DOMSTOLENS DOM

AF 10. DECEMBER 1969 ( 1 )

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den franske Republik

Forenede sager 6 og 11/69

Sammendrag

Statsstøtte – præferencesats for rediskontering ved udførsel – tilståelse til fordel for udførte interne varer – karakter af støtte

EØF-medlemsstater – undladelse af at opfylde en forpligtelse i henhold til traktaten – Kommissionens konstatering – påstand om et indgreb foretaget af Kommissionen på det område der er forbeholdt den pågældende medlemsstat – manglende retsgrundlag for den forpligtende retsakt – Domstolens kontrol

Medlemsstaterne kan ved udøvelsen af deres forbeholdte kompetence kun fravige de forpligtelser, der påhviler dem i medfør af de europæiske traktater, på de i selve traktaterne foreskrevne betingelser.

Hvis en stat inden for rammerne af et søgsmål vedrørende statens undladelse af at opfylde en forpligtelse hævder, at den beslutning, som den har undladt at efterkomme, er vedtaget på et område, der henhører under dens enekompetence, skal Domstolen, selv om beslutningen ikke længere kan anfægtes, efterprøve denne indsigelse. Denne kontrol modsvarer et grundlæggende krav i retsordenen, thi hvis anbringendet viser sig at være korrekt, mangler beslutningen ethvert retsgrundlag inden for fællesskabsretten.

En præferencesats for rediskontering ved udførsel, som en medlemsstat kun yder til fordel for udførte interne varer, for at disse i de andre medlemsstater kan konkurrere med de dér fremstillede varer, udgør en støtte i betydningen af artikel 92, hvis overholdelse Kommissionen skal sikre.

I tilfælde af en stats ensidige handling, der fraviger bestemmelserne i traktaten, men som i forebyggende øjemed er tilladt ifølge denne, modsvarer fællesskabsmyndighedernes hurtigst mulige indgreb et grundlæggende krav for fællesmarkedets funktion.

En stat, der gør brug af den i EØF-traktatens artikel 109, stk. 1, hjemlede undtagelsesbeføjelse, træffer en ensidig midlertidig undtagelsesforanstaltning, som fraviger traktatens bestemmelser; det følger af selve en sådan foranstaltnings natur, at staten er forpligtet til øjeblikkeligt — eller senest ved sådanne foranstaltningers ikrafttræden — at underrette Kommissionen og de øvrige medlemsstater herom under udtrykkelig henvisning til den nævnte bestemmelse.

Den begrundede udtalelse, som Kommissionen retter til en medlemsstat, når den finder, at denne stat ikke har overholdt en forpligtelse i henhold til traktaten, udgør den udenretlige fase i en fremgangsmåde, der eventuelt fører til sagens indbringelse for Domstolen. Bedømmelsen af denne udtalelses retmæssighed falder sammen med bedømmelsen af retmæssigheden af selve det søgsmål, som Kommissionen i medfør af artikel 169 kan indbringe for Domstolen. Det er således ikke muligt alene at henvise til ulovligheden af udtalelsen.

EKSF-traktatens artikel 67, der i stk. 2, andet afsnit fastsætter tilfælde, i hvilke Kommissionen kan tillade medlemsstaterne at yde støtte under fravigelse af artikel 4, sondrer ikke mellem særlig støtte på kul- og stålområdet og støtte, der finder anvendelse på dette område som følge af en almindelig foranstaltning. En præferencesats for rediskontering ved udførsel udgør derfor en støtte, som ifølge artikel 67 skal godkendes af Kommissionen i det omfang, den vedrører kul- og stålområdet.

Kommissionens begrundede beslutning ifølge EKSF-traktatens artikel 88 har kun til formål at konstatere en medlemsstats undladelse af at opfylde en forud eksisterende forpligtelse og at indrømme den en sidste frist til at afhjælpe forholdet.