ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal udtrykket åbenbart vil stride mod Unionens grundlæggende principper, og følgelig mod de nationale grundlæggende retsprincipper, idet denne modstrid udgør en grund til at afslå anerkendelsen og erklæringen om eksigibilitet i medfør af artikel 34, nr. 1, og artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 (1), fortolkes således, at det, ud over udtrykkelige »anti-suit injunctions«, som nedlægger forbud mod indledning og fortsættelse af procedurer for en ret i en anden medlemsstat, også omfatter afgørelser eller kendelser afsagt af retterne i andre medlemsstater, som i) besværliggør og lægger hindringer i vejen for, at en ret i en anden medlemsstat yder sagsøgeren domstolsbeskyttelse, eller for fortsættelsen af procedurer, der allerede er blevet indledt ved denne ret, således at ii) der foreligger et indgreb i kompetencen for en ret i en anden medlemsstat til at påkende en vis tvist, som allerede er blevet indbragt og verserer for denne, idet denne kompetence er anerkendt for at være forenelig med EU’s grundlæggende retsprincipper? Er det nærmere bestemt i strid med EU’s grundlæggende retsprincipper som omhandlet i artikel 34, nr. 1, og artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 at anerkende og/eller erklære eksigibiliteten af en afgørelse eller en kendelse, hvorved en ret i en medlemsstat yder dem, der fremsætter anmodning om anerkendelse og erklæring om eksigibilitet, en foreløbig økonomisk erstatning i forskud for omkostninger og udgifter som følge af, at en sag anlægges eller en procedure fortsættes ved en ret i en anden medlemsstat, såfremt: a) tvisten efter behandlingen af sagen er genstand for et forlig, som er forskriftsmæssigt indgået og godkendt af en ret i den medlemsstat, der afsiger afgørelsen og/eller en kendelse, og b) den ret i den anden medlemsstat, for hvilken den sagsøgte har anlagt en ny sag, savner kompetence på grund af en aftale om enekompetence?
C 37/5

Appel iværksat den 9. juni 2021 af FCA Italy SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 28. april 2021 i sag T-191/20 — FCA Italy mod EUIPO

(Sag C-360/21 P)

(2022/C 37/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: FCA Italy SpA (ved avvocati F. Jacobacci og E. Truffo)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 6. oktober 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at FCA Italy SpA bærer sine egne omkostninger.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende således, at en registrering er tilladt: Skal artikel 13 i forordning (EU) nr. 650/2012 sammenholdt med principperne om beskyttelse af retssikkerheden og den effektive håndhævelse af EU-retten samt medlemsstaternes pligt til loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, [TEU] fortolkes således, at de til trods for, at retsplejelovgivningen i den medlemsstat, hvor arveladeren på dødstidspunktet havde sit sædvanlige opholdssted, ikke hjemler nogen mulighed for at registrere afkaldet på arven i en andens navn, alligevel tillader en anmodning fra en arving, som opholder sig i denne medlemsstat, om registrering af et afkald på arven efter en fælles arvelader, som er givet af en anden arving i den medlemsstat, hvor denne arving har sit sædvanlige opholdssted?
1.

Er aftaler om leasing af motorkøretøjer med kilometerafregning med en fast varighed på ca. to år eller længere, som er indgået uden almindelig opsigelsesret, hvor forbrugeren er forpligtet til at sørge for en ansvarsforsikring og for fuld kaskoforsikring af køretøjet, desuden skal gøre mangels beføjelser gældende over for tredjemand (navnlig over for forhandlere og producenter af køretøjet), og hvor denne tillige bærer risikoen for bortkomst, beskadigelse og øvrige værdiforringelser, omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2011/83/EU (1) og/eller direktiv 2008/48/EF (2) og/eller direktiv 2002/65/EF (3)? Er der i den forbindelse tale om kreditaftaler som omhandlet i artikel 3, litra c), i direktiv 2008/48/EF og/eller om aftaler om finansielle tjenesteydelser som omhandlet i artikel 2, nr. 12), i direktiv 2011/83/EF samt artikel 2, litra b) i direktiv 2002/65/EF?
C 37/4

Appel iværksat den 25. maj 2021 af Giro Travel Company SRL til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 24. marts 2021 i sag T-193/18, Andreas Stihl mod EUIPO

(Sag C-327/21 P)

(2022/C 37/04)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Giro Travel Company SRL (ved avocat C.N. Frisch)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 26. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Giro Travel Company SRL bærer sine egne omkostninger.
2.

Kan artikel 60 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik anvendes på en sådan måde, at det kan fastslås, at en person har unddraget sig den administrative sanktion i henhold til forordningens artikel 64, stk. 4, litra d), selv om der ikke er truffet en afgørelse om pålæggelse af en administrativ sanktion over for det sagsøgende selskab eller dennes indehaver, som medfører selskabets udelukkelse som potentiel støtteansøger?
3)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, kan spørgsmålet da besvares bekræftende i de tilfælde, hvor de pågældende sikkerhedskrav dels kun gælder som modvægt til dette udstyrs anvendelse af brændbare kølemidler som alternativ til fluorholdige drivhusgasser i overensstemmelse med de mål, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 517/2014 af 16. april 2014 om fluorholdige drivhusgasser (4), dels kun omfatter det udstyr, der, selv om det er i overensstemmelse med kravene i disse direktiver, ikke med hensyn til risikoen for brand i tilfælde af, at der anvendes brændbare kølemidler, er omfattet af den sikkerhedsforanstaltning, at det er hermetisk forseglet?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/18/EF af 12. marts 2001 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af Rådets direktiv 90/220/EØF (1), sammenholdt med nr. 1) i bilag I B til dette direktiv og i lyset af 17. betragtning hertil, fortolkes således, at der for blandt mutageneseteknikker/-metoder at foretage en sondring i forhold til mutageneseteknikker/-metoder, som traditionelt er blevet brugt i en række anvendelser, og som gennem lang tid har vist sig sikre som omhandlet i Domstolens dom af 25. juli 2018, kun skal tages hensyn til metoder, hvorefter den mutagene agens ændrer organismens genetiske materiale, eller skal der tages hensyn til samtlige variationer i organismen, der er fremkaldt af den anvendte metode, herunder somaklon-variationer, der kan påvirke menneskers sundhed og miljøet?
1)

Er artikel 5, stk. 2, i direktiv 2008/7/EF (1) til hinder for en national lovgivning som rubrik 17.3.4 i Código do Imposto do Selo (lov om stempelafgift), hvorefter denne stempelafgift pålægges gebyrer, som bankerne opkræver af organer, der forvalter åbne investeringsfonde i omsættelige værdipapirer, for at levere tjenesteydelser, der består i erhvervelse af nye aktietegninger, dvs. erhvervelse af nye kapitalindgange til investeringsfonde gennem erhvervelse af nye andele udstedt af investeringsfondene?
1.

Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) fortolkes således, at det ved prøvelsen af et erstatningskrav inden for et kontraktforhold, som en erhvervsdrivende gør gældende over for en forbruger med henvisning til, at forbrugeren uberettiget har hævet kontrakten, er udelukket at anvende deklaratoriske bestemmelser i den nationale lovgivning alene af den grund, at den erhvervsdrivendes almindelige forretningsbetingelser indeholder et urimeligt vilkår, hvorefter den erhvervsdrivende ud over de deklaratoriske bestemmelser i den nationale lovgivning alternativt kan gøre en ret til en fast erstatning gældende over for en forbruger, der har misligholdt kontrakten? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
C 37/23

Appel iværksat den 25. november 2021 af Graham R. Watson (T-245/20) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 15. september 2021 i de forenede sager T-240/20 — T-245/20, Arnaoutakis m.fl. mod Parlamentet

(Sag C-716/21 P)

(2022/C 37/31)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Graham R. Watson (ved abogado J.M. Martínez Gimeno, abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado E. Arnaldos Orts og avocat F. Doumont)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen og Parlamentets afgørelse annulleres, for så vidt som den giver afslag på appellantens ansøgning om at få tildelt ret til supplerende frivillig pension, eftersom appellanten ikke har nået den krævede alder på 65 år.

— Parlamentet tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten i sag T-245/20.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelanbringenderne vedrører: (i) Præsidiets manglende kompetence til at træffe Præsidiets afgørelse af 2018, navnlig for så vidt som afgørelsen opstiller materielle betingelser for de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (ii) tilsidesættelse af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, som følge af manglende hensyntagen til de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (iii) tilsidesættelse af lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet samt (iv) tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet (manglende overgangsforanstaltninger) og princippet om den berettigede forventning.
—

Det fastslås, at Joëlle Mélin har godtgjort, at hans assistent har udført arbejde, jf. artikel 33, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og retspraksis fra Den Europæiske Unions Domstol.
C 24/16

Appel iværksat den 17. september 2021 af Marie-Christine Arnautu til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 14. juli 2021 i sag T-740/20, Arnautu mod Parlamentet

(Sag C-573/21 P)

(2022/C 24/21)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Marie-Christine Arnautu (ved avocat F. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 14. juli 2021 i sag T-740/20, Arnautu mod Parlamentet, ophæves.

— Ulovlighedsindsigelsen fremmes til realitetsbehandling, og det fastslås, at artikel 33, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer er ulovlige.

— Det fastslås, at generalsekretærens afgørelse af 21. september 2020 mangler retsgrundlag, og denne annulleres.

Principalt:

— Det fastslås, at Marie-Christine Arnautu har godtgjort, at hendes assistent har udført arbejde, jf. artikel 33, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og retspraksis fra Den Europæiske Unions Domstol.

Følgelig:

— Annulleres afgørelsen fra Europa-Parlamentets generalsekretær af 21. september 2020, truffet i medfør af artikel 68 i Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse 2009/C 159/01 af 19. maj og 9. juli 2008 om »gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer« med senere ændringer, hvori der fastslås en fordring på appellanten på 87 203,46 EUR i medfør af fejlagtigt udbetalte beløb i forbindelse med parlamentarisk assistance, og hvori inddrivelsen af beløbet begrundes.

— Annulleres debetnota nr. 7000001577, hvori appellanten underrettes om, at der er konstateret en fordring på hende ifølge afgørelsen fra generalsekretæren af 21. september 2020, om inddrivelse af de fejlagtigt udbetalte beløb for parlamentarisk assistance og om anvendelse af artikel 68 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og af finansforordningens artikel 98-101.

— Parlamentet tilpligtes af betale samtlige sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat et anbringende, der bærer overskriften »RETTENS TILSIDESÆTTELSE AF EU-RETTEN — RETLIG FEJL OG FEJL VED KVALIFICERINGEN AF DEN RETLIGE KARAKTER AF DE FAKTISKE OMSTÆNDIGHEDER — ÅBENBART URIGTIGT SKØN«, som er opdelt i to kapitler, hvoraf det første vedrører den ulovlighedsindsigelse, der blev rejst i første instans, og Rettens analyse af det første anbringende, og det andet kapitel vedrører realiteten og Rettens analyse af det tredje anbringende.

I det første kapitel har appellanten rejst en ulovlighedsindsigelse og gjort gældende, at artikel 33, stk. 1 og 2, og artikel 68, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer ikke overholder retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. De argumenter, som appellanten har fremført i det andet kapitel, vedrører Rettens vurdering af begrebet »opgaver, der er nødvendige for og direkte forbundet med medlemmets udøvelse af sit mandat«.
Appel iværksat den 24. november 2021 af Évariste Boshab til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 15. september 2021 i sag T-107/20, Boshab mod Rådet

(Sag C-708/21 P)

(2022/C 51/30)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Évariste Boshab (ved avocats T. Bontinck, P. De Wolf, T. Payan og A. Guillerme)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 15. september 2021 i sag T-107/20, Boshab mod Rådet, ophæves.

— Sagens realitet prøves og afgørelse (FUSP) 2019/2109 (1) annulleres, for så vidt som den opretholder appellanten som nr. 8 i bilaget til afgørelse 2010/788/FUSP, og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2019/2101 (2) annulleres, for så vidt som den opretholder appellanten som nr. 8 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremført to anbringender vedrørende tilsidesættelse af retten til forsvar og et åbenbart urigtigt skøn.

For så vidt angår det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat retten til forsvar og navnlig appellantens ret til at blive hørt, idet den ikke drog de nødvendige konklusioner som følge af, at Rådet har berøvet retten til at blive hørt sit indhold, idet den ikke har foretaget den nødvendige kontrol, bl.a. ved ikke at have hørt appellanten, hvilket indebærer, at proceduren, der ledte til fornyelse, kunne have fået et andet udfald.

For så vidt angår det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, idet den ikke har taget hensyn til, at de restriktive foranstaltninger er præventive og pr. definition midlertidige, idet deres gyldighed altid forudsætter, at de faktiske og retlige omstændigheder, der lå til grund for deres vedtagelse, fortsat eksisterer, og at det er nødvendigt at opretholde dem for at realisere målet med dem; idet den ikke fastslog, at de elementer, som Rådet anførte, på ingen måde kunne begrunde nogen form for adfærd henhørende under kriteriet for at blive opført på de omtvistede lister, dvs. handlinger, som udgør alvorlige tilsidesættelser af menneskerettighederne; og idet den ikke udtalte kritik af den omstændighed, at Rådet ikke undersøgte de elementer, som appellanten havde fremsendt i forbindelse med den fornyede prøvelse, og ikke udøvede sin egen kontrol på dette grundlag.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2019/2109 af 9.12.2019 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo (EUT 2019, L 318, s. 134).

(2) Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2019/2101 af 9.12.2019 om gennemførelse af artikel 9 i forordning (EF) nr. 1183/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod personer, der bryder våbenembargoen over for Den Demokratiske Republik Congo (EUT 2019 L 318, s. 1).
C 51/16

Appel iværksat den 28. juli 2021 af Puma SE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 19. maj 2021 i sag T-510/19, Puma mod EUIPO — Gemma Group (Gengivelse af et kattedyr i spring)

(Sag C-462/21 P)

(2022/C 51/20)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Puma SE (ved abogado P. González-Bueno Catalán de Ocón)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 1. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Puma SE bærer sine egne omkostninger.
1.

Kan bestemmelserne om varernes frie bevægelighed i tredje del, afsnit II, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde eller artikel 110 TEUF være til hinder for nationale bestemmelser, som fastsætter, at den motorkøretøjsafgift, der er indeholdt i et køretøjs værdi som omhandlet i Autoverolaki (1482/1994) (lov om motorkøretøjsafgifter (1482/1994)), under omstændigheder som i hovedsagen ikke tilbagebetales til køretøjets ejer, når denne eksporterer køretøjet til permanent anvendelse i en anden medlemsstat, og er det i denne forbindelse væsentligt, om det var hensigten permanent primært at anvende køretøjet i den medlemsstat, som opkrævede motorkøretøjsafgiften, og om det også faktisk permanent primært blev anvendt i denne medlemsstat?
2)

Er princippet om dommeres uafhængighed, der er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en bestemmelse i national ret som artikel 99, litra ș), i den rumænske lov nr. 303/2004 om statutten for dommere og offentlige anklagere, hvorefter der kan indledes en disciplinærsag og idømmes disciplinære sanktioner med hensyn til en dommer for dennes manglende overholdelse af domme afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstolen) i tilfælde, hvor den pågældende dommer skal give EU-retten forrang for begrundelsen i en afgørelse fra Curtea Constituțională, idet der herved er tale om en bestemmelse i national ret, der fratager dommeren dennes beføjelse til at anvende en dom fra EU-Domstolen, som den pågældende anser for at have forrang?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzgericht (Østrig) den 20. oktober 2021 — Climate Corporation Emissions Trading GmbH mod Finanzamt Österreich

(Sag C-641/21)

(2022/C 51/27)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Climate Corporation Emissions Trading GmbH

Sagsøgt: Finanzamt Österreich

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 2006/112/EF som ændret ved direktiv 2008/8/EF (1) fortolkes således, at de nationale myndigheder og retter skal anse leveringsstedet for en ydelse, der formelt i henhold til skreven ret ligger i den anden medlemsstat, hvor aftageren af ydelsen har hjemsted, for at ligge i indlandet, når den skatte- og afgiftspligtige person, der leverer ydelserne, burde have vidst, at den pågældende ved den leverede ydelse medvirkede til momssvig begået inden for rammerne af en leverandørkæde?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1) som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12.2.2008 om ændring af direktiv 2006/112/EF med hensyn til leveringsstedet for tjenesteydelser (EUT 2008, L 44, s. 11).
C 51/16

Appel iværksat den 19. juli 2021 af Electrodomésticos Taurus, S.L. til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 17. maj 2021 i sag T-328/20 — Electrodomésticos Taurus, S.L. mod EUIPO — Shenzen Aukey E-Business Co. Ltd

(Sag C-468/21 P)

(2022/C 51/21)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Electrodomésticos Taurus, S.L. (ved abogado E. Manresa Medina)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Shenzen Aukey E-Business Co. Ltd

Ved kendelse af 6. oktober 2021 har Domstolens vicepræsident afvist appellen og bestemt, at Electrodomésticos Taurus, S.L. bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgerichts München I (Tyskland) den 17. november 2021 — RSD Reise Service Deutschland GmbH mod QL

(Sag C-690/21)

(2022/C 51/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht München I

Parter i hovedsagen

Sagsøgt og appellant: RSD Reise Service Deutschland GmbH

Sagsøger og indstævnt: QL

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12, stk. 4, i direktiv (EU) 2015/2302 (1) fortolkes således, at den rejsende, såfremt rejsearrangøren opsiger en rejseaftale på grund af en verdensomspændende pandemi, i givet fald er tvunget til at acceptere et tilgodehavende eller en udskydelse af rejsen i stedet for den udbetaling, som vedkommende har forlangt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 af 25.11.2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer samt om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU og om ophævelse af Rådets direktiv 90/314/EØF (EUT 2015, L 326, s. 1).
3)

Er artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF til hinder for en national retspraksis, hvorefter et kontraktvilkår som det i hovedsagen omtvistede, dvs. vedrørende et oprettelsesgebyr i forbindelse med en låne- eller kreditaftale, der fungerer som et vederlag for tjenesteydelser i forbindelse med den konkrete undersøgelse, udformning og behandling af en ansøgning om lån eller kredit (undersøgelse af lånets levedygtighed, skyldnerens kreditværdighed, byrderne, som påhviler den ejendom, der skal stilles som sikkerhed, osv.) som en forudsætning for tildelingen heraf, og som i den nationale lovgivning udtrykkeligt kvalificeres som et vederlag for de med tildelingen af lånet eller kreditten forbundne opgaver, til trods for kravene om god tro ikke anses for at bevirke en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren?
C 37/6

Appel iværksat den 5. august 2021 af Health Product Group sp. z o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 16. juni 2021 i sag T-678/19 — Health Product Group mod EUIPO

(Sag C-483/21 P)

(2022/C 37/08)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Health Product Group sp. z o.o. (ved adwokat M. Kondrat)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 30. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Health Product Group sp. z o.o. bærer sine egne omkostninger.