ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En afgørelse, hvormed Kommissionen gør de tilsagn, som en medlemsstat har accepteret med henblik på at sikre, at en eksisterende støtteordning er forenelig med det indre marked, bindende, forudsætter nødvendigvis, at Kommissionen forinden har foretaget en bedømmelse af den omhandlede støtteordnings forenelighed med det indre marked, og at den efter at have taget de oplysninger, som den berørte medlemsstat har fremsendt, i betragtning er nået til den konklusion, at denne ordning ikke eller ikke længere er forenelig med det indre marked, og at de passende foranstaltninger derfor er nødvendige med henblik på at afhjælpe denne uforenelighed. Den bedømmelse, som Kommissionen foretog, og den konklusion, som den drog heraf, er ikke udelukket fra den af Unionens retsinstanser udøvede kontrol, idet retten til effektiv domstolsbeskyttelse – som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – for dem, der er omfattet af eksisterende støtteordninger, ellers ville blive tilsidesat.

En afgørelse, hvormed Kommissionen gør de tilsagn, som en medlemsstat har accepteret med henblik på at sikre, at en eksisterende støtteordning er forenelig med det indre marked, bindende i henhold til artikel 18 i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF, sammenholdt med samme forordnings artikel 19, stk. 1, for så vidt som den er baseret på den forudgående konstatering, at en eksisterende støtteordning er uforenelig med det indre marked, kan gøre indgreb i interesserne for dem, der er omfattet af denne ordning. Retten til effektiv domstolsbeskyttelse for dem, der er omfattet af en eksisterende støtteordning, forudsætter dermed, at de pågældende, ved et søgsmål til prøvelse af en sådan afgørelse, ligeledes kan anfægte den bedømmelse, som Kommissionen har anlagt vedrørende denne ordning, og denne institutions konklusion om, at nævnte ordning ikke er forenelig med det indre marked, og at de passende foranstaltninger følgelig er nødvendige med henblik på at afhjælpe denne uforenelighed.

Denne konklusion afsvækkes ikke af argumentet om, at den omtvistede bedømmelse ikke er endelig. Proceduren for undersøgelse af eksisterende støtteordninger i henhold til artikel 108, stk. 1, TEUF fører ganske vist ikke til en formel konstatering om uforenelighed med det indre marked. Men konklusionen om, at den eksisterende støtteordning er uforenelig med det indre marked, og det forslag om passende foranstaltninger, som denne konklusion indebærer, medfører nødvendigvis de samme retsvirkninger som en sådan formel konstatering i forhold til denne stat, når Kommissionen har taget den berørte medlemsstats accept af disse foranstaltninger til efterretning.

(jf. præmis 38-40, 43 og 50-52)
Sag C-535/15

Freie und Hansestadt Hamburg

mod

Jost Pinckernelle

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier — forordning (EF) nr. 1907/2006 (REACH-forordningen) — generel forpligtelse til at foretage registrering samt oplysningskrav — ikke-registrerede kemikalier — eksport fra Den Europæiske Unions område af ikke-registrerede kemikalier«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 27. april 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier – REACH-forordningen – forpligtelse til registrering hos Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) – rækkevidde – forpligtelse til at foretage registrering af stoffer, som er bestemt til eksport fra Unionen – foreligger ikke

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1907/2006, art. 3, nr. 12), og art. 5]

Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF, sammenholdt med denne forordnings artikel 3, nr. 12), skal fortolkes således, at stoffer, der ikke er blevet registreret ved indførslen til Unionens område i overensstemmelse med nævnte forordning, kan eksporteres fra dette område.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Sag C-465/15

Hüttenwerke Krupp Mannesmann GmbH

mod

Hauptzollamt Duisburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – afgift på energiprodukter og elektricitet – direktiv 2003/96/EF – anvendelsesområde – artikel 2, stk. 4, litra b) – elektricitet, der fortrinsvis anvendes til kemisk reduktion – begreb«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 7. september 2017

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – afgift på energiprodukter og elektricitet – direktiv 2003/96 – elektricitet, der fortrinsvis anvendes til kemisk reduktion – begreb – elektricitet, der anvendes til at drive den ventilator, som skal komprimere den luft, der dernæst anvendes i fremstillingsprocessen ved kemisk reduktion – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2003/96, art. 2, stk. 4, litra b), tredje led]

Artikel 2, stk. 4, litra b), tredje led, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at den elektricitet, der anvendes til at drive den ventilator, som skal komprimere den luft, der dernæst anvendes i højovnsprocessen til fremstilling af råjern ved kemisk reduktion af jernmalm, ikke er »elektricitet, der fortrinsvis anvendes til kemisk reduktion« i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Sag C-633/15

London Borough of Ealing

mod

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber))

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – tjenesteydelser, der har en nær tilknytning til udøvelsen af sport – artikel 133 – fritagelse udelukket i tilfælde af risiko for konkurrenceforvridning til skade for momspligtige erhvervsvirksomheder – tjenesteydelser leveret af offentligretlige organer, som ikke arbejder med gevinst for øje«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 13. juli 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelser i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse–tjenesteydelser, der har en nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning–fritagelse udelukket i tilfælde af risiko for konkurrenceforvridning–offentligretlige organer, som leverer sådanne ydelser–national lovgivning, hvorefter fritagelsen finder anvendelse på disse offentligretlige organer–lovlig [Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra m), art. 133, stk. 1, og art. 133, stk. 2, litra d)] Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelser i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse–tjenesteydelser, der har en nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning–fritagelse udelukket i tilfælde af risiko for konkurrenceforvridning–offentligretlige organer, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som leverer sådanne tjenesteydelser–national lovgivning, hvorefter fritagelsen alene finder anvendelse på offentligretlige organer, som ikke arbejder med gevinst for øje–ikke tilladt [Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra m), art. 133, stk. 1, og art. 133, stk. 2, litra d)]
Overholdelsen af retten til forsvar i en procedure ved Kommissionen med henblik på pålæggelse af en bøde til en virksomhed for overtrædelse af konkurrencereglerne kræver, at den pågældende virksomhed har været i stand til på hensigtsmæssig vis at tilkendegive sit syn på omstændighederne, på relevansen af de hævdede faktiske omstændigheder samt på de dokumenter, som Kommissionen har lagt til grund for anbringendet om en overtrædelse. Disse rettigheder er omhandlet i artikel 41, stk. 2, litra a) og b), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 bestemmer således, at Kommissionen, før den træffer afgørelse om en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålægger en bøde, giver de personer, der er omfattet af proceduren, lejlighed til at udtale sig om dens klagepunkter og kun lægger de klagepunkter til grund for sine afgørelser, som de deltagende parter har haft lejlighed til at udtale sig om.

Det følger heraf, at klagepunktsmeddelelsen har til formål at give hver juridisk person, der er berørt af den administrative procedure på konkurrenceområdet, mulighed for en individuel udøvelse af retten til forsvar.

Når Kommissionen ikke tilsigter at fastslå en overtrædelse i forhold til et selskab, indebærer retten til forsvar derimod ikke en forpligtelse til, at dette selskab tilsendes en klagepunktsmeddelelse. Tilsendelsen af en klagepunktsmeddelelse til et bestemt selskab skal nemlig sikre, at dette selskabs og ikke tredjemands ret til forsvar overholdes, uanset om denne tredjemand er berørt af den samme administrative procedure.

(jf. præmis 43-46)
Den samlede markedsføringstilladelse som omhandlet i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler ledsages alene af en enkelt lovgivningsmæssig databeskyttelsesperiode, som finder anvendelse på såvel oplysninger vedrørende det oprindelige lægemiddel og på oplysninger fremlagt i forbindelse med videreudviklinger heraf, såsom yderligere styrker, lægemiddelformer, administrationsveje og pakningsstørrelser samt ændringer og forlængelser. Denne periode påbegyndes ved udstedelsen af markedsføringstilladelsen for det oprindelige lægemiddel.

Ændringer tilført af indehaveren af en markedsføringstilladelse til styrken og et lægemiddels terapeutiske indikationer udgør ændringer som omhandlet i forordning nr. 1085/2003 om behandling af ændringer af betingelserne i markedsføringstilladelser for humanmedicinske lægemidler og veterinærlægemidler, som er omfattet af forordning nr. 2309/93 eller videreudviklinger af dette lægemiddel som omhandlet i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/83, hvorfor udstedelsen af en markedsføringstilladelse for sådanne videreudviklinger ikke giver anledning til en særskilt lovgivningsmæssig databeskyttelsesperiode. I denne henseende foretager artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/83 ikke nogen sondring mellem videreudviklinger godkendt ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse og videreudviklinger af det oprindelige lægemiddel godkendt ved en ændring af den oprindelige markedsføringstilladelses ordlyd. Det følger heraf, at begrebet samlet markedsføringstilladelse som omhandlet i denne bestemmelse omfatter alle de efterfølgende videreudviklinger af det oprindelige lægemiddel, uanset i henhold til hvilken procedure de er blevet godkendt, dvs. godkendelse ved ændring af en oprindelig markedsføringstilladelse for dette lægemiddel eller godkendelse ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse.

(jf. præmis 65, 69, 71 og 72)
Artikel 49 TEUF stiller krav om ophævelse af restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område. Ifølge artikel 54, stk. 1, TEUF er selskaber, som er stiftet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Unionen, sidestillede med fysiske personer, som er statsborgere i en medlemsstat, for så vidt angår anvendelsen af EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfrihed.

I henhold til artikel 54, stk. 2, TEUF forstås ved selskaber privatretlige selskaber, heri indbefattet kooperative selskaber, samt alle andre juridiske personer, der henhører under den offentlige ret eller privatretten, med undtagelse af selskaber, som ikke arbejder med gevinst for øje.

I denne forbindelse må det konstateres, at etableringsfriheden, der udgør en af de grundlæggende bestemmelser i EU-retten (dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Belgien,C-47/08, EU:C:2011:334, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis), idet den bidrager til opfyldelsen af formålet om gennemførelse af det indre marked (jf. i denne retning dom af 13.12.2005, SEVIC Systems,C-411/03, EU:C:2005:762, præmis 19), er et meget vidt begreb.

I denne forbindelse omfatter begrebet »andre juridiske personer«, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 33 og 34 i forslaget til afgørelse, en enhed, der i medfør af national ret har rettigheder og forpligtelser, der gør det muligt for denne at optræde i retsforhold som enhed, selv om den ikke har en særlig juridisk form, og som arbejder med gevinst for øje.

Det fremgår således, at trustees i medfør af den i hovedsagen omhandlede lovgivning ved anvendelsen af lovens bestemmelser ikke betragtes individuelt, men samlet som en enhed, der skal betale den skyldige skat for urealiserede kapitalgevinster af trustens aktiver, når trusten anses for at have flyttet sit hovedsæde til en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige. En sådan flytning finder sted, når et flertal af de pågældende trustees ophører med at have bopæl i Det Forenede Kongerige. Trustees aktiviteter vedrørende ejerskabet til og forvaltningen af trustens aktiver er dermed uløseligt knyttet til trusten selv, og følgelig udgør de sammen med trusten et udeleligt hele. Under disse omstændigheder må en sådan trust anses for en enhed, der i medfør af national ret har rettigheder og forpligtelser, der gør det muligt for denne at optræde i retsforhold som enhed.

For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt de i hovedsagen omhandlede truster arbejder med gevinst for øje, er det tilstrækkeligt at konstatere, at det fremgår af de sagsakter, der er forelagt Domstolen, at disse truster ikke har velgørende eller sociale formål, og at de blev stiftet med henblik på, at de begunstigede kunne nyde godt af den fortjeneste, der blev genereret af de nævnte trusters aktiver.

Det følger heraf, at en enhed såsom en trust, der i medfør af national ret har rettigheder og forpligtelser, der gør det muligt for denne at optræde som enhed, og som udøver en reel økonomisk virksomhed, kan påberåbe sig etableringsfriheden.

(Jf. præmis 24-26, 29 og 32-34)
Begrebet undersøgelse i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter er et selvstændigt begreb i EU-retten, der skal fortolkes bl.a. under hensyn til dettes almindelige betydning og til den sammenhæng, hvori det indgår. Kommissionens strukturerede og formaliserede procedurer, hvis formål er indsamling og analyse af oplysninger med henblik på, at denne institution kan vedtage en holdning i forbindelse med udøvelsen af sine funktioner, der er fastsat i EU- og EUF-traktaten, udgør en sådan aktivitet som omhandlet i den nævnte bestemmelse. Denne procedure har ikke nødvendigvis til formål at opdage eller forfølge en tilsidesættelse eller en ulovlighed. Begrebet undersøgelse kan ligeledes omfatte Kommissionens aktivitet med henblik på at fastlægge faktiske omstændigheder for at kunne vurdere en bestemt situation.

Det er således heller ikke nødvendigt, for at en procedure kan betegnes som en undersøgelse, at den holdning, som Kommissionen har vedtaget for at opfylde sine funktioner, tager form af en afgørelse som omhandlet i artikel 288, stk. 4, TEUF. En sådan holdning kan bl.a. tage form af en rapport eller en anbefaling. I denne henseende er spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen selv anmoder om oplysninger fra medlemsstaterne, eller om den modtager dem på grundlag af forskrifter, ikke relevant med henblik på at afgøre, om en procedure skal betegnes som en undersøgelse.

En udførlig udtalelse fra Kommissionen i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, i direktiv 98/34 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester henhører derfor under en procedure med henblik på en undersøgelse som omhandlet i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001, og udgør en officiel foranstaltning, der præciserer denne institutions juridiske holdning angående foreneligheden af et udkast til teknisk forskrift meddelt af den berørte medlemsstat med bl.a. den frie bevægelighed for varer og erhvervsdrivendes etableringsfrihed.

(jf. præmis 45-48 og 51-53)
Artikel 288 TEUF skal fortolkes således, at den ikke i sig selv er til hinder for, at der over for en enhed, som ikke opfylder alle de i præmis 20 i dom af 12. juli 1990, Foster m.fl. (C-188/89, EU:C:1990:313), nævnte karakteristika, sammenholdt med de i samme doms præmis 18 nævnte karakteristika, kan støttes ret på de bestemmelser i et direktiv, der kan have direkte virkning.

Præmis 20 skal sammenholdes med samme doms præmis 18, hvori Domstolen fremhævede, at borgerne kan støtte ret på sådanne bestemmelser over for organer eller enheder, som enten er undergivet statslig myndighed eller kontrol, eller som har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne. Som anført af generaladvokaten i punkt 53 og punkt 77 i forslaget til afgørelse, kan betingelserne, hvorefter det berørte organ henholdsvis skal være undergivet statslig myndighed eller kontrol og have særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, derfor ikke være kumulative (jf. i denne retning dom af 4.12.1997, Kampelmann m.fl.,C-253/96 – C-258/96, EU:C:1997:585, præmis 46 og 47, og af 7.9.2006, Vassallo,C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 26).

(jf. præmis 27-29 og domskonkl. 1)
Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at med henblik på at bedømme, om et barn, der er unionsborger, vil være nødsaget til at forlade Den Europæiske Unions område som helhed og dermed vil blive frataget den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som det er tildelt ved nævnte artikel, såfremt barnets forælder, der er tredjelandsstatsborger, nægtes ret til ophold i den omhandlede medlemsstat, er den omstændighed, at den anden forælder, der er unionsborger, reelt er i stand til og ønsker at påtage sig det daglige og faktiske ansvar for barnet alene, et relevant, men ikke tilstrækkeligt, forhold med hensyn til at kunne konstatere, at der ikke består et sådant afhængighedsforhold mellem den forælder, der er tredjelandsstatsborger, og barnet, at barnet nødsages til at forlade Unionens område som helhed i tilfælde af en sådan nægtelse. En sådan bedømmelse skal baseres på en hensyntagen til barnets tarv og samtlige sagens omstændigheder, herunder barnets alder, fysiske og følelsesmæssige udvikling, graden af den følelsesmæssige tilknytning til såvel den forælder, der er unionsborger, som den forælder, der er tredjelandsstatsborger, og den risiko, som adskillelsen fra sidstnævnte indebærer for barnets ligevægt.

Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat opstiller en betingelse om, at en tredjelandsstatsborger, som er forælder til et mindreårigt barn, der er statsborger i nævnte medlemsstat, og som i det daglige faktisk drager omsorg for barnet, for at have ret til ophold på dens område skal fremlægge de forhold, som gør det muligt at fastslå, at en afgørelse om afslag på en ret til ophold for den forælder, som er tredjelandsstatsborger, vil fratage barnet den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der er knyttet til en status som unionsborger, idet barnet ville blive nødsaget til at forlade Unionens område som helhed. Det påhviler imidlertid de kompetente myndigheder i den omhandlede medlemsstat på grundlag af de forhold, som tredjelandsstatsborgeren har fremlagt, at foretage de nødvendige undersøgelser for, henset til samtlige sagens omstændigheder, at kunne bedømme, om en afgørelse om afslag ville få sådanne konsekvenser.

(jf. præmis 78 og domskonkl. 2)
I denne forbindelse bemærkes, at Gibraltar er et europæisk område, hvis udenrigsanliggender varetages af en medlemsstat, nemlig Det Forenede Kongerige, og at EU-retten finder anvendelse på dette område i medfør af artikel 355, stk. 3, TEUF (jf. i denne retning dom af 23.9.2003, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, C-30/01 , EU:C:2003:489 , præmis 47 , og af 12.9.2006, Spanien mod Det Forenede Kongerige, C-145/04 , EU:C:2006:543 , præmis 19 ).

Artikel 355, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 56 TEUF, skal fortolkes således, at levering af tjenesteydelser fra erhvervsdrivende, etableret i Gibraltar, til personer, etableret i Det Forenede Kongerige, i EU-retlig henseende udgør en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat.

Som alle berørte parter i sagen har anført, har Domstolen i så henseende ganske vist allerede fastslået, at Gibraltar ikke er en del af Det Forenede Kongerige (jf. i denne retning dom af 23.9.2003, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, C-30/01, EU:C:2003:489, præmis 47, og af 12.9.2006, Spanien mod Det Forenede Kongerige, C-145/04, EU:C:2006:543, præmis 15). Denne omstændighed kan dog ikke være afgørende ved vurderingen af, om to områder skal betragtes som én medlemsstat med henblik på anvendelsesområdet for bestemmelser om den grundlæggende frie bevægelighed.

Hvad for det første angår de vilkår, hvorpå artikel 56 TEUF finder anvendelse på Gibraltar, præciserer artikel 355, stk. 3, TEUF ganske vist ikke, at denne artikel 56 finder anvendelse på Gibraltar »på samme vilkår, som gælder i Det Forenede Kongerige«. Det bemærkes imidlertid, at artikel 355, stk. 3, TEUF udvider de EU-retlige bestemmelser til at gælde for Gibraltars område med forbehold af de undtagelser, der udtrykkeligt er fastsat i tiltrædelsesakten af 1972, hvilke dog ikke vedrører den frie udveksling af tjenesteydelser. Desuden er den af Gibraltars regering påberåbte omstændighed, at artikel 56 TEUF finder anvendelse på Gibraltar i medfør af artikel 355, stk. 3, TEUF og på Det Forenede Kongerige i medfør af artikel 52, stk. 1, TEU, uden betydning i så henseende.

For det andet foreligger der ikke øvrige elementer, der giver grundlag for at anse forholdet mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige for at svare til det forhold, der består mellem to medlemsstater, med henblik på anvendelsen af artikel 56 TEUF. Hvis samhandelen mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige sidestilles med samhandelen mellem to medlemsstater, vil dette derimod svare til at fornægte den forbindelse mellem dette område og denne medlemsstat, som er anerkendt i artikel 355, stk. 3, TEUF.

(jf. præmis 35, 36, 38-42 og domskonkl.)
Miljø–forebyggelse og afhjælpning af miljøskader–miljøansvar–direktiv 2004/35–tidsmæssig anvendelse–miljøskader, der er opstået efter datoen for udløbet af fristen for gennemførelse af direktivet, men forårsaget af driften af et anlæg, som blev taget i drift inden denne dato–spørgsmålet, om direktivet finder anvendelse

Miljø–fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger–direktiv 2000/60–miljømål–forpligtelse til at iværksætte de nødvendige foranstaltninger med henblik på at forebygge forringelse af et overfladevandområdes eller en grundvandsforekomsts tilstand–mulighed for at gøre undtagelse for projekter af væsentlig samfundsinteresse–betingelserne i nævnte direktivs artikel 4, stk. 7–forpligtelse for en national ret til at kontrollere, om betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt, med henblik på at afgøre, om der foreligger en miljøskade som omhandlet i direktiv 2004/35, såfremt en bevilling er udstedt uden en efterprøvelse af, om disse betingelser er opfyldt–foreligger ikke

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 4, stk. 7, litra a)-d), og direktiv 2004/35, som ændret ved direktiv 2009/31, art. 2, nr. 1), litra b)]