DOMSTOLENS DOM (SJETTE AFDELING) AF 16. DECEMBER 1992. - GILBERT DEMOOR EN ZONEN NV M. FL. MOD DEN BELGISKE STAT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: RECHTBANK VAN EERSTE AANLEG BRUSSEL - BELGIEN. - SKATTELIGNENDE AFGIFTER - OBLIGATORISKE BIDRAG TIL FORDEL FOR EN FOND FOR DYRS SUNDHED OG OPDRAET. - FORENEDE SAGER C-144/91 OG C-145/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-06613



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Frie varebevaegelser ° told ° afgifter med tilsvarende virkning ° interne afgifter ° obligatorisk bidrag sidestillet med en skattelignende afgift paa indenlandske og indfoerte produkter, hvis provenu dog udelukkende anvendes til fordel for de foerstnaevnte ° kriterium for bedoemmelsen

(EOEF-traktaten, art. 12 og 95)

2. Frie varebevaegelser ° told ° afgifter med tilsvarende virkning ° interne afgifter ° traktatens regler ° direkte virkning

(EOEF-traktaten, art. 12, 13 og 95)

3. Statsstoette ° begreb ° obligatorisk bidrag sidestillet med en skattelignende afgift paa indenlandske og indfoerte produkter, hvis provenu dog udelukkende anvendes til fordel for de foerstnaevnte ° omfattet ° betingelser ° de nationale retters kompetence ° raekkevidde

(EOEF-traktaten, art. 92 og 93)

Sammendrag

1. Et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler de sidstnaevnte, er en afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 12. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er paalagt de indenlandske produkter, er en saadan afgift en diskriminerende afgift, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95 i relation til den del af afgiftsbeloebet, der anvendes til den byrdeudligning, de indenlandske produkter er begunstiget af.

2. Bestemmelserne i traktatens artikel 12, 13 og 95 giver borgerne rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte.

3. Et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignede afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler de sidstnaevnte, kan, henset til anvendelsen af sit provenu, udgoere en statsstoette, som er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 92 er opfyldt, idet en saadan vurdering henhoerer under Kommissionens kompetence efter den procedure, der er fastsat herfor i traktatens artikel 93. Der skal herved ligeledes tages hensyn til de nationale retters kompetence i tilfaelde af, at den paagaeldende medlemsstat ved indfoerelsen af en saadan afgift tilsidesaetter forpligtelser, som foelger af traktatens artikel 93, stk. 3, samt i de tilfaelde, at det ved en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, konstateres, at opkraevningen af afgiften er uforenelig med det faelles marked som middel til finansiering af en statsstoette.

Dommens præmisser

1 Ved to enslydende kendelser af 3. maj 1991 indgaaet til Domstolen den 28. maj s.aa. har Rechtbank van eerste aanleg, Brussel, forelagt visse spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 12, 92 og 95.

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem to virksomheder, som handler med svinekoed, og den belgiske stat vedroerende lovligheden af et obligatorisk bidrag, der opkraeves i Belgien ved slagtning eller udfoersel af okser, kalve og svin til fordel for en "Fond for Husdyrs Sundhed og Opdraet".

3 Den belgiske lov af 24. marts 1987 om husdyrs sundhed (Moniteur belge af 17.4.1987) har ifoelge artikel 2 til formaal "at bekaempe husdyrsygdomme for at fremme den offentlige sundhed og husdyrholdernes oekonomiske situation".

4 Lovens artikel 32, stk. 2, bestemmer foelgende:

"Under Landbrugsministeriet oprettes en 'Fond for Husdyrs Sundhed og Opdraet' , benaevnt 'fonden' . Fonden har til formaal at deltage i finansieringen af godtgoerelser, tilskud og andre ydelser i forbindelse med bekaempelse af husdyrsygdomme og forbedring af husdyrs og animalske produkters hygiejne, sundhed og kvalitet.

Fonden finansieres ved

1) lovpligtige bidrag fra fysiske og juridiske personer, som opdraetter, forarbejder, transporterer, bearbejder, saelger eller forhandler husdyr eller animalske produkter

..."

5 Samme bestemmelse foreskriver, at de pligtige bidrags stoerrelse og opkraevningsmaaden fastsaettes ved kongelig anordning, der tillige fastsaetter sanktioner som foelge af manglende betaling.

6 Samme artikels niende afsnit bestemmer foelgende:

"Saafremt det lovpligtige bidrag opkraeves hos personer, som forarbejder, transporterer, bearbejder, saelger eller forhandler husdyr eller animalske produkter, overvaeltes det ved hver salgstransaktion til og med producentleddet ..."

7 Til gennemfoerelse af denne lov fastsatte kongelig anordning af 11. december 1987 (Moniteur belge af 23.12.1987), ikrafttraadt den 1. januar 1988, stoerrelsen af de pligtige bidrag pr. okse, kalv og svin, der er slagtet eller udfoert, og paalagde slagterier eller eksportoerer at betale bidraget for at tilfoere fonden midler.

8 Denne anordnings artikel 4, stk. 1, bestemmer: "De obligatoriske bidrag, der paalaegges slagterierne og eksportoererne, overvaeltes af disse paa leverandoererne af husdyrene, som i givet fald overvaelter disse paa saelgeren til og med producenten." Bestemmelsens stk. 2 fastsaetter, at bidraget angives separat paa den af slagteriet eller eksportoeren udstedte faktura. Anordningen bestemmer ogsaa, at i tilfaelde af, at bidragene ikke betales efter to paakrav, skal det paagaeldende slagteri eller den paagaeldende eksportoer betale det dobbelte af det skyldige beloeb.

9 Det fremgaar af sagen, at sagsoegerne i hovedsagen er belgiske virksomheder, der indfoerer svin fra andre medlemsstater for at slagte dem i Belgien. Efter at de belgiske myndigheder havde rejst krav om betaling af bidrag over for virksomhederne, indbragte de sagen for Rechtbank van eerste aanleg, Brussel, med begaering om, at der nedlaegges forbud mod, at den belgiske stat opkraever bidrag for de indfoerte dyr. Som begrundelse anfoerer de, at loven af 24. marts 1987 og kongelig anordning af 11. december 1987, der begge er naevnt ovenfor, er i strid med traktatens artikel 92 og 95. Ifoelge sagsoegerne opkraeves de paagaeldende bidrag tillige af svin indfoert til Belgien, selv om fondens midler udelukkende anvendes til fordel for belgisk opdraet.

10 Under disse omstaendigheder har Rechtbank van eerste aanleg, Brussel, udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Skal EOEF-traktaten, bl.a. artikel 92 og 95, og i givet fald relevante EF-forordninger og direktiver, fortolkes saaledes, at det er forbudt en medlemsstat at indfoere et bestemt obligatorisk bidrag til en 'Fond For Husdyrs Sundhed og Opdraet' , som har til formaal at deltage i finansieringen af godtgoerelser, tilskud og andre ydelser i forbindelse med bekaempelse af husdyrsygdomme og forbedring af husdyrs og animalske produkters hygiejne, sundhed og kvalitet ° ved paa den ene side at paalaegge slagterier i denne medlemsstat et bidrag pr. slagtet svin, hvorved det ved lov bestemmes, at dette obligatoriske bidrag overvaeltes ved hver salgstransaktion til og med producentleddet ° hvilket kan medfoere og medfoerer, at stoettebidraget debiteres importoerer af disse svin fra en anden medlemsstat ° og ved paa den anden side at paalaegge hver eksportoer af svin samme stoettebidrag, som ligeledes kan overvaeltes ved hver salgstransaktion til og med producentleddet?

2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, skal et saadant stoettebidrag ° med hensyn til det ovenfor beskrevne opkraevningsformaal ° anses for en afgift med tilsvarende virkning og/eller stoette til virksomhed, der udelukkende udfoeres til fordel for de heraf beroerte indenlandske produkter, og foelgelig er forbudt?

3) Saafremt det andet spoergsmaal besvares bekraeftende, kan private paaberaabe sig dette umiddelbart for de nationale domstole?"

11 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, de omtvistede nationale retsforskrifter og de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

12 Med spoergsmaalene oensker den nationale ret i det vaesentlige afgjort, om traktatens artikel 12 ff. samt artikel 92 og 95 er til hinder for at indfoere et obligatorisk bidrag, der udgoer en skattelignende afgift, som uden forskel belaster indenlandske og indfoerte produkter efter de samme opkraevningsmetoder, og som er til fordel for en fond, hvis aktiviteter alene kommer de indenlandske produkter til gode. Retten spoerger tillige, om de paagaeldende bestemmelser har direkte virkning.

13 Med henblik paa en hensigtsmaessig besvarelse af spoergsmaalene skal Domstolen foerst gennemgaa bestemmelserne i traktatens artikel 12 ff. og artikel 95, hvorefter traktatens artikel 92 vil blive gennemgaaet.

Traktatens artikel 12 ff. og artikel 95

14 Da bestemmelserne vedroerende afgifter med tilsvarende virkning som told og bestemmelserne vedroerende diskriminerende interne afgifter ikke kan anvendes samtidig (jf. dom af 18.6.1975, sag 94/74, IGAV, Sml. s. 699, og af 11.6.1992, forenede sager C-149/91 og C-150/91, Sanders, Sml. I, s. 3899), er det noedvendigt at fastlaegge anvendelsesomraadet for hvert af disse regelsaet.

15 Traktatens artikel 12 og 13 indeholder et forbud mod ind- og udfoerselstold samt afgifter med tilsvarende virkning i den indbyrdes samhandel mellem medlemsstaterne. For saa vidt angaar importtold og afgifter med tilsvarende virkning har Domstolen (i dom af 19.6.1973, sag 77/72, Capolongo, Sml. s. 611, samt dom af 11.3.1992, forenede sager C-78/90 ° C-83/90, Compagnie Commerciale de l' Ouest, Sml. I, s. 1847, og dommen i den ovennaevnte Sanders-sag) fastslaaet, at forbuddet principielt omfatter alle afgifter, der opkraeves i forbindelse med eller paa grund af import, og som specielt rammer et importeret produkt og ikke det tilsvarende indenlandske produkt, og at selv afgifter, der er bestemt til at finansiere et offentligretligt organs virksomhed, kan vaere afgifter med tilsvarende virkning som told.

16 I de samme domme har Domstolen praeciseret, at man ved fortolkningen af begrebet "afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold" eventuelt maa tage formaalet med afgifterne i betragtning. Saafremt en saadan finansiel byrde eller et saadant bidrag udelukkende er bestemt til at betale aktiviteter, der i saerlig grad er til fordel for indenlandske, afgiftsbelagte produkter, kan dette medfoere, at et generelt bidrag, der opkraeves efter samme kriterier saavel af importerede som af indenlandske produkter, alligevel er en betydelig stoerre finansiel byrde for den ene gruppe, hvorimod det i realiteten for den anden gruppe maa anses for en modydelse for fordele eller stoette. Et bidrag, der er led i et almindeligt, internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandsk fremstillede og importerede produkter efter samme kriterier, kan derfor alligevel udgoere en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, naar dette bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere saadanne aktiviteter, som saerlig er til fordel for det paagaeldende, indenlandsk fremstillede produkt.

17 Ifoelge traktatens artikel 95 maa ingen medlemsstat direkte eller indirekte paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er hoejere end de afgifter, der direkte eller indirekte paalaegges lignende, indenlandske varer. For at bestemmelsen finder anvendelse, skal den indenlandske afgift saaledes indebaere en forskelsbehandling eller have beskyttende virkning (jf. ovennaevnte dom i sagen Compagnie Commerciale de l' Ouest, praemis 25).

18 For saa vidt angaar en afgift, som rammer importerede og indenlandske produkter efter samme kriterier, har Domstolen fastslaaet, at der skal tages hensyn til det formaal, hvortil afgiftsprovenuet skal anvendes. Naar et saadant afgiftsprovenu er bestemt til at betale aktiviteter, der i saerlig grad er til fordel for indenlandske, afgiftsbelagte produkter, kan dette medfoere, at et bidrag, der opkraeves efter samme kriterier, alligevel er en diskriminerende beskatning i det omfang, den afgiftsmaessige byrde, der paahviler indenlandske produkter, opvejes af de fordele, som afgiften skal finansiere, hvorimod den afgift, der paahviler de importerede produkter, er udtryk for en klar byrde (dom af 21.5.1980, sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1533, praemis 15, og ovennaevnte dom i sagen Compagnie Commerciale de l' Ouest, praemis 26).

19 Det fremgaar af disse betragtninger, at saafremt de fordele, som opstaar ved den maade, hvorpaa provenuet fra det omtvistede bidrag anvendes, fuldt ud udligner udgifterne ved at bringe den indenlandske vare i omsaetning, maa afgiften anses for en afgift med tilsvarende virkning som told, der er omfattet af forbuddet efter traktatens artikel 12 ff. Hvis fordelene kun udligner en del af den byrde, der belaster den indenlandske vare, er afgiften derimod omfattet af traktatens artikel 95. I saa fald er afgiften uforenelig med traktatens artikel 95 og saaledes forbudt i det omfang, den indebaerer en forskelsbehandling af den importerede vare, dvs. i det omfang, den delvis udligner den byrde, der belaster den tilsvarende, indenlandske vare (jf. senest ovennaevnte dom i Sanders-sagen).

20 Det paahviler den nationale ret at afgoere, om den byrde, der paahviler den indenlandske vare, helt eller delvis udlignes ved, at det paagaeldende afgiftsprovenu anvendes til fordel for den indenlandske vare (jf. den ovennaevnte dom i sagen Compagnie Commerciale de l' Ouest, praemis 28).

21 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte maa der svares den nationale ret, at et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler disse produkter, er en afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 12. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er paalagt de indenlandske produkter, er en saadan afgift en diskriminerende afgift, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95.

22 Endelig bemaerkes, at bestemmelserne i traktatens artikel 12, 13 og 95 ifoelge Domstolens faste praksis har direkte virkning og for de retsundergivne skaber rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte (jf. dom af 5.2.1963, sag 26/62 Van Gend Loos, Sml. 1954-1964, s. 375, org. ref.: Rec. s. 3, samt dommene henholdsvis af 19.6.1973, Capolongo, naevnt ovenfor, og af 22.3.1977, sag 74/76, Ianelli, Sml. s. 557).

Traktatens artikel 92 ff.

23 Den nationale ret har spurgt Domstolen, om en skattelignende afgift som den her foreliggende er forenelig med traktatens bestemmelser vedroerende statsstoette.

24 Herved bemaerkes, at selv om den omhandlede skattelignende afgift kan vaere forbudt enten ved traktatens artikel 12 og 13 eller ved traktatens artikel 95, kan anvendelsen af afgiftsprovenuet imidlertid udgoere en statsstoette, der er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for at anvende traktatens artikel 92 som fortolket af Domstolen er opfyldt (jf. ovennaevnte domme i sagerne Compagnie commerciale de l' Ouest og Sanders).

25 Ifoelge fast retspraksis er forbuddet mod statsstoette, som vaerende uforenelig med det faelles marked, hverken absolut eller ubetinget. Traktaten, der ved artikel 93 overlader den loebende undersoegelse og kontrollen med stoetteordninger til Kommissionen, forudsaetter, at konstateringen af en stoetteordnings uforenelighed med faellesmarkedet skal ske under Domstolens kontrol og i henhold til en saerlig procedure, hvis gennemfoerelse paahviler Kommissionen. Private kan saaledes ikke, alene under paaberaabelse af artikel 92, anfaegte en stoettes forenelighed med faellesskabsretten for de nationale retter eller nedlaegge paastand om, at disse retter enten umiddelbart eller ved en mellemafgoerelse skal fastslaa en saadan uforenelighed (ovennaevnte dom i Iannelli-sagen og dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, samt de naevnte domme i sagerne Compagnie commerciale de l' Ouest og Sanders).

26 Det paahviler ikke desto mindre de nationale domstole at beskytte de retsundergivnes rettigheder i tilfaelde af, at de nationale myndigheder tilsidesaetter det forbud mod at gennemfoere stoetten, som indeholdes i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum, og som har direkte virkning. En saadan tilsidesaettelse, der paaberaabes af de retsundergivne ° som kan goere dem gaeldende ° og som fastslaas af de nationale myndigheder, skal foranledige disse til at drage samtlige konsekvenser heraf i overensstemmelse med deres nationale retssystem hvad angaar saavel gyldigheden af de retsakter, som gennemfoerer de omtvistede stoetteforanstaltninger som tilbagesoegningen af den tildelte oekonomiske stoette. Naar domstolene traeffer en afgoerelse herom, tager de dog ikke stilling til, om stoetteforanstaltningerne er forenelige med faellesmarkedet, idet Kommissionen er enekompetent til at traeffe den endelige afgoerelse herom, under forbehold af Domstolens proevelsesret (jf. dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur, Sml. I, s. 5505, og ovennaevnte dom i Sanders-sagen).

27 Det paahviler ligeledes de nationale retter at beskytte borgernes rettigheder ved at drage alle konsekvenser i overensstemmelse med deres nationale retssystem hvad angaar gyldigheden af retsakter til gennemfoerelse af de omtvistede stoetteforanstaltninger, saavel som hvad angaar tilbagesoegningen af den tildelte oekonomiske stoette i det tilfaelde, Kommissionen ved beslutning i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, fastslaar, at en stoetteforanstaltning er uforenelig med faellesmarkedet (jf. den ovennaevnte dom i Steinike- og Weinlig-sagen).

28 Der maa foelgelig svares den nationale ret, at en skattelignende afgift som den, der omhandles i hovedsagen, alt efter anvendelsen af dens provenu kan udgoere en statsstoette, som er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 92 er opfyldt, idet en saadan vurdering henhoerer under Kommissionens kompetence efter den procedure, der er fastsat herfor i traktatens artikel 93. Der skal herved ligeledes tages hensyn til de nationale retters kompetence i tilfaelde af, at den paagaeldende medlemsstat ved indfoerelsen af en saadan afgift tilsidesaetter forpligtelser, som foelger af traktatens artikel 93, stk. 3, samt i de tilfaelde, at det ved en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, konstateres, at opkraevningen af afgiften er uforenelig med det faelles marked som middel til finansiering af en statsstoette.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

29 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Rechtbank van eerste aanleg, Brussel, ved kendelser af 3. maj 1991, for ret:

1) Et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler disse produkter, er en afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 12. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er paalagt de indenlandske produkter, er en saadan afgift en diskriminerende afgift, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95.

2) Bestemmelserne i traktatens artikel 12, 13 og 95 giver borgerne rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte.

3) En saadan skattelignende afgift kan, alt efter anvendelsen af dens provenu, udgoere en statsstoette, som er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 92 er opfyldt, idet en saadan vurdering henhoerer under Kommissionens kompetence efter den procedure, der er fastsat herfor i traktatens artikel 93. Der skal herved ligeledes tages hensyn til de nationale retters kompetence i tilfaelde af, at den paagaeldende medlemsstat ved indfoerelsen af en saadan afgift tilsidesaetter forpligtelser, som foelger af traktatens artikel 93, stk. 3, samt i de tilfaelde, at det ved en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, konstateres, at opkraevningen af afgiften er uforenelig med det faelles marked som middel til finansiering af en statsstoette.