Dommen i Erpelding-sagen af 17. maj 1988 ( 12 ) drejede sig om en mælkeproducent, hvis kvægbestand i perioden fra 1980 til 1985 gentagne gange blev ramt af sygdom. Det præjudicielle spørgsmål fra Luxembourgs Conseil d'État, om man under sådanne forhold »af billighedshensyn samt under hensyn til forbuddet mod forskelsbehandling af producenterne« ikke kunne lægge produktionen i et tidligere produktionsår end 1981 til grund eller tage hensyn til en teoretisk produktion, besvarede Domstolen benægtende. Af hensyn til den særlige relevans, som Domstolens argumentation har for denne sag, skal jeg citere flere af dommens præmisser.

I dommen undersøger Domstolen forordning nr. 857/84 i sammenhæng med strukturelle mælkeoverskud og udtaler derefter:

»Det bemærkes, at det fremgår af opbygningen af og formålet med de omhandlede bestemmelser, at de udtømmende opregner de situationer, hvor der kan tildeles referencemængder eller individuelle mængder, samt at de indeholder detaljerede regler for fastsættelsen af sådanne mængder. Eftersom der ikke i disse bestemmelser gives producenterne nogen mulighed for at få lagt deres mælkeleverancer uden for perioden 1981-1983 til grund, må en sådan løsning anses for udelukket, selv i tilfælde hvor producenterne ikke har haft en repræsentativ produktion i hele denne periode« (præmis 18) (min fremhævelse).

»Det kan ikke over for denne fortolkning indvendes, at den er uforenelig med de krav, som følger af force majeure-bcgrcbet ... I henhold til Domstolens faste praksis kan et force majeure-tilfælde ganske vist konkret bevirke, at den pågældende erhvervsdrivende ikke rammes af visse retsvirkninger, som i henhold til bestemmelserne indtræder, såfremt en faktisk situation ikke tilvejebringes, eller en forpligtelse ikke opfyldes, men et force majeure-tilfældc kan under ingen omstændigheder give den erhvervsdrivende en ret, som ikke har hjemmel i de omhandlede bestemmelser« (præmis 20).

Domstolen forkaster endvidere Erpelding's argument om, at de pågældende bestemmelser skulle være ugyldige, da de strider mod formålet med landbrugspolitikken, proportionalitetsprincippet og lighedsprincippet. I den forbindelse udtaler Domstolen bl. a. :

»Hvad dernæst angår anbringendet om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, bemærkes, at Fællesskabets lovgiver på et område, der forudsætter en vurdering af en kompliceret økonomisk situation, som det er tilfældet inden for den fælles landbrugspolitik, efter Domstolens faste praksis har et vidt skøn med hensyn til arten og rækkevidden af de foranstaltninger, der skal træffes. På grundlag af de konkrete omstændigheder, der er nævnt i forelæggelsesdommen, kan det ikke antages, at grænserne for dette skøn er overskredet i nærværende sag« (præmis 27).

»Ved at give de producenter, hvis mælkeproduktion på grund af en usædvanlig begivenhed er faldet mærkbart i det referenceår, som vedkommende medlemsstat har valgt, ret til at vælge et andet referenceår, således at valgmuligheden dog er begrænset til årene 1981-1983, har Fællesskabets lovgivende myndighed taget behørigt hensyn til disse erhvervsdrivendes særlige situation og har samtidig tilgodeset de tvingende hensyn til retssikkerheden og til tillægsafgiftsordningens effektivitet. Man har endvidere givet medlemsstaterne mulighed for på visse betingelser at omfordele uudnyttede referencemængder til producenter, der befinder sig i en særlig situation ( 13 ). Det kan følgelig ikke hævdes, at de erhvervsdrivende har fået pålagt urimelige byrder i forhold til de forfulgte mål, fordi man i bestemmelserne ikke har taget alle tænkelige konkrete situationer i betragtning ...« (præmis 28) (min fremhævelse).

»I nærværende sag ses den forskellige behandling, som sagsøgeren i hovedsagen hævder er retsstridig, at fremkomme som følge af, at de omhandlede bestemmelser ikke åbner mulighed for, at de producenter, hvis mælkeproduktion er faldet mærkbart igennem hele perioden 1981-1983, kan få tildelt en individuel mængde ... herved rammes denne gruppe producenter hårdere end producenter, der har haft en repræsentativ produktion i samme periode. En sådan konsekvens er imidlertid berettiget i betragtning af, at såvel retssikkerhedshensynet som hensynet til tillægsafgiftsordningens effektivitet kraver, at kun et begrænset antal år kan tages i betragtning som referenceår. Den heraf følgende forskellige behandling er således objektivt begrundet og kan derfor ikke betegnes som diskriminerende i den betydning, der er lagt til grund i Domstolens praksis« (præmis 30) (min fremhævelse).