Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - fri udveksling af tjenesteydelser - arkitekter - anerkendelse af eksamensbeviser og kvalifikationsbeviser - national lovgivning, der begrænser udøvelsen af arkitekterhvervet under henvisning til, hvordan erhvervet er defineret i den medlemsstat, hvor eksamensbeviset har sin oprindelse

(Rådets direktiv 85/384, art. 2 og 10)

2. Fri bevægelighed for personer - etableringsfrihed - restriktioner - traktatens artikel 56 (efter ændring nu artikel 46 EF) - genstand - direktiver om tilnærmelse af lovgivningerne - virkninger

(EF-traktatens art. 56 (efter ændring nu art. 46 EF))

Sammendrag

1. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 10 i direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, hvis den ikke tillader, at indehavere af et eksamensbevis inden for arkitekturområdet, der er udstedt af en anden medlemsstat, og som er anerkendt i henhold til direktivet, udøver anden virksomhed end den, de ville kunne udøve i deres oprindelsesland på grundlag af det af det pågældende land udstedte kvalifikationsbevis, medmindre de udøver virksomheden i samarbejde med en fagfælle, som må udøve denne virksomhed, og hvis kvalifikationsbevis også er anerkendt i henhold til lovgivningen i værtsmedlemsstaten.

Det følger af direktivets artikel 2 og 10, at når en virksomhed sædvanligvis udøves af arkitekter, som har et eksamensbevis udstedt af værtsmedlemsstaten, skal en vandrende arkitekt, som er indehaver af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, som omfattes af direktivets anvendelsesområde, også have adgang til en sådan virksomhed, selv om hans eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser ikke nødvendigvis indholdsmæssigt svarer til værtsstatens, hvad angår den uddannelse, der er modtaget. Selv om det er korrekt, at det er værtsmedlemsstaten, der i den nationale lovgivning skal definere området for den virksomhed, der omfattes af arkitekterhvervet, når den finder, at en bestemt form for virksomhed falder inden for dette område, er kravet om gensidig anerkendelse ensbetydende med, at vandrende arkitekter ligeledes skal have adgang til denne virksomhed.

( jf. præmis 37, 38 og 45 samt domskonkl. 1 )

2. Traktatens artikel 56 (efter ændring nu artikel 46 EF) har ikke til formål, at forbeholde medlemsstaterne en enekompetence på visse områder, men at give medlemsstaterne mulighed for i deres nationale lovgivninger at gøre undtagelser fra princippet om fri bevægelighed, for så vidt som dette fortsat er begrundet for at nå de i denne artikel omhandlede mål. Når fællesskabsdirektiver foreskriver harmonisering af foranstaltninger, som er nødvendige for at sikre beskyttelsen af et bestemt formål, er der ikke længere nogen begrundelse for at anvende traktatens artikel 56, og det er inden for de rammer, som harmoniseringsdirektivet angiver, at der må træffes egnede kontrol-og beskyttelsesforanstaltninger.

( jf. præmis 41 og 42 )