Jeg finder det rigtigt indledningsvis at fastslå, at sagen ikke vedrører indholdet af de franske foranstaltninger. Den beslutning af 12. januar 1983, hvorved Kommissionen fastslog, at foranstaltningerne var i strid med traktatens artikel 92, har den franske regering ikke anfægtet, hvorfor den må stå fast. Den foreliggende sag drejer sig derfor udelukkende om, hvorvidt Frankrig inden for den fastsatte frist har vedtaget de bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme Kommissionens beslutning.

Jeg skal først tage stilling til selve beslutningen. Den består af tre artikler, hvoraf artikel 1, stk. 1, bestemmer følgende: »Den franske Republik ophæver senest en måned fra datoen for meddelelsen af denne beslutning den... indførte støtteordning til fordel for tekstil- og beklædningsindustrien, som indebærer, at staten overtager en del af de socialsikringsbidrag, der skal betales af arbejdsgiverne i nævnte sektor«. Ved artikel 1, 2. afsnit, pålægges Den franske Republik endvidere følgende forpligtelse: »... Den franske Republik ... [bevilger] fra datoen for meddelelsen af denne beslutning ikke nogen form for støtte i henhold til den pågældende ordning«. Den nærmere betydning af disse to bestemmelser afklares, når den sammenholdes med betragtningerne til beslutningen. Ifølge den sidste betragtning i beslutningens afsnit III (EFT 137, s. 27) indebærer ophævelse af ordningen nemlig, at den franske regering skal afholde sig fra at indgå »nogen aftale« i henhold til ordningen og er forpligtet til at »ophæve de aftaler, som allerede er indgået med virksomhederne ...«.

Sagt i korthed betyder dette, at Den franske Republik er forpligtet til a) at ophæve ordningen, b) at afbryde den støtte, der allerede er aftalt. Som nævnt ovenfor består den første forpligtelse i, at regeringen ikke må forny de til og med den 31. december 1982 indgåede aftaler. Under den mundtlige forhandling har den franske regering erkendt, at nogle af aftalerne blev fornyet, men at dette skete ifølge de bestemmelser, der blev vedtaget ved dekretet af 7. juni 1983.

For at vurdere og forstå betydningen af denne indsigelse, er det nødvendigt at referere visse faktiske omstændigheder. Den 5. maj 1983 meddelte den franske regering Kommissionen forslaget til nye bestemmelser om en støtteordning til virksomhederne inden for tekstil- og beklædningsindustrien. Da Kommissionen fandt, at denne ordning ikke adskilte sig væsentligt fra den tidligere og derfor var i strid med traktatens artikel 92, indledte den en administrativ procedure i henhold til artikel 93, stk. 2. Under proceduren vedtog Den franske Republik de omtvistede bestemmelser (det skete den 7. 6. 1983). Herefter indledte Kommissionen den anden administrative procedure, som er omhandlet i traktatens artikel 169. Da denne imidlertid ej heller gav det tilsigtede resultat, anlagde Kommissionen sag ved Domstolen den 4. august 1983 (indført i Domstolens register som sag 171/83).

På den baggrund må det i øvrigt bemærkes, at Domstolen kan tage det andet dekret til efterretning, men ikke tage det under påkendelse. Navnlig kan Domstolen ikke tage stilling til, hvorvidt dekretet udelukkende er en gentagelse af de tidligere bestemmelser eller om det indeholder sådanne ændringer, at det ikke kan anses for at være i strid med artikel 92. Jeg skal gentage, at Domstolen i denne sag kan fastslå, om de aftaler, som er indgået i henhold til det første dekret, er blevet forlænget. Da den sagsøgte regering imidlertid selv klart har erkendt det, er der ingen tvivl om dette spørgsmål. Det kan herefter kun fastslås, Den franske Republik har undladt at overholde den første af de forpligtelser, der blev pålagt den ved Kommissionens beslutning.