Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 2. marts 1999. - Landesgrundverkehrsreferent der Tiroler Landesregierung mod Beck Liegenschaftsverwaltungsgesellschaft mbH og Bergdorf Wohnbau GmbH, i likvidation. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Oberster Gerichtshof - Østrig. - Artikel 70 i akten vedrørende Østrigs tiltrædelse - Sekundærboliger - Procedure vedrørende erhvervelse af fast ejendom i Tyrol - Begrebet 'gældende lovgivning'. - Sag C-355/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04977



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I denne praejudicielle sag har Oberster Gerichtshof anmodet Domstolen om at fortolke artikel 70 i akten vedroerende vilkaarene for Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europaeiske Union (1) (herefter »tiltraedelsesakten«). Domstolen er bl.a. blevet anmodet om at praecisere, om den i artikel 70 fastsatte undtagelsesbestemmelse ogsaa finder anvendelse paa en lovgivning som Republikken OEstrigs lovgivning om sekundaerboliger, der blev vedtaget efter tiltraedelsen (2).

Relevante retsregler og faktiske omstaendigheder i hovedsagen

Relevante nationale retsregler

2 Den forelaeggende ret har beskrevet delstaten Tyrols lovgivning vedroerende erhvervelse af fast ejendom, i det omfang den er relevant for den foreliggende sag, som foelger.

Der er tale om bestemmelser, som tildeler forvaltningen ret til at anfaegte handler med fast ejendom. I punkt 3 i forelaeggelseskendelsen naevnes tre lovgivningstiltag. Den foerste lov, der benaevnes »TGVG 1983« (3), bestemte, at fysiske personer, som ikke var oestrigske statsborgere, og juridiske personer, som havde hjemsted i udlandet, eller som var kontrolleret af udlaendinge, alene kunne erhverve fast ejendom med tilladelse fra den kompetente myndighed. I tilfaelde af, at en ejendom blev erhvervet uden den foreskrevne tilladelse, var den foreskrevne sanktion, at salget var ugyldigt. Loven benaevnt »TGVG 1991« (4) indfoerte en bestemmelse, som gav Landesgrundverkehrsreferent, den regionale myndighed med ansvar for tilsyn med lovligheden af transaktioner vedroerende koeb og salg af fast ejendom, befoejelse til »at anlaegge sag med henblik paa at fastslaa, om en retshandel er ugyldig, naar der er grundlag for at antage, at der er tale om en proforma- eller omgaaelseshandel« (5).

Den anden lov, benaevnt »TGVG 1993« (6), traadte i stedet for den tidligere ordning. § 35, stk. 2, bestemte, at Landesgrundverkehrsreferent kunne goere proforma- og omgaaelseshandlers ugyldighed gaeldende (7). I medfoer af § 40 blev Landesgrundverkehrsreferents soegsmaalskompetence udvidet til at omfatte de handler, der var indgaaet paa tidspunktet for lovens ikrafttraeden. Det fastsattes i samme bestemmelse, at de handler, der var indgaaet foer denne dato, var reguleret af TGVG 1983.

Endelig indfoerte lovgiveren for delstaten Tyrol i 1996 en ny aendring, nemlig TGVG 1996 (8), som traadte i kraft den 1. oktober 1996. Forelaeggelseskendelsen naevner § 35, stk. 1, i denne lov, som gentager den tilsvarende bestemmelse i TGVG 1993, samt § 40, som fastsaetter nogle overgangsbestemmelser. Af betydning er navnlig § 40, stk. 5, som har foelgende ordlyd: »Landesgrundverkehrsreferents adgang til at indbringe soegsmaal i medfoer af § 35, stk. 1, omfatter tillige proforma- eller omgaaelseshandler, der er blevet indgaaet forud for denne lovs ikrafttraedelse. I sager i medfoer af § 35, stk. 1, hvis genstand er en proforma- eller omgaaelseshandel, der er blevet indgaaet foer den 1. januar 1994, finder TGVG 1983 anvendelse« (9).

3 Verfassungsgerichtshof afsagde to domme kort efter hinanden vedroerende denne lovgivning. Ved den foerste dom af 28. september 1996 blev TGVG 1991 erklaeret forfatningsstridig for saa vidt angaar aendringsbestemmelserne til TGVG 1983, som derefter blev ugyldige. Ved den anden dom af 10. december 1996 erklaerede Verfassungsgerichtshof TGVG 1993 forfatningsstridig, hvorefter de paagaeldende bestemmelser ikke laengere kunne anvendes paa verserende retssager, dog - som den forelaeggende ret har anfoert - med undtagelse af de retssager, der faldt ind under § 40, stk. 4, i TGVG 1996.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger i hovedsagen

4 De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for hovedsagen, indgaar i den ovenfor beskrevne sammenhaeng. Den 14. oktober 1983 indgik Beck Liegenschaftsverwaltungsgesellschaft mbH (herefter »Beck«) med hjemsted i Fieberbrunn (OEstrig) og Bergdorf Wohnbau GmbH (herefter »Bergdorf«) med hjemsted i Zell am See (ligeledes OEstrig) aftale om koeb af en lejlighed beliggende i Bezirk Kitzbuehel.

5 Ved sag anlagt den 28. marts 1994 ved Landesgericht Innsbruck nedlagde Landesgrundverkehrsreferent i medfoer af TGVG 1983 paastand om annullation af koebsaftalen mellem Beck og Bergdorf med den begrundelse, at der var tale om en proforma- eller omgaaelsesaftale. Det fremgaar dog ikke af forelaeggelseskendelsen, hvilke forhold der dannede grundlag for antagelsen om, at der var tale om en proforma- eller omgaaelseshandel. Landesgrundverkehrsreferent har afgivet naermere oplysninger herom i sit skriftlige indlaeg: Han har forklaret, at aktierne i det koebende selskab blev erhvervet af tyske statsborgere efter indgaaelsen af den omtvistede ejendomshandel. Omgaaelseshandlen skulle saaledes bestaa i, at det oestrigske selskab forhandlede koebet af og koebte ejerlejligheden, hvorefter tyske statsborgere erhvervede aktierne i dette selskab, hvorved den tyrolske lovgivning vedroerende udlaendinges erhvervelse af fast ejendom blev omgaaet. Disse faktiske omstaendigheder er imidlertid ikke senere blevet forklaret - og er endog ikke blevet naevnt - af den forelaeggende ret eller de oevrige parter, der har afgivet indlaeg.

Paastanden blev taget til foelge i foerste instans. De tabende parter ivaerksatte appel og anfaegtede antagelsen om, at der var tale om en omgaaelseshandel, og at Landesgrundverkehrsreferent havde soegsmaalskompetence. Ved dom af 28. juni 1995 stadfaestede Oberlandesgericht Innsbruck imidlertid foersteinstansens dom.

6 Der blev ivaerksat »revisionsanke« ved den forelaeggende ret til proevelse af appeldommen, hvilken revisionsanke indledningsvis stoettedes paa spoergsmaalet om Landesgrundverkehrsreferents soegsmaalskompetence.

Problemet er blevet fremstillet som foelger: Efter Verfassungsgerichtshofs afsigelse af de ovennaevnte domme kan TGVG 1983 og TGVG 1993 ikke laengere finde anvendelse i sagen. Ifoelge den forelaeggende ret er konsekvensen heraf, at forvaltningens soegsmaalskompetence kun kan baseres paa TGVG 1996, herunder de i § 40 fastsatte overgangsbestemmelser, som igen, for saa vidt angaar visse punkter i ordningen, henviser til bestemmelserne i den tidligere lovgivning fra 1983 og 1993. Naermere bestemt finder den tidligere lovgivning, som imidlertid blev anset for at stride mod den nationale forfatning, fortsat anvendelse i andre tilfaelde som foelge af den i § 40 i TGVG 1996 fastsatte henvisning. Det ville udelukkende vaere paa grundlag af bestemmelserne i sidstnaevnte lov, at Landesgrundverkehrsreferent kunne anerkendes at have soegsmaalskompetence i hovedsagen. Den forelaeggende ret har imidlertid anfoert, at der kan bestaa en modstrid mellem anvendelsen af bestemmelserne i TGVG 1996 og indholdet af tiltraedelsesaktens artikel 70. Denne bestemmelse giver Republikken OEstrig mulighed for i en overgangsperiode som undtagelse at opretholde sin gaeldende lovgivning vedroerende sekundaerboliger. Det fastsaettes dog i bestemmelsen, at undtagelsen udelukkende finder anvendelse paa lovgivning, der var gaeldende paa tidspunktet for tiltraedelsestidspunktet, hvorimod TGVG 1996 - som indeholder de bestemmelser, som angiveligt udgoer hjemlen til den administrative myndigheds befoejelse til at anlaegge hovedsagen - er indfoert efterfoelgende. Den forelaeggende ret spoerger derfor Domstolen, om TGVG 1996 henset til sagens omstaendigheder kan falde ind under den undtagelse, der er omhandlet i tiltraedelsesaktens artikel 70. Det praejudicielle spoergsmaal har foelgende ordlyd:

»Skal artikel 70 i akten vedroerende vilkaarene for Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europaeiske Union (tiltraedelsesakten), hvori det bestemmes, at Republikken OEstrig uanset bestemmelserne i de traktater, som danner grundlag for Den Europaeiske Union, kan opretholde sin gaeldende lovgivning om sekundaerboliger i en periode paa fem aar fra tiltraedelsen (1.1.1995), fortolkes saaledes, at overgangsbestemmelserne i § 40, stk. 2 og 5, i Tiroler Grundverkehrsgesetz af 1996, jf. Landesgesetzblatt fuer Tirol nr. 61/1996, der traadte i kraft den 1. oktober 1996, er omfattet af udtrykket gaeldende lovgivning, eller skal disse bestemmelser anses for ny lovgivning, saafremt bestemmelserne i tidligere udgaver af Tiroler Grundverkehrsgesetz ikke kan finde anvendelse paa den foreliggende sag som foelge af visse domme fra den oestrigske Verfassungsgerichtshof?«

Domstolens kompetence

7 Den oestrigske regering og Kommissionen er begge af den opfattelse, at Domstolen ikke boer svare paa det spoergsmaal, den forelaeggende ret har stillet. Forelaeggelseskendelsens beskrivelse af de retlige og faktiske omstaendigheder er ufuldstaendig og giver ikke Domstolen mulighed for at forstaa betydningen af spoergsmaalet eller dettes relevans for afgoerelsen af hovedsagen. Paa grundlag af de oplysninger, den forelaeggende ret har afgivet, fremstaar det rejste spoergsmaal derimod som vaerende fuldstaendig hypotetisk. Den foreliggende sag falder ikke ind under faellesskabsrettens anvendelsesomraade, eftersom den omtvistede handel blev indgaaet i 1983 og saaledes forud for Republikken OEstrigs tiltraedelse af Faellesskabet. Det goeres saaledes gaeldende, at faellesskabsretten ikke finder anvendelse ratione temporis. Hertil kommer, at alle de forhold, der er kendetegnende for den paagaeldende tvist, foreligger inden for den samme medlemsstat. Der er derfor tale om en tvist, der falder fuldstaendig uden for faellesskabsbestemmelsernes anvendelsesomraade.

8 Denne opfattelse maa efter min mening foelges. Domstolens praksis er entydig med hensyn til, at »det for at opnaa en fortolkning af faellesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er paakraevet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spoergsmaal« (10). Det krav, der paahviler den national ret, indebaerer, at denne udtoemmende skal beskrive de retlige og faktiske omstaendigheder for hovedsagen. Dette har det dobbelte formaal »at give medlemsstaternes regeringer samt andre beroerte parter mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen« (11) og at give Domstolen mulighed for at proeve sin egen kompetence til at besvare de spoergsmaal, den nationale ret har stillet (12). Det paahviler saaledes den nationale ret at vurdere noedvendigheden og relevansen af de praejudicielle spoergsmaal, den forelaegger for Domstolen, men Domstolen forbeholder sig at proeve denne vurdering med henblik paa at fastlaegge, om den fortolkning af faellesskabsbestemmelsen, retten har anmodet om, har »forbindelse med realiteten i sagen eller dennes genstand«, eller om »problemet er af hypotetisk karakter, og Domstolen ikke raader over de faktiske og retlige oplysninger, som er noedvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spoergsmaal« (13). Med andre ord oensker Domstolen at bevare en vis kontrol med, at den praejudicielle ordning anvendes korrekt, netop med henblik paa at sikre, at denne procedure faktisk bliver anvendt som et middel til retligt samarbejde. Systemet i EF-traktatens artikel 177 giver Domstolen mulighed for at give sin fortolkning til brug for afgoerelse af tvister, der indebaerer anvendelsen af faellesskabsbestemmelser. Det foelger heraf, at spoergsmaal, der udelukkende er af teoretisk eller hypotetisk interesse, ikke kan have betydning for sagens afgoerelse og derfor maa afvises.

9 Under disse omstaendigheder er det min opfattelse, at de strenge betingelser, der er fastsat i Domstolens praksis, ikke er opfyldt i sagen. Det stillede spoergsmaal angaar tiltraedelsesaktens artikel 70 og naermere bestemt omfanget af den midlertidige undtagelse, som blev tildelt Republikken OEstrig med hensyn til sekundaerboliger. Men anvendeligheden af den paagaeldende undtagelse afhaenger af den implicitte, men utvetydige betingelse om, at der foreligger en tilsidesaettelse af traktaten, som kan falde ind under anvendelsesomraadet for undtagelsen. Hvis der ikke er paaberaabt nogen tilsidesaettelse af de rettigheder, der er sikret ved traktaten, vil der naturligvis ikke vaere nogen grund til at paaberaabe sig den i artikel 70 fastsatte undtagelse i forbindelse med en paastaaet overtraedelse af faellesskabsretlige forpligtelser. Den nationale ret har imidlertid ikke indtaget dette standpunkt i denne sag. Det spoergsmaal, der er stillet i forelaeggelseskendelsen, har til formaal at fastslaa, om den undtagelse, der er fastsat i tiltraedelsesakten, ligeledes omfatter en lovgivning som den, der er anvendt i hovedsagen, men det er ikke anfoert, at rettigheder, der er sikret i faellesskabsretten, er tilsidesat. Det kan imidlertid logisk set kun vaere noedvendigt at anvende den paagaeldende undtagelse, saafremt der paastaas at vaere tilsidesat saadanne rettigheder. Den forelaeggende ret giver imidlertid ingen forklaringer i praemisserne paa, hvorfor den mener, at den i artikel 70 fastsatte undtagelse maa anvendes, og at det derfor er noedvendigt at stille det paagaeldende praejudicielle spoergsmaal.

10 Hertil kommer, at det ved en gennemgang af forelaeggelseskendelsen fremgaar, at sagen ikke har nogen forbindelse med faellesskabsretten: Den faste ejendom, der er genstand for tvisten ved den forelaeggende ret, er beliggende i OEstrig, og baade koeberen og saelgeren er oestrigske. Der er derfor tale om en sag, som har alle sine virkninger inden for en enkelt medlemsstat, og som foelge heraf ikke falder ind under faellesskabsrettens anvendelsesomraade (14). Under disse omstaendigheder ville Domstolens eventuelle svar paa det spoergsmaal, som er forelagt den, udelukkende vaere hypotetisk, eftersom det ville angaa fortolkningen af en bestemmelse, om hvilken man allerede ved, at den ikke finder anvendelse i hovedsagen.

Man kunne maaske naa frem til en anden konklusion ud fra synspunktet om, at ugyldighedspaastanden i hovedsagen er baseret paa en formodning om, at der foreligger en proformahandel - eller i hvert fald en omgaaelseshandel. Man kunne saaledes laegge til grund - saadan som Landesgrundverkehrsreferent har gjort det i sit skriftlige indlaeg (15) - at der med den paastaaede proformahandel faktisk er tale om en konstruktion, som skal daekke over, at det faktisk er en faellesskabsborger og ikke en oestriger, der er den egentlige koeber. Men som jeg allerede har naevnt, er der tale om et aspekt, der alene er naevnt, og end ikke er angivet udfoerligt, i Landesgrundverkehrsreferents skriftlige indlaeg, og der er slet ikke er henvist til dette i den forelaeggende rets bemaerkninger. Det kraeves imidlertid i henhold til Domstolens praksis, at den forelaeggende ret i anmodningen om praejudiciel afgoerelse giver en klar og udtoemmende beskrivelse af de retlige og faktiske omstaendigheder i hovedsagen, hvilket skyldes, at det kun er disse afgoerelser, der gives meddelelse om til de beroerte parter, herunder medlemsstaternes regeringer (16). Det er min opfattelse, at det i denne sag ikke er begrundet, at Domstolen indlader sig paa hypotetiske rekonstruktioner, som forelaeggelseskendelsen ikke indeholder oplysninger om, og hvorom de beroerte regeringer ikke har mulighed for at goere deres standpunkt gaeldende. Dette gaelder i endnu hoejere grad, eftersom Domstolen udviser forsigtighed, naar der foreligger en risiko for, at den svarer paa hypotetiske spoergsmaal, hvilket skal tjene til, at den effektive virkning af den praejudicielle forelaeggelsesordning sikres, idet denne ellers ville blive anvendt til uvedkommende formaal.

11 Det er som foelge heraf min opfattelse, at Domstolen ikke boer svare paa anmodningen om praejudiciel afgoerelse som formuleret af den forelaeggende ret. En eventuel fortolkende afgoerelse fra Domstolen ville - henset til forelaeggelseskendelsens ordlyd - angaa en rent intern sag, eftersom hovedsagen ikke synes at vedroere interesser, der kan goere krav paa beskyttelse efter faellesskabsretten (17). Det fortolkningsspoergsmaal, som den forelaeggende ret har rejst, modsvarer saaledes oejensynligt ikke »et objektivt behov i relation til den afgoerelse, der skal traeffes af den nationale ret« (18), som det imidlertid kraeves i henhold til Domstolens praksis. Naar der ikke foreligger et saadant behov, indtager Domstolen klart det standpunkt, at den ikke har kompetence til at besvare det praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt den af den nationale ret (19).

Realiteten

12 For det tilfaelde, at Domstolen maatte finde, at den alligevel boer besvare den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse, skal jeg foretage en gennemgang af spoergsmaalets realitet.

Den problemstilling, den forelaeggende ret har forelagt, er hovedsagelig den, som allerede er blevet forelagt Domstolen i Konle-sagen. Jeg skal i den forbindelse derfor alene gentage de bemaerkninger, som jeg fremsatte i denne sag (20). Det problem, der skal tages stilling til, er naermere bestemt, om en lovgivning fra tiden efter Republikken OEstrigs tiltraedelse af Faellesskabet - i det omfang, den henviser til retsforskrifter fra tiden forud for tiltraedelsen - kan falde ind under anvendelsesomraadet for den undtagelsesbestemmelse, der er fastsat i tiltraedelsesaktens artikel 70. Det fastsaettes i denne bestemmelse, at »[u]anset bestemmelserne i de traktater, som danner grundlag for Den Europaeiske Union, kan Republikken OEstrig opretholde sin gaeldende lovgivning om sekundaerboliger i en periode paa fem aar fra tiltraedelsen«. Det skal derfor undersoeges, om en lovgivning som TGVG 1996, der med sikkerhed er vedtaget efter tiltraedelsen, alligevel kan henhoere under den lovgivning, som artikel 70 giver mulighed for at opretholde.

Svaret er efter min opfattelse benaegtende. Som jeg tidligere har haft lejlighed til at praecisere i forslaget til afgoerelse i Konle-sagen, er der tale om en undtagelsesbestemmelse, som ifoelge Domstolens praksis skal fortolkes indskraenkende (21). Bestemmelsen har til formaal at fritage den oestrigske stat for ansvar, hvis den i den tilladte periode opretholder sin lovgivning om sekundaerboliger. Undtagelsen er saaledes fastsat paa grundlag af de bestemmelser, der var gaeldende paa tiltraedelsestidspunktet. Dette indebaerer, at de bestemmelser, der vedtages af den tyrolske delstatsregering efter dette tidspunkt, falder uden for artikel 70's anvendelsesomraade og derfor noedvendigvis skal overholde alle de faellesskabsretlige forpligtelser, som Republikken OEstrig ville have vaeret fritaget for, hvis undtagelsesbestemmelsen havde fundet anvendelse. TGVG 1996 er tidsmaessigt med sikkerhed vedtaget efter Republikken OEstrigs tiltraedelse af Faellesskabet. Jeg mener heller ikke, at man kan goere gaeldende, at den kun indeholder helt formelle aendringer af den ordning, der tidligere var gaeldende, og i det vaesentlige ikke aendrer bestemmelserne. TGVG 1996 indfoerer nemlig en generel forpligtelse til at indhente tilladelse til erhvervelse af fast ejendom og giver ogsaa den kompetente administrative myndighed befoejelse til at give tilladelse til erhvervelse af de paagaeldende faste ejendomme i henhold til en forkortet procedure, som ikke fandtes ved tiltraedelsen (22). Ophaevelsen af den procedure, hvorefter der skulle afgives en erklaering, og som tidligere var fastsat i TGVG 1993, og indfoerelsen af en tilladelsesprocedure, der gaelder for alle, har yderligere indskraenket mulighederne for at overdrage fast ejendom. Af tidsmaessige grunde og som foelge af sit normative indhold kan TGVG 1996 saaledes ikke anses for at udgoere en del af den nationale lovgivning, som var gaeldende paa tidspunktet for tiltraedelsen, og som er omfattet af den i artikel 70 tildelte undtagelse.

Forslag til afgoerelse

13 I lyset af ovenstaaende bemaerkninger skal jeg foreslaa, at Domstolen traeffer foelgende afgoerelse:

Anmodningen om praejudiciel afgoerelse, som er indgivet af Oberster Gerichtshof ved kendelse af 28. august 1997, afvises.

(1) - EFT 1994 C 241, s. 21.

(2) - Artikel 70 bestemmer: »Uanset bestemmelserne i de traktater, som danner grundlag for Den Europaeiske Union, kan Republikken OEstrig opretholde sin gaeldende lovgivning om sekundaerboliger i en periode paa fem aar fra tiltraedelsen.«

(3) - Tiroler Grundverkehrsgesetz af 18.10.1983.

(4) - Tiroler Grundverkehrsgesetz af 3.7.1991.

(5) - Jf. § 16a, stk. 1. I lovens afsluttende bestemmelser bestemmes det, at loven ogsaa finder anvendelse paa »proforma- og omgaaelseshandler, der er indgaaet paa tidspunktet for denne lovs ikrafttraeden«.

(6) - Tiroler Grundverkehrsgesetz af 7.7.1993.

(7) - Denne bestemmelse foreskriver, at »Landesverkehrsreferent kan anlaegge sag til fastlaeggelse af, at en retshandel er ugyldig, navnlig naar der er tale om en proforma- eller omgaaelseshandel ...«.

(8) - Tiroler Grundesverkehrsgesetz af 3.7.1996.

(9) - Det fastsaettes i resten af bestemmelsen:

»2. I sager angaaende handel med fast ejendom, som verserede pr. 1. januar 1994, finder de materielle bestemmelser i TGVG 1983 fortsat anvendelse. Vedroerende myndighedernes kompetence og sagsbehandlingen gaelder bestemmelserne i denne lov.

3. Med hensyn til handler og overdragelser, der er indgaaet foer den 1. januar 1994, anvendes TGVG 1983 fortsat med hensyn til materiel ret. Vedroerende myndighedernes kompetence og sagsbehandlingen gaelder bestemmelserne i denne lov.

4. Overtraedelser af TGVG 1983, der er begaaet foer den 1. januar 1994, straffes i henhold til TGVG 1983. Overtraedelser i henhold til TGVG, LGBl. nr. 82/1993, som er begaaet efter denne lovs ikrafttraeden, straffes i henhold til TGVG, LGBl. nr. 82/1993.

...

6. §§ 34 og 35 finder ligeledes anvendelse paa handler, som allerede er indfoert i tingbogen, og hvortil der kraevedes en tilladelse i medfoer af TGVG 1983.«

(10) - Jf. dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6, og kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, praemis 4, af 30.6.1997, sag C-66/97, Banco de Fomento e Exterior, Sml. I, s. 3757, praemis 7, af 30.4.1998, forenede sager C-128/97 og C-137/97, Testa og Modesti, Sml. I, s. 2181, praemis 5, og af 8.7.1998, sag C-9/98, Agostini, Sml. I, s. 4261, praemis 4.

(11) - Jf. bl.a. Testa og Modesti-kendelsen, praemis 6.

(12) - Jf. dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, praemis 25.

(13) - Dom af 16.1.1997, sag C-134/95, USSL nr. 47 di Biella, Sml. I, s. 195, praemis 12.

(14) - Faellesskabsrettens manglende anvendelighed paa forhold, der udelukkende er interne, fremgaar af Domstolens faste praksis, jf. bl.a. dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 37, af 28.1.1992, sag C-332/90, Steen, Sml. I, s. 341, praemis 9, af 16.2.1995, forenede sager C-29/94-C-35/94, Aubertin m.fl., Sml. I, s. 301, praemis 9, og dommen i sagen USSL nr. 47 di Biella, praemis 19.

(15) - Landesgrundverkehrsreferent drager ingen retlige konsekvenser af denne bemaerkning, eftersom han selv stoetter argumentet om, at Domstolen mangler kompetence til at besvare spoergsmaalet, idet han med rette har gjort gaeldende, at den omtvistede ejendomshandel vedroerte to oestrigske selskaber, hvorfor der er tale om et helt internt anliggende i en medlemsstat.

(16) - Det praeciseres i retspraksis, at »det paahviler Domstolen at overvaage, at denne mulighed bevares, naar henses til, at det er forelaeggelsesbeslutningerne, der meddeles de paagaeldende parter«, jf. dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81, 142/81 og 143/81, Holdijk m.fl., Sml. s. 1299, praemis 6, og kendelse af 23.3.1995, sag C-458/93, Saddik, Sml. I, s. 511, praemis 13, af 7.4.1995, sag C-167/94, Grau Gomis m.fl., Sml. I, s. 1023, praemis 10, af 21.12.1995, sag C-307/95, Max Mara, Sml. I, s. 5083, praemis 8 og 20, og af 20.3.1996, sag C-2/96, Sunino og Data, Sml. I, s. 1543, praemis 5.

(17) - Dette anbringende daekker efter min mening det anbringende, der er fremsat af den oestrigske regering og Kommissionen, om, at faellesskabsretten er uanvendelig i den foreliggende sag ratione temporis. Jeg mener ikke, at der er tvivl om, at de forhold, der diskuteres i hovedsagen, vedroerer tiden foer Republikken OEstrigs tiltraedelse af Faellesskabet. Domstolen har imidlertid i forbindelse med en problemstilling, der svarer til den foreliggende, i dom af 2.10.1997 (sag C-122/96, Saldanha, Sml. I, s. 5325, praemis 14) fastslaaet, at faellesskabsretten ogsaa finder anvendelse paa forhold forud for Republikken OEstrigs tiltraedelse, eftersom virkningerne af disse tidligere situationer bestaar og fortsaetter efter tiltraedelsen, hvilket i denne sag goer det problematisk at antage standpunktet om, at det ikke er muligt at anvende faellesskabsretten ratione temporis. Der er efter min opfattelse i alle tilfaelde tale om et helt irrelevant anbringende, naar henses til, at de anfoerte betragtninger vedroerende den manglende mulighed for at anvende faellesskabsretten ratione materiae efter min mening er tilstraekkelige til at begrunde, at den praejudicielle forelaeggelse ikke kan antages til realitetsbehandling.

(18) - Testa og Modesti-kendelsen, praemis 17.

(19) - Jf. dom. af 9.10.1997, sag C-291/96, Grado og Bashir, Sml. I, s. 5531, praemis 16 og 17, og kendelse af 16.5.1994, sag C-428/93, Monin Automobiles, Sml. I, s. 1707, praemis 15 og 16.

(20) - Jf. forslag til afgoerelse af 23.2.1999 i den for Domstolen verserende Konle-sag (C-302/97).

(21) - Jf. dom af 3.12.1998, sag C-233/97, KappAhl, Sml. I, s. 8069, praemis 15 og 21.

(22) - TGVG 1993 fastsatte i det vaesentlige krav om tilladelse til koeb, hvilket dog ikke gjaldt for oestrigske statsborgere, som erklaerede, at de ikke havde til hensigt at oprette en sekundaer bolig i den paagaeldende faste ejendom. For saa vidt angaar udlaendinge var det bestemt, at der kun blev meddelt tilladelse, hvis erhvervelsen ikke paavirkede den oestrigske stats oekonomiske interesser og ikke var i strid med oekonomiske, sociale eller kulturelle interesser.