ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Harmoniseringskontoret har medgivet, at den fremgangsmåde, som appelkammeret har anvendt – til trods for at den er i overensstemmelse med begrebet fornødent særpræg, som finder anvendelse i henhold til EU-retten – vanskeligt kan forenes med de særlige forhold, der er forbundet med den såkaldte »udvidede« form for søgsmål vedrørende foranstaltninger på grund af utilbørlig udnyttelse og med de afgørelser, der er truffet af Det Forenede Kongeriges domstole. Det materiale, som sagsøgeren har indsendt til sagsakterne, godtgør imidlertid ikke, at basmati-ris af kundekredsen i Det Forenede Kongerige anses for at have et »åbenlyst renommé« på grund af sine særlige kvaliteter, hvilket kriterium kan udledes af retspraksis fra Det Forenede Kongerige. Harmoniseringskontoret har medgivet, at appelkammeret ikke har givet nogen udtrykkelig henvisning i denne henseende. Det fremgår imidlertid af appelkammerets undersøgelse, at hvis det udtrykkeligt havde taget stilling til dette spørgsmål, ville det kunne fastslå, at beviserne i sagen ikke ville gøre det muligt at forbinde tegnet BASMATI med et »åbenlyst renommé«. Endelig har Harmoniseringskontoret for fuldstændighedens skyld anført, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet var indehaver af en »goodwill«, eller at det ville lide et tab i denne henseende. Harmoniseringskontoret har konkluderet, at såfremt det antages, at appelkammerets standpunkt for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt det traditionelle begreb om fornødent særpræg som et forhold, der gør det muligt at identificere varernes handelsmæssige oprindelse, ligeledes finder anvendelse i tilfælde, hvor der er tale om den såkaldte »udvidede« form for foranstaltninger på grund af utilbørlig udnyttelse, ikke er korrekt, er beviserne i sagen ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at den relevante kundekreds i Det Forenede Kongerige anser tegnet BASMATI for at have et »åbenlyst renommé«.
53

Som anført af generaladvokat Bot kan Kommissionen herved ikke kritiseres for ikke at have udvist omhu med hensyn til de to pågældende virksomheder. De forhold, under hvilke Kommissionen stillede spørgsmålene til virksomhederne, og de tidsfrister, de fik til at udfylde spørgeskemaerne, gjorde det muligt at besvare dem, således at deres manglende svar alene skyldes virksomhederne selv, navnlig da Kommissionen ikke råder over pressionsmidler over for virksomheder i tredjelande, der gør det muligt for den at tvinge disse til samarbejde (generaladvokat Bots forslag til afgørelse GLS, nævnt i præmis 39 ovenfor, EU:C:2011:636, punkt 115 og 116).
49

De supplerende bevisdokumenter, som Rådet har fremlagt, og som er af senere dato end de anfægtede retsakter, viser endvidere, at sagsøgeren har været genstand for en indledende efterforskning registreret efter vedtagelsen af disse retsakter og samme dag som deres offentliggørelse. Det er således end ikke godtgjort, at sagsøgeren på tidspunktet for vedtagelsen af de anfægtede retsakter var genstand for en egentlig »straffesag«, end ikke på stadiet for en indledende efterforskning. Det følger heraf, at opførelsen af sagsøgerens navn på listen som en »[p]erson, der er genstand for en straffesag« er fejlagtig. Rådet har i øvrigt under retsmødet som svar på spørgsmålet om tilbagetrækningen af de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren ikke givet nogen forklaring på denne tilbagetrækning.
131

Med det tredje anbringende har Kongeriget Nederlandene foreholdt Kommissionen, at den har tilsidesat princippet om omhu, sammenholdt med artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 729/70 og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, da den ikke inden den 16. oktober 2006 havde truffet afgørelse om de i Centramelk-sagen omhandlede fordringer, og da disse fordringer var blevet tilskrevet Fællesskabet. Kongeriget Nederlandene har i denne henseende for det første anført, at Kommissionen i tide burde have taget hensyn til de oplysninger, som de nederlandske myndigheder havde fremsendt, særligt i skrivelsen af 4. oktober 2006. Eftersom det fremgik af disse oplysninger, at bortset fra et af de ni individuelle tilfælde af svig i Centramelk-sagen havde de pågældende fordringer kunnet inddrives, hvilket i øvrigt allerede var blevet fastslået på tidspunktet for den særlige meddelelse af 10. juli 2003, burde Kommissionen have truffet en afgørelse vedrørende otte af disse tilfælde inden den 16. oktober 2006. Den burde i det mindste have begrundet sit afslag på at vedtage en sådan afgørelse. Skrivelsen af 23. oktober 2006 indeholdt dog ikke nogen form for begrundelse. Kongeriget Nederlandene har for det andet anført, at Kommissionen under den administrative procedure, der førte til vedtagelse af den anfægtede afgørelse, undlod at genoverveje sin holdning og blot henviste til tidligere holdninger, der var forældede. Kommissionen har således ikke udvist omhu, særligt ikke i forbindelse med forligsproceduren. Kongeriget Nederlandene har for det tredje anført som svar på en påstand fremsat af Kommissionen, hvorefter dette anbringende bør afvises, at det ikke kan foreholdes det, at det ikke har anlagt søgsmål mod beslutning 2007/327, da denne kun vedrørte hovedstolen og ikke renterne.
106

I lighed med det, som appelkammeret har anført i den anfægtede afgørelses punkt 35, og det, som Harmoniseringskontoret og intervenienten har anført, skal det fastslås, at sagsøgeren i den foreliggende sag – ud over intervenientens ikke underbyggede konstatering, hvorefter udtrykket »port charlotte« udgør »et kendt sted for et særligt destilleri på øen Islay« – ikke har godtgjort, at det nævnte udtryk betegnede et allerede berømt eller kendt geografisk sted i de berørte kundekredse for whisky, og at der var et behov for at friholde dette udtryk for andre whiskyproducenter med samme oprindelse som geografisk oprindelsesbetegnelse. Sagsøgeren har tværtimod selv erkendt oprindeligt at have afstået fra at påberåbe sig den absolutte registreringshindring i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, fordi sagsøgeren ikke kendte til, at det omtvistede varemærke henviste til et særligt sted. Sagsøgeren har heller ikke godtgjort, at det omtvistede varemærke kunne anvendes som betegnelse for et geografisk sted for andre whiskyer, eller at de berørte kundekredse – uanset den relevante kundekreds’ oprindelse og sprogkundskaber – i givet fald i fremtiden kunne skabe en forbindelse med denne varekategori. Det er således ikke blevet godtgjort, at der foreligger en almen interesse i at friholde udtrykket »port charlotte« til at betegne andre whiskyer end dem, som intervenienten fremstiller, eller et behov for andre whiskyproducenter til at råde frit over en sådan betegnelse.
129

Sagsøgeren har for det første anført, at den omstændighed, der er nævnt i de anfægtede afgørelser, at adgangen til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet allerede er mulig, og at beslutningsprocesserne kun har til formål at forbedre denne, ikke i sig selv betyder, at der ikke foreligger en mere tungtvejende interesse i udbredelsen af de ønskede dokumenter. For det andet udgør den gennemsigtighed, der er nødvendig for forståelsen af lovgivningsprocessen, i sig selv en offentlig interesse, som skal beskyttes, navnlig på de områder, som de omhandlede to konsekvensanalyser er en del af. For det tredje har Kommissionen undladt at tage hensyn til denne offentlige interesse og udelukkende støttet sig på risikoen for indgriben i Kommissionens beslutningsprocesser, hvilket sagsøgeren også har bestridt. For det fjerde har offentligheden en interesse i at forstå og følge udviklingen af konsekvensanalyser, der danner grundlag for lovforslag, for at være i stand til at udøve sin ret til deltagelse i de demokratiske processer ved at skabe en offentlig debat. Alene udbredelsen i forbindelse med Kommissionens vedtagelse af lovforslaget af de studier, som ligger til grund for afgørelse, vil dog være utilstrækkeligt i denne henseende, og dette navnlig såfremt Kommissionen ikke tager noget initiativ efter konsekvensanalysen. Sagsøgeren har desuden i sine replikker tilføjet dels, at sagsøgeren, i modsætning til det, som Kommissionen har gjort gældende i sine skriftlige indlæg, ikke selv hverken tjener eller repræsenterer nogen offentlig interesse, men tjener og repræsenterer den almene interesse, hvorfor sagsøgerens begæring om aktindsigt ikke skal forstås som en rent privat interesse, dels at Den Europæiske Ombudsmand har anerkendt, at der foreligger en særlig offentlig interesse i at forstå og undersøge de alternativer, som ikke er blevet valgt.
90

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det med tilstrækkelig klarhed fremgår af sagsakterne, at sagsøgeren siden starten af 2005 havde til hensigt at flytte tilbage til Egypten for at bo og arbejde dér, men at det aldrig lykkedes hende at finde et arbejde i dette land som følge af delegationens vedvarende manglende udlevering af »estemara 6«-blanketten i hendes navn, og at hun som følge heraf var nødt til at bo og arbejde i Belgien. Hvad angår sidstnævnte punkt skal det indledningsvis understreges, at i modsætning til hvad EEAS gør gældende flere steder i dens skriftlige indlæg, var det ikke et personligt ønske, der bevirkede, at sagsøgeren valgte at blive i Belgien efter 2005, men derimod på grund af det, hun med egne ord kalder »fastfrysningen af den administrative situation«. Den omstændighed, at hun nogle år herefter besluttede sig for endeligt at bosætte sig i Belgien og søge belgisk statsborgerskab, er først og fremmest et udtryk for, at hun opgav på grund af delegationens manglende reaktion på alle hendes anmodninger om udstedelse af »estemara 6«-blanketten i hendes navn, og hendes ønske om i videst muligt omfang at begrænse de tab, som hun mente, at hun ville komme til at lide.
18

Formålet med artikel 15, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 – hvorved det undgås at kræve en nøje overensstemmelse mellem den benyttede form af varemærket og den form, hvorunder mærket er blevet registreret – er at gøre det muligt for varemærkeindehaveren at foretage de variationer af tegnet i forbindelse med dettes erhvervsmæssige udnyttelse, som uden at ændre dets særpræg muliggør en bedre tilpasning til kravene til markedsføring af og reklame for de produkter eller tjenesteydelser, der er tale om. I overensstemmelse med bestemmelsens formål må dens materielle anvendelsesområde anses for at være begrænset til de situationer, hvor det tegn, som indehaveren af et varemærke konkret har benyttet til at betegne de varer eller de tjenesteydelser, for hvilke det er blevet registreret, udgør den form, hvorunder dette samme varemærke udnyttes erhvervsmæssigt. I sådanne situationer, hvor det i handelen benyttede tegn kun på ubetydelige punkter adskiller sig fra den form, hvorunder det er blevet registreret, således at de to tegn kan betragtes som i det store og hele ens, bestemmer den ovennævnte bestemmelse, at forpligtelsen til at bruge det registrerede varemærke kan opfyldes ved at fremlægge bevis for brugen af det tegn, der udgør den i handelen benyttede form af varemærket (dom af 10.6.2010, Atlas Transport mod KHIM – Hartmann (ATLAS TRANSPORT), T-482/08, EU:T:2010:229, præmis 30, af 21.6.2012, Fruit of the Loom mod KHIM – Blueshore Management (FRUIT), T-514/10, EU:T:2012:316, præmis 28, og af 12.3.2014, Borrajo Canelo mod KHIM – Tecnoazúcar (PALMA MULATA), T-381/12, EU:T:2014:119, præmis 26).
44

I denne forbindelse følger det af artikel 71, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1698/2005, at medlemsstaterne har beføjelse til at fastsætte »[r]eglerne for udgifters støtteberettigelse« med hensyn til støtte til landdistriktsudvikling gennem ELFUL. Selv om denne artikel indikerer, at medlemsstaterne med henblik herpå i princippet skal vedtage generelle regler, følger det imidlertid ikke af den grund, at medlemsstaterne råder over en ubegrænset skønsbeføjelse til at fastsætte disse regler, eller at disse skal have et bestemt indhold. Medlemsstaterne er frem for alt ansvarlige for at overholde de betingelser og begrænsninger, der fremgår af de EU-regler, der specifikt finder anvendelse i denne forbindelse og endog udgør det konkrete retsgrundlag for den omhandlede lovgivningsmæssige handling. Dette er tilfældet for artikel 55, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 1974/2006, der udgør en lex specialis i forhold til artikel 71, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1698/2005, men imidlertid overlader en betydelig skønsbeføjelse til medlemsstaterne (jf. præmis 33 ovenfor). Selv om artikel 5, stk. 7, i samme forordning, hvorefter »[m]edlemsstaterne sørger for, at operationer, der finansieres af ELFUL, er i overensstemmelse med [TEUF]«, sammenholdt med artikel 310, stk. 5, TEUF, artikel 317, stk. 1, TEUF og artikel 4, stk. 3, TEU, på samme måde kræver, at de nationale myndigheder samarbejder loyalt med Kommissionen for at gennemføre EU-budgettet i overensstemmelse med princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning, fremkommer disse generelle forpligtelser ikke med en formålstjenlig præcisering med hensyn til den omtvistede fortolkning af artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 1974/2006.
66

Det må imidlertid for det første fastslås, at denne faktura er angivet i såvel amerikanske dollars (108173,76 USD) som franske francs (717289,39 FRF), og at sagsøgeren ikke har bevist, at denne faktura skulle have været betalt i amerikanske dollars. Det bemærkes i denne henseende, at selv om det efter artikel 5 i forordning nr. 111/1999 kræves, at et bud for at komme i betragtning skal udtrykkes i euro, foreskriver denne forordning intet om betalingsmetoderne for betaling af fakturaer. Bestemmelserne i forordning nr. 111/1999 fastsætter således ikke, at betaling for leveringerne foretages i en bestemt valuta. Det skal i øvrigt bemærkes, at den valuta, der var gældende på tidspunktet for kontraktens indgåelse den 24. september 1999, var franske francs.
62

Denne bestemmelse skal fortolkes således, at muligheden for at indgive et tilsvarende dokument ikke kun angår fornyelsesbeviset, men både registreringsbeviset og fornyelsesbeviset. Kravet om at forelægge registreringsbeviset er nemlig ikke et mål i sig selv, men har til hensigt at gøre det muligt for Harmoniseringskontoret at have et troværdigt bevis for eksistensen af det varemærke, som indsigelsen støttes på. Det skal bemærkes, at det første punktum i regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 fastsætter, at den indsigende part skal indgive »dokumentationen« for sit ældre varemærkes eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang, og at det andet punktum i regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 kun er en præcisering af de dokumenter, som skal fremlægges for at indgive denne »dokumentation«. En formålsfortolkning af regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 gør det derfor muligt at fastslå, at det i sidste ende er afgørende, at Harmoniseringskontoret har en troværdigt »dokumentation« for eksistensen, gyldigheden og beskyttelsesomfanget af det ældre varemærke, som en indsigelse støttes på.
65

Sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for – fra de beviser, som sagsøgeren fremlagde – ikke at have udledt den høje grad af særpræg, som det ældre varemærke har opnået. Ligeledes har sagsøgeren også kritiseret appelkammeret for ikke at have været tilstrækkelig fokuseret på den italienske forbruger under sin vurdering. Sagsøgeren er desuden af den opfattelse, at den relevante kundekreds er tilbøjelig til at forkorte det ansøgte varemærke, når den vil huske eller vil nævne de omhandlede varer. Sagsøgeren er også af den opfattelse, at det ansøgte varemærkes ord »stick«, »gli originali« og »fratelli beretta 1812« ikke vil blive opfattet som så vigtige bestanddele som det nævnte varemærkes bestanddel »minimini«. Ifølge sagsøgeren er denne sidstnævnte bestanddel, foruden at være uden betydning, den mest læselige bestanddel af dette varemærke. Således skulle appelkammeret have betragtet den omhandlede bestanddel som den mest dominerende bestanddel i det helhedsindtryk, som det ansøgte varemærke fremkalder, eller det skulle i det mindste have anerkendt dens selvstændige adskillelsesevne. Appelkammeret begik derfor en fejl ved at udelukke, at der forelå en risiko for forveksling.
19

Kommissionen har i punkt 12.9.1 i den sammenfattende rapport anført, at den slovenske ordning gav landbrugere mulighed for i arealdeklarationen at medtage lange og smalle græsarealer, som hovedsageligt var omgivet af agerjord, med den konsekvens, at en bedrifts landbrugsarealers overflade bliver støtteberettiget. Ifølge denne rapport kunne dette medføre anomalier i målingerne og dermed i godkendelsen af parceller, som ikke opfylder den minimumsoverflade, som et landbrugsareal skal opfylde, hvilket er 0,1 ha i Slovenien i henhold til artikel 14, stk. 4, i Kommissionens forordning (EF) nr.796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (EUT L 141, s. 18) og artikel 13, stk. 9, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT L 316, s. 65). For at illustrere den kunstige form af en grafisk landbrugsparcel har Kommissionen henvist til parcel nr. 127810, benævnt »Medja« (herefter »Medja-parcellen«). Kommissionen har videre anført, at vanskeligheden ikke ligger i selve de små parceller, men i den uhensigtsmæssige karakter af den fremgangsmåde, som blev fulgt for at udpege de landbrugere, som i deres deklaration medtog grunde for at sikre, at de parceller, som ikke opfyldte den krævede tærskel, blev støtteberettiget. Henset til kravene i artikel 30 i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT L 30, p. 16), og i mangel af en egnet kontrolprocedure med henblik på at finde og udelukke disse landbrugsparceller, konstaterede Kommissionen i den sammenfattende rapport, at der forelå en risiko for de pågældende landbrugsfonde. Endelig fandt Kommissionen i punkt 12.9.3 i den sammenfattende rapport, at i betragtning af, at de slovenske myndigheder ikke havde godtgjort det af disse myndigheder anførte om, at de lange og smalle arealer udelukkende eksisterede i permanente græsarealer, udgjorde alle de grafiske landbrugsparceller vedrørende arealer, der er på mellem 0,10 ha og 0,15 ha, en risiko.
43

Det skal indledningsvis bemærkes, at ordningen for registrering af et EF-varemærke støttes på princippet om »første ansøger«, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 207/2009. I henhold til dette princip kan et tegn kun registreres som EF-varemærke, for så vidt som et ældre varemærke ikke er til hinder herfor, uanset om der er tale om et EF-varemærke, et varemærke, der er registreret i en medlemsstat eller ved Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret, et varemærke, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat, eller et varemærke, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i Den Europæiske Union. Med forbehold for en eventuel anvendelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 er tredjemands brug alene af et ikke registreret varemærke ikke til hinder for, at et identisk eller lignende varemærke registreres som EF-varemærke for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art (dom af 11.7.2013, SA.PAR. mod KHIM – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI), T-321/10, Sml., EU:T:2013:372, præmis 17). Det samme gælder principielt for tredjemands brug af et varemærke registreret uden for Unionen (dom af 21.3.2012, Feng Shen Technology mod KHIM – Majtczak (FS), T-227/09, Sml., EU:T:2012:138, præmis 31).
38

Det bemærkes, at selv om Rådet har en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de generelle kriterier, der skal tages i betragtning med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, indebærer den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre eller fastholde en bestemt persons navn på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktisk grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde nævnte afgørelse, på en tilstrækkelig præcis og konkret måde (jf. dom af 21.4.2015, Anbouba mod Rådet, C-605/13 P, Sml., EU:C:2015:248, præmis 41 og 45 og den deri nævnte retspraksis).
62

Hvad indledningsvis angår Unionens retsinstansers kompetence bemærkes, at artikel 275, stk. 2, TEUF udtrykkeligt bestemmer, at som undtagelse til bestemmelserne i artiklens stk. 1 har Unionens retsinstanser kompetence til at »træffe afgørelse i sager anlagt på de betingelser, der fremgår af artikel 263, stk. 4, [TEUF] vedrørende prøvelsen af lovligheden af afgørelser om restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer vedtaget af Rådet på grundlag af afsnit V, kapitel 2, i [EU-]traktaten«. Bestemmelsen omfatter således i modsætning til, hvad Rådet har gjort gældende, alle Rådets afgørelser vedrørende restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer på grundlag af afsnit V, kapitel 2, i EU-traktaten, uden at sondre mellem, om det drejer sig om afgørelser med generel rækkevidde eller individuelle afgørelser. Særligt udelukker den ikke muligheden for – inden for rammerne af et processkrift om tilpasning af påstandene – at anfægte lovligheden af en generel bestemmelse til støtte for et annullationssøgsmål til prøvelse af en individuel restriktiv foranstaltning (jf. i denne retning dom af 4.9.2015, NIOC m.fl. mod Rådet, T-577/12, under appel, EU:T:2015:596, præmis 93 og 94).