ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Første, andet og fjerde led af anbringendet er blevet fremført i replikken, og tredje led først under den mundtlige forhandling. Der må derfor først tages stilling til formalitetsspørgsmålet. Procesreglementets artikel 42, stk. 2, bestemmer, at »nye søgsmålsgrunde ... må ikke fremføres under sagens behandling, medmindre disse støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under den skriftlige forhandling«. I henhold til Domstolens praksis ( 8 ) kan et anbringende ligeledes tages under påkendelse, såfremt det kan anses for »en udvidelse af et anbringende, der tidligere er fremført«, idet den retsregel, der påstås at være tilsidesat, kan være angivet direkte eller endog indirekte i stævningen. Desuden støttes anbringendet på dokumenter, som Christiane Hoffmann påstår først at have fået kendskab til, da svarskriftet blev fremlagt. Uddragene af de forskellige forfremmelsesinstansers mødereferater og ansættelsesmyndighedens beslutning er vedlagt som bilagene 11-14 til svarskriftet. Den i artikel 42, stk. 2, fastsatte betingelse for at tage anbringendet under påkendelse er således opfyldt, hvis Christiane Hoffmann ikke havde haft mulighed for at skaffe sig kendskab til disse dokumenter tidligere. Kommissionen har ikke draget denne omstændighed i tvivl, og der er heller ikke for mig nogen grund til tvivl, idet der er tale om dokumenter, som efter deres natur ikke kommer til de berørte tjenestemænds kendskab ( 9 ). Denne begrundelse for at tage anbringendet under påkendelse kan imidlertid ikke følges med hensyn til den del af anbringenderne, der først er fremført under den mundtlige forhandling. Den omstændighed, at det udvalg, der udgør anden instans, ikke har gennemgået de personlige aktmapper, kunne være gjort gældende allerede i replikken, eftersom der som bilag til svarskriftet var vedlagt et uddrag af referatet fra udvalgets møde. Jeg vil imidlertid gerne rejse det spørgsmål, om der ikke er en anden grund til at tage det andet anbringende under påkendelse, og alle anbringendets fire led, også det tredje; jeg vil i den forbindelse henvise til dommen i Amylum-sagen ( 8 ). Man kunne være af den opfattelse, at det andet anbringende er en udvidelse af det eneste anbringende i stævningen, som altså er blevet det første anbringende i replikken. Den første del af dette anbringende støttes som overnfor nævnt på, at der er usikkerhed med hensyn til de forskellige forfremmelsesinstansers gennemgang af Christiane Hoffmanns og G.'s eksamensbeviser. De pågældende eksamensbeviser findes imidlertid i deres personlige aktmapper, og med sit andet anbringende har sagsøgeren netop kritiseret forfremmelsesinstanserne for ikke at have gennemgået dem. Men jeg skal opfordre Domstolen til ikke at følge dette argument, for denne del af anbringendet, der er klart og udtømmende angivet, fandtes ikke i replikken, og er hverken nævnt udtrykkeligt eller endog stiltiende i stævningen. Jeg skal foreslå, at det andet anbringende tages under påkendelse, men følgelig ikke for så vidt angår anbringendets tredje led.
Den 28. december 1981 anlagde ni tjenestemænd ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, Italien, sag (sag 323/81) med påstand om annullation af lønsedlerne for februar og marts 1981, som Kommissionen havde beregnet på grundlag af forordning (EØF) nr. 397/81 af 10. februar 1981 (EFT L 46, s. 1). Jan Amesz, Rolf Bauch, Jakob Flamm, Hans Hoffmann, Helmut Knoeppel, Henricus Nijman, Anton Birke, Helmut Henrichs og Bernd Weckermann gjorde navnlig gældende, at Rådet i forbindelse med ajourføringen af løntabellerne og af de andre lønelementer havde fastsat justeringskoefficienten for Italien uden at tage hensyn til de prisforhøjelser, der var konstateret i oktober 1980, eller til den væsentlige forskel, der består mellem leveomkostningsindekset for Varese-provinsen og for Rom. Sagsøgerne påstod følgelig a) statueret, at sagsøgerne havde ret til et vederlag, der var tilpasset købekraften i Varese-provinsen og i udlandet i hvert fald fra 1. juli 1980 og b) Kommissionen tilpligtet at betale sagsøgerne lønforskellen samt renter heraf.

Den 20. januar 1982 bestemte formanden for Anden Afdeling med parternes tilslutning, at sagen indtil videre skulle stilles i bero på Første Afdelings afgørelse af en række sager af lignende indhold, som syv af disse tjenestemænd havde anlagt to år tidligere (sag 543/79, Birke mod Kommissionen, og de forenede sager 532, 534, 567, 618 og 660/79, Amesz m. fl. mod Kommissionen).

Man kom til at vente længe. Den 15. december 1982 afsagdes to mellemdomme (Sml. s. 4425 og 4465), der statuerede: »Forordning nr. 3087/78 [på grundlag af hvilken de anfægtede lønsedler var blevet beregnet] omfatter ikke sagsøgerne, for så vidt den ikke tager hensyn til leveomkostningerne i Varese og kun tillægger tilpasningen af justeringskoefficienten tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1978... Kommissionen [underretter] Domstolen om de foranstaltninger, den har truffet til gennemførelse af nærværende dom«. I februar 1984 efterkom Kommissionen pålægget, idet den meddelte Domstolen, at Rådet ved forordning (EØF) nr. 3681/83 af 19. december 1983 (EFT L 368, s. 1) med virkning fra den 1. januar 1976 havde ændret justeringskoefficienterne for vederlag til tjenestemænd, der gør tjeneste dels i Italien, undtagen Varese, dels i Varese. I henhold til denne forordning havde Kommissionen betalt samtlige sagsøgere de lønefterbetalinger, der tilkom dem.

De her involverede tjenestemænd blev imidlertid ikke tilfredse med efterbetalingen. De hævdede således, at der tillige måtte tilkomme dem erstatning for to tabsposter, nemlig tabet som følge af den forsinkede tilpasning af koefficienten, og tabet som følge af devalueringen af den italienske lire, før lønefterbetalingerne blev betalt (jfr. nærmere om dette punkt det forslag til afgørelse, som jeg fremsatte den 11. december 1984, Sml. 1985, s. 39). Ved de endelige domme (15. januar 1985, Sml. s. 55) gav Domstolen alene medhold i den ene af disse påstande. Kommissionen blev således tilpligtet at betale »morarenter med 6% p. a. af den efterbetaling, den har udbetalt i medfør af forordning nr. 3681/83«; kravet om erstatning for devalueringstabet blev derimod anset for et »nyt« krav, hvorfor det måtte afvises.
2.

Den 24. marts 1983 indgik Mario Berti og Kommissionen en aftale om, at hver pan udnævnte en speciallæge. Ved erklæring af 10. januar 1984 udtalte de to læger, at følgende erstatningsbeløb burde fastsættes som følge af ulykken : — 125000 BFR for isætteise af en protese og udskiftninger af denne fire gange, — 3000 BFR for udtrækning af en hjørnetand, samt røntgenfotografering, — 3000 BFR for tekniske tilpasninger af den midlertidige protese, — 1000 BFR for tekniske udbedringer efter isætteise af protesen, dvs. i alt 132000 BFR. Beløbet blev anerkendt af parterne. Speciallægerne fandt endvidere, at ulykken medførte — vedvarende delvis invaliditet på 1% som følge af tabet af fire fortænder og en hjørnetand, — lettere vansir, vurderet til 2 på en skala til 7, som følge af et ar på underlæben.
Hvis den forklaring, der er givet, er korrekt, har sagsøgerne vanskeligt ved at forstå, hvorfor den pågældende betingelse i 1975 blev ophævet med hensyn til udbetaling af dobbelt uddannelsestillæg i forbindelse med grundskole- og gymnasieuddannelse.

Men en sådan sammenligning med de forskellige typer af undervisning er for mig at se ikke relevant. Når Rådet har opretholdt betingelsen om udlandstillæg i forbindelse med den videregående uddannelse, har det foretaget et valg af personalepolitisk karakter, som en retsinstans ikke har kompetence til at prøve, og har draget de logiske følger heraf. Rådet har villet lade det dobbelte uddannelsestillæg have karakter af en undtagelse, navnlig af budgetmæssige grunde. Ophævelsen af betingelsen om udlandstillæg med hensyn til grundskole- og gymnasieuddannelse indebærer ikke nogen nævneværdig forhøjelse af det antal tjenestemænd, der modtager det dobbelte tillæg, for på langt den største del af deres tjenestesteder er der i det mindste en Europaskole, der kan give børnene en passende grundskole- og gymnasieuddannelse. Derimod findes der ikke inden for den videregående uddannelse en undervisningsinstitution, der svarer til Europaskolerne, hvorfor den samme udvidelse ville have medført en betydelig forøgelse af antallet af tjenestemænd, der havde ret til det dobbelte tillæg.

Sagsøgerne har også anført, at de yderligere udgifter som følge af, at et barn af en tjenestemand, der er ansat i udlandet, studerer i sit eget land, er dækket med et fast beløb af udlandstillægget. Hertil har Kommissionen dog med rette svaret, at udlandstillægget er personligt for tjenestemand, mens uddannelsestillægget netop skal dække udgifterne i forbindelse med deres børns studier.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 17. NOVEMBER 1982 ( 1 )

Høje Domstol

Nærværende sag er anlagt af Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 med påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til traktaten ved ikke at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 72/464 af 19. december 1972 (JO L 303 af 31. 12. 1972, s. 1 ( 2 ), som ændret ved Rådets direktiv 77/805 af 19. december 1977 (EFT L 338 af 28. 12. 1977, s. 22). Disse direktiver foreskriver, at strukturerne for forbrugsafgifter på forarbejdet tobak skal harmoniseres i flere etaper.

Medlemsstaterne, bortset fra Det forenede Kongerige og Irland, skulle have efterkommet det førstnævnte direktiv den 1. juli 1973, men i 1977 fastslog Kommissionen i en skrivelse til den italienske regering, at direktivets artikel 8 ikke blev overholdt. Denne artikel bestemte, at størrelsen af den specifikke forbrugsafgift på cigaretter første gang skulle fastsættes med udgangspunkt i cigaretter i den mest efterspurgte prisklasse ud fra de oplysninger, der forelå1. Januar 1973, ligesom den besternte, at størrelsen af denne afgift hverken måtte være under 5 % eller over 75 % af det samlede beløb af den proportionelle og den specifikke forbrugsafgift, der opkræves på disse cigaretter. Kommissionen anførte, at størrelsen af den forbrugsafgift, der opkrævedes på cigaretter i Italien, faldt uden for de rammer, der var fastsat i denne artikel.

Direktiv 77/805 indeholdt særlige bestemmelser gældende for den anden harmoniseringsetape, der skulle omfatte perioden 1. juli 1978-31. december 1980. I dette direktiv blev det bestemt, at størrelsen af forbrugsafgiften på cigaretter skulle fastsættes årligt, første gang den 1. januar 1978. Rammerne for størrelsen af forbrugsafgiftens specifikke element blev ændret, idet det specifikke element ikke måtte være under 5 % eller over 55 % af det samlede afgiftsbeløb, der fremkommer ved sammenlægning af den proportionelle forbrugsafgift, den specifikke forbrugsafgift, samt — for første gang — den omsætningsafgift, der opkræves på disse cigaretter.

Om end der har været nogen diskussion vedrørende den rette fortolkning af disse bestemmelser, så bestrides det ikke længere, at den italienske regering har undladt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre dem. Det er over for Domstolen blevet oplyst, at en lov, hvorved dette skulle ske, blev forelagt det italienske parlament den 16. maj 1980, men at lovgivningsproceduren endnu ikke er tilendebragt, og at loven endnu ikke er trådt i kraft, ifølge Domstolens praksis, kan en medlemsstat ikke påberåbe sig omstændigheder eller fremgangsmåder i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser i henhold til et direktiv ikke overholdes.

Efter min opfattelse må Kommissionen derfor gives medhold i dens påstand, ligesom Den italienske Republik bør tilpligtes at betale sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.

( 2 ) – Der foreligger ingen officiel dansk oversættelse. En uofficiel oversættelse er trykt i EF-Karnov, 2. udgave, 1978, s. 570. O.a.
2.

De forhold, der har givet anledning til tvisten mellem selskabet Italgrani og det italienske toldvæsen, er følgende: Nævnte selskab anmeldte i november 1972 til toldkammeret i Livorno, at det agtede at indføre et parti hvede fra et tredjeland. Toldvæsenet modtog indførselsangivelsen den 8. november 1972, men varen blev fortoldet senere og i flere omgange. Toldvæsenet anvendte til at begynde med den afgiftssats, der var gældende på det tidspunkt, da varen blev udtaget. Men den 11. juli 1977 fremsatte det over for det indførende selskab krav om betaling af 5901035 lire med tillæg af renter, hvilket beløb udgjorde forskellen mellem afgifterne ifølge den på datoen for modtagelsen af importangivelsen gældende sats og afgiften ifølge den sats, der var gældende på datoen for varens udtagning. Toldvæsenet fulgte med denne fremgangsmåde Domstolens dom af 15. juni 1976, Frecassetti ( 1 ), hvori det blev fastslået, at landbrugsafgifterne skal beregnes med den på datoen for modtagelsen af importanmeldelsen gældende sats. Selskabet Italgrani anlagde imidlertid sag mod dette efterbetalingskrav og gjorde herved gældende, at Domstolens praksis ikke kunne finde anvendelse på allerede afsluttede forhold. Tribunale di Firenze har derfor anmodet om en afgørelse af, om vedtagelsen af Rådets forordning nr. 1697/79 af 24. juli1979, der drejer sig om efteropkrævningsspørgsmålet, medfører, at det italienske toldvæsens krav er uretmæssigt i kraft af den omstændighed, at det har foretaget opkrævningen før den 1. juli 1980, på hvilken dato Rådets forordning tråde i kraft, men mere end tre år efter udstedelsen af den akt, ved hvilken den afgift, der skulle anvendes, blev fastsat.
Forordning nr. 1174/68 blev først fra 1. januar 1978 erstattet af en anden forordning, nemlig Rådets forordning nr. 2831/77 af 12. december 1977.

Denne forordning »om prisdannelsen for godstransport ad landevej mellem medlemsstaterne« adskiller sig væsentligt fra den foregående derved, at den — parallelt med det obligatoriske gaffeltarifsystem, som opretholdes — indfører et system med vejledende tariffer ( 10 ). De berørte medlemsstater kan i fællesskab frit vælge mellem disse systemer i deres indbyrdes forhold. Frankrig og Belgien har bevaret det obligatoriske system, der allerede var i kraft mellem dem.

Forordning nr. 2831/77 gentager, hvad angår gaffeltarifferne, størstedelen af bestemmelserne i forordning nr. 1174/68. Især gentager artiklerne 9 og 10 i denne anden forordning ord for ord artilderne 2 og 3 i den første forordning. På samme måde gentager artikel 13 i den nye forordning — med undtagelse af ændringer vedrørende fristerne — den fremgangsmåde til bilæggelse af tvister, der blev indført ved artikel 4, stk. 2, b), i den gamle forordning.

Artikel 11 i forordningen af 1977 er ligeledes for en stor dels vedkommende et sidestykke til artikel 4 i forordningen af 1968. I den forbindelse må opmærksomheden henledes på to nyskabelser. Rådet, som har draget lære af den forsinkelse, hvormed medlemsstaterne indførte eller ændrede tarifferne, har bemyndiget Kommissionen til at »fastsætte en frist, inden for hvilken de direkte berørte medlemsstater skal træffe en beslutning« og bestemt, at »såfremt beslutningen ikke er truffet efter udløbet af denne frist, finder fremgangsmåden i artikel 13... anvendelse« ( 11 ). Det har desuden bestemt, at en medlemsstat — uanset de andre måder at fastsætte tarifferne på — ensidigt kan afrunde de prisskalaer, der er udtrykt i dens egen valuta, opad for at udelukke virkningerne af valutasvingningerne. »Den pågældende medlemsstat underretter de øvrige berørte medlemsstater og Kommissionen herom, mindst en måned inden foranstaltningen træder i kraft« ( 12 ).

Endelig bør nævnes artikel 20, stk. 2, som gør det muligt at undgå et retligt tomrum mellem forordningens ikrafttræden og de gennemførelsesbestemmelser hertil, som medlemsstaterne skal sætte i kraft. Denne overgangsbestemmelse fastsætter, at de på tidspunktet for forordningens ikrafttræden gældende obligatoriske tariffer forbliver i kraft, indtil de afløses af andre tariffer.
Joseph Trinon, der er direktør for transportfirmaet Translac, Dison (Belgien), blev indkaldt til at give møde for retten, fordi han strafferetligt og civilretligt var ansvarlig for, at selskabet havde overtrådt nogle belgiske lovbestemmelser, der fastsatte en minimumspris for godstransport mod vederlag ad landevej mellem kongeriget Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland.

I forbindelse med en stikprøvekontrol i selskabets hovedsæde blev det konstateret, at fakturapriserne for tre transporter, der var udført i november 1980 fra Tyskland til Belgien, lå klart under den minimumspris, der var fastsat for de pågældende transporter i kongelig anordning af 24. september 1971 som ændret »om fastsættelse af tariffer for godstransport mod vederlag ad landevej mellem kongeriget Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland, selv om varerne delvis transporteres gennem et tredjeland«. F.eks. fremgår det af sagens akter, at fakturaprisen 10000 BFR for transport af 24100 kg mursten, der var gennemført den 14. november over en strækning af 383 km, var 39,3% lavere end den fastsatte minimumspris på 16500 BFR.

Ved Tribunal de police nedlagde Trinon påstand om, at sagen skulle forelægges for Domstolen, idet han foreslog, at denne skulle tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt artikel 8 i den belgiske lov af 1. august 1960 om godstransport mod vederlag ad landevej, såvel som de senere lovbestemmelser, som fastsætter maksimums- og minimumspriser for transport, er forenelige med en fælles transportpolitik og indførelsen på europæisk plan af en ordning med fri økonomisk konkurrence, der udelukker sådanne begrænsninger, som påtvungne priser udgør.

Dommeren indvilligede at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse, men ændrede det spørgsmål, der var blevet foreslået ham, så det fik ovennævnte generelle indhold.

Anklagemyndigheden appellerede dommen til Tribunal correctionnel, men nedlagde ikke skriftlige påstande ved denne ret. Tiltalte ændrede i appelinstansen sit spørgsmål, og anmodede denne om at stille Domstolen følgende spørgsmål:

»Udgør en transportvirksomheds accept af en returfragt til en pris, der ligger under den lovbestemte takst, og dens manglende overholdelse af de materielle og formelle betingelser i artikel 14 i forordning (EØF) nr. 2831/77 en overtrædelse af bestemmelserne i denne forordning, når transportprisen er fastsat under hensyntagen til kundens og transportvirksomhedens fælles interesser og især til stedlige og tidsmæssige forhold, og når kostprisen, der er beregnet under en ordning med fri konkurrence, sikrer transportvirksomheden et rimeligt vederlag?«

Da appellanten ikke havde indgivet noget indlæg, stadfæstede Tribunal de premiere instance de Verviers som kriminalret den 27. november 1981 dommen i dens helhed og hjemviste sagen til Tribunal de police »for at denne kan træffe afgørelse, når Domstolens afgørelse foreligger«.
Jeg skal indledningsvis i korthed sammenfatte de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag. Ved to afgørelser af 30. juli 1980 — som blev bekræftet den 28. juli 1981 efter at have været sat i bero i en kort periode — meddelte storhertugdømmet Luxembourgs justitsminister frk. M. — som på daværende tidspunkt var portugisisk statsborger — afslag på indrejse — og opholdstilladelse i storhertugdømmet og tilbagekaldte hendes identitetsbevis for udlændinge. Frk. M. var derefter nødsaget til at forlade Luxembourg; i oktober 1981 vendte hun imidlertid tilbage for at indgå ægteskab med hr. D., der er tjenestemand ved Europa-Parlamentet, bosat i Luxembourg og belgisk statsborger. Umiddelbart derefter valgte fru D. (født M.) at antage sin mands nationalitet. Efter at de luxembourgske myndigheder var blevet underrettet om disse omstændigheder, nægtede de atter, ved afgørelse af 3. december 1981, som blev bekræftet den 10. december 1981, fru D. opholdstilladelse og afslog hendes advokats ansøgning om, at afslaget på hendes indrejse — og opholdstilladelse, såvel som tilbagekaldelsen af hendes identitetsbevis, i det mindste måtte blive sat i bero.

Den 4. januar 1982 anlagde hr. D. og hans hustru sag ved Domstolen mod storhertugdømmet Luxembourg, idet de gjorde gældende, at de over for fru D. trufne foranstaltninger var i strid med artikel 12, b), i protokollen vedrørende De europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter (vedtaget af medlemsstaterne i medfør af artikel 28 i traktaten undertegnet i Bruxelles den 28. april 1965 om fusion af fællesskabsinstitutionerne). Jeg bemærker, at i henhold til artikel 12, b), er Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte med deres ægtefæller og familiemedlemmer, der forsørges af dem, fritaget for indrejserestriktioner og bestemmelser om registrering af udlændinge, som gælder i medlemsstaterne.

Den sagsøgte stat har påstået sagen afvist under henvisning til, at Domstolen er inkompetent, og har til støtte herfor henvist til, at den protokol vedrørende De europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, som gælder i dag, i modsætning til den tidligere protokol for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab, ikke giver private ret til at indbringe retstvister om dens fortolkning og anvendelse direkte for Domstolen.

Domstolen har besluttet at udskille formalitetsspørgsmålet fra realiteten til særskilt behandling. Den mundtlige forhandling (14. september 1982) drejede sig kun om formalitetsspørgsmålet, hvilket også er tilfældet for så vidt angår mit forslag til afgørelse.
De præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen i denne sag, drejer sig om betydningen af udtrykket »... [kød] ..., tilberedt« i pos. 16.02 i den fælles toldtarif (herefter benævnt FTT). Finanzgericht Düsseldorf har anmodet om en præcisering af rækkevidden af det pågældende ord for at kunne afgøre en tvist mellem en toldmyndighed i Forbundsrepublikken Tyskland og firmaet Dinter, Hamburg.

Dinter indfører dybfrosne kalkunkoteletter og kalkunrullestege fra Frankrig. Som led i tilberedningsprocessen påstrøs kødet, mens det løber på et transportbånd, en blanding af salt og peber, således at det kan sælges som »grydeklart« kød. Efter Dinters opfattelse må det således tilberedte kød betragtes som »krydret«, således at det henhører under betegnelsen »tilberedt«, og derfor ved ekspeditionen til fri omsætning henføres under pos. 16.02 i FTT. Hauptzollamt Köln-Deutz tiltrådte i første omgang nævnte tarifering, og opkrævede omsætningsafgift ved indførsel i overensstemmelse hermed. Det udtog imidlertid flere prøver af de indførte varer, og en del af prøverne blev undersøgt af »Zolltechnische Prüfungsund Lehranstalt«, Köln, som konkluderede, at »det hverken kunne smages eller ses, at kødet var krydret«. På foranledning af den første klage fra Dinter ændrede Hauptzollamt imidlertid sit standpunkt, idet det fastholdt, at krydringen hverken kunne ses eller smages, samt at kødet ikke lugtede af krydderier; Hauptzollamt erkendte dog, at der kunne konstateres krydderipartikler, om end ganske svagt.

En yderligere sagkyndig undersøgelse af de resterende prøver, som herefter blev foretaget af en teknisk konsulent på firmaet Dimers anmodning, viste, at kalkunkoteletterne og -rullestegene kunne betegnes som »let krydrede«. Under mikroskop kunne nemlig konstateres krydderipartikler: »tydeligt for koteletternes vedkommende« og »svagt til tydeligt (alt efter kødstykkerne) for rullestegenes vedkommende«. Men nævnte resultater ændrede ikke situationen. Haupzollamt fastholdt, at varen ikke kunne anses som »tilberedt« i henhold til pos. 16.02, og anførte, at den blotte tilsætning af salt og peber kun er en krydring, hvis man kan smage den. Kalkunkødet blev derfor henført under pos 02.02, som omfatter »kød og spiseligt slagteaffald (undtagen lever) af fjerkræ (...), fersk, kølet eller frosset«. I modsætning til, hvad der gælder for pos. 16.02, indebærer denne tarifering, at der skal opkræves monetære udligningsbeløb, som Hauptzollamt opkrævede med 7141,10 DM.

Dinter indgav herefter en ny klage, som ikke blev taget til følge. Dinter indbragte herefter sagen for Finanzgericht Düsseldorf med påstand om annullation af denne klageafgørelse. Ved kendelse af 14. juni 1982, som blev indført i Domstolens register den 1. juli 1982, udsatte Finanzgericht Düsseldorf (IV. afdeling) sagen og anmodede i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende to spørgsmål.