Artikel 16 i Rådets forordning (EØF) nr. 120/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT-specialudgave 1967, s. 29; org. ref. JO af 19. 6. 1967, s. 2276) indeholder bestemmelser om fastsættelse og udbetaling af eksportrestitutioner for visse kornsorter, herunder byg.

Den restitution, der ydes eksportører, er den på udførselsdagen gældende, men i stk. 4 i artikel 16 åbnes der mulighed for forudfastsættelse af restitutionen, dvs. for at vælge den restitution, der gælder på dagen for indgivelse af ansøgningen om eksportlicens. En sådan forudfastsat restitution underkastes dog visse tilpasninger, idet artikel 16, stk. 4 i Rådets forordning nr. 120/67 (som ændret ved Rådets forordning nr. 2429/72) for visse produkter — herunder byg — bestemmer, at det er »den restitution, som gælder på dagen for indgivelse af ansøgningen om udstedelse af esportlicens, reguleret i forhold til den i udførselmåneden gældende tærskelpris«, der skal anvendes.

Efter bestemmelserne i forordning nr. 120/67 forhøjes tærskelpriserne nemlig (ligesom indikativpriserne og interventionspriserne), selv om de i princippet er fastsat for et helt produktionsår (artikel 5, stk. 6), i medfør af artikel 6 med månedlige tillæg, der i en betragtning til forordningen begrundes i nødvendigheden af at tage hensyn bl.a. til lager og forrentningsomkostninger ved oplagring. En stigning i tærskelprisen medfører altså en tilsvarende forhøjelse af restitutionen.

Under hensyn til de vanskeligheder, der i løbet af sommeren 1974 opstod inden for landbrugssektoren, navnlig som følge af en inflationsfremmende stigning i produktionsomkostningerne, traf Rådet ved forordning nr. 2496/74 (EFT L 268 af 3. 10. 1974) »som en undtagelse fra princippet om årlig fastsættelse af priserne« en »særlig« beslutning om forhøjelse på 5 % af fællespriserne for et større antal landbrugsvarer, herunder af indikativprisen og den fælles interventionspris for byg. Forhøjelsen fik virkning fra den 7. oktober 1974.

Da tærskelprisen er den for Rotterdam gældende indikativpris, medførte denne særlige forhøjelse af indikativpriserne en tilsvarende forhøjelse af tærskelpriserne, som igen fik virkning på restitutionsbeløbet. Til de månedlige forhøjelser af restitutionerne efter artikel 16, stk. 4 i forordning nr. 120/67 kom fra den 7. oktober 1974 en særlig forhøjelse, der skyldtes stigningen i landbrugspriserne i medfør af forordning nr. 2496/74. Denne forordnings artikel 4 bestemmer, at gennemførelsesbestemmelser, eventuelle overgangsforanstaltninger og de ændringer, der »som følge af denne forordning« skal foretages i priserne, fastsættes af Kommissionen.

Med denne hjemmel udstedte Kommissionen den omtvistede forordning, der bestemmer, at udførsel af korn, der omfattes af attester om forudfastsættelse fra før den 7. oktober 1974, ikke får del i den særlige forhøjelse af tærskelprisen, idet man — under hensyn til attesternes gyldighedsperiode (i det foreliggende tilfælde indtil den 16. oktober) — kunne regne med, at de berørte eksportører allerede havde skaffet sig dækning ved opkøb før den af Rådet den 2. oktober 1974 fastsatte forhøjelse.

Selskabet CAM. havde den 19. juli 1974 fået eksportlicens for 10000 tons byg. Gyldighedsperioden løb til den 16. oktober 1974, og den forudfastsatte restitution var lig nul. Mellem den 7. og den 16. oktober udførte selskabet restmængden, dvs. 3978 tons, og selskabet beklager sig over, at man for denne mængde har nægtet den restitutionsforhøjelse, der følger af den særlige af Rådet vedtagne forhøjelse af landbrugspriserne. Efter selskabets opfattelse er den fra Kommissionen hidrørende bestemmelse, der indeholder denne frakendelse, og som berører selskabet umiddelbart og individuelt, ulovlig og bør annulleres. Ved stævning, indgået til Domstolens justitskontor den 19. december 1974, udtaget mod Det europæiske økonomiske Fællesskab ved Rådet og Kommissionen, har selskabet påstået annullation af »fællesskabsretsakten benævnt Kommissionens forordning nr. 2546/74«.

Ved særskilt dokument, indgået den 11. februar 1975, har Rådet rejst indsigelse mod sagens antagelse til realitetsbehandling med den begrundelse, at den omtvistede retsakt ikke hidrører fra Rådet, og anmodet Domstolen om at træffe afgørelse i henhold til procesreglementets artikel 91 vedrørende denne indsigelse uden at behandle sagens realitet, for så vidt angår Rådet.

Ved kendelse af 12. maj 1975 ( 1 ) afviste Domstolen sagen, for så vidt den var anlagt mod Rådet. De skriftlige forhandlinger fortsatte herefter, for så vidt sagen var anlagt mod Kommissionen.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet, at der ikke skulle foretages nogen forudgående bevisførelse.