Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 17. september 1996. - Konsumentombudsmannen (KO) mod De Agostini (Svenska) Förlag AB (C-34/95) og TV-Shop i Sverige AB (C-35/95 og C-36/95). - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Marknadsdomstolen - Sverige. - 'Direktivet om 'fjernsyn uden grænser' - Fjernsynsreklame udsendt fra en medlemsstat - Forbud mod vildledende reklame - Forbud mod reklame, der henvender sig til børn. - Forenede sager C-34/95, C-35/95 og C-36/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-03843



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 De foreliggende sager, hvori Marknadsdomstolen, Stockholm, har fremsat begaeringer om praejudiciel afgoerelse, drejer sig om, hvorvidt nogle restriktioner, der i svensk lovgivning opstilles for fjernsynsreklamer, er forenelige med faellesskabsretten.

2 I alle tre sager for Marknadsdomstolen har Konsumentombudsmannen (forbrugerombudsmanden) i det vaesentlige nedlagt paastand om, at det forbydes de sagsoegte selskaber fortsat at benytte bestemte reklameformer.

3 Sagerne angaar fjernsynsreklamer, som haevdes at vaere i strid med forbud i svensk lovgivning mod (i den foerste sag) fjernsynsreklamer, der er beregnet paa at fange opmaerksomheden hos boern under 12 aar, og (i alle tre sager) markedsfoering, der er utilboerlig over for forbrugere eller erhvervsdrivende. De reklamer, sagerne drejer sig om, er blevet udsendt i Sverige paa forskellige tv-kanaler, nogle fra Det Forenede Kongerige og andre fra Sverige.

De nationale retsforskrifter

4 I marknadsfoeringslagens (1) § 2 bestemmes det, at Marknadsdomstolen i tilfaelde, hvor en erhvervsdrivende ved markedsfoering af en vare, en tjenesteydelse eller et andet gode foretager en reklamering eller anden handling, som, fordi den er i strid med god forretningsskik eller paa anden vis, er utilboerlig over for forbrugere eller erhvervsdrivende, kan forbyde den paagaeldende at fortsaette dermed eller at foretage nogen anden lignende handling.

5 Bestemmelsen finder ogsaa anvendelse paa fjernsynsudsendelser via satellit inden for Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade.

6 Har en erhvervsdrivende i sin markedsfoering undladt at give oplysninger, som har saerlig betydning for forbrugerne, kan Marknadsdomstolen i henhold til marknadsfoeringslagens § 3 bl.a. paalaegge den erhvervsdrivende at give saadanne oplysninger i forbindelse med markedsfoeringen.

7 I forarbejderne til marknadsfoeringslagen hedder det, at loven skal finde anvendelse paa enhver markedsfoering, der rettes til almenheden i Sverige, ogsaa selv om den bestaar af f.eks. reklamer, som er produceret i udlandet, men som sendes fra udlandet til modtagere i Sverige.

8 I radiolagens (2) § 11 bestemmes det, at en fjernsynsreklame, der udsendes i reklamesendetiden i tv, ikke maa vaere beregnet paa at fange opmaerksomheden hos boern under 12 aar. Det fremgaar af den svenske regerings indlaeg, at dette forbud ogsaa omfatter kabel-tv (3) og satellitudsendelser (4). Der synes at vaere enighed mellem alle sagens parter om, at radiolagen ikke direkte finder anvendelse paa fjernsynsudsendelser fra udlandet.

9 Marknadsdomstolen har i sin praksis opstillet et princip om, a) at en markedsfoering, der strider mod praeceptive lovbestemmelser, kan anses for utilboerlig i marknadsfoeringslagens forstand, og b) at en markedsfoering, der er vildledende, normalt anses for utilboerlig i lovens forstand.

10 Det er oplyst, at Marknadsdomstolen har kompetence til at behandle sager i henhold til en raekke bestemte love, herunder marknadsfoeringslagen, men ikke radiolagen. Jeg antager, at dette er grunden til, at Konsumentombudsmannens paastande i den foerste sag stoettes paa, at markedsfoeringen er utilboerlig i henhold til marknadsfoeringslagen, fordi den strider mod radiolagen, i stedet for umiddelbart i henhold til radiolagen. Konsumentombudsmannen goer desuden gaeldende, at de reklamer, som er sendt fra Det Forenede Kongerige, er utilboerlige i henhold til radiolagen, selv om det synes at vaere antaget, at loven kun finder direkte anvendelse paa reklamer, der sendes fra Sverige.

Sagernes faktiske omstaendigheder og de forelagte spoergsmaal

11 Den foerste af sagerne angaar fjernsynsreklamer for et tidsskrift for boern om dinosaurer. Konsumentombudsmannen har for Marknadsdomstolen - i henhold til marknadsfoeringslagen - nedlagt paastand om, a) at det forbydes udgiveren af tidsskriftet at markedsfoere sine varer paa en maade, der er beregnet paa at fange opmaerksomheden hos boern under 12 aar, eller b) at det subsidiaert paalaegges udgiveren i sine reklamer at oplyse om prisen for hele serien paa 18 numre af tidsskriftet, og at det forbydes udgiveren i sine reklamer at give indtryk af, at alle dele til en selvlysende dinosaurmodel kan samles for prisen paa ét nummer af tidsskriftet og ikke for prisen paa hele serien.

12 Den anden af sagerne angaar fjernsynsreklamer for hudplejeprodukter. Konsumentombudsmannen har under paaberaabelse af marknadsfoeringslagen nedlagt paastand om, at Marknadsdomstolen a) nedlaegger forbud mod, at annoncoeren i forbindelse med markedsfoering af hudplejeprodukter i) fremsaetter paastande om produkters virkninger for huden uden i forbindelse med markedsfoeringen at kunne dokumentere virkningerne, ii) paastaar, at produkterne har helbredende eller terapeutiske virkninger, medmindre produkterne er godkendt som laegemidler efter reglerne herfor, iii) antyder, at forbrugeren vil modtage andre varer i tilgift, selv om varen saedvanligvis ikke saelges til den samme pris som angivet ved markedsfoeringen, iv) foretager prissammenligninger, medmindre annoncoeren kan godtgoere, at sammenligningen vedroerer ens eller ligevaerdige produkter, v) tilkendegiver, at forbrugeren for at modtage bestemte varer i tilgift skal afgive sin bestilling inden for 20 minutter eller en lignende kort frist, og b) udsteder paabud til annoncoeren om at oplyse om ekstra omkostninger til porto, postopkraevningsgebyrer og lignende.

13 Den tredje af sagerne angaar fjernsynsreklamer for rengoeringsmidler. I denne sag har Konsumentombudsmannen nedlagt paastand om, at Marknadsdomstolen i henhold til marknadsfoeringslagen nedlaegger forbud mod, at annoncoeren a) fremsaetter paastande om rengoeringsmidlets effektivitet og indvirkning paa miljoeet uden i forbindelse med markedsfoeringen at kunne godtgoere, at paastandene er rigtige, og b) anvender upraecise formuleringer, som angiver, at rengoeringsmidlet indebaerer fordele for miljoeet.

14 I alle tre sager blev fjernsynsreklamen sendt til Sverige via satellit fra Det Forenede Kongerige og vist paa TV3. I hvert enkelt tilfaelde blev reklamen desuden vist paa en indenlandsk kanal (i den foerste sag paa TV4 og i den anden og den tredje sag paa Homeshopping Channel), uden at den foerst var sendt fra en anden medlemsstat, men det er kun i forbindelse med den foerste sag, at Domstolen anmodes om at tage stilling til, om de restriktioner, som man soeger haandhaevet over for annoncoeren for saa vidt angaar indenlandske udsendelser, er forenelige med faellesskabsretten.

15 TV3 er et selskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige. Det udsender fjernsynsprogrammer via satellit fra Det Forenede Kongerige til Danmark, Sverige og Norge. Det fremgaar af oplysninger fra det sagsoegte selskab i den anden og den tredje sag, at det signal, der retransmitteres fra satellitten, kan modtages enten direkte af seerne ved hjaelp af en parabolantenne eller af kabelforetagender, som derefter viderespreder programmerne til seerne gennem kabelanlaeg. Selv om det er samme billedsignal, der udsendes til alle modtagerstaterne, modtager seerne lydsignaler paa den paagaeldende regions sprog.

16 Det sagsoegte selskab i den foerste sag, De Agostini (Svenska) Foerlag AB (herefter »De Agostini«), er et svensk selskab, som hoerer til en italiensk koncern ved navn Istituto Geografico De Agostini. Koncernen har selskaber i en raekke europaeiske lande, og dens virksomhed bestaar hovedsagelig i forlagsvirksomhed, herunder udgivelse af tidsskrifter paa forskellige europaeiske sprog. Det i sagen omhandlede tidsskrift for boern beskrives af De Agostini som et tidsskrift, der i komplet stand udgoer en opslagsbog om dinosaurer. Det udgives i serier, som hver bestaar af en raekke numre. Med hvert nummer foelger en del til en dinosaurmodel, og naar en hel serie er koebt, vil alle delene til modellen vaere samlet. Tidsskriftet, der udgives paa flere sprog, er blevet markedsfoert i en lang raekke medlemsstater efter lanceringen i 1993, tilsyneladende i hvert enkelt tilfaelde af et lokalt datterselskab i De Agostini-koncernen. Det er oplyst, at alle sprogversionerne trykkes i Italien.

17 Den reklame, den foerste sag drejer sig om, var, forud for, at den blev vist paa TV3 i september 1993, allerede blevet udsendt i forskellige sprogversioner i de davaerende EF-medlemsstater med undtagelse af Graekenland, hvor reklamen ikke blev lanceret foer i januar 1995, og hvor den efter det oplyste er blevet vist siden. I ingen andre lande end Det Forenede Kongerige er det gjort gaeldende, at reklamen kunne vaere i strid med den nationale lovgivning. I Det Forenede Kongerige har Independent Television Commission faaet forelagt reklamen, men har ikke fundet anledning til at rejse indsigelse mod den.

18 Det sagsoegte selskab i den anden og den tredje sag, TV-Shop i Sverige AB (herefter »TV-Shop«), er et svensk selskab, som hoerer til en international koncern, der bestaar af selskaber saavel i Europa (baade i EF-medlemsstater og andre stater) som i lande uden for Europa. TV-Shop's virksomhed bestaar i salg af importerede varer ved hjaelp af tv-markedsfoering og telefonsalg. Varerne praesenteres i fjernsynsudsendelser, og kunderne kan derefter bestille dem pr. telefon, hvorefter de distribueres gennem postvaesenet. Den form for tv-markedsfoering, som hovedsagelig benyttes - og tilsyneladende den form, der er benyttet i sagerne for Marknadsdomstolen - er »infomercials«, dvs. programmer, hvori varerne praesenteres af en programvaert, undertiden ogsaa med deltagelse af kendte personer, og hvori der ogsaa sker en demonstration af varerne og indgaar interviews med tilfredse kunder mv.

19 De Agostini og TV-Shop har i det vaesentlige gjort gaeldende, at forbuddene i den svenske lovgivning er i strid med EF-traktatens artikel 30 og 59 og med Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed (herefter »fjernsynsdirektivet«) (5).

20 Sagerne blev i foerste omgang forelagt for EFTA-Domstolen i form af anmodninger om raadgivende udtalelser, som Marknadsdomstolen fremsatte den 30. august 1994. Anmodningerne blev trukket tilbage efter Sveriges tiltraedelse af EU den 1. januar 1995. Ved kendelser af 7. februar 1995 har Marknadsdomstolen anmodet EF-Domstolen om at traeffe praejudiciel afgoerelse om, hvorvidt bestemmelserne i EF-traktatens artikel 30 og 59 eller fjernsynsdirektivet skal fortolkes saaledes, at de a) er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for en fjernsynsreklame, som en annoncoer lader sende fra en anden medlemsstat (i alle tre sager), eller b) er til hinder for at anvende en regel i national lovgivning om forbud mod reklamer, der henvender sig til boern (i den foerste sag).

21 Det kan naevnes, at EFTA-Domstolen har afsagt dom i to forenede sager, som vedroerte Norge, og som var anlagt under paaberaabelse af fjernsynsdirektivet og EOES-aftalens artikel 11 og 13, der svarer til EF-traktatens artikel 30 og 59 (6). Sagerne svarede for saa vidt til sag C-34/95, De Agostini, som de vedroerte et norsk forbud mod fjernsynsreklamer, der specielt henvender sig til boern. EFTA-Domstolen fandt, at direktivet var til hinder for at paalaegge en annoncoer et forbud, hvorved denne forhindres i at vise reklamer i et fjernsynsprogram, der sendes af en tv-station etableret i en anden stat inden for EOES, naar dette sker i henhold til et generelt forbud i den nationale lovgivning mod reklamer, der specielt har boern som maalgruppe (7). Under retsmoedet i de tre foreliggende sager for EF-Domstolen har den norske regering (som har afgivet indlaeg i henhold til artikel 20 i statutten for EF-Domstolen) oplyst, at det norske forbud ikke er blevet haandhaevet efter afsigelsen af EFTA-Domstolens dom.

Fjernsynsdirektivet

22 Hovedformaalet med fjernsynsdirektivet (ofte omtalt som direktivet om »fjernsyn uden graenser«), der er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 57, stk. 2, og artikel 66, er at fremme den frie bevaegelighed for fjernsynsudsendelser inden for Faellesskabet. I det vaesentlige soeges dette maal opnaaet ved, at der opstilles mindsteregler, som tv-radiospredningsorganer, der hoerer under en medlemsstats myndighed, skal opfylde, og ved generelt at forbyde medlemsstaterne at underkaste udsendelser, der bringes fra en anden medlemsstat, nogen yderligere kontrol forud for modtagelsen eller retransmissionen.

23 I betragtningerne til direktivet udtales foelgende:

»det er derfor noedvendigt, men samtidig ogsaa tilstraekkeligt, at alle udsendelser er i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvorfra de bringes (8);

det er i Faellesskabet noedvendigt, at alle udsendelser fra Faellesskabet bestemt til modtagelse i Faellesskabet, isaer saadanne, der er bestemt til modtagelse i en anden medlemsstat, er i overensstemmelse dels med lovgivningen, der gaelder i den medlemsstat, hvorfra de bringes, og som finder anvendelse paa udsendelser, der er bestemt til modtagelse af publikum i denne medlemsstat, dels med bestemmelserne i naervaerende direktiv (9);

forpligtelsen til at foere kontrol med overholdelse af den ved dette direktiv samordnede nationale lovgivning i den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes, er efter faellesskabsretten tilstraekkelig til at sikre fri udveksling af udsendelser uden fornyet kontrol paa det samme grundlag i de enkelte modtagermedlemsstater ... (10);

naervaerende direktiv, der begraenser sig til at fastsaette saerlige regler om tv-radiospredning, indskraenker ikke nugaeldende eller fremtidige faellesskabsretsakter om harmonisering, der saerlig har til formaal at sikre overholdelsen af ufravigelige bestemmelser om forbrugerbeskyttelse, loyale handelstransaktioner og konkurrence (11);

for at sikre, at forbrugernes interesser i deres egenskab af seere beskyttes fuldt ud og behoerigt, er det vigtigt, at fjernsynsreklamer underkastes en raekke minimumsregler og -normer, og at medlemsstaterne fortsat har ret til at indfoere mere detaljerede eller strengere regler, eller i visse tilfaelde andre vilkaar, for tv-radiospredningsorganer, der henhoerer under deres myndighed (12);

der boer endvidere fastsaettes regler om beskyttelse af mindreaariges fysiske, mentale og moralske udvikling i fjernsynsprogrammerne og -reklamerne (13)«.

24 I direktivets artikel 1, litra a), defineres »tv-radiospredning« som »foerstegangsudsendelse over traad eller traadloest, ogsaa via satellit i kodet eller ukodet form af fjernsynsprogrammer, der er bestemt for offentligheden ...«.

25 I direktivets artikel 1, litra b), defineres »fjernsynsreklame« som

»enhver meddelelse i en hvilken som helst form, udsendt over fjernsyn mod vederlag eller lignende betaling af en offentlig eller privat virksomhed i forbindelse med handel, forretning, haandvaerk, industri eller liberale erhverv for at fremme afsaetning mod betaling af varer eller tjenesteydelser, herunder fast ejendom, rettigheder og forpligtelser.

Bortset fra de i artikel 18 naevnte tilfaelde omfatter dette ikke direkte tilbud til offentligheden med henblik paa salg, koeb eller leje af produkter eller med henblik paa praestation af tjenesteydelser mod vederlag« (14).

26 Hovedelementet i direktivets struktur er »sendelandsprincippet«. Dette princip, der er formfuldendt udtrykt i 12. betragtning til direktivet, som er citeret ovenfor, fastslaas i artikel 2, der indeholder foelgende bestemmelser af betydning i denne sammenhaeng:

»1. Medlemsstaterne skal hver isaer sikre, at alle udsendelser ved tv-radiospredning, der sendes

- af tv-radiospredningsorganer, som hoerer under deres myndighed ...

er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i den paagaeldende medlemsstat.

2. Medlemsstaterne skal sikre modtagefrihed og maa ikke hindre retransmission paa deres omraade af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater af grunde, der falder inden for de ved dette direktiv samordnede omraader ...«

27 Den eneste undtagelse fra sendelandsprincippet, der er hjemmel for i direktivet, er tilfaelde af aabenlys, vaesentlig og alvorlig overtraedelse af artikel 22, som hovedsagelig skal beskytte mindreaarige mod programmer, der indeholder pornografi eller umotiveret vold, eller mod andre, naermere beskrevne programmer. Selv om ingen af de beskrevne situationer kan antages at foreligge i disse praejudicielle sager, fremgaar det dog af det forhold, at det kun er under disse helt specielle og ekstreme omstaendigheder, at en medlemsstat efter direktivet har mulighed for at suspendere retransmission af udsendelser fra en anden medlemsstat, hvor stor vaegt der efter direktivets systematik laegges paa sendelandsprincippet.

28 I henhold til artikel 3, stk. 1 (som uheldigvis er forkert oversat i den engelske version af direktivet), kan medlemsstaterne for saa vidt angaar de tv-radiospredningsorganer, som hoerer under deres myndighed, indfoere strengere eller mere detaljerede bestemmelser paa de omraader, der er omfattet af direktivet. I henhold til artikel 3, stk. 2, skal medlemsstaterne soerge for, at de tv-radiospredningsorganer, der hoerer under deres myndighed, overholder bestemmelserne i direktivet.

29 Direktivet indeholder naermere bestemmelser om fjernsynsreklamer og sponsorvirksomhed i kapitel IV, og nogle af disse bestemmelser vil blive omtalt i det foelgende. Direktivets artikel 16 om beskyttelse af mindreaarige har foelgende ordlyd:

»Fjernsynsreklamer maa ikke skade mindreaarige moralsk eller fysisk og skal derfor vaere i overensstemmelse med foelgende kriterier til beskyttelse af disse:

a) De maa ikke direkte tilskynde mindreaarige til at koebe et produkt eller en tjenesteydelse ved at udnytte deres manglende erfaring eller deres godtroenhed.

b) De maa ikke direkte opfordre mindreaarige til at overtale deres foraeldre eller andre til at koebe de varer eller tjenesteydelser, der reklameres for.

c) De maa ikke udnytte mindreaariges saerlige tillid til foraeldre, laerere eller andre.

d) De maa ikke uden grund vise mindreaarige i farlige situationer.«

30 Som allerede naevnt, har den nationale domstol i alle tre sager spurgt, om bl.a. fjernsynsdirektivet er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for fjernsynsreklamer, der sendes fra en anden medlemsstat. I De Agostini-sagen har den nationale domstol desuden spurgt, om bl.a. direktivet er til hinder for at anvende en national lovbestemmelse, som forbyder reklamer, der henvender sig til boern. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at det sidste spoergsmaal specielt er stillet med hensyn til fjernsynsreklamer, der er blevet vist i den indenlandske kanal TV4. Jeg vil i det foelgende foerst omtale det foerstnaevnte spoergsmaal, som angaar reklamer, der er udsendt fra Det Forenede Kongerige paa TV3.

31 Foer jeg gaar over til at behandle det saerlige spoergsmaal om, hvorvidt tv-direktivets artikel 2, stk. 2, forbyder en medlemsstat at begraense retransmission paa sit omraade af udsendelser af den omhandlede art, skal jeg tage stilling til tre argumenter, som forskellige af sagens parter har fremfoert om, at tv-direktivet overhovedet ikke finder anvendelse under de i sagerne foreliggende omstaendigheder.

Argumentet om, at TV3 er en svensk kanal

32 For det foerste har Konsumentombudsmannen argumenteret for, at TV3 i praksis maa betragtes som en svensk tv-kanal paa samme maade som TV4, idet a) alle de i Sverige udsendte programmer er produceret i Sverige, b) alle programmerne er synkroniserede til svensk eller forsynet med svenske undertekster, c) speakerne alle taler svensk, og d) reklamerne udelukkende er rettet til det svenske marked, hvilket fremgaar af det sprog, de udsendes paa, og de produkter, der markedsfoeres (det skal dog naevnes, at det sidstnaevnte forhold er i direkte modstrid med, hvad De Agostini og TV-Shop har forklaret om deres markedsfoeringsstrategi).

33 For saa vidt som det er relevant i forbindelse med fjernsynsdirektivet, soeger Konsumentombudsmannen tilsyneladende at goere gaeldende, at man i Sverige har ret til at indfoere strengere bestemmelser for TV3 end dem, der er fastsat i direktivet, eftersom TV3 af de netop anfoerte grunde hoerer under Sveriges myndighed i direktivets artikel 3, stk. 1's forstand.

34 Dette standpunkt er efter min opfattelse ikke holdbart. Af de grunde, Domstolen har anfoert i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (15) med hensyn til betydningen af det samme udtryk i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, vil jeg mene, at den medlemsstat, under hvis myndighed et tv-radiospredningsorgan hoerer, er den medlemsstat, hvori det er etableret. Da TV3 er etableret i Det Forenede Kongerige, maa stationen hoere under Det Forenede Kongeriges myndighed i direktivets forstand. Det kan ogsaa naevnes, at den fortolkning, Det Forenede Kongerige gjorde sig til talsmand for under sagen, men som Domstolen forkastede - nemlig at tv-radiospredningsorganer, der hoerer under en medlemsstats myndighed, maa forstaas som organer, der udsender programmer fra et sted paa den paagaeldende medlemsstats omraade - under alle omstaendigheder ikke ville stoette Konsumentombudsmannens argumentation i den foreliggende sag, idet den fjernsynsreklame, der er tale om, blev udsendt fra et sted i Det Forenede Kongerige.

Argumentet om, at direktivet ikke omfatter annoncoerer

35 For det andet haevdes det fra Konsumentombudsmannens og den svenske, den finske og den norske regerings side, at direktivet i almindelighed og sendelandsprincippet i saerdeleshed kun finder anvendelse paa tv-stationernes, men ikke annoncoerernes adfaerd, og at direktivet derfor ikke er til hinder for, at en medlemsstat, som i dette tilfaelde, skrider ind over for en annoncoer i anledning af fjernsynsreklamer, der sendes fra en anden medlemsstat.

36 Dette argument er efter min opfattelse uholdbart af en raekke grunde.

37 Hvis man antog, at direktivet ikke fandt anvendelse paa annoncoerer, ville det i alvorlig grad undergrave sendelandsprincippets formaal og virkning. Modtagerstaten ville da frit kunne opstille restriktioner for reklamer, der sendes fra en anden medlemsstat, og dette ville kunne »hindre retransmission paa deres omraade af fjernsynsudsendelser« i strid med direktivets artikel 2, stk. 2.

38 Desuden ville det vaere ulogisk, hvis direktivet ikke skulle finde anvendelse paa annoncoerer, idet det indeholder en lang raekke bestemmelser om fjernsynsreklamers form og indhold.

39 Endelig ville det, hvis man betragtede selve udsendelsesvirksomheden som en anden form for virksomhed end de beslaegtede aktiviteter, som f.eks. reklame, indebaere, at man banede vej for, at medlemsstaterne kunne udforme retsforskrifter paa en saadan maade, at de kun fandt anvendelse paa producenterne, annoncoererne, sponsorerne osv. Herved ville det vaere muligt at opstille restriktioner for udsendelsesvirksomheden som helhed, men uden formelt at overtraede direktivet. En saadan fortolkning kan ikke vaere i overensstemmelse med formaalene med direktivet eller med lovgivers hensigt.

Argumentet om, at praksis i henhold til Van Binsbergen-dommen finder anvendelse

40 Det tredje hovedargument for, at direktivet ikke finder anvendelse, er, at direktivet ikke gaelder for reklamer i fjernsynsudsendelser, som specielt kun henvender sig til og er rettet til modtagerstaten. Dette argument er fremfoert af Konsumentombudsmannen og af den svenske, den finske, den norske og den belgiske regering.

41 Argumentet stoettes paa dommen i sagen Van Binsbergen mod Bedrijfsvereniging Metaalnijverheid (16), hvori Domstolen for foerste gang opstillede princippet om, at en medlemsstat har ret til at traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at en tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod statens territorium, udoever den frie ret til udveksling af tjenesteydelser med sigte paa at unddrage sig lovgivningen i modtagermedlemsstaten.

42 Domstolen har for nylig (ganske vist i forbindelse med faktiske omstaendigheder, der var opstaaet forud for, at direktivet skulle vaere gennemfoert i national ret) bragt princippet i anvendelse paa fjernsynssektoren i sagen Veronica Omroep Organisatie (17) og i TV10-sagen (18).

43 I Veronica-sagen accepterede Domstolen en national lovgivning, som indeholdt et forbud mod, at indenlandske radio- og fjernsynsorganisationer ydede stoette til oprettelse af kommercielle radio- eller fjernsynsinstitutioner i udlandet med det formaal dér at udfoere tjenesteydelser, som var bestemt til modtagelse i Nederlandene. Domstolen udtalte, at de nederlandske lovbestemmelser netop forhindrede, at organisationerne kunne misbruge de i traktaten garanterede friheder til at unddrage sig de forpligtelser, der fulgte af den nationale lovgivning med hensyn til et alsidigt og ikke-kommercielt programindhold (19).

44 I TV10-sagen fastslog Domstolen, at traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser ikke var til hinder for, at en medlemsstat sidestillede en radio- og fjernsynsinstitution, der var oprettet efter en anden medlemsstats lovgivning og var etableret i denne anden medlemsstat, men hvis virksomhed helt eller fortrinsvis var rettet mod den foerstnaevnte medlemsstats omraade, med en indenlandsk radio- og fjernsynsinstitution, naar etableringen havde fundet sted, for at institutionen derved kunne unddrage sig de regler, der ville vaere gaeldende for den, hvis den var etableret i den foerstnaevnte medlemsstat (20).

45 Van Binsbergen-princippet kan ganske enkelt opfattes som et udslag af det almindelige princip om misbrug af rettigheder, der anerkendes i de fleste nationale retssystemer. Som saadant kunne man eventuelt forvente, at princippet fortsat kunne vaere gaeldende paa fjernsynsomraadet uanset gennemfoerelsen af fjernsynsdirektivet, og generaladvokat Lenz har for nylig tilsluttet sig dette synspunkt (21). Som generaladvokaten imidlertid ogsaa fremhaevede, skal dette ikke opfattes for vidt. Det maa nemlig ikke overses, at den mulighed, princippet giver en modtagermedlemsstat for at skride ind, er en undtagelse fra en af de friheder, der udgoer det indre marked, og som saadan skal fortolkes snaevert (22). Selv om Domstolen i sagen Kommissionen mod Belgien lod det staa aabent, om princippet fortsat kunne gaelde paa fjernsynsomraadet, udtalte den, at det under alle omstaendigheder ikke kunne give en medlemsstat grundlag for generelt at udelukke, at bestemte tjenesteydelser kan praesteres af erhvervsdrivende i andre medlemsstater, idet dette ville svare til at ophaeve den frie adgang til udveksling af tjenesteydelser (23).

46 Hvis man tillod, at princippet kunne paaberaabes i sager som de foreliggende - hvor de interesser, som beskyttes af de regler, det haevdes at vaere hensigten at omgaa, falder inden for direktivets anvendelsesomraade - ville det desuden fuldstaendigt undergrave sendelandsprincippet, som i sig selv er det vigtigste udtryk for direktivets maalsaetning om at fjerne hindringerne for den frie bevaegelighed for tjenesteydelser med henblik paa virkeliggoerelsen af det indre marked (24). Dette maa antages at vaere grunden til, at direktivet ikke indeholder en bestemmelse svarende til artikel 16 i den europaeiske konvention af 5. maj 1989 om graenseoverskridende fjernsyn (som i vidt omfang har vaeret forbilledet for direktivets kapitel IV om fjernsynsreklamer og sponsorvirksomhed). I konventionens artikel 16 bestemmes det udtrykkeligt, at reklameudsendelser, som specielt og med en vis hyppighed rettes til seerne i en enkelt konventionsstat, som er en anden end den stat, hvorfra udsendelserne bringes, ikke maa omgaa bestemmelserne om fjernsynsreklame i den foerstnaevnte stat. Det er Kommissionens opfattelse, at man bevidst har undladt at optage en saadan bestemmelse i direktivet, og dette er for nylig blevet tiltraadt af generaladvokat Lenz, som i sit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (25) har anfoert, at en bestemmelse som konventionens artikel 16 ikke ville have vaeret passende inden for en ordning, der skal fremme virkeliggoerelsen af det indre marked. Opfattelsen er desuden i overensstemmelse med den allerede omtalte afgoerelse fra EFTA-Domstolen i de norske sager (26).

47 Under alle omstaendigheder er der i de foreliggende sager intet, der tyder paa, at TV3 rent faktisk blev etableret i Det Forenede Kongerige med det formaal at omgaa de paagaeldende svenske regler. Det kan ikke udledes alene af det forhold, at en tv-station, der er etableret i én medlemsstat, udsender programmer, der er bestemt til modtagelse i en anden medlemsstat, at stationen soeger at undgaa, at den lovgivning, der gaelder i modtagermedlemsstaten, skal finde anvendelse. For at Van Binsbergen-princippet skal kunne gaelde, skal der vaere tale om en unddragelse (27) eller et misbrug (28). Denne opfattelse bekraeftes af, at det i selve direktivet, i 14. betragtning hedder, at »det er noedvendigt, at alle udsendelser fra Faellesskabet bestemt til modtagelse i Faellesskabet, isaer saadanne, der er bestemt til modtagelse i en anden medlemsstat, er i overensstemmelse med lovgivningen, der gaelder i den medlemsstat, hvorfra de bringes«. En medlemsstat kan derfor ikke gaa ud fra, at alle udsendelser fra udenlandske tv-stationer, som specielt er rettet til seerne i medlemsstaten, alene af denne grund vil udgoere et retsmisbrug (29). Desuden maa bevisbyrden for et saadant misbrug paahvile den medlemsstat, der soeger at goere undtagelsesreglen gaeldende (30).

48 Den omstaendighed, at TV3's udsendelser i de foreliggende sager - som det fremgaar af parternes indlaeg - blev transmitteret saavel til Danmark og Norge som til Sverige (ganske vist med lydsignaler paa forskellige sprog), taler ogsaa for, at princippet ikke boer bringes i anvendelse, idet det netop skal forhindre, at en tjenesteyder, hvis virksomhed er helt eller fortrinsvis rettet mod den medlemsstat, som soeger at goere det gaeldende, kan stoette ret paa faellesskabsretten.

49 Endelig skal jeg behandle et argument, der er fremfoert af TV-Shop, om, at Van Binsbergen-princippet kun kan paaberaabes i tilfaelde, hvor de paagaeldende lovgivninger - dvs. den lovgivning, der soeges omgaaet, og den lovgivning, som den paagaeldende i stedet bliver omfattet af - adskiller sig vaesentligt fra hinanden. Eftersom bestemmelserne om fjernsynsreklamer i Sverige og i England stort set svarer til hinanden, har TV-Shop argumenteret for, at princippet ikke kan bringes i anvendelse.

50 Det maa vaere klart, at i tilfaelde hvor de paagaeldende lovgivninger i alt vaesentligt er ens, vil der i praksis ikke vaere anledning til at anvende princippet, da der intet kan opnaas ved at undgaa ét retssystem ved at vaelge et andet. Naar forskellene mellem lovgivningerne dog er tilstraekkelige til, at et foretagende etablerer sig i en anden medlemsstat, udelukkende for at udnytte dem, vil der derimod kunne vaere anledning til at goere brug af princippet. Efter min opfattelse er det hverken oenskeligt eller muligt at opstille en almindelig regel om, hvilken grad af lighed der retligt set skal vaere tale om for at udelukke eller for at give grundlag for en anvendelse af princippet.

51 Sammenfattende giver det anfoerte efter min opfattelse tilstraekkeligt grundlag for at forkaste ethvert argument om, at Van Binsbergen-princippet skulle finde anvendelse i de foreliggende sager.

52 Under alle omstaendigheder er jeg ikke overbevist om, at princippet, selv hvis det skulle finde anvendelse, ville kunne stoette de parter, der har paaberaabt sig det. Der er nemlig i de foreliggende sager - i modsaetning til hvad der var tilfaeldet i Veronica-sagen og TV10-sagen - tale om, at de relevante regler soeges haandhaevet, ikke over for TV3, som er tjenesteyderen, og som er etableret i en anden medlemsstat, men over for annoncoeren, som klart er etableret i Sverige. Det ville kraeve en videreudvikling af Van Binsbergen-princippet, hvis det skulle bringes i anvendelse under disse omstaendigheder. Desuden ville ethvert forsoeg paa at argumentere for, at annoncoeren soegte at benytte et foretagende, der var etableret i en anden medlemsstat, alene for at omgaa den nationale lovgivning, strande paa, at de reklamer, der var tale om, ogsaa blev udsendt over indenlandske tv-kanaler (dvs. TV4 i De Agostini-sagen og Homeshopping Channel i TV-Shop-sagerne).

53 Herefter finder jeg ikke, at nogen af de almindeligt holdte argumenter for, at fjernsynsdirektivet ikke skulle finde anvendelse under de foreliggende omstaendigheder, er overbevisende. Jeg skal i det foelgende behandle det specielle spoergsmaal, den nationale ret har forelagt, nemlig om direktivet er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for en fjernsynsreklame, der sendes fra en anden medlemsstat. Svaret paa dette spoergsmaal maa efter min opfattelse i alle tilfaelde vaere, at fjernsynsdirektivet ikke er til hinder for, at en medlemsstat handler paa denne maade.

54 I den allerede citerede bestemmelse i direktivets artikel 2, stk. 2, opstilles der et forbud mod, at medlemsstaterne begraenser retransmission paa deres omraade af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater af grunde, der falder inden for de omraader, der er samordnet ved direktivet. Besvarelsen af den nationale rets spoergsmaal maa saaledes afhaenge af, om reguleringen af de reklameformer, der er tale om, falder ind under de samordnede omraader. De Agostini-sagen drejer sig foerst og fremmest om reklamer, der henvender sig til boern, og Konsumentombudsmannens subsidiaere paastand synes ogsaa at vaere stoettet paa, at reklamen til dels er vildledende og derfor i strid med marknadsfoeringslagen. I TV-Shop-sagerne synes Konsumentombudsmannen at stoette sine krav om, at det forbydes annoncoeren at fremsaette bestemte paastande eller tilkendegivelser i sine reklamer, paa, at reklamerne er vildledende og dermed i strid med marknadsfoeringslagen. I det foelgende vil jeg behandle de to reklameformer hver for sig.

Reklamer, der henvender sig til boern

55 Konsumentombudsmannen og den svenske, den finske, den norske og den graeske regering har soegt at begrunde restriktioner for udsendelser af den art, De Agostini-sagen drejer sig om, med, at de har til formaal at beskytte boern mod fjernsynsreklamer.

56 Efter min opfattelse falder dette formaal, hvor prisvaerdigt det end maatte vaere, klart inden for de omraader, der er samordnet ved direktivet. Dette medfoerer, at direktivets artikel 2, stk. 2, finder anvendelse, og at modtagermedlemsstaten ikke har ret til at begraense retransmission paa sit omraade af udsendelser fra andre medlemsstater. Resultatet foelger for mig at se af direktivets opbygning og af direktivbestemmelserne om reklame.

57 I 27. betragtning til direktivet hedder det udtrykkeligt, at der boer fastsaettes »en raekke minimumsregler og -normer« for fjernsynsreklamer af hensyn til at beskytte forbrugernes interesser. I 29., 30. og 32. betragtning opregnes yderligere grunde til at forbyde eller begraense bestemte former for fjernsynsreklamer, f.eks. for tobaksvarer og laegemidler. Blandt disse grunde anfoeres (i 32. betragtning) beskyttelse af mindreaariges fysiske, mentale og moralske udvikling i forbindelse med fjernsynsprogrammer og fjernsynsreklamer.

58 I direktivets kapitel IV opstilles der under overskriften »Fjernsynsreklamer og sponsorvirksomhed« en raekke almindelige og specielle regler om reklamer i fjernsynsudsendelser. I kapitlet, der bestaar af artikel 10-21, fastsaettes der saavel regler om, hvornaar, hvor og hvordan reklamer maa forekomme (artikel 10, 11, 18, 19 og 20), som regler om reklamernes indhold og udformning (artikel 12-16).

59 I henhold til artikel 12 skal reklamer overholde bestemte, almindelige etiske og samfundsmaessige normer. I artikel 13 opstilles der et fuldstaendigt forbud mod fjernsynsreklamer for cigaretter og andre tobaksvarer. I artikel 14 forbydes fjernsynsreklamer for visse laegemidler og visse former for medicinsk behandling, og i artikel 15 opstilles der en raekke kriterier, som reklamer for alkoholholdige drikkevarer skal vaere i overensstemmelse med, herunder at de ikke specielt maa henvende sig til mindreaarige og ikke maa vise mindreaarige, der indtager saadanne drikkevarer. Endelig bestemmer artikel 16, at fjernsynsreklamer ikke maa skade mindreaarige moralsk eller fysisk, og at de derfor skal vaere i overensstemmelse med naermere anfoerte kriterier til beskyttelse af mindreaarige.

60 I henhold til artikel 21 skal medlemsstaterne i tilfaelde, hvor der forekommer fjernsynsudsendelser, som ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i kapitel IV, ivaerksaette passende foranstaltninger for at sikre, at bestemmelserne overholdes.

61 Naar de naevnte bestemmelser ses under ét, maa det efter min opfattelse vaere klart, at direktivet opstiller mindsteregler og mindstenormer for fjernsynsreklamer, herunder normer til beskyttelse af mindreaarige.

62 Resultatet maa herefter vaere, at den form for reklame, der her er tale om, nemlig reklamer, der henvender sig til boern, falder ind under direktivets anvendelsesomraade, og at en medlemsstat derfor i henhold til artikel 2, stk. 2, ikke maa begraense transmissionen paa sit omraade.

63 Det kan ogsaa naevnes, at EFTA-Domstolen i de norske sager, der allerede er omtalt, naaede til samme resultat med hensyn til retsvirkningerne af artikel 16, sammenholdt med artikel 2, stk. 2 (31).

Vildledende reklame

64 Selv om de reklamer, TV-Shop-sagerne drejer sig om, bestaar i saakaldt »teleshopping« og dermed falder uden for definitionen af »fjernsynsreklame« med henblik paa fjernsynsdirektivets kapitel IV, er de dog utvivlsomt fjernsynsudsendelser med henblik paa direktivets kapitel II (»Almindelige bestemmelser«). I henhold til artikel 2, stk. 2, er det saaledes ikke tilladt at begraense retransmission af grunde, der falder inden for de ved direktivet samordnede omraader.

65 Konsumentombudsmannen, den svenske regering, den finske regering og Kommissionen har anfoert, at reguleringen af vildledende reklame ikke falder ind under fjernsynsdirektivets anvendelsesomraade. Til stoette herfor har de fremfoert en raekke argumenter.

66 Foer jeg tager stilling til disse argumenter, finder jeg det dog paa sin plads at give en kort beskrivelse af Raadets direktiv 84/450/EOEF af 10. september 1984 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (32) (herefter »direktivet om vildledende reklame«), eftersom der fra forskellig side er blevet henvist til direktivet.

67 Direktivet om vildledende reklame har til formaal at forbedre forbrugerbeskyttelsen samt at fjerne den konkurrenceforvridning og de begraensninger af de frie varebevaegelser og den frie udveksling af tjenesteydelser, som skyldes forskellen mellem medlemsstaternes retsforskrifter vedroerende vildledende reklame (33). Med henblik herpaa fastsaettes der i direktivet objektive mindstekriterier til bedoemmelse af, om en reklame er vildledende, og der opstilles mindstekrav til beskyttelsen mod vildledende reklame. »Reklame« og »vildledende reklame« defineres vidt (34), og begreberne vil utvivlsomt omfatte urigtige oplysninger af den art, der haevdes at vaere givet under en »infomercial« i tv.

68 Det foerste argument for, at fjernsynsdirektivet ikke finder anvendelse paa vildledende reklame, er fremfoert af Konsumentombudsmannen, som har anfoert, at det i Kommissionens oprindelige forslag til fjernsynsdirektivet (35) klart udtales, at national lovgivning om reklame kan bringes i anvendelse paa reklamer, der udsendes fra andre lande.

69 Eftersom dette ikke ses at fremgaa af direktivforslaget - hvori der tvaertimod udtrykkeligt henvises til, at den frie udveksling af varer og tjenesteydelser haemmes af forskellene med hensyn til radio-og fjernsynsreklamer (36) - maa det antages, at Komsumentombudsmannen henviser til Kommissionens begrundelse for direktivforslaget (37).

70 Det naevnes da ogsaa i begrundelsen, at medlemsstaterne fortsat boer vaere i stand til at anvende ikke-diskriminerende nationale lovbestemmelser om reklamer i almindelighed paa udsendelser fra andre lande, forudsat at bestemmelserne er noedvendige af hensyn til almenvellet for at sikre overholdelsen af grundlaeggende krav, navnlig til beskyttelse af den offentlige sundhed, redelig adfaerd i samhandelen og forbrugerbeskyttelse (38). I begrundelsen tilfoejes det dog, at denne mulighed kun boer staa aaben paa omraader, hvor der ikke er sket en harmonisering (39). Eftersom bestemmelserne om vildledende reklame er blevet harmoniseret ved direktivet om vildledende reklame, kan en medlemsstat ikke goere sine nationale bestemmelser paa dette omraade gaeldende for at begraense udsendelser fra andre medlemsstater.

71 Denne fortolkning er ikke alene i overensstemmelse med den begrundelse for direktivforslaget, som Konsumentombudsmannen har henvist til, men ogsaa med de almindelige harmoniseringsformaal.

72 Konsumentombudsmannen har ogsaa henvist til artikel 11 i den europaeiske konvention om graenseoverskridende fjernsyn. I artikel 11, stk. 2, bestemmes det, at reklamer ikke maa vaere vildledende og ikke maa vaere til skade for forbrugernes interesser. Selv om Konsumentombudsmannen ikke har udviklet sin argumentation naermere, maa det antages, at argumentet gaar ud paa, at det maa kunne udledes af den omstaendighed, at der findes udtrykkelige bestemmelser om vildledende reklame i konventionen, men at direktivet ikke indeholder bestemmelser herom, at man bevidst har undladt at medtage saadanne bestemmelser i direktivet, hvilket indebaerer, at direktivet ikke finder anvendelse paa vildledende reklame.

73 Dette argument er efter min opfattelse fejlagtigt.

74 Konventionen om graenseoverskridende fjernsyn skal ses i den saerlige sammenhaeng, den indgaar i, idet den i modsaetning til fjernsynsdirektivet ikke blev vedtaget paa baggrund af eksisterende harmoniseringsforanstaltninger. Det maa antages, at man ved udarbejdelsen af konventionen fandt, at reklamer - for at kunne vaere omfattet af den modtagefrihed, det var hensigten at indfoere ved konventionen - skulle opfylde et almindeligt krav om, at de ikke maatte vaere vildledende og ikke maatte vaere til skade for forbrugernes interesser. Eftersom der ikke fandtes en eksisterende retsakt, der opstillede et saadant krav, blev det medtaget i konventionen. Da fjernsynsdirektivet blev udarbejdet, var der paa den anden side intet behov for at udstede bestemmelser herom, da direktivet om vildledende reklame, som blev udstedt fire aar foer fjernsynsdirektivet, allerede stillede krav om, at medlemsstaterne udstedte lovbestemmelser til beskyttelse af forbrugerne mod vildledende reklame. At konventionen indeholder bestemmelser om vildledende reklame, kan derfor efter min opfattelse ikke anfoeres til stoette for et argument om, at direktivet ikke omfatter vildledende reklame.

75 Konsumentombudsmannen, den svenske regering og Kommissionen har henvist til 17. betragtning til fjernsynsdirektivet til stoette for deres opfattelse af, at direktivet ikke er til hinder for at begraense retransmission under paaberaabelse af lovbestemmelser om vildledende reklame. I betragtningen udtales det, at direktivet ikke indskraenker nugaeldende eller fremtidige faellesskabsretsakter om harmonisering, der saerligt har til formaal at sikre overholdelsen af ufravigelige bestemmelser om forbrugerbeskyttelse, loyale handelstransaktioner og konkurrence.

76 Det er ikke altid let at holde de forskellige argumenter, der er fremfoert med hensyn til betydningen og virkningerne af 17. betragtning, fuldstaendigt ude fra hinanden. Det gennemgaaende traek synes imidlertid at vaere, at de »faellesskabsretsakter om harmonisering«, der henvises til i betragtningen, specielt ogsaa maa omfatte direktivet om vildledende reklame, og at konsekvensen heraf maa vaere, at en medlemsstat fortsat har ret til at forbyde fjernsynsreklamer, der er vildledende i direktivets forstand og formentlig ogsaa i den betydning, hvori begrebet er anvendt i den nationale lovgivning til gennemfoerelse af direktivet.

77 Efter min opfattelse skal betragtningen til fjernsynsdirektivet om, at direktivet ikke indskraenker nuvaerende eller fremtidige faellesskabsretsakter om harmonisering, simpelt hen forstaas efter sin ordlyd, dvs. at fjernsynsdirektivet ikke paavirker saadanne harmoniseringsretsakter. Direktivet om vildledende reklame forbliver derfor i kraft i sin oprindelige affattelse, og medlemsstaterne har som hidtil pligt til at sikre, at deres nationale lovgivninger i hvert fald yder den mindstebeskyttelse mod vildledende reklame, som direktivet stiller krav om. Jeg kan derimod ikke se nogen grund til at fortolke betragtningen saaledes, at et omraade, paa hvilket der er sket en harmonisering, af denne grund uden videre skulle falde uden for fjernsynsdirektivets anvendelsesomraade.

78 I betragtningerne til direktivet om vildledende reklame, hvori der redegoeres for formaalene med direktivet, udtales det, at de indbyrdes forskelle i medlemsstaternes retsforskrifter haemmer gennemfoerelse af reklamekampagne ud over de nationale graenser og saaledes indvirker paa de frie varebevaegelser og den frie udveksling af tjenesteydelser (40). Bl.a. af denne grund soeges medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame harmoniseret ved direktivet. Det ville vaere paradoksalt, hvis et direktiv, som udtrykkeligt har til formaal at fremme frie varebevaegelser og fri udveksling af tjenesteydelser ved at forbedre reklamemulighederne paa tvaers af landegraenserne, skulle kunne anvendes til at opnaa det modsatte.

79 Endelig har Konsumentombudsmannen, den svenske regering og Kommissionen gjort gaeldende, at vildledende reklame ikke hoerer til de omraader, der i artikel 2, stk. 2's forstand er samordnet ved fjernsynsdirektivet, og at en medlemsstat derfor kan begraense retransmission af reklamer, der udsendes fra en anden medlemsstat, med den begrundelse, at reklamerne er i strid med modtagerstatens retsforskrifter om vildledende reklame. Dette argument minder i et vist omfang klart om det, jeg netop har behandlet, men Kommissionen har imidlertid specielt paapeget, at vildledende reklame ikke kan hoere til de omraader, der er samordnet ved direktivet, idet der ikke i dette findes nogen specifik bestemmelse herom.

80 Med dette anbringende sker der efter min opfattelse en sammenblanding af to forskellige spoergsmaal, nemlig dels om, hvilke omraader der er samordnet ved direktivet, dels om, hvilke specifikke forhold der er reguleret i direktivet. Det er det foerste spoergsmaal, der er afgoerende for, om artikel 2, stk. 2, finder anvendelse.

81 De omraader, der er samordnet ved direktivet, er fremme af distribution og produktion af fjernsynsprogrammer (kapitel III), fjernsynsreklamer og sponsorvirksomhed (kapitel IV), beskyttelse af mindreaarige (kapitel V) og ret til berigtigelse (kapitel VI). Denne fortolkning foelger for mig at se klart af direktivets opbygning og formaal, og at det er den korrekte fortolkning, foelger ogsaa af forarbejderne, hvoraf det fremgaar, at det har vaeret hensigten med direktivet at samordne de naevnte omraader (oprindelig ogsaa det ophavsretlige omraade), bl.a. ved at samordne de nationale lovgivninger, der kan paaberaabes for at forhindre modtagelse af udsendelser fra andre lande (41). Der er saaledes ikke grundlag for at anlaegge en snaever fortolkning af udtrykket »de omraader, der er samordnet ved direktivet«.

82 Denne opfattelse finder ogsaa stoette i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Belgien (42) i forbindelse med generaladvokatens gennemgang af et argument om, at eftersom begreberne den offentlige orden, saedeligheden og den offentlige sikkerhed ikke er udtrykkeligt eller dog ikke udfoerligt omtalt i direktivet, hoerer de ikke til de omraader, der i artikel 2, stk. 2's forstand er samordnet ved direktivet, hvilket maa indebaere, at en medlemsstat har ret til at begraense retransmission af grunde i forbindelse med disse begreber. Generaladvokat Lenz forkastede argumentet med den begrundelse, at en saadan fortolkning i vidt omfang ville forhindre den liberalisering, som tilsigtes med direktivet, idet dette hviler paa et grundlaeggende princip om gensidig tillid i forholdet mellem medlemsstaterne. Forbuddet mod en fornyet »kontrol« af udsendelser fra modtagerstatens side er et udtryk for dette princip (43). I dommen tiltraadte Domstolen generaladvokatens synspunkt (44).

83 Allerede forinden synes generaladvokat Lenz dog i sit forslag til afgoerelse (45) at have antaget, at virkningen af 17. betragtning maa vaere, at de i betragtningen naevnte retsomraader ikke hoerer til dem, der er samordnet i artikel 2, stk. 2's forstand. Generaladvokatens udtalelser herom blev imidlertid fremsat i forbindelse med en raekke argumenter, som klart ikke kunne tiltraedes, og som vedroerte omraader, der aabenbart falder uden for de samordnede omraader. Der var for det foerste tale om en bestemmelse i den europaeiske menneskerettighedskonvention, som gaar ud paa, at retten til ytringsfrihed ikke forhindrer staterne i at kraeve, at bl.a. tv-foretagender kun maa drives i henhold til bevilling. For det andet var der tale om ophavsretsomraadet (som det fra starten ganske vist klart var hensigten skulle udgoere et samordnet omraade - i form af kapitel V i henhold til Kommissionens forslag (46) - men som udgik under den videre behandling). For det tredje var der tale om traktatens artikel 128, stk. 4, hvorefter Faellesskabet skal tage hensyn til de kulturelle aspekter i sin indsats i henhold til traktaten, og for det fjerde var der tale om subsidiaritetsprincippet. Generaladvokatens bemaerkning i forbigaaende om virkningerne af 17. betragtning boer derfor maaske ikke fortolkes alt for vidt.

84 Det kan endelig naevnes, at hvis man lagde til grund, at nationale retsforskrifter om vildledende reklame kunne paaberaabes som begrundelse for at forhindre retransmission af udsendelser fra en anden medlemsstat, ville det ikke alene i alvorlig grad undergrave sendelandsprincippet, men ogsaa give anledning til betydelige praktiske vanskeligheder (47). I de foreliggende sager er annoncoererne ganske vist svenske, og det vil derfor vaere muligt at gribe ind over for dem, da svensk ret kan haandhaeves over for dem, uden at der opstaar principielle vanskeligheder. Ofte vil det dog kunne forekomme, at annoncoeren i en tilsvarende situation er etableret i en anden medlemsstat. Under saadanne omstaendigheder vil det vaere mere end tydeligt, at der kan opstaa praktiske vanskeligheder ved at haandhaeve de retsmidler, der er hjemmel for i modtagerstatens nationale lovgivning.

85 I de allerede omtalte norske sager (48) gav EFTA-Domstolen ganske vist udtryk for, at det ikke var hensigten med fjernsynsdirektivet at hindre en stat i at gribe ind i medfoer af direktivet om vildledende reklame over for en reklame, der maa betragtes som vildledende i det sidstnaevnte direktivs forstand (49). Der var imidlertid klart tale om et obiter dictum, og det fremgaar af dommens ordlyd og af retsmoederapporten i sagerne, at ingen af parterne i sagerne for EFTA-Domstolen havde fremfoert argumenter paa dette punkt. Paa et omraade, hvor lovgivningerne allerede er blevet harmoniseret, er det vanskeligt at se nogen grund til at antage, at lovgivningerne om vildledende reklame kan paaberaabes over for udsendelser, for hvilke fjernsynsdirektivet sikrer modtagefrihed og fri adgang til retransmission. Desuden ville resultatet af et saadant standpunkt - som de foreliggende sager ogsaa viser - vaere baade utilfredsstillende og unaturligt, idet det ville kraeve, at de enkelte udsendelser saa at sige skulle opdeles i deres bestanddele, for at man kunne afgoere, hvilke dele der faldt inden for direktivet, og hvilke dele der faldt uden for dets anvendelsesomraade.

86 Efter min opfattelse er fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, saaledes til hinder for, at en medlemsstat begraenser retransmission paa sit omraade af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater med den begrundelse, at udsendelserne er i strid med nationale lovbestemmelser om vildledende reklame.

87 Herefter maa fjernsynsdirektivet efter min opfattelse antages at vaere til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for fjernsynsreklamer, som sendes fra en anden medlemsstat og henvender sig til boern eller haevdes at vaere vildledende i den forstand, hvori begrebet er anvendt i direktivet om vildledende reklame.

88 Resultatet ville vaere det samme, selv hvis det, som det er blevet haevdet i De Agostini-sagen (50), skulle forholde sig saaledes, at Det Forenede Kongerige - selv om der dér tilsyneladende gaelder strengere regler om reklamer, der henvender sig til boern, end det kraeves i henhold til direktivet (51) - rent faktisk ikke foerer kontrol med, at reglerne overholdes, naar der er tale om udsendelser til andre lande, og dermed handler i strid med direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 21. Den korrekte fremgangsmaade under saadanne omstaendigheder ville vaere, at den beroerte medlemsstat anlagde sag mod udsendelsesmedlemsstaten i medfoer af traktatens artikel 170 eller forelagde forholdet for Kommissionen med henblik paa, at denne anlagde sag i medfoer af artikel 169 (52).

89 Det samme retsmiddel vil kunne anvendes, hvis modtagermedlemsstaten finder, at udsendelsesmedlemsstaten i strid med fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, undlader at drage omsorg for, at udsendelser, der sendes af tv-radiospredningsorganer under dens myndighed, overholder statens egen lovgivning om udsendelser bestemt til offentligheden i den paagaeldende medlemsstat, idet »lovgivningen« vil omfatte statens lovgivning om vildledende reklame, naar der er tale om reklamer i den meget vide betydning, hvori udtrykket er anvendt i direktivet om vildledende reklame.

90 Det kan naevnes, at Kommissionen for nylig anlagde sag mod Det Forenede Kongerige i medfoer af artikel 169 med paastand om, at Det Forenede Kongerige havde undladt at gennemfoere fjernsynsdirektivet korrekt (53). Et af Kommissionens klagepunkter var, at der i Det Forenede Kongerige findes forskellige regelsaet for indenlandske og udenlandske satellitprogrammer. Reglerne for de udenlandske (»non-domestic satellite service«) er lempeligere end reglerne for de indenlandske (»domestic satellite service«) (og i den foreliggende sag fremgaar det desuden af en brevveksling med Independent Television Commission, der er vedlagt som bilag til TV-Shop's indlaeg, at man i Det Forenede Kongerige overhovedet ikke foerer kontrol med, om reglerne overholdes, naar udsendelserne ikke er paa engelsk). Kommissionen gjorde gaeldende, at en saadan sondring var i strid med direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2.

91 Domstolen afsagde dom i sagen mod Det Forenede Kongerige den 10. september 1996 og gav Kommissionen medhold paa dette punkt (54).

92 Endelig kan jeg i forbindelse med De Agostini-sagen ganske kortfattet behandle den nationale domstols andet spoergsmaal vedroerende retsvirkningerne af fjernsynsdirektivet, nemlig, om direktivet er til hinder for over for den indenlandske kanal TV4 at anvende en national bestemmelse om forbud mod reklamer, der henvender sig til boern. Efter min opfattelse maa det vaere klart, at direktivet ikke er til hinder for at haandhaeve saadanne restriktioner for reklamer, der udsendes i Sverige, idet medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, har ret til at fastsaette strengere bestemmelser for tv-radiospredningsorganer, der hoerer under deres myndighed. Spoergsmaalet om, hvorvidt et saadant forbud er i strid med traktatens artikel 30, behandles i det foelgende.

Traktatbestemmelserne

93 Den nationale domstol har desuden spurgt, for det foerste i forbindelse med alle de tre forelagte sager, om traktatens artikel 30 eller 59 er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for en fjernsynsreklame, som en annoncoer lader sende fra en anden medlemsstat, og for det andet, men kun i forbindelse med den foerste sag, om nogen af de to artikler er til hinder for at anvende en national retsregel om forbud mod reklamer, der henvender sig til boern.

94 Det foerste spoergsmaal er ikke laengere relevant i betragtning af, at jeg er naaet til det resultat, at reklamer af denne art er omfattet af fjernsynsdirektivets anvendelsesomraade, idet direktivets artikel 2, stk. 2, er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for en saadan reklame. Jeg skal herefter gaa over til det andet spoergsmaal, der, som allerede naevnt (55), ud fra oplysningerne i forelaeggelseskendelsen synes specielt at angaa de reklamer, der blev udsendt paa den indenlandske kanal TV4. Jeg skal minde om, at enhver form for fjernsynsreklame, der henvender sig til boern, er forbudt efter den nationale lovgivning, at de tidsskrifter, De Agostini-sagen drejer sig om, blev trykt i Italien, og at TV4 er en svensk kanal, som udsender sine programmer til offentligheden i Sverige, og som udbyder tjenesteydelser (dvs. sendetid for reklamer) til et svensk selskab.

Artikel 30

95 De Agostini har i det vaesentlige anfoert, at den nationale restriktion for reklamer, som Konsumentombudsmannen soeger at haandhaeve, er i strid med artikel 30, der forbyder kvantitative indfoerselsrestriktioner og alle foranstaltninger med tilsvarende virkning.

96 I Keck og Mithouard-dommen (56) fastslog Domstolen, at nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg, ikke falder ind under forbuddet i artikel 30, forudsat at de finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade (57). Om de her omhandlede restriktioner er i strid med artikel 30, afhaenger derfor under den nuvaerende retstilstand af, om de er i overensstemmelse med disse krav.

97 Med hensyn til det foerste spoergsmaal - om foranstaltningerne begraenser eller forbyder bestemte former for salg - har Domstolen i sagen Leclerc-Siplec mod TF1 Publicité og M6 Publicité (58) fastslaaet, at et forbud mod fjernsynsreklame for en bestemt sektor (distributionssektoren) angaar bestemte former for salg, idet det rammer en bestemt form for salgsfremmende foranstaltning (fjernsynsreklame) for en bestemt afsaetningsmetode (salg gennem distributionsvirksomheder) (59). Et forbud mod samme form for salgsfremmende foranstaltning, som henvender sig til en bestemt kategori af potentielle forbrugere, eller som gaelder for en bestemt kategori af varer, maa paa dette grundlag betragtes som en »form for salg«, naar det forudsaettes, at andre salgsfremmende foranstaltninger staar til raadighed og er effektive for den paagaeldende kategori. Om dette er tilfaeldet, er et faktisk spoergsmaal, som den nationale ret skal afgoere. Det kan naevnes, at De Agostini paa det kraftigste har benaegtet, at det skulle vaere tilfaeldet.

98 Desuden skal den paagaeldende bestemmelse - for at vaere omfattet af den kategori af foranstaltninger, som efter Keck og Mithouard-dommen skal anses for at falde uden for anvendelsesomraadet for artikel 30 - finde anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og bestemmelsen skal, saavel retligt som faktisk, paavirke afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

99 Det maa vaere klart, at den foerste betingelse er opfyldt i alle de foreliggende sager. Efter min opfattelse er det mindre klart, om den anden betingelse er opfyldt. Jeg kan tilslutte mig Kommissionens betaenkeligheder med hensyn til, om virkningerne af forbuddet mod alle fjernsynsudsendelser, der henvender sig til boern, rent faktisk kan vaere stoerre for varer fra andre medlemsstater. Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i Leclerc-sagen, vil det ikke vaere i overensstemmelse med traktatens formaal at fortolke Keck og Mithouard-dommen saaledes, at et fuldstaendigt forbud mod at reklamere for et produkt, som lovligt kan saelges i den medlemsstat, hvor forbuddet opstilles, og i andre medlemsstater, holdes ude fra anvendelsesomraadet for artikel 30. Virkningen af et saadant forbud vil vaere, at producenter i andre medlemsstater vil finde det saa godt som umuligt at traenge ind paa det marked, hvor forbuddet opstilles, og foranstaltningen vil derfor have tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion for samhandelen mellem medlemsstater (60). Uanset hvordan diskrimineringskriteriet i henhold til Keck og Mithouard-dommen fortolkes, er det vanskeligt at undgaa at konkludere, at et saadant forbud i praksis naesten med sikkerhed vil have maerkbar indvirkning paa importen.

100 Den samme betaenkelighed vil saa meget desto mere goere sig gaeldende med hensyn til et fuldstaendigt forbud mod fjernsynsreklamer for ethvert produkt over for en bestemt kategori af forbrugere. Jeg vil derfor mene, at et fuldstaendigt forbud mod fjernsynsreklamer, der henvender sig til boern, i princippet er i strid med artikel 30.

101 En foranstaltning, som finder anvendelse uden forskel paa indenlandske og indfoerte produkter, og som begraenser de frie varebevaegelser, kan imidlertid vaere forenelig med traktaten, hvis den er noedvendig for at varetage tvingende almene hensyn og staar i rimeligt forhold til det tilsigtede formaal (61).

102 Det er fast praksis, at god handelsskik og forbrugerbeskyttelse i almindelighed hoerer til de hensyn, der kan begrunde, at der opstilles restriktioner for de frie varebevaegelser (62). Beskyttelsen af en saerlig udsat kategori af forbrugere som f.eks. boern maa saa meget desto mere vaere et tvingende alment hensyn, der kan begrunde, at varebevaegelserne underkastes saadanne restriktioner.

103 Det skal desuden godtgoeres, at restriktionen ikke er mere vidtgaaende end noedvendigt for at naa de tilsigtede maal. I de foreliggende sager har Kommissionen i den tilsvarende sammenhaeng i forbindelse med artikel 59 udtrykt tvivl om, hvorvidt det fuldstaendige forbud mod reklamer, der henvender sig til boern, med rette kan antages at staa i rimeligt forhold til det tilsigtede maal, idet den har argumenteret for, at dette kunne opnaas ved hjaelp af mindre drakoniske forholdsregler end et fuldstaendigt forbud, f.eks. ved hjaelp af regler om reklamernes indhold eller kvaliteten af reklamerne eller ved hjaelp af en forpligtelse til at give oplysning om prisen for kostbare varer. En anden mulighed ville eventuelt vaere at undtage produkter med paedagogisk sigte fra forbuddet.

104 Jeg er dog ikke overbevist om, at en lempelse af forbuddet paa den beskrevne maade ville vaere en lige saa effektiv metode til at imoedegaa den svenske regerings frygt for, at boern under en bestemt alder ikke boer udsaettes for fjernsynsreklamer, fordi de ikke er i stand til at skelne mellem oplysende udsendelser og reklamer. Jeg er saaledes ikke overbevist om, at forbuddet noedvendigvis er for vidtgaaende i forhold til de formaal, der oenskes tilgodeset. Det kan ogsaa naevnes, at Domstolen - paa det parallelle omraade med hensyn til, om foranstaltninger, der falder ind under artikel 59, er begrundede - har antaget, at bestemte former for forbud mod reklamer kan vaere tilladte, f.eks. forbud mod at reklamere for bestemte produkter eller paa bestemte dage eller restriktioner, der skal goere det muligt for seere at undgaa at forveksle reklamer med andre programdele, jf. dommen i sagen Collectieve Antennevoorziening Gouda (63) (hvori Domstolen dog fandt, at restriktionerne ikke var begrundede, da formaalet og virkningen i realiteten var at beskytte en indenlandsk reklameinstitutions indtaegter).

105 Min konklusion er herefter, at traktatens artikel 30 ikke er til hinder for at anvende en national lovbestemmelse, hvorefter det er forbudt at udsende reklamer, der retter sig til boern under 12 aar.

Artikel 59

106 Det fremgaar klart af de afgoerelser, Domstolen tidligere har truffet, at fjernsynsudsendelser i almindelighed og udsendelse af fjernsynsreklamer i saerdeleshed falder ind under traktatbestemmelserne om tjenesteydelser, jf. allerede dommen i Sacchi-sagen (64). Selv om Sacchi-sagen kun angik udsendelser fra jordbaserede anlaeg (»over the air«) og udsendelser gennem kabelanlaeg, maa det i dommen opstillede princip ogsaa gaelde for den form for udsendelser, der er tale om i de foreliggende sager, nemlig udsendelser via satellit (65).

107 Domstolen har ved flere lejligheder taget stilling til, om restriktioner for fjernsynsreklamer har vaeret forenelige med traktatens artikel 59 (66). I Bond van Adverteerders-sagen (67) gennemgik den virkningerne af et reklameforbud, og den fandt, at et saadant forbud i to henseender udgjorde en restriktion, der hindrede fri udveksling af tjenesteydelser. Forbuddet var for det foerste til hinder for, at kabeldistributionsselskaber i en medlemsstat fordelte fjernsynsprogrammer, som blev udbudt af stationer i andre medlemsstater (i den konkrete sag via satellit), og for det andet var det til hinder for, at saadanne stationer optog reklameindslag bl.a. for annoncoerer i modtagermedlemsstaten (68).

108 Traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser kan imidlertid ikke anvendes paa aktiviteter, hvis samtlige deres relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat. Om dette er tilfaeldet, afhaenger af konstateringer af faktiske forhold, som det tilkommer den nationale ret at foretage (69).

109 For saa vidt angaar de reklamer, som blev udsendt paa TV4, synes artikel 59 af denne grund ikke at finde anvendelse. TV4 er en svensk tv-kanal, som udsender sine programmer til almenheden i Sverige, og som udfoerer tjenesteydelser for et svensk selskab, der dog indgaar i en international koncern, der er etableret i Italien. Det maa derimod vaere klart, at artikel 59 kan finde anvendelse paa den nationale lovgivning under andre omstaendigheder, herunder i det naerliggende eksempel, at annoncoeren ikke er etableret i indlandet, eller seerne ikke udelukkende befinder sig i indlandet.

110 Mit resultat maa herefter vaere, at traktatens artikel 59 under de omstaendigheder, der foreligger i De Agostini-sagen, ikke er til hinder for at anvende en national lovbestemmelse, som forbyder reklamer, der henvender sig til boern.

Forslag til afgoerelse

111 Sammenfattende foreslaar jeg, at Marknadsdomstolens spoergsmaal besvares saaledes:

»1) Artikel 2, stk. 2, i Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed er til hinder for, at en medlemsstat griber ind over for fjernsynsreklamer, der sendes fra en anden medlemsstat.

2) Hverken det naevnte direktiv eller traktatens artikel 30 eller 59 er til hinder for, at en medlemsstat bringer en national lovbestemmelse om forbud mod reklamer, der henvender sig til boern under 12 aar, i anvendelse, naar baade annoncoeren og tv-radiospredningsorganet er etableret i den paagaeldende stat, og reklamerne udsendes paa en indenlandsk tv-kanal, som udelukkende modtages af seere i medlemsstaten.«

(1) - Den svenske lov (1975:1418) om markedsfoering. Under retsmoedet blev det oplyst, at en ny markedsfoeringslov er traadt i stedet for lov 1975:1418 med virkning fra den 1.1.1996, og at de relevante bestemmelser i den nye lov har samme indhold.

(2) - Den svenske lov (1966:755) om radio- og fjernsynsvirksomhed.

(3) - Lov 1991:2027.

(4) - Lov 1992:1356.

(5) - EFT L 298, s. 23.

(6) - Dom af 16.6.1995, forenede sager E-8/94 og E-9/94, Forbrukerombudet mod Mattel Scandinavia og Lego Norge.

(7) - Jf. praemis 57 og domskonklusionen (o.a.: jf. EFT C 239, s. 6).

(8) - 12. betragtning.

(9) - 14. betragtning.

(10) - 15. betragtning.

(11) - 17. betragtning.

(12) - 27. betragtning.

(13) - 32. betragtning.

(14) - Artikel 18 angaar den tilladte sendetid til reklamer og er uden betydning i de foreliggende sager.

(15) - Dom af 10.9.1996, sag C-222/94, Sml. I, s. 4025, praemis 35-42. Jf. ogsaa punkt 32-75 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse.

(16) - Dom af 3.12.1974, sag 33/74, Sml. s. 1299.

(17) - Dom af 3.2.1993, sag C-148/91, Sml. I, s. 487.

(18) - Dom af 5.10.1994, sag C-23/93, Sml. I, s. 4795.

(19) - Praemis 13.

(20) - Domskonklusionens punkt 2.

(21) - Jf. punkt 74 i forslaget til afgoerelse i sag C-11/95, Kommissionen mod Belgien (dom af 10.9.1996, Sml. I, s. 4115).

(22) - Forslagets punkt 75.

(23) - Praemis 65.

(24) - Jf. anden betragtning til direktivet.

(25) - Jf. ovenfor i fodnote 15, punkt 55 i forslaget til afgoerelse.

(26) - Jf. ovenfor i fodnote 15, praemis 51, 52 og 53.

(27) - Jf. den i fodnote 18 citerede dom i TV10-sagen, praemis 21. Den franske version »de manière abusive« er maaske skarpere. Der synes imidlertid ikke at eksistere et tilsvarende adverbium paa nederlandsk, som var processproget (o.a.: de engelske udtryk, generaladvokaten benytter, er »wrongfully or improperly«).

(28) - Jf. den i fodnote 17 citerede dom i Veronica-sagen, praemis 13, hvor det franske udtryk er »abusivement«. Heller ikke her synes der at vaere et tilsvarende udtryk paa nederlandsk, som var processproget.

(29) - Jf. punkt 74 i det i fodnote 21 citerede forslag til afgoerelse fra generaladvokat Lenz i sagen Kommissionen mod Belgien. Jf. ogsaa generaladvokat Lenz' gennemgang i TV10-sagen (citeret ovenfor i fodnote 18, punkt 62-68) af de faktorer, som har betydning for, om en juridisk person kan antages at goere sig skyldig i omgaaelse.

(30) - Jf. punkt 75 i det i fodnote 21 citerede forslag til afgoerelse fra generaladvokat Lenz i sagen Kommissionen mod Belgien.

(31) - Jf. ovenfor i fodnote 6, dommens praemis 31-41 og domskonklusionen.

(32) - EFT L 250, s. 17.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695C0034.1

(33) - Dom af 16.1.1992, sag C-373/90, Forundersoegelse mod X, Sml. I, s. 131, praemis 9.

(34) - Jf. artikel 2.

(35) - Kommissionens forslag til Raadets direktiv om samordning af visse i medlemsstaterne ved lov eller administrativt fastsatte forskrifter vedroerende udoevelse af radiospredningsvirksomhed (EFT 1986 C 179, s. 4).

(36) - 16. betragtning.

(37) - KOM(86) 146 endelig udg.

(38) - Punkt 47.

(39) - Punkt 48.

(40) - Fjerde betragtning.

(41) - Jf. den i fodnote 37 citerede begrundelse for Kommissionens direktivforslag, saerlig punkt 1, 2 og 3 samt 24-30.

(42) - Jf. ovenfor i fodnote 21.

(43) - Jf. punkt 99, 100 og 101 i forslaget til afgoerelse.

(44) - Jf. praemis 88 og 92.

(45) - Punkt 53.

(46) - Jf. ovenfor i fodnote 35.

(47) - Dette naevnes ogsaa, men ganske kort i punkt 103 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Belgien, jf. ovenfor i fodnote 21.

(48) - Jf. ovenfor i fodnote 6.

(49) - Jf. praemis 54, 55, 56 og 58.

(50) - Jf. ovenfor i punkt 90.

(51) - Jf. den i fodnote 6 citerede dom fra EFTA-Domstolen i de norske sager.

(52) - Jf. den i fodnote 21 citerede dom i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 34-37, og punkt 50 og 51 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse. Jf. ogsaa Domstolens dom af 23.5.1996, sag C-5/94, The Queen mod Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: Hedley Lomas (Ireland) Ltd, Sml. I, s. 2553, saerlig praemis 19 og 20.

(53) - Jf. ovenfor i fodnote 15.

(54) - Jf. praemis 70-75. Jf. ogsaa punkt 84 og 85 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse.

(55) - I punkt 30.

(56) - Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097.

(57) - Praemis 16.

(58) - Dom af 9.2.1995, sag C-412/93, Sml. I, s. 179.

(59) - Praemis 22.

(60) - Jf. punkt 50 i mit forslag til afgoerelse.

(61) - Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral (»Cassis de Dijon-dommen«), Sml. s. 649.

(62) - Cassis de Dijon-dommen, praemis 8.

(63) - Dom af 25.7.1991, sag C-288/89, Sml. I, s. 4007, praemis 27.

(64) - Dom af 30.4.1974, sag 155/73, Sml. s. 409, praemis 6. Jf. ogsaa sjette betragtning til fjernsynsdirektivet.

(65) - Jf. generelt generaladvokat Mancini's udtalelser i sag 352/85, Bond van Adverteerders m.fl. (dom af 26.4.1988, Sml. s. 2085), om, at de principper, der blev opstillet i Sacchi-dommen, fortsat maa vaere relevante uanset de senere tekniske fremskridt med hensyn til selve udsendelsesmetoderne.

(66) - Jf. den i fodnote 64 citerede dom i Sacchi-sagen, dom af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve m.fl., Sml. s. 833, den i fodnote 65 citerede dom i Bond van Adverteerders-sagen og den i fodnote 63 citerede dom i sagen Collectieve Antennevoorziening Gouda.

(67) - Jf. ovenfor i fodnote 65.

(68) - Praemis 22.

(69) - Jf. f.eks. den i fodnote 66 citerede dom i Debauve-sagen, praemis 9, og den i fodnote 18 citerede dom i TV10-sagen, praemis 14.