Dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 4. februar 1998. - Günther Bühring mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Erstatningssøgsmål - Ansvar uden for kontraktforhold - Mælk - Tillægsafgift - Referencemængde - Omstillingsforpligtelse - Salg af bedriften på tvangsauktion - Tab - Årsagsforbindelse - Forældelse. - Sag T-246/93.



Samling af Afgørelser 1998 side II-00171



Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Dommens præmisser

Retlig baggrund

1 I 1977 udstedte Raadet med henblik paa at nedbringe en overskudsproduktion af maelk inden for Faellesskabet forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1, herefter »forordning nr. 1078/77«). Ved forordningen blev producenterne tilbudt en praemie for at paatage sig at undlade at markedsfoere maelk i en periode paa fem aar eller omstille besaetningerne.

2 I 1984 udstedte Raadet for at raade bod paa en fortsat overproduktion forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. maj 1984 (EFT L 90, s. 10) om aendring af Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT 1968 I, s. 169). Ved den nye artikel 5c i forordningen blev der indfoert en »tillaegsafgift« paa de maengder maelk, som producenterne leverer, og som overstiger en »referencemaengde«.

3 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«) blev referencemaengden for hver enkelt producent fastsat paa grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceaar, nemlig kalenderaaret 1981, idet medlemsstaterne dog kunne vaelge kalenderaaret 1982 eller kalenderaaret 1983. Forordningen blev suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11, herefter »forordning nr. 1371/84«).

4 Ved domme af 28. april 1988 i sagerne Mulder (sag 120/86, Sml. s. 2321, herefter »Mulder I-dommen«) og Von Deetzen (sag 170/86, Sml. s. 2355) fastslog Domstolen, at forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, er ugyldig som foelge af en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

5 Med henblik paa at opfylde disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af forordning nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 84, s. 2, herefter »forordning nr. 764/89«). I medfoer af denne aendringsforordning fik de producenter, der havde indgaaet ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelser, tildelt en »saerlig« referencemaengde (ogsaa kaldet »kvote«).

6 En af de producenter, som stod bag det soegsmaal, der foerte til, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig, havde i mellemtiden sammen med andre producenter anlagt erstatningssoegsmaal mod Raadet og Kommissionen med paastand om erstatning for de tab, de havde lidt som foelge af, at de ikke havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af forordningen.

7 Ved dom af 19. maj 1992 i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder II-dommen«), fastslog Domstolen, at Faellesskabet er ansvarligt for de paagaeldende tab. Den gav parterne en frist paa et aar til at indgaa en aftale om erstatningens stoerrelse. Da der ikke blev opnaaet enighed mellem parterne, blev sagen genoptaget, saaledes at Domstolen i den dom, hvorved sagen vil blive afsluttet, kan fastsaette kriterierne for fastsaettelsen af det lidte tab.

8 Paa baggrund af det store antal beroerte producenter og i betragtning af vanskelighederne ved at forhandle individuelle loesninger offentliggjorde Raadet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 (EFT C 198, s. 4, herefter »meddelelsen« eller »meddelelsen af 5. august«). Efter heri at have redegjort for, hvad Mulder II-dommen indebaerer, tilkendegav institutionerne med henblik paa at give dommen fuld virkning, at de ville vedtage de praktiske regler for betaling af erstatning til de paagaeldende producenter. Indtil vedtagelsen af de omhandlede regler forpligtede institutionerne sig til over for enhver producent, der havde krav paa erstatning, at give afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen i henhold til artikel 43 i EOEF-statutten for Domstolen (herefter »statutten«). Forpligtelsen var dog betinget af, at retten til erstatning ikke var foraeldet paa tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen eller paa det tidspunkt, hvor producenten havde rettet henvendelse til en af institutionerne. Endelig forsikrede institutionerne producenterne om, at deres rettigheder ikke ville blive beroert af, at de ikke rettede henvendelse til institutionerne fra tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen og frem til vedtagelsen af de praktiske regler for betaling af erstatningen.

Faktiske omstaendigheder

9 Den 30. september 1979 indgik sagsoegeren, som er maelkeproducent i Tyskland, en omstillingsforpligtelse for sin kvaegbesaetning i henhold til forordning nr. 1078/77.

10 Sagsoegerens forpligtelse, som udloeb den 29. marts 1984, daekkede det referenceaar, der var valgt i medfoer af forordning nr. 857/84. Da sagsoegeren ikke havde produceret maelk i det paagaeldende aar, kunne kan ikke faa tildelt en referencemaengde og saaledes heller ikke markedsfoere maelk, der var fritaget for tillaegsafgiften.

11 Da sagsoegeren havde gaeld til flere banker og ikke kunne opfylde sine forpligtelser, fik kreditorerne hans bedrift solgt paa tvangsauktion den 25. marts 1986.

12 Den 26. juni 1989 ansoegte sagsoegeren efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 764/89 om at faa tildelt en saerlig referencemaengde. Landwirtschaftskammer Weser-Ems gav afslag paa ansoegningen ved afgoerelse af 28. juni 1989 med den begrundelse, at sagsoegeren ikke laengere havde nogen landbrugsbedrift. Der blev den 29. december 1992 anlagt sag ved Verwaltungsgericht Oldenburg til proevelse af denne afgoerelse, efter at en administrativ klage var blevet afvist den 3. december 1992.

13 Sagsoegeren anlagde ogsaa et erstatningssoegsmaal mod Landwirtschaftskammer Weser-Ems med paastand om erstatning for de tab, han havde lidt som foelge af fejl, der skulle vaere begaaet af en medarbejder ved den naevnte myndighed i forbindelse med registreringen af hans ansoegning om omstillingspraemie. Baade Landgericht og Oberlandesgericht Oldenburg gav sagsoegte medhold paa grund af foraeldelse, hvorefter sagen blev indbragt for Bundesfinanzgerichtshof.

14 Sagsoegeren har paa denne baggrund anlagt naervaerende sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 178 og 215 med paastand om erstatning for de tab, han har lidt som foelge af, at forordning nr. 857/84 ikke gav hjemmel til at tildele producenter i hans situation en referencemaengde.

Retsforhandlinger

15 Staevningen er indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. april 1993. Ved begaering indleveret samme dag har sagsoegeren ansoegt om fri proces.

16 Ved Domstolens beslutning af 14. september 1993 er retsforhandlingerne blevet udsat, indtil der er afsagt dom til endelig afgoerelse af de forenede sager Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag C-104/89) og Heinemann mod Raadet og Kommissionen (sag C-37/90) (jf. ovenfor, praemis 7).

17 Ved kendelse af 27. september 1993 har Domstolen henvist sagen til Retten, jf. artikel 3 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1), som aendret ved Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21). Sagen er registreret ved Retten under nr. T-246/93.

18 Efter at have truffet bestemmelse om foranstaltninger med henblik paa maelkekvotesagernes tilrettelaeggelse har Retten ved kendelse af 14. september 1994 besluttet af genoptage retsforhandlingerne.

19 Den skriftlige forhandling er afsluttet den 16. februar 1995 med indgivelsen af duplikken.

20 Ved kendelse af 4. december 1995 har Retten bevilget sagsoegeren fri proces.

21 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 25. juni 1997.

Parternes paastande

22 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- De sagsoegte tilpligtes at betale sagsoegeren en erstatning paa 2 362 400 DM forrentet med 8% fra domsafsigelsen, naermere bestemt 1 500 000 DM i erstatning for tabet af bedriften som foelge af tvangsauktionen, 504 000 DM i erstatning for tabet af den fortjeneste, han kunne have opnaaet ved at udleje referencemaengden, og 358 400 DM svarende til vaerdien af denne referencemaengde, som han blev afskaaret fra.

- De sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

23 Raadet og Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen afvises.

- Subsidiaert: frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten

Manglende partshabilitet for de sagsoegte

Parternes argumentation

24 De sagsoegte har gjort gaeldende, at det, som det fremgaar af retspraksis (Domstolens dom af 13.11.1973, forenede sager 63/72-69/72, Werhahn m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1229, praemis 6, 7 og 8), kun er Faellesskabet, der kan ifalde ansvar og dermed vaere sagsoegt i et soegsmaal baseret paa traktatens artikel 215. Da Raadet og Kommissionen i staevningen er angivet som de sagsoegte, er sagen saaledes anlagt mod institutioner, der ikke har partshabilitet som sagsoegt.

25 Sagsoegeren har ikke taget stilling til dette afvisningsanbringende.

Rettens bemaerkninger

26 Det fremgaar af fast retspraksis, at Faellesskabet, naar det ifalder ansvar som foelge af en eller flere af dets institutioners handlinger, repraesenteres for Faellesskabets retsinstanser af den eller de institutioner, som det ansvarspaadragende forhold laegges til last. Den omstaendighed, at soegsmaalet er anlagt mod institutionerne og ikke udtrykkeligt mod Faellesskabet, kan ikke medfoere, at sagen maa afvises fra realitetsbehandling, da dette ikke har forringet sagsoegtes processuelle rettigheder (dommen i sagen Werhahn m.fl. mod Raadet, praemis 7 og 8).

27 I naervaerende sag har de sagsoegte ikke gjort gaeldende, at deres rettigheder er blevet tilsidesat. Det paagaeldende afvisningsanbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Overtraedelse af procesreglementets 44

Parternes argumentation

28 Institutionerne har anfoert, at sagsoegeren baade kraever erstatning for et tab som foelge af, at han selv ikke har kunnet udnytte en referencemaengde, og for et tab som foelge af, at lejere ikke har kunnet udnytte samme maengde. Dette krav er ensbetydende med en sammenlaegning af to tab, hvoraf det ene udelukker det andet. For saa vidt angaar vaerdien af den referencemaengde, som sagsoegeren blev afskaaret fra, indeholder staevningen saaledes ikke nogen fyldestgoerende anbringender, hvorfor sagen boer afvises i medfoer af procesreglementets artikel 44.

29 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at en referencemaengde tildelt i henhold til forordning nr. 857/84 har en selvstaendig oekonomisk vaerdi, som eksisterer forud for udnyttelsen af referencemaengden, og som ikke bortfalder, saafremt referencemaengden midlertidigt udnyttes af tredjemand. Da sagsoegeren ikke fik tildelt en referencemaengde i henhold til forordningen, omfatter det lidte tab ikke alene den tabte fortjeneste som foelge af den manglende udnyttelse af referencemaengden, men ogsaa dennes egen vaerdi. Dette element i tabet er praeciseret fuldt ud i staevningen.

Rettens bemaerkninger

30 Ifoelge procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal staevningen indeholde en angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene.

31 I det foreliggende tilfaelde opfylder staevningen kravene i denne bestemmelse.

32 Sagsoegeren angiver saaledes i staevningen traktatens artikel 178 og 215 som hjemmel for kravet, der henvises klart til de sagsoegtes ansvar som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, der gives en beskrivelse af sagens faktiske omstaendigheder, det praeciseres, hvilke tre poster tabet bestaar af, der saettes tal paa disse, og der nedlaegges paastand om, at de sagsoegte tilpligtes at betale de paagaeldende beloeb.

33 Spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren baade kan kraeve erstatning for et tab som foelge af, at han selv ikke har kunnet udnyttet en referencemaengde, og for et tab som foelge af, at lejere ikke har kunnet udnytte samme maengde, henhoerer ikke under formaliteten, men under realiteten, og skal derfor om fornoedent afgoeres i forbindelse med behandlingen heraf.

34 Afvisningspaastanden kan herefter ikke tages til foelge.

Faellesskabets ansvar

Parternes argumentation

35 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han tilhoerer den gruppe af landbrugere, som har lidt et tab som foelge af, at forordning 857/84 ikke gav hjemmel til tildeling af en referencemaengde til de producenter, der ikke havde leveret maelk i referenceaaret som foelge af forpligtelser indgaaet i medfoer af forordning 1078/77. Sagens faktiske omstaendigheder svarer saaledes til omstaendighederne i de sager, der foerte til Mulder II-dommen, og de sagsoegte er ansvarlige for det forvoldte tab.

36 Sagsoegeren har anfoert, at tvangsauktionen over hans bedrift ikke skyldtes insolvens eller en daarlig forvaltning fra hans side. Ifoelge sagsoegeren var bedriften fuldt ud levedygtig ved omstillingsforpligtelsens udloeb. Han har under henvisning til nogle revisionsrapporter udarbejdet af Landwirtschaftskammer Weser-Ems og Niedersaechisches Bauernbund gjort gaeldende, at han havde kunnet genoptage maelkeproduktionen. Han har anerkendt, at han havde maattet stifte gaelde som foelge af de tab, som han havde lidt efter at have ansoegt om omstillingspraemien, men han finder, at de sagsoegte selv er ansvarlige for disse tab i forbindelse med gennemfoerelsen af forordning nr. 1078/77.

37 Der er saaledes ifoelge sagsoegeren en adaekvat aarsagsforbindelse mellem den manglende tildeling af en referencemaengde og tvangsauktionen over sagsoegerens bedrift. En referencemaengde var en afgoerende forudsaetning for en opretholdelse af bedriften, og den manglende tildeling af en referencemaengde fjernede eksistensgrundlaget for bedriften.

38 De sagsoegte har bestridt sagsoegerens krav.

39 De har for saa vidt angaar den tabspost, der vedroerer tabet af bedriften som foelge af tvangsauktionen, anfoert, at betingelserne i traktatens artikel 215, stk. 2, ikke er opfyldt. Sagsoegeren er nemlig eneansvarlig for tvangsauktionen, og der er under alle omstaendigheder ikke den i henhold til retspraksis kraevede aarsagsforbindelse mellem forordning nr. 857/84 og de tab, som forordningen haevdes at have forvoldt.

40 Det er ifoelge de sagsoegte udelukkende de oekonomiske beslutninger, der blev truffet af sagsoegeren i 1979, som foerte til tvangsauktionen over gaarden. Han havde allerede i begyndelsen af 1984 saa stor en gaeld, at han var ude af stand til at foretage de noedvendige investeringer for at genoptage bedriften. Denne konklusion bekraeftes af Amtsgericht Brake's hammerslagsbeslutning af 16. maj 1986, som viser, at sagsoegerens gaeld ikke var daekket af vaerdien af bedriftens inventar i 1984.

41 Under disse omstaendigheder var sagsoegerens bedrift allerede ikke laengere levedygtig ved udloebet af omstillingsforpligtelsen i marts 1984. Afvisningen af at tildele sagsoegeren en referencemaengde havde saaledes ingen naermere betydning for bedriftens oekonomiske nedgang.

42 Paa baggrund af sagsoegerens oekonomiske situation kan den manglende tildeling af en referencemaengde hoejst have medvirket til forvaerrelsen af hans oekonomiske vanskeligheder og tvangsauktionen over bedriften. Dette giver imidlertid ikke tilstraekkeligt grundlag for et ansvar for Faellesskabet som foelge af en generel retsakt.

43 AArsagsforbindelsen er saaledes afbrudt, idet skaden, der i det mindste delvis blev fremkaldt ved manglende forudseenhed eller daarlig forvaltning fra sagsoegerens side, i foerste raekke skyldes skadelidtes adfaerd (Domstolens dom af 4.2.1975, sag 169/73, Compagnie Continentale France mod Raadet, Sml. s. 117, paa s. 135,og af 29.9.1982, sag 26/81, Oleifici Mediterranei mod EOEF, Sml. s. 3057, paa s. 3079).

44 For saa vidt angaar den anden tabspost, der vedroerer det forhold, at sagsoegeren ikke kunne udleje referencemaengden i perioden fra den 1. april 1984 til den 31. marts 1993, har de sagsoegte anfoert, at der ikke er grundlag for et erstatningskrav i den anledning.

45 Udlejning af referencemaengden ville nemlig kun have kunnet komme paa tale i perioden fra omstillingsforpligtelsens udloeb til den 25. marts 1986, hvor bedriften blev solgt paa tvangsauktion. I denne periode var det imidlertid i henhold til § 5c i forordning nr. 804/68, sammenholdt med artikel 7 i forordning nr. 857/84, ikke tilladt at udleje referencemaengder, hvilket Domstolen i sin dom af 22. oktober 1991 i Von Deetzen-sagen (sag C-44/89, Sml. I, s. 5119) ikke ansaa for at vaere i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. I den periode, hvor sagsoegeren kunne have raadet over en saadan referencemaengde, var det saaledes ikke muligt at udleje denne.

46 Hvad angaar den tredje tabspost, som ifoelge sagsoegeren svarer til vaerdien af den referencemaengde, han blev afskaaret fra, har de sagsoegte gjort gaeldende, at dette tab hoejst kan svare til den manglende fortjeneste som foelge af, at sagsoegeren ikke personligt kunne udnytte referencemaengden. De sagsoegte har imidlertid anfoert, at sagsoegeren efter tvangsauktionen over bedriften i 1986 ikke laengere kunne producere maelk og dermed heller ikke opnaa en referencemaengde for de efterfoelgende produktionsaar.

Rettens bemaerkninger

47 Som anerkendt af institutionerne i deres meddelelse af 5. august (punkt 1 og 3), fremgaar det af Mulder II-dommen, at Faellesskabet er erstatningsansvarligt over for hver enkelt producent, der har lidt et erstatteligt tab som foelge af, at han har vaeret forhindret i at levere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84 (jf. ogsaa Rettens dom af 16.4.1997, sag T-20/94, Hartmann mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 595, praemis 71).

48 Paa baggrund af de fremlagte dokumenter, der ikke er blevet bestridt af de sagsoegte, maa det fastslaas, at sagsoegeren befinder sig i den situation, der er omhandlet i Mulder II-dommen. Eftersom han havde indgaaet en omstillingsforpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77, fik han ikke tildelt en referencemaengde efter udloebet af forpligtelsen som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84.

49 Under disse omstaendigheder har sagsoegeren krav paa, at de sagsoegte erstatter hans tab som foelge af anvendelsen af forordningen.

50 Det fremgaar af Mulder II-dommen, at det tab, der kan erstattes, er det tab, den enkelte producent har lidt ved at vaere afskaaret fra en referencemaengde i perioden fra det tidspunkt, hvor forordning nr. 857/84, i den oprindelige udgave, blev anvendt i forhold til ham, indtil der i medfoer af forordning nr. 764/89 blev tildelt de paagaeldende producenter en saerlig referencemaengde.

51 I det foreliggende tilfaelde blev sagsoegeren ganske vist ulovligt afskaaret fra en referencemaengde i 1984 i medfoer af forordning nr. 857/84, men han kunne ikke laengere have ret til en referencemaengde efter den 25. marts 1986, hvor den bedrift, for hvilken han havde indgaaet en omstillingsforpligtelse i 1978, blev solgt paa tvangsauktion. Eftersom referencemaengden tildeles i forhold til et bestemt areal (Domstolens dom af 27.1.1994, sag C-98/91, Herbrink, Sml. I, s. 223, praemis 13, og af 17.4.1997, sag C-15/95, Earl de Kerlast, Sml. I, s. 1961, praemis 17), kunne sagsoegeren nemlig ikke laengere faa tildelt en referencemaengde fra det tidspunkt, hvor han ikke laengere var ejer af det paagaeldende areal.

52 Det foelger heraf, at de tab, sagsoegeren kan kraeve erstattet som foelge af, at han blev afskaaret fra en referencemaengde, kun kan vaere de tab, der er indtraadt indtil den 25. marts 1986.

53 Inden erstatningskravets omfang fastlaegges, skal det undersoeges, om og i hvilket omfang sagsoegerens krav er foraeldet.

Foraeldelse

Parternes argumentation

54 Sagsoegeren har anfoert, at de sagsoegte ikke kan paaberaabe sig foraeldelse, eftersom de har givet afkald herpaa i meddelelsen af 5. august. Institutionerne har i medfoer af legalitetsprincippet pligt til at foelge de afgoerelser, de har truffet, og som producenterne har tillid til. De kan saaledes ikke efterfoelgende paaberaabe sig foraeldelse.

55 Sagsoegeren er af den opfattelse, at hans krav under alle omstaendigheder ikke er foraeldet. Han har gjort gaeldende, at foraeldelsesfristen efter Domstolens praksis (domme af 27.1.1982, henholdsvis forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, og sag 51/81, De Franceschi mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 117, herefter »dommene Birra Wuehrer og De Franceschi«) foerst begynder at loebe, naar skadelidte har faaet kendskab til tabet og den handling, der er aarsag hertil. Skadelidte skal kunne vurdere de faktiske og retlige omstaendigheder. I det foreliggende tilfaelde var dette foerst muligt efter offentliggoerelsen af Mulder II-dommen, hvor det viste sig, at institutionerne var ansvarlige over for producenterne.

56 Selv hvis det antages, at foraeldelsesfristen begyndte at loebe fra tvangsauktionen over bedriften i 1986, blev foraeldelsen ifoelge sagsoegeren afbrudt ved forordning nr. 764/89, som blev vedtaget efter afsigelsen af Mulder I-dommen og skulle bringe de erstatningssager, der var anlagt som foelge af lakunerne i forordning nr. 857/84, i den oprindelige udgave, til afslutning.

57 Sagsoegeren har i denne forbindelse i oevrigt henvist til det soegsmaal, han anlagde ved den kompetente nationale ret til proevelse af den afgoerelse, hvorved det blev afvist at tildele ham en referencemaengde i henhold til forordning nr. 764/89 (jf. ovenfor, praemis 12).

58 Han har endelig anfoert, at hans krav ikke kan vaere foraeldet, da han allerede i 1992, efter afsigelsen af Mulder II-dommen, henvendte sig til Kommissionen for at forhandle om en mindelig ordning.

59 De sagsoegte har gjort gaeldende, at erstatningskravet er foraeldet. Foraeldelsesfristen i statuttens artikel 43 begynder i relation til tab, der er forvoldt ved en generel retsakt, at loebe fra det tidspunkt, hvor der er vished for, at sagsoegeren har lidt et tab (dommene Birra Wuehrer og De Franceschi, praemis 10).

60 I det foreliggende tilfaelde blev de paastaaede tab forvoldt ved forordning nr. 857/84. De var allerede tilstraekkeligt konkretiseret ved forordningens ikrafttraedelse den 1. april 1984, idet det fra dette tidspunkt var klart, at sagsoegeren ikke ville faa tildelt en referencemaengde. Under alle omstaendigheder begyndte fristen at loebe den 26. marts 1986, dvs. dagen efter tvangsauktionen over bedriften. Sagsoegerens krav var saaledes foraeldet den 26. marts 1991, fem aar efter auktionen og forud for sagsanlaegget.

61 I modsaetning til, hvad sagsoegeren har gjort gaeldende, kan foraeldelsesfristen ifoelge de sagsoegte ikke begynde at loebe fra det tidspunkt, hvor Domstolen ved Mulder I-dommen fastslog, at forordning nr. 857/84 var ugyldig, eller fra det tidspunkt, hvor det ved Mulder II-dommen blev anerkendt, at der var et erstatningskrav. Der skal kun tages hensyn til, hvornaar skadelidte har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og ikke til, hvornaar forordningen blev kendt ugyldig, eller hvornaar erstatningskravet blev anerkendt (Domstolens dom af 7.11.1985, sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml. s. 3539, praemis 50).

62 De sagsoegte har endvidere anfoert, at foraeldelsen kun kunne afbrydes ved et rettidigt sagsanlaeg.

63 Det fremgaar ifoelge de sagsoegte af statuttens artikel 43, andet punktum, at vedtagelse af retsakter ikke medfoerer, at foraeldelsen afbrydes. Vedtagelsen af forordning nr. 764/89 er saaledes uden betydning for foraeldelsen.

64 Det er ifoelge de sagsoegte heller ikke tilstraekkeligt til at afbryde foraeldelsen, at der anlaegges en sag ved de nationale domstole, som i oevrigt ikke drejer sig om Faellesskabets ansvar.

65 For saa vidt angaar meddelelsen af 5. august har de sagsoegte anfoert, at det heri indeholdte afkald paa at goere indsigelse om foraeldelse kun vedroerte krav, som ikke var foraeldet paa det paagaeldende tidspunkt eller paa det tidspunkt, hvor producenten havde rettet henvendelse til en af institutionerne. Erstatningskravet var imidlertid foraeldet den 26. marts 1991, dvs. inden offentliggoerelsen af meddelelsen, og sagsoegeren henvendte sig ikke rettidigt til institutionerne.

Rettens bemaerkninger

66 Foraeldelsesfristen i henhold til statuttens artikel 43, som i medfoer af statuttens artikel 46 finder anvendelse paa rettergangsmaaden ved Retten, kan ikke begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt, og i tilfaelde, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke foer retsaktens skadevoldende foelger har vist sig (dommene Birra Wuehrer og De Franceschi, praemis 10, og dommen i sagen Hartmann mod Raadet og Kommissionen, praemis 107).

67 I det foreliggende tilfaelde opstod sagsoegerens tab som foelge af, at han ikke kunne udnytte en referencemaengde, fra det tidspunkt, hvor han efter udloebet af sin omstillingsforpligtelse havde kunnet genoptage maelkeleverancerne, hvis det ikke var blevet afvist at give ham en referencemaengde, dvs. fra den 1. april 1984, hvor forordning nr. 857/84 blev anvendt i forhold til ham. Det var saaledes fra denne dato, at betingelserne for et erstatningskrav mod Faellesskabet var opfyldt, og foraeldelsesfristen begyndte at loebe.

68 Sagsoegerens argument om, at foraeldelsesfristen foerst begyndte at loebe fra datoen for Mulder I-dommen, hvorved forordning nr. 857/84 blev erklaeret ugyldig, kan ikke tiltraedes. Som tidligere fastslaaet af Retten, er denne opfattelse ensbetydende med, at retten til at anlaegge erstatningssoegsmaal goeres afhaengig af, at den retsakt, der er aarsag til tabene, forinden er annulleret eller kendt ugyldig. Den er dermed ikke forenelig med princippet om, at et erstatningssoegsmaal paa grundlag af traktatens artikel 178 og 215 er et selvstaendigt soegsmaal i forhold til et annullationssoegsmaal, saaledes at der kan anlaegges et erstatningssoegsmaal, uden at der forinden behoever at vaere anlagt et annullationssoegsmaal, hvilket giver borgerne en udvidet beskyttelse (jf. dommen i sagen Hartmann mod Raadet og Kommissionen, praemis 128).

69 Med henblik paa fastlaeggelsen af den periode, hvori tabene blev lidt, bemaerkes, at tabene ikke blev foraarsaget oejeblikkeligt. De opstod over en vis periode, saa laenge som sagsoegeren ikke kunne opnaa en referencemaengde. Der er tale om fortsatte tab, som blev foroeget dagligt (jf. dommen i sagen Hartmann mod Raadet og Kommissionen, praemis 132). Retten til erstatning daekker derfor flere paa hinanden foelgende perioder, som begynder hver dag, hvor det ikke var muligt at markedsfoere maelk.

70 Da sagsoegeren mistede sin bedrift den 25. marts 1986, havde han imidlertid efter denne dato ikke laengere ret til en referencemaengde (jf. ovenfor, praemis 51 og 52). Han har derfor ikke lidt tab, der er forbundet med anvendelsen af forordning nr. 857/84, efter denne dato, idet alle hans tab, herunder tabet af bedriften, allerede var kendt. Foraeldelsesfristen udloeb saaledes fem aar efter den 25. marts 1986, dvs. den 25. marts 1991.

71 Sagsoegeren afbroed ikke foraeldelsen forud for sidstnaevnte dato i overensstemmelse med statuttens artikel 43, dvs. ved at indgive staevning til Faellesskabets retsinstanser eller ved forud at goere sit krav gaeldende over for vedkommende institution i Faellesskabet.

72 Det af sagsoegeren paaberaabte sagsanlaeg ved de nationale domstole udgoer ikke en afbrydelse af foraeldelsen. Kun et soegsmaal ved Faellesskabets retsinstanser kunne have haft en saadan virkning. I oevrigt drejede det omhandlede soegsmaal sig om de nationale myndigheders afgoerelse, hvorved det var blevet afvist at give sagsoegeren en referencemaengde i medfoer af forordning nr. 764/89. Det kan saaledes ikke have nogen konsekvenser i relation til det her omhandlede erstatningskrav.

73 Sagsoegerens bemaerkning om, at han indledte forhandlinger med Kommissionen i 1992, er ikke underbygget med dokumenter. Sagsoegeren har navnlig ikke fremlagt noget dokument, der kunne udgoere en forudgaaende fremsaettelse af et krav i statuttens artikel 43's forstand.

74 Endelig afbroed forordning nr. 764/89 ikke selv foraeldelsen, i modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert. Denne forordning giver blot hjemmel til at tildele bestemte producenter en referencemaengde. Den kan som foelge heraf ikke have konsekvenser for erstatningen for tab, der er lidt forud for forordningens ikrafttraedelse. Der gives i oevrigt ikke i nogen af forordningens bestemmelser udtryk for, at institutionerne havde til hensigt at suspendere de loebende foraeldelsesfrister.

75 Da foraeldelsen ikke blev afbrudt eller suspenderet og indtraadte senest den 25. marts 1991, blev den sag, der blev anlagt den 8. september 1993, anlagt for sent, idet kravet allerede var foraeldet.

76 Det bemaerkes i denne forbindelse, at sagsoegeren ikke kan goere gaeldende, at de sagsoegte ikke har ret til at paaberaabe sig foraeldelsen, fordi de skulle have givet afkald herpaa i meddelelsen af 5. august. I meddelelsen forpligtede institutionerne sig nemlig til at undlade at goere foraeldelsen gaeldende paa den betingelse, at retten til erstatning ikke var foraeldet paa datoen for offentliggoerelsen af meddelelsen.

77 De sagsoegte boer herefter frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

78 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med de sagsoegtes paastand.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Foerste Afdeling)

1) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.