DA Den Europæiske Unions Tidende C 274/15

Appel iværksat den 3. august 2010 af KME Germany AG, tidligere KM Europa Metal AG, KME France SAS, tidligere Tréfimétaux SA, KME Italy SpA, tidligere Europa Metalli SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 19. maj 2010 i sag T-25/05, KME Germany AG, tidligere KM Europa Metal AG, KME France SAS, tidligere Tréfimétaux SA, KME Italy SpA, tidligere Europa Metalli SpA mod Europa-Kommissionen

(Sag C-389/10 P)

()

2010/C 274/22

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: KME Germany AG, tidligere KM Europa Metal AG, KME France SAS, tidligere Tréfimétaux SA, KME Italy SpA, tidligere Europa Metalli SpA (ved avvocato M. Siragusa, avocat A. Winckler, avvocato G. Rizza, Rechtsanwalt T. Graf, avvocato M. Piergiovanni, barrister R. Elderkin)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dommen ophæves

— I det omfang, det er muligt, og på grundlag af de for Den Europæiske Unions Domstol foreliggende oplysninger annulleres beslutningen delvist, og KME’s bøde nedsættes, og

— Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen og sagen for Den Europæiske Unions Ret

Eller subsidiært, hvis sagen ikke er moden til påkendelse:

— Dommen ophæves, herunder Rettens afgørelse om, at KME skal betale sagens omkostninger, og sagen hjemvises til Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har med deres første anbringende anfægtet Rettens konklusion om, at Kommissionen ikke skulle godtgøre, at aftalerne havde indvirkning på markedet. Uanset om Kommissionen ikke behøver positivt at fastslå eksistensen af en indvirkning på markedet med henblik på at klassificere overtrædelsen som »meget alvorlig«, er Kommissionen dog forpligtet til positivt at fastslå og angive størrelsen på denne indvirkning, når Kommissionen, som den gjorde i beslutningen, agter at lægge kartellets faktiske indvirkning til grund for fastsættelsen af grundbeløbet for selskabets bøde, der pålægges på grundlag af grovheden. Retten har begået en fejl ved at fastslå, at Kommissionen i overensstemmelse med de gældende retlige standarder har godtgjort, at aftalerne havde en indvirkning på markedet, samt ved at konkludere, at Kommissionen var berettiget til at fastslå alene ved at henvise til antydninger, at der eksisterede en indvirkning på markedet. Denne fejl var så meget desto mere alvorlig, som KME i den foreliggende sag afgav bevis for, at overtrædelsen som helhed ikke havde nogen indvirkning på markedet, herunder af økonomisk karakter. Ved en sådan begrundelse og afgørelsen om at forkaste det første anbringende i KME’s stævning, har Retten foretaget en vigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og de beviser, der blev fremlagt for den, tilsidesat EU-retten og foretaget en ulogisk og utilstrækkelig begrundelse for afgørelsen.

Med det andet anbringende har appellanterne kritiseret Retten for at godkende Kommissionens henvisning — med henblik på fastlæggelse af størrelsen af det marked, der var berørt af overtrædelsen, for at kunne fastslå grovheden og dermed størrelsen på KME’s bøde — til en markedsværdi, der omfattede indtægterne på markedet for halvfabrikata (VVS-rør af kobber). Kun værdien af det marked, hvor kartellerne var indgået, dvs. markedet for ombygning (der kun repræsenterede 30-40 % af rørenes pris), skulle have været taget i betragtning. Ved at forkaste det andet anbringende i KME’s stævning har Retten tilsidesat EU’s generelle principper om proportionalitet og ligebehandling og givet en utilstrækkelig begrundelse for afgørelsen.

Med det tredje anbringende har appellanterne kritiseret Retten for at forkaste stævningens fjerde anbringende, ifølge hvilket Kommissionen anvendte 1998-retningslinjerne for beregningen af bøder urigtigt og tilsidesatte principperne om proportionalitet og ligebehandling ved at forhøje grundbeløbet for KME’s bøde med den maksimale procentsats på grundlag af varigheden af overtrædelsen, selv om Retten havde fastslået, at kartellet ikke var aktivt i tre år og ikke havde nogen skadelig virkning. Efter appellanternes opfattelse tilsidesatte Retten EU-retten og gav en uklar, ulogisk og utilstrækkelig begrundelse for afgørelsen ved at opretholde den pågældende del af beslutningen.

Med det fjerde anbringende har appellanterne kritiseret Retten for at forkaste stævningens femte anbringende og opretholde beslutningens relevante dele, ifølge hvilke Kommissionen — i strid med retningslinjerne for beregning af bøder, rimelighedsprincippet og ligebehandlingsprincippet — har nægtet KME en nedsættelse af bøden på grundlag af en række formildende omstændigheder. Appellanterne har især gjort gældende, at Retten: 1) anvendte den urigtige retlige standard i sin vurdering af om KME var berettiget til en nedsættelse af bøden på grundlag af dennes begrænsede gennemførelse af aftalerne, 2) tog fejl, da den afviste KME’s påstand om nedsættelse af bøden på grundlag af krisen inden for VVS-kobberrørindustrien, og 3) ikke afhjalp Kommissionens ulovlige nægtelse af en nedsættelse af bøden på grundlag af KME’s samarbejde ud over samarbejdsmeddelelsen i forbindelse med bredere europæiske aftaler, henset til at Outokumpu var den første virksomhed, der gav Kommissionen oplysninger om aftalernes fulde varighed.

Med det femte anbringende har appellanterne kritiseret Retten for at forkaste det syvende anbringende i stævningen og opretholde Kommissionens afslag på at give KME en nedsættelse af bøden på grundlag af dennes manglende betalingsevne. Appellanterne har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved sin fortolkning af hensynet, der er fastsat i punkt 5, litra b), i retningslinjerne for beregning af bøder, vedrørende en nedsættelse af bøden på grundlag af manglende betalingsevne, samt ved ikke at afhjælpe den ulovlige forskelsbehandling, Kommissionen har foretaget over for KME set i forhold til SGL Carbon i sagerne Specialty Graphite og Electrical and mechanical carbon and graphite. Retten gav ligeledes en ulogisk og utilstrækkelig begrundelse for at forkaste KME’s krav.

Med det sjette anbringende har appellanterne hævdet, at Retten har tilsidesat EU-retten og appellanternes grundlæggende ret til fu