale om en saerlig konkursprocedure, der ivaerksaettes (eller etableres) af en domstol, men som afvikles under administrativt tilsyn, idet de beroerte virksomheder har en saerlig status (det drejer sig blandt andet ifoelge Kommissionens oplysninger i dens skriftlige indlaeg om banker og forsikringsselskaber samt visse offentlige virksomheder; jf. endvidere nedenfor i afsnit 27 og fodnote 30). Ordningen om tvungen administrativ likvidation findes i artikel 194 ff. i det i den foelgende fodnote naevnte kongelige dekret.

(8) Vedroerende samtlige de naevnte procedurer henvises til kongeligt dekret nr. 267 af 16.3.1942 (GURI nr. 81 af 6.4.1942), med flere senere aendringer.

(9) GURI nr. 36 af 6.2.1979.

(10) GURI nr. 94 af 4.4.1979.

(11) Jf. ovenfor i note 7.

(12) Domstolens dom af 18.3.1986 (sag 24/85, Sml. s. 1119).

(13) Domstolens dom af 7.2.1985 (sag 135/83, Sml. s. 469).

(14) EFT L 48, s. 29.

(15) Sml. 1985, s. 475.

(16) Jf. i den forbindelse Polak, N. J.: Faillissementsrecht, tredje aendrede udgave, 1986, s. 149 ff.

(17) Wendelboe-dommen, praemis 10 (sag 19/83, Sml. s. 457), FNV-dommen (sag 179/83, Sml. s. 511), Botzen-dommen (sag 186/83, Sml. s. 519).

(18) Domstolens dom af 11.7.1985 (sag 105/84, Mikkelsen, Sml. s. 2639, praemis 9).

(19) Jf. for Italiens vedkommende afsnit 5.

(20) Det vil her med mere generelt sigte vaere tilstraekkeligt at bemaerke, at der kan goeres en sondring mellem procedurer, der som "surséance van betaling" og/eller "forebyggende akkord" tilsigter at afvaerge en konkurs, og procedurer, der som "konkurs" eller "tvungen administrativ likvidation" tilsigter at fordele de tiloversblevne (og klart utilstraekkelige) aktiver mellem kreditorerne. Ved de foerstnaevnte procedurer er der tale om en situation, hvor der kun er likviditetsproblemer eller midlertidige solvensproblemer, som der kan raades bod paa ved en kollektiv betalingshenstand og/eller en delvis (og betinget) gaeldseftergivelse. For de sidstnaevnte procedurers vedkommende er der tale om alvorlige og uoprettelige solvensproblemer, der indebaerer en risiko for, at ogsaa de endnu eksisterende aktiver vil forsvinde.

(21) Jf. endvidere den i Lugano den 16.9.1988 indgaaede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT L 319, s. 9), der heller ikke finder anvendelse paa "konkurs, akkord og andre lignende ordninger".

(22) Domstolens dom af 22.2.1979 (sag 133/78, Sml. s. 733).

(23) Denne definition svarer ord til andet til Jenard' s definition i rapporten om domskonventionen (EFT 1979 C 59, s. 1 og 12).

(24) Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber, Suppl. 2/82.

(25) Som tidligere anfoert skulle Domstolen i Abels-sagen tage stilling til "surséance"-proceduren efter udformningen heraf i nederlandsk ret, hvorefter der er tale om en procedure til afvaergelse af konkurs, der ligner den italienske procedure for "saerlig administration" (afsnit 5).

(26) I visse lande afsluttes i tilslutning til surséance en forebyggende akkord, hvorved proceduren ogsaa faar til formaal at loese solvensproblemer, der kan overvindes, f.eks. ved en delvis gaeldseftergivelse. I andre lande findes der for det sidstnaevnte tilfaelde en saerlig procedure for forebyggende akkord (preventief concordaat). Jf. endvidere fodnote 20.

(27) Paa samme maade forholder det sig med den italienske procedure for administration under tilsyn ("amministrazione controllata"; jf. artikel 187 i kongeligt dekret nr. 267) eller med forebyggende akkord ("concordato preventivo"; artikel 160 og 161 i naevnte dekret).

(28) I modsat fald ville man i oevrigt blive udsat for en anden risiko, idet debitorerne for at undgaa anvendelse af direktivet ville bestraebe sig paa at opnaa konkursbehandling af deres bo i stedet for en procedure for saerlig administration, selv om man gennem sidstnaevnte procedure vil kunne have en ramme, der er bedre egnet til i videst muligt omfang at sikre beskaeftigelsen.

(29) Blandt andet i Italien i tilfaelde af tvungen administrativ likvidation, der allerede er blevet naevnt ovenfor; jf. afsnit 5 og fodnote 7.

(30) Jf. i oevrigt listen over de saneringsforanstaltninger for kreditinstitutter i vanskeligheder, der findes som bilag til forslag til Raadets direktiv om sanering og likvidation af kreditinstitutter samt om indskudsgarantiordninger (EFT 1988 C 36, s. 1).

(31) Kommissionen har i retsmoedet anfoert, at anvendelsesomraadet for artikel 2112 i den italienske Codice civile er blevet aendret ved lov nr. 428 af 29.12.1990, saaledes at bestemmelsen ikke laengere gaelder for overfoersel af virksomheder, der er sat under saerlig administration, i det omfang saadanne overfoersler sker, efter at virksomheden har standset driften. Den italienske regering har imidlertid benaegtet, at den italienske lovgivningsmagt med denne aendring har tilsluttet sig Kommissionens opfattelse. Faktisk finder artikel 2112 ikke anvendelse, naar myndighederne har fastslaaet, at virksomheden er i en kritisk situation, hvilket faktisk altid er tilfaeldet for virksomheder, der er sat under saerlig administration.

(32) Domstolens dom af 5.5.1988 (de forenede sager 144/87 og 145/87, Sml. s. 2559).

(33) Domstolens dom af 10.2.1988 (sag 324/86, Sml. s. 739).

(34) Jf. herved Bertrand, V.: Transfert des contrats de travail et cession d' entreprise, 1988, s. 108 ff.