ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En afgørelse fra en institution, hvorved der meddeles afslag på en ansøgning om erstatning, udgør en del af den administrative procedure, der går forud for anlæggelsen af et erstatningssøgsmål ved EU-Personaleretten, og følgelig kan påstanden om annullation af en sådan afgørelse ikke bedømmes selvstændigt i forhold til erstatningspåstanden. Den retsakt, der indeholder institutionens stillingtagen under den administrative procedure, har nemlig alene den virkning at gøre det muligt for den skadelidte part at rejse krav om erstatning ved EU- Personaleretten.

I forbindelse med et erstatningssøgsmål, som er anlagt af en tjenestemand, kan Unionens retsinstanser ikke med henblik på den afgørelse, der skal træffes, tage hensyn til et dokument, som er udfærdiget uden kontradiktion, såsom en udtalelse, der er bestilt af sagsøgeren og udarbejdet alene på baggrund af dennes anmodning.

Omsorgspligten samt princippet om god forvaltningsskik indebærer bl.a., at administrationen, når den træffer afgørelse om en tjenestemands eller en anden ansats situation, selv i forbindelse med udøvelsen af et vidt skøn skal tage hensyn til samtlige de forhold, der kan være afgørende for dens afgørelse, og at det påhviler den herved at tage hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til den pågældende tjenestemands eller ansattes interesse.

Hensynet til denne sidstnævntes personlige interesser kan dog ikke medføre, at administrationen pålægges at tilsidesætte egne interne regler.

Idet tildeling af bohave således er fastlagt i artikel 5 i bilag X til vedtægten, når institutionen stiller en bolig til rådighed for en tjenestemand, der gør tjeneste i et tredjeland, og ikke i artikel 23 i samme bilag, når en tjenestemand har tilladelse til at leje en bolig, tilsidesætter administrationen hverken sin omsorgspligt eller princippet om god forvaltningsskik, når den afslår, at tjenestemanden benytter de indkøbte møbler i den bolig, som han har tilladelse til at leje, i forbindelse med tildeling af bohave til en bolig, der stilles til rådighed for tjenestemænd.

(jf. præmis 97 og 110-112)

Personaleretten: kendelse Verheyden mod Kommissionen, F-54/10, EU:F:2011:8, præmis 36 og 37 og den deri nævnte retspraksis
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

17. september 2014

CQ

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag — midlertidigt ansatte — kontraktansatte konferencetolke — artikel 90 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — psykisk chikane — vedtægtens artikel 12a — interne regler vedrørende Advisory committee on harassment and its prevention at the workplace — nævnte udvalgs arbejde fortroligt — åbenbart urigtige skøn«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder CQ har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 8. maj 2012, hvorved Europa-Parlamentets ansættelsesmyndighed i overensstemmelse med udtalelsen fra den rådgivende komité vedrørende chikane og forebyggelse heraf på arbejdspladsen (Advisory committee on harassment and its prevention at the workplace) (herefter »komitéen vedrørende chikane« eller »komitéen«) fastslog, at sagsøgeren ikke i forbindelse med sit arbejde som midlertidigt ansat havde været genstand for psykisk chikane fra kontorchefens side.

Udfald:

Europa-Parlamentet frifindes. CQ bærer sine egne omkostninger og betaler de af Parlamentet afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – konferencetolke – vedtægtsordning – kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner (Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 3 og 90) Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – adfærd, der har til formål eller hensigt at miskreditere den pågældende eller forringe hans arbejdsvilkår – krav om gentagen adfærd – krav om forsætlig adfærd – rækkevidde – intet krav om, at chikanøren har haft ildesindet hensigt (Tjenestemandsvedtægten, art. 12a, stk. 3) Tjenestemænd – ferie – årlig ferie – ferieansøgninger – administrationens sagsbehandlingsfrist – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 57, stk. 1) Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – forsinkelse ved behandlingen af ansøgninger om årlig ferie – ikke omfattet – betingelser (Tjenestemandsvedtægten, art. 12a, stk. 3) Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – deltagelse i sprogkurser i tjenestens interesse – forpligtelser i tilfælde af udeblivelser Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – gennemførelse på området for psykisk chikane – intern undersøgelse vedrørende påstået psykisk chikane – retspleje – andet retsmøde tilladt den part, der var genstand for klagen – tilsidesættelse af retten til forsvar – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 12a, stk. 3)
Selv om en part kan rejse erstatningssag uden herved i medfør af gældende retsforskrifter at være tvunget til at kræve annullation af den ulovlige retsakt, som har forårsaget tabet, kan han dog ikke på denne måde omgå afvisningen af et søgsmål, der vedrører det samme ulovlige forhold og tilsigter samme økonomiske resultat. En tjenestemand, der har undladt at anfægte en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, ved i rette tid at anlægge et annullationssøgsmål, kan navnlig ikke råde bod på denne undladelse og på den måde opnå nye søgsmålsfrister gennem en erstatningspåstand.

Det følger af princippet om god forvaltningsskik, at de disciplinære myndigheder er forpligtet til at gennemføre en disciplinærsag med fornøden omhu og drage omsorg for, at enhver handling i forbindelse hermed sker inden for en rimelig frist i forhold til handlingen. En disciplinærsags urimelige varighed kan skyldes både gennemførelsen af forudgående administrative undersøgelser og disciplinærsagen som sådan, idet spørgsmålet om, hvorvidt disciplinærsagen, når den først er indledt, er blevet gennemført med dem fornødne omhu, vil blive påvirket af den omstændighed, at der er forløbet en kortere eller længere periode mellem det tidspunkt, hvor den påståede overtrædelse er begået, og tidspunktet for iværksættelsen af den disciplinære forfølgning. Endelig skal spørgsmålet om, hvorvidt sagsbehandlingstiden er rimelig, vurderes på baggrund af omstændighederne i hver enkelt sag og navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.

(jf. præmis 46)

Domstolen: dom Baustahlgewebe mod Kommissionen, C-185/95 P, EU:C:1998:608, præmis 29

Personaleretten: dom Andreasen mod Kommissionen, F-40/05, EU:F:2007:189, præmis 194; og CX mod Kommissionen, F-5/14 R, EU:F:2014:21, præmis 43
Tjenestemænd og øvrige ansatte har ret til at anlægge sag mod en foranstaltning af generel karakter truffet af ansættelsesmyndigheden, der går dem imod, dels når denne foranstaltning ikke kræver gennemførelsesforanstaltninger for at skabe retsvirkninger eller i forbindelse med sin gennemførelse ikke giver nogen skønsmargin til den myndighed, der skal gennemføre den, dels når den umiddelbart berører tjenestemændenes interesser gennem en væsentlig ændring af deres retsstilling.

Dette gælder således for en afgørelse, der er truffet af den nævnte myndighed i medfør af artikel 10 i bilag X til vedtægten, som i forhold til de tjenestemænd, der gør tjeneste ved visse af Unionens delegationer og kontorer i tredjelande, medfører, at godtgørelsen for levevilkår afskaffes. En sådan afgørelse forekommer tilstrækkelig præcis og ubetinget til ikke at kræve nogen særlig gennemførelsesforanstaltning for at skabe retsvirkninger over for de tjenestemænd, der gør tjeneste i de pågældende tredjelande.

I denne henseende gælder, at selv om gennemførelsen af afgørelsen kræver vedtagelse af individuelle administrative gennemførelsesforanstaltninger for at afskaffe den nævnte godtgørelse, er vedtagelsen af sådanne foranstaltninger, der finder sted uden at forvaltningsmyndighederne råder over et skøn, ikke til hinder for, at de pågældende tjenestemænds retsstilling påvirkes umiddelbart, idet disse nødvendigvis må forvente at miste udbetalingen af godtgørelsen for levevilkår fra datoen for ikrafttrædelsen af afgørelsen.

(jf. præmis 14-16)

Domstolen: domme de Dapper m.fl. mod Parlamentet, 54/75, EU:C:1976:127, Diezler m.fl. mod ØSU, 146/85 og 431/85, EU:C:1987:457, præmis 6 og 7, og Brown og Domstolen, 125/87, EU:C:1988:136, præmis 16
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

25. juni 2014

Sag F-67/13

Philippe Rihn

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag – Europols ansatte – Europolkonventionen – vedtægten for Europols personale – afgørelse 2009/371/JAI – anvendelse af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte på Europols ansatte – ingen forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt som midlertidigt ansat – afslag på at give en tidsubegrænset kontrakt som midlertidigt ansat«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Philippe Rihn har nedlagt påstand om annullation af afgørelserne, hvorved Den Europæiske Politienhed (Europol) afslog at ændre hans tidsbegrænsede kontrakt som midlertidigt ansat, der udløb den 31. marts 2012, til en tidsubegrænset kontrakt, og at forlænge nævnte kontrakt på ubestemt tid.

Udfald: Europol frifindes. Philippe Rihn bærer sine egne omkostninger og betaler Den Europæiske Politienheds omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser – præcise løfter afgivet af administrationen

2. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt – administrationens skønsbeføjelse – administrationens omsorgspligt – hensyntagen til den berørte ansattes interesser – domstolskontrol – grænser

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 88)

1. Retten til at kræve beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen har givet anledning til berettigede forventninger hos ham ved at afgive præcise, ubetingede og samstemmende løfter, som stammer fra pålidelige og troværdige kilder.

(jf. præmis 41)

Henvisning til:

Personaleretten: dom Mendes mod Kommissionen, F-125/11, EU:F:2013:35, præmis 62

2. Administrationen råder over et vidt skøn med hensyn til forlængelse af kontrakter, og i denne forbindelse skal Unionens retsinstansers kontrol være begrænset til spørgsmålet, om administrationen, henset til de måder og midler, der kunne lede til administrationens vurdering, har holdt sig inden for grænser, der ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt.

Derudover indebærer omsorgspligten bl.a., at den kompetente myndighed, når denne træffer afgørelse om en ansats situation, selv i forbindelse med udøvelsen af et vidt skøn skal tage hensyn til samtlige de forhold, der kan være afgørende for dens afgørelse. Det påhviler den herved at tage hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til den pågældende tjenestemands eller ansattes interesse. Henset netop til omfanget af det skøn, som institutionerne råder over ved vurderingen af tjenestens interesse, skal Unionens retsinstansers kontrol begrænse sig til spørgsmålet om, hvorvidt den kompetente institution har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sine skønsbeføjelser fejlagtigt.

(jf. præmis 52 og 53)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 221

Personaleretten: dom Gheysens mod Rådet, F-8/10, EU:F:2010:151, præmis 75
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

25. juni 2014

Sag F-66/13

Beatriz Molina Solano

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag – Europols ansatte – Europol-konventionen – vedtægten for Europols ansatte – afgørelse 2009/371/JAI – anvendelse af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte på Europols ansatte – ingen forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt som midlertidigt ansat – afslag på at give en tidsubegrænset kontrakt som midlertidigt ansat«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, hvorved Molina Solano har nedlagt påstand om annullation af Den Europæiske Politienheds (Europol) afgørelse om ikke at forlænge hendes tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, der udløb den 31. december 2012.

Udfald: Den Europæiske Politienhed frifindes. Beatriz Molina Solano bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europol afholdte omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser – præcise løfter afgivet af administrationen

2. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt – administrationens skønsbeføjelse – administrationens omsorgspligt – hensyntagen til den pågældende ansattes interesser – domstolsprøvelse – grænser

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 88)

1. Retten til at kræve beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at EU-administrationen har givet anledning til berettigede forventninger hos ham ved at afgive præcise, ubetingede og samstemmende løfter, som stammer fra pålidelige og troværdige kilder.

(jf. præmis 42)

Henvisning til:

Personaleretten: dom Mendes mod Kommissionen, F-125/11, EU:F:2013:35, præmis 62

2. Administrationen har et vidt skøn ved forlængelse af kontrakter, og den kontrol, som Unionens retsinstanser foretager, begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for de grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt.

Desuden indebærer omsorgspligten navnlig, at ansættelsesmyndigheden, når den træffer afgørelse om situationen for en anden ansat, og dette selv i forbindelse med udøvelsen af et vidt skøn, skal tage hensyn til samtlige de elementer, der kan være afgørende for dens afgørelse; det påhviler herved ansættelsesmyndigheden at tage hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til interessen hos den pågældende tjenestemand eller anden ansat. Henset netop til omfanget af det skøn, som institutionerne råder over i forbindelse med vurderingen af tjenestens interesse, skal Unionens retsinstansers kontrol begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt den kompetente institution har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sine skønsbeføjelser på en åbenbar urigtig måde.

(jf. præmis 54 og 55)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 221

Personaleretten: dom Gheysens mod Rådet, F-8/10, EU:F:2010:151, præmis 75.
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

25. juni 2014

Sag F-1/13

Debbie Ruff

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag – Europols ansatte – Europolkonventionen – vedtægten for Europols personale – afgørelse 2009/371/JAI – anvendelse af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte på Europols ansatte – ingen forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt som midlertidigt ansat – afslag på at give en tidsubegrænset kontrakt som midlertidigt ansat«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Debbie Ruff har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 29. februar 2012 truffet af Den Europæiske Politienhed (Europol) om ikke at forlænge hendes tidsbegrænsede kontrakt, der udløb den 31. maj 2012, med en kontrakt på ubestemt tid.

Udfald: Europol frifindes. Debbie Ruff bærer sine egne omkostninger og betaler Den Europæiske Politienheds omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – identitet mellem genstand og årsag – anbringender og argumenter ikke indeholdt i klagen, men snævert forbundet hermed – antagelse til realitetsbehandling

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser – præcise løfter afgivet af administrationen

1. I tjenestemandssager kan de påstande, som nedlægges for Unionens retsinstanser, kun vedrøre indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, hvorved præciseres, at de dog kan uddybes for Unionens retsinstanser ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis er anført i klagen, men som står i nøje forbindelse hermed.

I denne henseende gælder, for det første, idet den administrative procedure er uformel, og de berørte på dette stadium i almindelighed handler uden bistand fra en advokat, at administrationen ikke bør fortolke klager restriktivt, men tværtimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem, og, for det andet, at vedtægtens artikel 91, stk. 2, ikke tilsigter, at der skal være en streng og endelig forbindelse med den eventuelle retssag, hvis sagsanlægget hverken ændrer klagens årsag eller genstand. Ikke desto mindre må ansættelsesmyndigheden, for at formålet med den administrative procedure i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 2, kan nås, dog tilstrækkeligt præcist være bekendt med de klagepunkter, som de berørte fremfører over den anfægtede afgørelse.

(jf. præmis 35 og 36)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: dom Kommissionen mod Moschonaki, T-476/11 P, EU:T:2013:557, præmis 73, 76 og 77 og den deri nævnte retspraksis

2. Retten til at kræve beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen har givet anledning til berettigede forventninger hos ham ved at afgive præcise, ubetingede og samstemmende løfter, som stammer fra pålidelige og troværdige kilder.

(jf. præmis 42)

Henvisning til:

Personaleretten: dom Mendes mod Kommissionen, F-125/11, EU:F:2013:35, præmis 62
Selv om det er korrekt, at artikel 80, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ikke forklarer, hvilken forskel der er mellem administrative støttefunktioner, som henhører under ansættelsesgruppe I, og administrationsopgaver, der henhører under ansættelsesgruppe IV, må det, henset til de krav, der skal opfyldes for at blive indplaceret i ansættelsesgruppe IV samt de høje lønklasser, som tildeles kontraktansatte indplaceret i denne ansættelsesgruppe, antages, at de administrationsopgaver, der tildeles sidstnævnte, er meget mere komplekse og ansvarskrævende end de administrative støttefunktioner, der påhviler kontraktansatte indplaceret i ansættelsesgruppe I. I øvrigt råder Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer over et vidt skøn ved bedømmelsen af de opgaver, der kan henhøre under de forskellige ansættelsesgrupper, herunder ansættelsesgruppe I og ansættelsesgruppe IV, der er omhandlet i artikel 80, stk. 2, i ansættelsesvilkårene.

(jf. præmis 61)

Personaleretten: dom af 19. september 2013, Gheysens mod Rådet, F-83/08, EU:F:2013:133, præmis 33
Den mulighed, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank har på området for bedømmelse af de ansatte, for at annullere enhver oplysning i bedømmelsesrapporten for en ansat i banken indebærer, at det nævnte udvalg kan foretage en fornyet bedømmelse af rigtigheden af hver af disse oplysninger, inden de godkendes. Rækkevidden af denne kompetence går således klart videre end den blotte kompetence til legalitetskontrol og ophævelse af en retsakts dispositive del, for så vidt som den omfatter muligheden for at annullere endog begrundelsen for vedtagelsen af retsaktens dispositive del, uanset dens betydning i forbindelse med opbygningen af begrundelsen for retsakten.

Den kompetence, som klageudvalget har til fuld kontrol, bekræftes af den kompetence, som det udtrykkeligt er tillagt til at ændre den endelige bedømmelse af de fortjenester, der er et resultat af den overordnede bedømmelse af ophavsmanden til den interne klages præstationer. En ændring af den endelige bedømmelse af den pågældendes fortjenester indebærer nemlig, at udvalget i detaljer kontrollerer samtlige de bedømmelser af fortjenester, der er indeholdt i den anfægtede rapport for så vidt angår spørgsmålet, om der deri foreligger eventuelle faktiske eller retlige bedømmelsesfejl, og at udvalget i givet fald kan træde i bedømmerens sted for at foretage en ny bedømmelse af disse fortjenester.

(jf. præmis 39 og 40)

Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 41, og af 16. september 2013, De Nicola mod EIB, T-618/11 P, EU:T:2013:479, præmis 37
Til gengæld kan ulovligheden af udtalelsen fra det nævnte undersøgelsesudvalg påberåbes til støtte for en påstand om annullation af den endelige afgørelse, som træffes af præsidenten for Den Europæiske Investeringsbank. Det følger nemlig af de interne bestemmelser benævnt »Politik for værdighed på arbejdspladsen«, som er vedtaget af Den Europæiske Investeringsbank og omhandlet i artikel 3.6 i Bankens adfærdskodeks, at udtalelsen fra undersøgelsesudvalget udgør en væsentlig formalitet, hvis manglende overholdelse som følge af materielle eller processuelle uregelmæssigheder, som eventuelt er begået i forbindelse med dens udarbejdelse, udgør en fejl, som gør den endelige afgørelse, der træffes af Bankens præsident netop på grundlag af nævnte udtalelse, ulovlig.

Kun de foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør akter, der indeholder et klagepunkt. Når der er tale om retsakter eller afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det i princippet kun foranstaltninger, som definitivt fastlægger administrationens standpunkt som afslutning på denne procedure, der udgør retsakter, der kan anfægtes, i modsætning til foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige afgørelse. Akter, der er forberedende i forhold til en afgørelse, er ikke bebyrdende, og det er først i forbindelse med en sag anlagt til prøvelse af den afgørelse, der træffes som afslutning på proceduren, at en sagsøger kan gøre gældende, at de forudgående akter, der er snævert forbundne med afgørelsen, er retsstridige.

I henhold til artikel 3.6.1 i Den Europæiske Investeringsbanks adfærdskodeks er psykisk chikane defineret som en gentagelse, over en ret lang periode, af fjendtlige eller malplacerede ord, adfærd eller handlinger udtrykt eller udvist af en eller flere ansatte over for en anden ansat. I Bankens politik for værdighed på arbejdspladsen præciseres, at den omstændighed, at den pågældende adfærd er forsætlig eller ej, ikke er relevant. Det afgørende princip er, at chikanen og intimideringen er en uønsket og uacceptabel adfærd, som udgør et angreb på den persons selvværd og selvtillid, som er genstand for adfærden.

Det følger heraf, at der i forhold til Bankens interne bestemmelser foreligger psykisk chikane, som giver anledning til en pligt til bistand fra Bankens side, når chikanørens ord, adfærd eller handlinger objektivt, og således ved deres indhold, har medført et angreb på den persons selvværd og selvtillid, som har været genstand for adfærden i Banken, uden at det er nødvendigt at godtgøre, om der foreligger et forsætligt element hos chikanøren.

En udtalelse fra undersøgelsesudvalget vedrørende psykisk chikane, som kræver, at en adfærd er forsætlig for at udgøre psykisk chikane, er ikke i overensstemmelse med disse bindende interne bestemmelser.

(jf. præmis 50, 51 og 53)

Personaleretten: dom af 11. november 2014, De Nicola mod EIB, F-52/11, EU:F:2014:243, præmis 154