FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 19. SEPTEMBER 1979 ( 1 )

Høje Ret.

Indledning

Til grund for denne sag ligger en straffesag, der er indledt i henhold til den franske lovgivning om priskontrol. Sagen er forelagt Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d'Appel de Rouen.

Appellanten i nævnte sag ved Cour d'appel er anklagemyndigheden ved nævnte ret. De tiltalte er tre direktører for Denkavit France S.à. r.l. og dette selskab, der betragtes som »civilement responsable«. De tre direktører er dr. H. Buys (en nederlandsk statsborger, som anfører, at hans navn ved en fejltagelse i forelæggelsesdommen er stavet »Buijs«), dr. H. Pesch (ligeledes en nederlandsk statsborger) og hr. Yves Dullieux (der åbenbart er fransk statsborger).

Det tiltalte selskab (som jeg herefter skal benævne »Denkavit«) tilhører en sammenslutning af virksomheder, der fremstiller foderstoffer, især mælkeerstatninger til kalve og andre unge dyr. Domstolen er allerede blevet gjort bekendt med denne sammenslutnings produkter i et antal tidligere sager, herunder sag 251/78, Denkavit Futtermittel GmbH mod Minister für Ernäbrung, Landwirtschaft und Forsten des Landes Nordrhein-Westfalen, i hvilken jeg fremsatte forslag til afgørelse i går.

Der blev rejst anklage mod de tiltalte ved Tribunal correctionnel de Rouen for overtrædelse af en fransk arrêté ministériel, nr. 76-86/P af 22. september 1976 (Bulletin Officiel des Services des Prix (»BOSP«) af 23. september 1976, s. 364).

Artikel 1 i denne anordning bestemte, at indtil den 31. december 1976 måtte priserne, inclusive alle afgifter for samtlige produkter, både ved produktionen og på de forskellige stadier af vareomsætningen, ikke være højere end de priser, der lovligt blev anvendt for disse produkter den 15. september 1976, eller i mangel heraf så kort tid som muligt forud herfor lovligt anvendte priser.

Artikel 2 i anordningen undtog priserne for de såkaldte »produits frais de l'agriculture et de la peche« fra bestemmelserne i artikel 1.

Anvendelsesområdet for anordningen blev nærmere fastlagt ved et cirkulære, der blev offentliggjort samme dag (og på samme side i BOSP). Cirkulæret fastslog bl.a., at artikel 1 i anordningen ikke gjaldt for følgende priser på produktionsstadiet:

»Des produits régis par le traité ayant instauré la Communauté européenne du charbon et de l'acier;

Des produits frais provenant de l'agriculture et de la péche (cf. article 2 de l'arrêté) et des autres produits agricoles dont le prix à la production est régi par des décisions prises dans le cadre de la politique agricole de la Communauté européenne.«

Cirkulæret fastslog endvidere:

»Ne doivent être considérés comme produits agricoles et de la pêche que ceux qui n'ont pas été transformés. Si ces produits ne gardent pas leur individualité d'origine ou font l'objet d'une transformation sortant des usages normaux ou habituels de l'agriculture ou intervenant à un stade quelconque de l'industrie et du commerce, ils perdent de ce fait leur caractère initial. Ne peuvent, par exemple, étre considérés commes produits agricoles les cuirs verts, les pulpes de betteraves ou les produits surgelés.

En ce qui concerne plus particulièrement les produits laitiers, on admettra cependant par tolérance que les beurres, la creme et les fromages dont les prix à la production pouvaient être librement déterminés à la date d'entrée en vigueur de l'arrêté, conservent leur caractère de produits agricoles, même après transformation ou affinage. Au contraire, des produits tels que les poudres de lait, les laits concentrés, les cremes glacées présentent un carectere industriel ainsi que les fabrications telles que les yaourts, fromages frais, fromages fondus.«

Et andet cirkulære blev offentliggjort den 1. oktober 1976 (jf. BOSP af denne dato, s. 380).

Det blev fastslået i dette cirkulære, hvilket var angivet i det tidligere cirkulære, at prisstoppet på ingen måde gjaldt for priserne på produktionsstadiet for friske landbrugsprodukter eller andre landbrugsprodukter, hvis priser blev bestemt ved afgørelser inden for rammerne af EØF's landbrugspolitik. Hvad angår virkningerne af prisstoppet på afsætningstrinnet skulle der dog sondres mellem to kategorier af landbrugsprodukter. Ved friske landbrugsprodukter skulle sælgerne (der defineredes som omfattende importørerne, grossisterne og detailhandlerne) opretholde deres fortjenstmargen, som den i absolutte tal så ud på datoen for prisstoppet. Dette betød, at de dels kunne forhøje deres priser for at tage hensyn til senere forhøjelser af producentpriserne eller af cif-priserne franco-grænse for importerede varer, men at de på den anden side skulle lade deres kunder få fordel af eventuelle fald i disse priser. Ved andre landbrugsprodukter, henhørende under de fælles markedsordninger, var anvendelsen af anordningen udelukket »i overensstemmelse med fællesskabsforordningerne« både på produktions- og engroshandelsstadiet. På de øvrige afsætningsstadier måtte salgspriserne imidlertid ikke være højere end de priser, der lovligt blev anvendt på datoen for prisstoppets ikrafttræden. Lister over de to kategorier af produkter var indeholdt i et bilag. Listen over »friske landbrugsprodukter« omfattede råmælk, smør, frisk fløde og visse ostearter; listen over andre landbrugsprodukter omfattede mælkepulver i løs vægt.

Ingen af cirkulærerne nævnte udtrykkeligt foderstoffer. De tiltalte har anført, hvilket er ubestridt, at Denkavit udelukkende sælger de foderstoffer, som det fremstiller, til grossister, som videresælger dem til landbrugere.

Den 20. september 1976 forhøjede Denkavit priserne for mælkeerstatninger for — som de tiltalte anfører, og hvilket også er ubestridt — at tage hensyn til de højere priser, selskabet måtte betale for basislandbrugsprodukter. Disse prisforhøjelser blev opretholdt for de i september og oktober 1976 gennemførte salg, efter at prisstoppet var trådt i kraft.

Der blev rejst anklage mod tiltalte, fordi de mellem den 24. september og den 31. oktober »Denkavit C. R.«, »Denkavit K. B.«, »Denkavit Elevage« og »Denkavit Milk«, til ulovlige priser.

Ved dom af 18. maj 1978 frifandt Tribunal correctionnel de Rouen de tiltalte. Begrundelsen herfor sammenfattede den (i sidste afsnit af dommen) ved at fastslå, at de pågældende produkter alle var omfattet af fællesskabsforordninger vedrørende de europæiske landbrugsmarkeder, at de derfor ikke kunne være omfattet af nationale bestemmelser, og at anordningen af 22. september 1976 derfor ikke fandt anvendelse på dem. Den nationale ret henviste herved til en række domme, bl.a. Domstolens domme i sag 31/74 Galli (Sml. 1975, s. 47), i sag 65/75 Tasca (Sml. 1976, s. 291) og i sagerne 88 til 19/75 SADAM mod CIP (Sml. 1976, s. 323).

Denne dom har anklagemyndigheden ved Cour d'Appel de Rouen indanket af tre grunde, der er snævert indbyrdes forbundet, og som i forelæggelsesdommen er angivet således:

»1. Mælkeerstatninger til kalve har aldrig været anset for hørende til den gruppe landbrugsprodukter, hvis pris reguleres ved fællesskabsbestemmelser;

2. de nationale prisordninger er lovlige i det omfang, de ikke forstyrrer prisdannelsen på råstoffer, som indgår i de pågældende produkter;

3. mælkeerstatninger til kalve må anses for et andengangsforarbejdet produkt.«

Sammensætningen af de pågældende seks produkter er desværre ikke fuldstændig klar. Dommen fra Tribunal correctionel indeholder ingen udtrykkelige konstateringer herom. I forelæggelsesdommen fra Cour d'Appel anføres det, at disse produkter ifølge de tiltalte, hvilket også er ubestridt, består af 60 % mælkepulver, 20 % mælkeserum, 19,7 % vegetabilske fedtstoffer og 0,3 % vitaminiserede mineraler. De tiltalte har i deres skriftlige indlæg for Domstolen anført, at ovennævnte beskrivelse ikke fuldt ud gengiver deres anbringende, og at disse produkter faktisk efter den enkelte type er sammensat således:

— 60 til 65 % skummetmælkspulver;

— 12 til 20 % pulver af mælkeserum;

— 4 til 7 % majsstivelse;

— 15 til 20 % fedtstoffer;

— 0,3 % tilsætningsstoffer.

De tiltalte tilføjer, at fedtstofferne ikke især er af vegetabilsk men af animalsk oprindelse (svine og/eller oksefedt), og at kun en ringe del er af vegetabilsk oprindelse (f.eks. kokosnødolie). Den franske regering har i sine skriftlige indlæg for Domstolen givet to af disse produkter en ved et første blik forskellig sammensætning, nemlig:

»Denkavit Finition«:

— 60 % skummetmælkspulver;

— 12,5 % pulver af mælkeserum;

— 20,39 % blandede fedtstoffer;

— 7,1 % forskellige tilsætningsstoffer;

»Denkavit Elevage«:

— 45 % skummetmælkspulver;

— 15 % kærnemælkspulver;

— 18,33 % pulver af mælkeserum;

— 16,4 % blandede fedtstoffer;

— 5,2 % forskellige tilsætningsstoffer;

Under de mundtlige forhandlinger har de tiltalte imidlertid anført, at dette egentlig ikke afviger fra, hvad de havde anført i deres skriftlige indlæg, da kærnemælkspulver med henblik på anvendelsen af den relevante fællesskabslovgivning skal ligestilles med skummetmælkspulver (hvilket tilsyneladende er korrekt), og at den franske regering havde behandlet majsstivelse som et tilsætningsstof.

Domstolen kan naturligvis ikke inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til EØF-traktatens artikel 177 træffe endelige konstateringer om sådanne spørgsmål. Ved en sådan anmodning må Domstolen vurdere oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen bedst muligt. De tiltalte har understreget, at bestanddelene i de pågældende »Denkavit«-produkter, som de havde beskrevet dem, alle, med undtagelse af de 0,3 % tilsætningsstoffer, henhørte under fælles markedsordninger: skummetmælkspulver og pulver af mælkeserum i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 804/68 (mælk og mejeriprodukter), majsstivelse i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 2727/75 (korn), og fedtstoffer, efter deres oprindelse, i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 136/66/EØF (olie og fedtstoffer), Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 (oksekød) eller Rådets forordning (EØF) nr. 2759/75 (svinekød). Også dette lader til at være korrekt.

Cour d'appel har forelagt Domstolen seks spørgsmål, som jeg mener det er hensigtsmæssigt at undersøge i rækkefølge.

Det første spørgsmål

Det første spørgsmål lyder således:

»Er mælkeerstatninger til kalve af en art og sammensætning som ovenfor angivet omfattet af den fælles markedsordning for landbrugsprodukter, hvad angår prisfastsættelsen på produktions- eller engroshandelsstadiet? Må det særligt antages, at de omfattes af enten definitionen af mælk og mejeriprodukter (artikel 1 i forordning nr. 804/68 af 27. juni 1968) eller definitionen af foderblandinger (artikel 4 i forordning nr. 990/72, ændret ved forordning nr. 804/76 af 7. april 1976) eller af en hvilken som helst anden gruppe landbrugsprodukter, som henhører under fællesskabsretten i henhold til artikel 38 i Rom-traktaten?«

Den kan ikke være tvivl om, at de pågældende foderstoffer, uanset deres nøjagtige sammensætning, er »landbrugsprodukter« i den i traktatens artikel 38 forudsatte betydning, fordi de er opregnet i listen i bilag II til traktaten. Bilag II omfatter hele kapitel 23 i det, der ved traktatens oprettelse kaldtes »Bruxelles-nomenklaturen« og dette kapitel omfatter »tilberedt dyrefoder«.

Dette foder henhører, ligeledes uanset dets nøjagtige sammensætning — under position 23.07 B i den fælles toldtarif, der omfatter »foderstoffer med tilsætning af melasse eller sukker« og »andre varer med indhold af … mælkeprodukter …«. I det foreliggende tilfælde er det ikke nødvendigt at undersøge, hvilken del af denne position foderet henhører under; det afhænger bl.a. af, om det indeholder stivelse, og i bekræftende fald hvor meget. (Som Domstolen ved, henviser den i forelæggelsesdommen indeholdte beskrivelse af varens sammensætning ikke til stivelse).

Artikel 1 i forordning nr. 804/68 definerer de produkter, der er omfattet af den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter. Ifølge artikel 1, litra g), omfatter disse produkter følgende varer henhørende under position 23.07 B i den fælles toldtarif:

»Foder og tilberedninger, som indeholder produkter, på hvilke denne forordning … er anvendelig, med undtagelse af foder og tilberedninger, på hvilke forordning nr. 120/67/EØF er anvendelig«.

De pågældende foderstoffer indeholder utvivlsomt produkter, som forordning nr. 804/68 finder anvendelse på (alene allerede fordi de indeholder mælkepulver), og forordning nr. 120/67/EØF (nu afløst af forordning nr. 2727/75) finder heller ikke anvendelse på dem, fordi de indeholder 50 % eller mere af mælkeprodukter (jf. artikel 1 og bilag A til denne forordning). Heraf følger, at disse foderstoffer henhører under den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter.

Jeg mener heller ikke, at nogen har gjort noget andet gældende for Domstolen. Domstolen ved, hvorledes Procureur Général ved Cour d'appel de Rouen har formuleret sine ankegrunde, og især, at han har ment, at de pågældende foderstoffer er »andengangsbearbejdede produkter«. Når henses til definitionen af »landbrugsvarer« i traktatens artikel 38, stk. 1, som »jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter og fiskeriprodukter samt varer, der direkte er forbundet med disse produkter, og som har undergået en første bearbejdning« er det forståeligt, at de tiltalte og Kommissionen har rejst det spørgsmål, om Procureur Général mente, at »Denkavit«-mælkeerstatningerne overhovedet ikke var landbrugsprodukter i den i traktaten forudsatte betydning. Under de mundtlige forhandlinger har den franske regering dog klart angivet, at den antog, at disse produkter henhørte under forordning nr. 804/68. Anbringendet om, at det drejer sig om »andengangsbearbejdede produkter« blev gentaget som del af et mere subtilt argument, hvorefter produkterne ganske vist henhørte under forordningen, men at deres priser ikke reguleredes derved. Dette argument skal jeg komme tilbage til, når jeg behandler det tredje spørgsmål fra Cour d'appel.

Forordning nr. 990/72, der ligeledes nævnes i det første spørgsmål fra Cour d'appel, er en forordning fra Kommissionen om gennemførelsesbestemmelser vedrørende ydelse af støtte til skummetmælk, der forarbejdes til foderblandinger og til skummetmælkspulver bestemt til foderbrug. Den har sin oprindelse i artikel 10 i forordning nr. 804/68, hvis stk. 1. generelt foreskriver, at der skal ydes støtte til skummetmælk og skummetmælkspulver, der er blevet fremstillet inden for Fællesskabet, og som anvendes til foder. Ifølge artikel 10, stk. 2, skal Rådet fastsætte de almindelige regler for ydelse af denne støtte. Disse regler blev vedtaget af Rådet ved forordning (EØF) nr. 986/68. Artikel 10, stk. 3, bestemmer, at der skal fastsættes gennemførelsesbestemmelser til denne artikel i henhold til den såkaldte forvaltningskomité-procedure. På dette grundlag blev forordning nr. 990/72 udstedt til afløsning af en tidligere forordning nr. 1106/68, fra Kommissionen, der var blevet stærkt ændret.

Artikel 4 i forordning nr. 990/72, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 804/76 (der trådte i kraft den 15. april 1976), definerer de foderblandinger, der kan ydes støtte til. Den definerer dem, for så vidt som det er af betydning, som foderblandinger »som indeholder mindst 60 vægtprocent og højst 70 vægtprocent skummetmælkspulver, til hvilket er tilsat mindst — 5 vægtprocent fedtstof, der stammer fra andet end smørsyre, og mindst 2 vægtprocent … stivelse«.

Som Domstolen ser, er det, hvis man kun lægger vægt på de i forelæggelsesdommen indeholdte oplysninger om sammensætningen af Denkavit-produkterne, tvivlsomt, om denne definition dækker dem, eftersom disse oplysninger ikke nævner stivelse. På den anden side følger det af oplysningerne om sammensætningen af disse produkter i de tiltaltes skriftlige indlæg entydigt, at de er omfattet af denne definition.

Jeg mener derfor, at Domstolen som svar på det første spørgsmål fra Cour d'appel bør statuere:

1. Mælkeerstatninger til kalve af den i spørgsmålet angivne art og sammensætning er landbrugsprodukter i den i EØF-traktatens artikel 38 forudsatte betydning og omfattet af definitionen af mælk og mejeriprodukter i artikel 1 i forordning nr. 804/68.

2. Spørgsmålet, om sådanne mælkeerstatninger også falder ind under begrebet foderblanding i artikel 4 i forordning nr. 990/72, som ændret ved forordning nr. 804/76, afhænger af, om de mindst indeholder 2 % stivelse.

Det andet spørgsmål

Det andet spørgsmål fra Cour d'appel er, om de pågældende foderstoffer »er … omfattet af ordningen med monetære udligningsbeløb i forordning nr. 974/71 af 12. maj 1971, og i bekræftende fald, [om] denne enkelte omstændighed i sig selv [medfører], at de hører under den fælles markedsordning i henhold til denne forordnings artikel 1, stk. 1«.

Svaret på den første del af dette spørgsmål giver ikke anledning til nogen tvivl. På alle de relevante tidspunkter blev der anvendt monetære udligningsbeløb på den pågældende art foderstoffer. Som Domstolen ved, kan der i medfør af artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning nr. 974/71 anvendes monetære udligningsbeløb:

»a) på produkter, for hvilke interventionsforanstaltninger er fastsat inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer;

b) på produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de varer, der er nævnt under litra a) og som hører under de fælles markedsordninger eller er genstand for en særlig ordning i medfør af artikel 235 i traktaten«.

Foderstoffer er ikke omfattet af interventionsforanstaltninger, og de er heller ikke genstand for en særlig ordning i medfør af traktatens artikel 235. Det er som produkter, hvis priser afhænger af priserne for produkter, der er omfattet af interventionsforanstaltninger, og som selv henhører under en fælles markedsordning, at de er blevet underkastet monetære udligningsbeløb. De forordninger fra Kommissionen, i henhold til hvilke dette er sket i perioden september til oktober 1976, er detaljeret anført i tiltaltes og Kommissionens skriftlige indlæg. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at drøfte dem.

Det foreslås med den anden del af spørgsmålet, som Kommissionen påpegede, at hesten spændes bagved vognen. Monetære udligningsbeløb kan kun finde anvendelse på et produkt, som er omfattet af artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 974/71, hvilket betyder, at der, medmindre produktet er genstand for en særlig ordning i medfør af traktatens artikel 235, ikke kan anvendes monetære udligningsbeløb på dette, medmindre det henhører under en fælles markedsordning for landbrugsprodukter. Heraf følger, at der fra den omstændighed, at der er blevet anvendt monetære udligningsbeløb på et produkt, ikke kan drages den slutning, at produktet henhører under en fælles markedsordning for landbrugsprodukter. Hvis der anvendtes monetære udligningsbeløb på et produkt, der hverken var genstand for en særlig ordning i medfør ar artikel 235 eller omfattet af en fælles markedsordning, ville deres anvendelse på dette produkt være ugyldig. Hvis mit svar på det første spørgsmål fra Cour d'Appel er rigtigt, er denne del af det andet spørgsmål imidlertid uden betydning.

Jeg mener derfor, at Domstolen som svar på det andet spørgsmål fra Cour d'appel bør fastslå, at foderstoffer af den pågældende art på alle relevante tidspunkter har været underkastet de monetære udligningsbeløb, der er foreskrevet i forordning nr. 974/71.

De følgende spørgsmål fra Cour d'appel er kun stillet, såfremt det første og det andet spørgsmål besvares således, at »Denkavit«-produkter er omfattet af fællesskabsretten. Da jeg mener, at dette er tilfældet, må jeg gennemgå disse spørgsmål.

Jeg mener, at man med det tredje spørgsmål når til sagens kerne.

Det tredje spørgsmål

Spørgsmålet lyder:

»Er den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter efter forordning nr. 804/68 af 27. juni 1968, alene eller sammen med den fælles markedsordning for oksekød i forordning nr. 805/68, på nogen måde til hinder for, at en medlemsstat anvender en national prisstopordning på mælkeerstatninger til okser som ovenfor defineret?«

Ved gennemgangen af de argumenter, der er blevet fremført for Domstolen vedrørende dette spørgsmål, mener jeg, at det må tages i betragtning, at alle de skriftlige indlæg (fra den franske regering, fra de tiltalte og fra Kommissionen) blev indgivet, inden generaladvokat Capotorti fremsatte forslag til afgørelse i sag 223/78, Grosoli-sagen, og at de mundtlige indlæg fra dem, der deltog i de mundtlige forhandlinger (de tiltalte og Kommissionen), blev fremført, inden Domstolen afsagde dom i nævnte sag (hvilket skete den 12. juli 1979). Det bør desuden erindres, at de tiltaltes repræsentanter i denne sag er de samme, som repræsenterede Grosoli, således at naturligvis mange af de argumenter, der blev fremført for de tiltalte, var de samme, som generaladvokat Capotorti og Domstolen måtte undersøge i sagen Grosoli.

Argumentationen i nærværende sag hvilede derfor, ligesom i sagen Grosoli, uundgåeligt på Domstolens afgørelser i sagerne Galli, Tasca og SADAM samt i sag 154/77, Procureur du Roi mod Dechmann (Sml. 1978, s. 1573), hvoraf de tre første, som jeg allerede har anført, var nævnt af Tribunal correctionnel i denne rets dom. Under de mundtlige forhandlinger blev der også henvist til sag 10/79, Toffoli, der blev forhandlet den følgende dag, og i hvilken generaladvokat Reischl vil fremsætte forslag til afgørelse i morgen.

Det er ikke nødvendigt, at jeg gentager den allerede udførligt behandlede begrundelse i generaladvokat Capotortis forslag til afgørelse og i Domstolens dom i sagen Grosoli. Det nævnte forslag til afgørelse indeholder en oversigt over de tidligere sager og en detaljeret undersøgelse af den retstilstand, som følger heraf. Dommen indeholder en afgørende sammenfatning af denne ret.

Ganske vist drejer nærværende sag sig om priserne mellem producenter og grossister, mens Domstolen i sagen Grosoli behandlede priserne mellem detailhandlere og forbrugere. De tiltalte har anført, at dette medfører en grundlæggende forskel mellem de to sager. Men den nævnte retspraksis viser klart, at dette ikke er tilfældet. Det drejer sig kun om en gradsforskel. Domstolen har konstateret »at en national ordning for landbrugspriser, der omhandler de samme handelsled som Fællesskabets prisordning, normalt rummer en større fare for konflikt med Fællesskabets ordning end en ordning, der udelukkende gælder for andre led« (jf. præmis nr. 13 i dommen i sagen Tasca og præmis nr. 13 i dommen i sagen SADAM). Det egentlige kriterium er imidlertid, om de pågældende nationale bestemmelser kan bringe den fælles markedsordnings formål eller funktion i fare. Dette er et spørgsmål, som de kompetente nationale retter i tilfælde som det foreliggende må afgøre i sidste ende.

Af samme grunde vil jeg forkaste den franske regerings anbringende, hvorefter der skal drages en principiel sondring mellem indførelsen af en national prisordning for produkter, der er omfattet af fællesskabsbestemmelser (som interventionsforanstaltninger), der garanterer priserne, og indførelsen af en prisordning for produkter, der fremstilles af disse produkter (og som den franske regering beskriver som »andengangsforarbejdede produkter« eller »industriprodukter«). Det fremgår klart af retspraksis, at en national kontrol med detailpriser kan komme i konflikt med fællesskabsbestemmelser, fordi en sådan kontrol kan have virkninger for priserne på tidligere handelsled. Jeg mener, at det er åbenbart, at en national priskontrol for forarbejdede produkter kan have tilsvarende virkninger for priserne for de produkter, som de fremstilles af. Også her består det eneste kriterium i, om den pågældende nationale ordning bringer den fælles markedsordnings formål eller funktion i fare.

Den franske regering har ved henvisning til følgende fire faktorer forsøgt at påvise, at det ved anordningen af 22. september 1976 indførte prisstop ikke har påvirket den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukters formål eller funktion:

1. Forholdet mellem omkostningerne for råstoffer, der anvendes i to af »Denkavit«-produkterne (»Denkavit Elevage« og »Denkavit Finition«), og salgspriserne for disse produkter pr. 31. januar 1977;

2. den omstændighed, at prisen for skummetmælkspulver i Frankrig steg 7 % i løbet af 1976;

3. den omstændighed, at denatureringen af skummetsmælkspulver (til foderbrug) ikke blev formindsket, mens prisstoppet gjaldt; og

4. et svar fra Kommissionen på et spørgsmål i Europa-Parlamentet fra hr. Cointat, i hvilket Kommissionen har anført, at den på grundlag af de oplysninger, som den da havde til rådighed, ikke mente, at anordningen havde nogen virkning for den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter.

Med al respekt for den franske regering mener jeg, at den ved at henvise til de tre første af disse faktorer har set sagen under en forkert synsvinkel, da det ikke vides, hvilke andre faktorer, der i den pågældende periode kan have påvirket omkostningerne for franske producenter af mælkeerstatninger eller markedet for deres produkter. Det ville heller ikke være realistisk at kræve, at en medlemsstats almindelige kriminalretter i en sag som den foreliggende skal lade foretage bevisførelse og afsige dom om de sammensatte økonomiske problemer, der er forbundet med en sådan betragtningsmåde. Man ville ikke domfælde nogen på grundlag af de sparsomme oplysninger, der er fremført for Domstolen af den franske regering. Den rette fremgangsmåde består efter min opfattelse i at undersøge prisfastsættelsesmekanismen for den fælles markedsordning og undersøge, om prisstoppet med henblik på de pågældende produkters sammensætning egentlig var egnet til at påvirke denne mekanismes funktion.

Vedrørende Kommissionens svar på Cointat's spørgsmål mener jeg, at det er tilstrækkeligt at anføre for Domstolen, at Kommissionen har understreget, at den har givet dette spørgsmål på grundlag af de foreliggende oplysninger. Kommissionens anbringender for Domstolen efterlod ikke nogen tvivl om, at den ville have givet et andet svar på nuværende tidspunkt.

De væsentligste karaktistika for prisfastsættelsesmekanismen ved den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter er følgende:

i) Der fastsættes årligt en indikativpris for mælk. Dette er den pris, »der søges opnået af producenterne i mejeriåret for al solgt mælk i forbindelse med afsætningsmulighederne på Fællesskabets marked og på markederne uden for Fællesskabet« (artikel 3 i forordning nr. 804/68).

ii) Fastsættelsen af interventionspriser for smør, skummetsmælkspulver og visse italienske oste; disse priser fastsættes på et niveau, der gør det muligt for mælk at nå indikativprisen (forordningens artikel 5).

iii) Interventionsopkøb og støtte til privat oplagring af sådanne »interventionsprodukter« (artiklerne 6, 7 og 8).

iv) Støtte (i henhold til artikel 10) til skummetmælk og skummetmælkspulver, der anvendes til foder.

v) Et system med importafgifter og eksportrestitutioner, som ikke alene omfatter interventionsprodukter men også andre mælkeprodukter, herunder foderstoffer, som skal afskærme fællesskabspriserne fra verdensmarkedspriserne (artiklerne 14 og 17).

Som Domstolen ved, finder systemet med monetære udligningsbeløb desuden anvendelse på mælkeprodukter, herunder foder.

Det ses vanskeligt, hvorledes en national ordning med prisstop eller priskontrol for mælkeerstatninger kan undgå at forstyrre denne mekanismes funktion. De tiltalte har faktisk vedlagt deres skriftlige indlæg (sam bilag 5) en oversigt, som jeg mener tydeligt viser, at det nødvendigvis må forholde sig således: også Kommissionen har ment, at dette var tilfældet. Kommissionen var især optaget af virkningen af en sådan lovgivning for salget af skummetsmælkspulver fra interventionslagrene.

Den franske regering har anført, at virkningerne af prisstoppet kun kan have været ringe, fordi det kun gjaldt så kort tid. Herved har de tiltalte henvist til dommen i sag 82/77 Anklagemyndigheden for kongeriget Nederlandene mod Van Tiggele (Sml. 1978, s. 25), hvor det blev fastslået, at den midlertidige karakter af en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion for handelen mellem medlemsstaterne ikke kunne gøre denne foranstaltning forenelig med traktatens artikel 30. Jeg mener ligesom de tiltalte, at der må gælde tilsvarende betragtninger i nærværende tilfælde. Det til medlemsstaterne rettede forbud mod at træffe foranstaltninger, der er i strid med de fælles markedsordninger for landbrugsprodukter, kan ikke omgås ved påberåbelse af »de minimis«-princippet og i hvert fald ikke, når det tilsigtes at håndhæve sådanne foranstaltninger ved straffesager.

Der kan foreligge omstændigheder, hvorefter der — til trods for den tilsyneladene uforenelighed mellem den fælles markedsordning og det nationale prisstop — faktisk ikke foreligger en sådan uforenlighed. Dette kan f. eks. være tilfældet, hvis det godtgøres, at fortjenstmargenerne for producenter af mælkeerstatninger måske som følge af manglende konkurrence var så høje, at de let ville kunne opfange virkningerne af prisstoppet; det af de tiltalte anførte lader dog snarere formode det modsatte. Det tilkommer naturligvis de kompetente franske retter at undersøge sådanne muligheder, hvis de drøftes for dem på grundlag af egnede bevismidler.

Jeg mener derfor, at Domstolen bør besvare det tredje spørgsmål fra Cour d'appel således:

1. Det er forbudt for medlemsstaterne at anvende en national prisstopordning for mælkeerstatninger af den i spørgsmålet anførte art, hvis anvendelsen af en sådan ordning bringer den ved forordning nr. 804/68 indførte markedsordnings formål eller funktion eller en hvilken som helst anden ved fællesskabsretten indført fælles markedsordnings formål eller funktion i fare;

2. når der rejses spørgsmål om gyldigheden eller anvendelsen af en sådan national ordning ved en ret i en medlemsstat, tilkommer det denne ret at afgøre, om denne ordning er forenelig med fællesskabsretten; herved skal retten tage hensyn til de faktiske karakteristika ved den fælles markedsordning, der gælder, og især dens prisdannelsesmekanisme.

Det fjerde spørgsmål

Det fjerde spørgsmål fra Cour d'appel lyder således:

»Er reglerne om frie varebevægelser i Rom-traktatens artikler 30-34, og navnlig i artikel 22 i forordning nr. 805/68 for mælk og mejeriprodukter, til hinder for, at en national prisstopordning, som udelukker, at en stigning i købspriserne for råvarer eller færdigprodukter får virkning på salgspriserne, anvendes på de nævnte produkter?«

Som jeg anførte igår i mit forslag til afgørelse i sag 251/78, føjer artikel 22 i forordning nr. 804/68, nu da overgangsperioden er forbi, intet til selve traktaten, og må derfor anses for bortfaldet.

I øvrigt kan svaret på spørgsmålet i det væsentlige udledes af Domstolens domme i sagerne Tasca og SADAM (hhv. præmisserne 26 og 33). Jeg foreslår, at Domstolen i overensstemmelse med disse domme besvarer det fjerde spørgsmål således:

Traktatens artikler 30 til 34 forbyder i samhandelen mellem medlemsstaterne enhver foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Såfremt de pågældende foranstaltninger er egnet til direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, er dette tilstrækkeligt til, at de omfattes af forbudet. Selv om en national priskontrolordning, der gælder uden forskel for både nationale og importerede varer, ikke i sig selv nødvendigvis udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, kan den imidlertid have en sådan virkning, hvis den medfører, at afsætning af de importerede varer bliver enten umulig eller vanskeligere end afsætning af indenlandske varer. Navnlig må en national prisstopordning ikke anvendes, når erhvervsdrivende, der ønsker at indføre råstoffer eller færdige produkter til den pågældende medlemsstat fra andre medlemsstater — på grund af de importerede varers priser i forhold til priserne for indenlandske varer — kun kan gøre dette med tab.

Det femte spørgsmål

Det femte spørgsmål fra Cour d'appel lyder således:

»Er den fælles ordning for mælk og mejeriprodukter (forordning nr. 804/68) til hinder for, at en medlemsstat anvender en national prisstopordning, som ikke indeholder særlige regler angående landbrugsprodukter, som er underlagt EØF?«

De tiltalte har anført, at dette spørgsmål er dårligt formuleret og kun skal besvares, såfremt det tredje og det fjerde spørgsmål besvares benægtende.. Kommissionen har anført, at den kun vanskeligt forstår, hvorledes spørgsmålet kan være relevant.

Jeg mener ikke, at denne kritik er berettigt.

Jeg forestiller mig, at Cour d'appel ved formuleringen af spørgsmålet har tænkt på bestræbelserne hos forfatterne til de i BOSP den 23. september og den 1. oktober 1976 offentliggjorte eirkulærer, hvorefter produkter, hvis priser er reguleret ved fællesskabsforordninger, skal udelukkes fra anordningens anvendelsesområde, og retten har rejst det spørgsmål, om disse bestræbelser er vidtgående nok.

Som jeg fornylig anførte i mit forslag til afgørelse i sag 159/78 Kommissionen mod Italien (under henvisning til sag 167/73 Kommissionen mod Den frankse Republik, Sml. 1974, s. 359), mener jeg, at en medlemsstat krænker traktaten, hvis den opretholder en lovgivning, der er uforenelig med fællesskabsretten, under alle omstændigheder når man herved bliver bragt i vildfarelse vedrørende den faktiske retsstilling. Hvis dette er korrekt, mener jeg, at det heraf følger, at en medlemsstat krænker traktaten, hvis den infører en priskontolordning uden (på den ene eller den anden måde) at gøre det klart, at denne ordning ikke finder anvendelse på produkter, der er omfattet af en fælles markedsordning, for så vidt som dens anvendelse på disse produkter ville være uforenelig med bestemmelserne om denne markedsordning.

Jeg mener derfor, at Domstolen som på det femte spørgsmål bør fastslå, at en national prisstopordning er uforenelig med fællesskabsretten, hvis og såfremt den ifølge sine bestemmelser finder anvendelse på produkter, der er omfattet at en fælles markedsordning, på en måde, der er uforenelig med denne markedsordnings bestemmelser.

Det sjette spørgsmål

Det sjette og sidste spørgsmål fra Cour d'appel lyder således:

»Er Rom-traktatens artikel 5, jf. artikel 85, til hinder for, at en medlemsstat anvender en national prisstopordning på produkter, der er omfattet af fællesskabsretten?«

Vedrørende dette spørgsmål har de tiltalte fremført komplicerede og meget dybtgående anbringender, der i det væsentlige går ud på, at indførelsen af priskontrol har samme ugunstige virkning for konkurrencen mellem virksomheder som en aftale mellem virksomheder om prisfastsættelse. Da en sådan aftale er forbudt i medfør af artikel 85, må der foreligge en overtrædelse af traktatens artikel 5, hvis en medlemsstat fremkalder samme virkning ved hjælp af retsforskrifter.

Jeg mener ikke, at dette argument er holdbart, fordi det herved overses, at artikel 85 forbyder »alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis«, der opfylder bestemte karakteristika. En medlemsstat ville utvivlsomt krænke artikel 5, hvis den udsteder retsforskrifter, der er bestemt til at tilvejebringe eller iværksætte sådanne aftaler, vedtagelser eller former for praksis. Men jeg mener ikke, at artikel 5 i forhold til artikel 85 skal fortolkes således, at den har en videre rækkevidde. Hvis man antog dette, ville artikel 90 faktisk blive virkningsløs. Det ville også betyde, at traktaten har frataget medlemsstaterne enhver kompetence til at kontrollere priserne, hvilket Domstolens domme i sagerne Galli, Tasca, SADAM, Van Tiggele, Dechmann og Grosoli klart viser, at den ikke har gjort.

Jeg mener derfor, at Domstolen som svar på det sjette spørgsmål bør fastslå, at traktatens artikel 85, hverken alene eller sammenholdt med artikel 5, omfatter en national priskontrolordning.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.