Sag C-339/00





Irland

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«EUGFL – regnskabsafslutning – regnskabsårene 1997 og 1998 – støtte til skovrejsning på landbrugsarealer – artikel 2, stk. 1, litra c), og artikel 2, stk. 2, litra b), i forordning (EØF) nr. 2080/92 – begrebet privatretlig juridisk person – princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – pligt til loyalt samarbejde»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 6. februar 2003

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. oktober 2003

Sammendrag af dom

1. Landbrug – EUGFL – regnskabsafslutning – forordning nr. 729/70 og nr. 1258/99 – tidsmæssigt anvendelsesområde – kommissionsbeslutning, der er vedtaget med hjemmel i en forordning, der i mellemtiden er blevet ophævet, og hvorved visse udgifter udelukkes fra fællesskabsfinansiering – gyldig på trods af manglende overgangsbestemmelser

(Rådets forordning nr. 729/70 og nr. 1258/99, art. 16, stk. 1, og art. 20)

2. Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering gennem EUGFL – støtte bestemt til udligning af landbrugsindkomsttab som følge af skovrejsning – forbeholdt privatpersoner – begrebet privatretlig juridisk person – selskab, der udelukkende ejes og kontrolleres af staten – ikke omfattet

[Rådets forordning nr. 2080/92, art. 2, stk. 2, litra a) og b)]

3. Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde med fællesskabsinstitutionerne – gensidighed

(Art. 10 EF)

4. Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering gennem EUGFL – principper – Kommissionens forpligtelse til at afslå at afholde ikke-forskriftsmæssige udgifter – uregelmæssigheder tolereret i et regnskabsår af rimelighedshensyn eller ikke opdaget i de foregående regnskabsår – støttemodtagerens ret til at kræve støtten udbetalt i kraft af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – foreligger ikke



1.

Uanset hvor beklagelig fraværet af overgangsbestemmelser, der gør det muligt klart at fastslå sammenhængen mellem forordning nr. 729/70 og nr. 1258/1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik og sikre en passende forståelse af retsregler, måtte være, har ophævelsen af førstnævnte forordning ved artikel 16, stk. 1, i sidstnævnte forordning, ikke begrænset Kommissionens forpligtelse til at kontrollere, om de af medlemsstaterne afholdte udgifter indtil den 31. december 1999, der var den sidste dag før den dato, hvor sidstnævnte forordning fandt anvendelse på de nævnte udgifter, på området for den fælles landbrugspolitik var i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne. Artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1258/1999, sammenholdt med samme forordnings artikel 20, har ikke til formål at indføre en afbrydelse i anvendelsen af reglerne om finansiering af den fælles landbrugspolitik, der kan skabe et retligt tomrum og bringe den effektive virkning af forordning nr. 729/70 og nr. 1258/1999 i fare, men af klarhedshensyn at foretage en nyaffattelse af de gældende bestemmelser.

Kommissionens beslutning 2000/449 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), »Garantisektionen«, fra EF-finansiering, for så vidt som de udgifter, som Irland havde afholdt til skovrejsningsstøtte, derved blev udelukket fra fællesskabsfinansiering for regnskabsårene 1997 og 1998, må følgelig anses for at være vedtaget med hjemmel i forordning nr. 729/70.

(jf. præmis 35-39)

2.

Udtrykket »privatretlige fysiske eller juridiske personer« i artikel 2, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2080/92 om en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget, som vedrører støtte til udligning af landbrugsindkomsttab som følge af skovrejsning, omfatter udelukkende private personer, i modsætning til udtrykket »alle fysiske og juridiske personer« i litra a) i samme stykke, som vedrører støtte, der skal bidrage til dækning af udgifterne til tilplantning og til dækning af udgifterne til de tilplantede arealers pleje, der både omfatter private personer og ikke private personer, såsom juridiske personer, der ejes og kontrolleres af staten. Heraf følger, at juridiske personer, der ejes og kontrolleres af staten, kan modtage en støtte, der er bestemt til at udligne udgifterne til skovrejsning og til skovpleje på samme måde som andre fysiske og juridiske personer, men at de derimod ikke kan modtage støtte til udligning af landbrugsindkomsttab.

I denne henseende er et selskab som Coillte Teoranta (Skovkontoret), som den irske stat er eneejer af, ikke en privatretlig juridisk person som omhandlet i nævnte forordnings artikel 2, stk. 2, litra b). Hverken den forpligtelse, som selskabet er pålagt, til at drive sin virksomhed erhvervsmæssigt, eller den omstændighed, at staten i praksis ikke griber ind i dets drift, kan nemlig tillægges større betydning end konstateringen af, at det udelukkende ejes og kontrolleres af staten, og at denne derfor kan gribe ind i selskabets forhold. Et sådant organ er følgelig som offentlig virksomhed ikke berettiget til at modtage en støtte bestemt til at udligne indkomsttab som den, der er fastsat i denne bestemmelse.

(jf. præmis 59-61 og 63)

3.

Pligten til loyalt samarbejde, der i medfør af artikel 10 EF regulerer forholdet mellem medlemsstaterne og institutionerne, indebærer en forpligtelse for medlemsstaterne til at træffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre fællesskabsrettens gennemslagskraft, men også en gensidig forpligtelse til loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner.

(jf. præmis 71)

4.

Den omstændighed, at Kommissionen ikke har anfægtet den støtte, der før en bestemt dato blev ydet en virksomhed af en medlemsstat på vegne af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), kan ikke foranledige denne stat til at antage, at ydelse af en sådan støtte i al fremtid ikke vil blive anfægtet. Når Kommissionen har tolereret uregelmæssighederne af rimelighedshensyn, giver det ikke den pågældende medlemsstat ret til under henvisning til retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning at kræve, at det samme sker med hensyn til uregelmæssigheder i det følgende regnskabsår. Dette gælder ikke mindst i tilfælde, hvor Kommissionen ikke har opdaget den pågældende form for uregelmæssighed i de foregående regnskabsår.