Hvad angår en påstand om annullation af en forordning, der indfører sektorspecifikke restriktive foranstaltninger med hensyn til restriktioner på overførsler af pengemidler, der involverer iranske finansieringsinstitutter, medfører ophævelsen af disse foranstaltninger efter anlæggelsen af sagen, at en iransk kommerciel banks interesse i at indgive et søgsmål om annullation af denne forordning er bortfaldet, idet dette søgsmål med sit resultat ikke kan bibringe den pågældende bank en fordel, der kan begrunde en bevarelse af søgsmålsinteressen. Det kan navnlig ikke hævdes, at restriktive foranstaltninger, der finder generel anvendelse, og som hovedsageligt består i at forbyde transaktioner mellem banker og finansielle institutioner i henholdsvis Unionen og Den Islamiske Republik Iran, hos en bestemt erhvervsdrivende kan forårsage en sikker ikke-økonomisk skade bestående i krænkelse af omdømmet, som er sammenlignelig med den skade, der forårsages af den vanære og mistillid, der følger af den offentlige udpegelse af de omhandlede personer som personer med tilknytning til f.eks. en terrororganisation, eller at den eventuelle annullation af disse foranstaltninger vil kunne bibringe den pågældende bank en fordel i form af, at banken kan opnå en oprejsning, og således yde banken en form for genoprettelse af en sådan ikke-økonomisk skade. Sådanne sektorspecifikke restriktive foranstaltninger er nemlig af en karakter, som adskiller sig betydeligt fra karakteren af de individuelle foranstaltninger om indefrysning af pengemidler og aktiver, idet de ikke retter sig mod identificerede fysiske eller juridiske personer, idet deres anvendelsesområde er fastlagt under henvisning til objektive kriterier. Den omstændighed, at de aktiviteter, der udøves af en bank eller en finansiel institution, kan være berørt af de pågældende sektorspecifikke restriktive foranstaltninger, betyder ikke, at disse foranstaltninger udgør en sanktion for en konkret angivet adfærd, som kan tilskrives denne enhed, idet disse alemgyldige foranstaltninger finder anvendelse uafhængigt af denne enheds eventuelle deltagelse i den iranske nukleare spredning.

En sagsøgers søgsmålsinteresse for så vidt angår sagens genstand skal foreligge på tidspunktet for sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises. Sagens genstand skal, ligesom søgsmålsinteressen, bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel.

En sagsøger kan under visse omstændigheder fortsat have interesse i at påstå annullation af en under retssagen ophævet retsakt for at udvirke, at den, der har udstedt den anfægtede retsakt, i fremtiden foretager passende ændringer, og dermed forhindre risikoen for gentagelse af den ulovlighed, hvormed den anfægtede retsakt påstås behæftet. Det i retspraksis således opstillede princip skal imidlertid begrænses til situationer, hvor sagsøgeren præcist og konkret påviser, at der foreligger en risiko for, at den hævdede ulovlighed gentages.

Den rene antagelse om gentagelse af en sådan hævdet ulovlighed ved den fremtidige vedtagelse af restriktive foranstaltninger, der er sammenlignelige med dem, den anfægtede retsakt foreskriver, er således imidlertid ikke tilstrækkelig til på en tilstrækkelig præcis og konkret måde at påvise – bl.a. henset til den vide skønsmæssige beføjelse, som Rådet har til at fastlægge formålet med de restriktive foranstaltninger – risikoen for en sådan gentagelse, som kunne begrunde en bevarelse af søgsmålsinteressen for en sagsøger.

(jf. præmis 64, 65 og 67)