ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50

Appelkammeret begrænsede sig til at konstatere, at der ikke forelå en væsentlig afvigelse i forhold til normen og branchesædvanen. Selv om det i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 19 ovenfor, er korrekt, at den omstændighed alene, at en form er en »variant« af en af de sædvanlige former for en varetype, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at den nævnte form ikke mangler fornødent særpræg, indebærer den omstændighed, at en branche er kendetegnet ved en betydelig mængde varianter af vareformer, ikke, at en eventuel ny form nødvendigvis vil blive opfattet som en af disse former. [udelades]
37

Sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for at have lagt til grund, at det fonetiske aspekt af de omtvistede tegn ikke havde nogen indflydelse på vurderingen af ligheden mellem disse tegn. Det var navnlig fejlagtigt, at appelkammeret fandt, at den fransksprogede kundekreds ikke havde noget kendskab til dansk, bulgarsk og græsk. Forbrugerne ved imidlertid – selv uden at forstå de nævnte sprog – dels, at det ansøgte varemærke har en betydning på »de skandinaviske sprog«, at det udgør et bogstav i det danske alfabet og at det betyder »ø« på dette sprog, dels, at det ældre varemærke udgør et bogstav i det græske og bulgarske alfabet. Til støtte for disse udtalelser har sagsøgeren gjort gældende, at intervenienten anvender bogstavet »ø« i sit navn for at vise sin skandinaviske identitet, og at intervenienten har en forretning i Frankrig, hvilket viser, at de fransksprogede forbrugere forstår den skandinaviske eller danske oprindelse af bogstavet »ø«. De bogstaver, der udgør de omtvistede tegn, udtales imidlertid forskelligt på deres respektive sprog, således at de nævnte tegn ikke har nogen lighed på det fonetiske plan.
63

For det tredje kan sagsøgerens argument om, at de omhandlede panelers overflade generelt indeholder et spil af linjer og farver, og om, at designerens frihed ikke er ubegrænset eller betydelig, »når man arbejder med linjer«, ikke tiltrædes. Sagsøgeren har nemlig ikke godtgjort, at panelerne til bygninger og i øvrigt heller ikke facadepanelerne til bygninger nødvendigvis skal indeholde lineære design i form af lineære firkantede takker og bestemte farver, og at der ikke kan anvendes andre former eller farver. Selv om det ikke kunne udelukkes, at der findes en sådan generel tendens inden for design af paneler til bygninger, herunder facadepaneler til bygninger, kan denne omstændighed ikke anses for at være et forhold, der begrænser designerens frihed, idet det netop er denne designerfrihed, der gør det muligt for designeren at opdage nye former, nye tendenser eller sågar at nyskabe inden for rammerne af en eksisterende tendens (dom af 13.11.2012, Antrax It mod KHIM – THC (Radiatorer), T-83/11 og T-84/11, EU:T:2012:592, præmis 95).
46

Selv om Kommissionen blev underrettet om de støtteordninger, der fulgte af prisbekendtgørelse 2006, nr. 1/2010 og nr. 8/2010, samt den manglende anmeldelse heraf, forholdt Kommissionen sig passiv, hvilket fratog EUF-traktatens bestemmelser deres indhold. Ved at afvise en klage vedrørende støtte, som Kommissionen har anerkendt er ulovlig, uden imidlertid forinden at have kontrolleret, at denne støtte ikke var uforenelig med det indre marked, har Kommissionen tilsidesat sin rolle som garant for EU-retten og den rolle, der består i at sikre borgernes retssikkerhed. Da det alene er Kommissionen, der er kompetent til at undersøge en støttes forenelighed med det indre marked, burde den have undersøgt, hvorvidt den ulovlige støtte, hvis eksistens sagsøgerne havde gjort den bekendt med, ikke var uforenelig. Der foreligger i øvrigt oplysninger, som sagsøgerne har fremlagt, nemlig bl.a. en udtalelse fra Commission de régulation de l’énergie (tilsynskommissionen for energi, Frankrig), der har rejst tvivl om støttens forenelighed med det indre marked.
11

Sagsøgeren har i det væsentlige fremført tre anbringender vedrørende for det første tilsidesættelse af artikel 63, stk. 2, i forordning nr. 6/2002, for så vidt som visse beviser blev fremlagt for sent for appelkammeret, for det andet tilsidesættelse af samme forordnings artikel 7, stk. 1, for så vidt som det tidligere design med urette blev anset for at have været genstand for en offentliggørelse, og for det tredje tilsidesættelse af artikel 25, stk. 1, litra b), i forordning nr. 6/2002, sammenholdt med denne forordnings artikel 6, for så vidt som de omtvistede design med urette blev anset for at give det samme helhedsindtryk hos den informerede bruger, og det anfægtede design derfor med urette blev anset for at savne individuel karakter.
42

Det må således antages, at den pågældende situation, der er karakteriseret ved det personsammenfald, der er blevet konstateret i præmis 38 ovenfor, udgjorde en objektiv risiko for, at den person, der var ansvarlig for gennemførelsen af den fælles undersøgelse, kunne have en forudfattet mening eller en forhåndsindstilling omkring sagsøgerens involvering i de forhold, som han blev foreholdt i forbindelse med forfølgning CMS 15/017 (nu CMS 17/009), endog før undersøgelsen fandt sted. Navnlig henset til den nævnte persons rolle i forbindelse med undersøgelsens forløb og den indflydelse, som vedkommende kunne have haft på indholdet af den endelige undersøgelsesrapport, må det antages, at en sådan situation kan skabe en berettiget tvivl hos sagsøgeren om denne undersøgelses objektive upartiskhed. I denne henseende er Retten ifølge Domstolens praksis ikke forpligtet til at efterprøve, om den ansvarlige for gennemførelsen af den fælles undersøgelse rent faktisk var forudindtaget over for sagsøgeren, idet det er tilstrækkeligt, at der foreligger en rimelig tvivl og at den ikke kan udelukkes (jf. i denne retning dom af 27.3.2019, August Wolff og Remedia mod Kommissionen, C-680/16 P, EU:C:2019:257, præmis 37).
12

Den 27. april 2020 indgav sagsøgeren en begrundelse for klagen til EUIPO, hvori den pågældende gjorde gældende, at indsigelsesafdelingens afgørelse var fejlagtig, eftersom den nævnte afdeling i strid med artikel 34, stk. 1, i forordning 2017/1001 ikke havde overholdt kravet om, at de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af EU-varemærkeansøgningen, skal være af samme art som dem, der er omfattet af det varemærke, der ligger til grund for prioriteten. Sagsøgeren anerkendte, at et stort antal varer og tjenesteydelser, der var omfattet af det ansøgte varemærke, enten var af samme art eller indeholdt i de varer og tjenesteydelser, der var omfattet af ansøgningen om det libanesiske varemærke. Sagsøgeren fandt dog, at nogle af varerne og tjenesteydelserne henhørende under klasse 9, 38 og 39, som omfattet af det ansøgte varemærke, nemlig »informationsudstyr; udstyr til brug for navigation, kontrol, sporing, sigtning og kartografi; software til brug ved navigation«, henhørende under klasse 9, »elektronisk transmission af data, udbydelse af elektronisk kommunikationsvirksomhed«, henhørende under klasse 38 og »arrangering af udflugter; transportvirksomhed«, henhørende under klasse 39, hverken var af samme art som varerne og tjenesteydelserne omfattet af det ansøgte libanesiske varemærke eller indeholdt i disse. Sagsøgeren vurderede derfor, at den påberåbte prioritet ikke kunne tildeles det ansøgte varemærke for de varer og tjenesteydelser, der henhørte under klasse 9, 38 og 39. Sagsøgeren konkluderede følgelig i samme begrundelse, at der skulle ske en delvis annullation af indsigelsesafdelingens afgørelse for så vidt angik alene disse varer og tjenesteydelser.
73

Administrationen kan således ikke med føje hævde, at den invaliditetsprocedure, der blev indledt, da sagsøgeren var ansat, ikke kunne fortsættes, henset til den omstændighed, at sagsøgeren nu er fjernet fra tjenesten. EUIPO har derimod tilsidesat sin omsorgspligt og tilsidesat princippet om god forvaltningsskik ved endeligt at afslutte invaliditetsproceduren uden at tage hensyn til sagsøgerens interesse i fortsættelsen af den nævnte procedure. Som anført i præmis 66 ovenfor er den offentlige myndighed, når den træffer afgørelse om forhold vedrørende en tjenestemands situation, forpligtet til at tage samtlige omstændigheder i betragtning, der kan være bestemmende for dens afgørelse, og den skal herved tage hensyn til ikke blot tjenestens interesse, men tillige til den pågældende tjenestemands interesse. Under invaliditetsproceduren burde administrationen således have taget hensyn til, at der forelå en disciplinær forfølgning, hvis udfald potentielt kunne føre til, at sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten, og den burde, under hensyntagen til sidstnævntes interesse, enten have afsluttet invaliditetsproceduren inden vedtagelsen af afgørelsen om fjernelse fra tjenesten eller have tilladt, at den blev fortsat senere.
Der er nemlig intet, der gør det muligt at konkludere, at et sådant krav kan udledes af den nationale regel, som indsigelsen er baseret på i den foreliggende sag. Det fremgår tværtimod af Basmati Bus-afgørelsen, at betingelsen om, at der skal foreligge en risiko for vildledende præsentation, er opfyldt, når den relevante kundekreds kan foranlediges til at tro, at de omhandlede varer er fremstillet af eller indeholder basmatiris, mens dette ikke er tilfældet. Den relevante passage i denne afgørelse er citeret i stævningens punkt 19:

»Et betydeligt antal af [forbrugerne] vil forvente at få basmatiris frem for en anden type ris. Hvis disse tjenesteydelser ikke tilbyder basmatiris, hvilket den eksisterende specifikation tillader, er der en risiko for vildledende præsentation.«
57

Hertil kommer, at en ret for administrationen til at støtte sig på en disciplinærafgørelse, som er blevet fjernet fra en tjenestemands personlige aktmappe, med henblik på at fastslå, at der foreligger et gentagelsestilfælde som omhandlet i artikel 10 i bilag IX til vedtægten, ville fratage dette bilags artikel 27 dens effektive virkning på dette punkt. Artikel 27 i bilag IX til vedtægten gør det nemlig muligt for tjenestemanden at anmode om, at en disciplinærafgørelse fjernes fra den pågældendes personlige aktmappe, og overlader det til administrationen at afgøre, om en sådan anmodning skal imødekommes. Ved at lægge en sådan disciplinærafgørelse, som den imidlertid under anvendelse af sin vide skønsbeføjelse har besluttet at fjerne fra tjenestemandens personlige aktmappe, til grund, forsøger administrationen i realiteten at genindføre en sådan afgørelse i aktmappen.
66

Det må følgelig konstateres, at udvælgelseskomitéen for den omtvistede udvælgelsesprøve har anvendt en vægtningskoefficient for hvert led af den mundtlige prøve, som fremgår af meddelelsen om denne udvælgelsesprøve (herefter »de omhandlede vægtningskoefficienter«). De pågældende vægtningskoefficienter blev anvendt på de bedømmelser, som udvælgelseskomitéen foretog af ansøgernes præstationer i forbindelse med disse led af prøven med henblik på at opnå et vægtet gennemsnit af disse tre bedømmelser. Disse vægtningskoefficienter bidrager således væsentligt til den forståelse, som sagsøgeren kan have af den måde, hvorpå vedkommendes præstation, efter at være blevet bedømt under disse tre led af prøven, er blevet konverteret til det samlede antal point 20 i overensstemmelse med meddelelsen om den omtvistede udvælgelsesprøve (jf. præmis 6 ovenfor). Sagsøgeren råder således over det første og det andet konverteringsskema. Uden at kende de pågældende vægtningskoefficienter er sagsøgeren imidlertid ikke i stand til at forstå, hvordan de verbale bedømmelser »meget god«, »meget god« og »god«, som hun blev tildelt for de tre led af den mundtlige prøve, og som ifølge det første konverteringsskema svarer til pointene 7, 7 og 6, kunne føre til, at sagsøgeren samlet set blev tildelt 13/20 point, der ifølge det andet konverteringsskema svarer til den verbale bedømmelse »god«. Det skal bemærkes, at det alt efter vigtigheden af hver af disse koefficienter ikke kan udelukkes, at det vægtede gennemsnit af disse point fører til et samlet antal afrundede point, der, efter de er konverteret til tyvendedele, når den tærskel på 14/20, som kræves for, at en ansøger er blandt de ansøgere, som har bestået den omtvistede udvælgelsesprøve (jf. præmis 9 ovenfor).
15

I den anfægtede afgørelses punkt 20-23 har appelkammeret vurderet, at artikel 7, stk. 1, litra i), i forordning nr. 207/2009 finder anvendelse for emblemer, der henviser til et eneste af Unionens aktivitetsområder, også selv om emblemet, der vedrører et sådant aktivitetsområde, kun vedrører visse medlemsstater. I denne afgørelses punkt 24-26 fastslog appelkammeret for det første, at Unionen med vedtagelsen af forordning nr. 1151/2012 havde udøvet sin enekompetence til at beskytte beskyttede geografiske betegnelser, og at BGB-symbolet således er af særlig offentlig interesse som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra i), i forordning nr. 207/2009. For det andet anførte appelkammeret, at tegnet i det anfægtede varemærke indeholdt dette symbol i sin helhed, og at hverken retten eller forpligtelsen til at bruge det nævnte symbol omfattede retten til at få det beskyttet som en del af et varemærke. Appelkammeret udledte heraf i den nævnte afgørelses punkt 27, at det anfægtede varemærke var blevet registreret i strid med denne bestemmelse, og at det nævnte varemærke derfor skulle erklæres ugyldigt.
60

Henset til den omstændighed, at det konsortium, der var dannet af sagsøgerne, og tilslagsmodtageren var de eneste, der havde afgivet et bud på parti A, og at der derfor kun var ét sammenligningsgrundlag, nemlig prisen på sagsøgernes bud, som gjorde det muligt at fastslå, om der forelå et indicium for, at prisen på det valgte bud kunne anses for at være unormalt lav, kunne Kommissionen under disse omstændigheder ikke begrænse sig til at anføre, at det valgte bud var i overensstemmelse med markedsvilkårene i de lande, hvorfra de pågældende tjenesteydelser blev leveret. Eftersom priskriteriet var afgørende for klassificeringen af buddene, og da prisen på det valgte bud var den eneste relative fordel, der kendetegnede dette, burde Kommissionen, således som den gjorde i svarskriftet og under retsmødet, i det mindste have fremlagt oplysninger vedrørende den procentdel, der svarede til den del af kontrakten, der blev udført af underleverandører, og de lande, hvorfra de omhandlede tjenesteydelser skulle udføres, hvilket ville have gjort det muligt for sagsøgerne at forstå de eksisterende priser. Sådanne oplysninger ville ligeledes have gjort det muligt for sagsøgerne at råde over tilstrækkelige oplysninger til at få kendskab til grundene til, at Kommissionen havde fundet, at det valgte bud ikke forekom unormalt lavt, og dermed eventuelt at anfægte rigtigheden af denne vurdering.
7

Ved skrivelse af 16. december 2019 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hun ikke var blevet opført på reservelisten for udvælgelsesprøven. I skrivelsen oplyste Kommissionen, at sagsøgeren havde opnået karakteren 13 af 20 mulige for den mundtlige prøve, men at den mindste karakter, der krævedes for at blive opført på reservelisten, var 14 af 20 mulige. Kommissionen oplyste sagsøgeren om, at udvælgelseskomitéen sammenlagt havde bedømt hendes præstation ved den mundtlige prøve som »god« på grundlag af tre bedømmelseselementer, nemlig for det første forbindelsen mellem sagsøgerens tidligere erfaring og de i udvælgelsesprøven krævede kvalifikationer, for hvilket element sagsøgeren havde opnået bedømmelsen »meget god«, for det andet kompetence og motivation, for hvilket element sagsøgeren havde opnået bedømmelsen »meget god«, og for det tredje en struktureret fremstilling af et emne, for hvilket element sagsøgeren havde opnået bedømmelsen »god«.
104

Tilsidesættelsen af de ovennævnte bestemmelser er så meget desto mere åbenbar for så vidt angår afgørelsen af 16. marts 2020, idet EIB på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse ligeledes var i besiddelse af C’s erklæring af 15. marts 2019, hvori det for det første var anført, at sagsøgeren ifølge et enstemmigt invaliditetsudvalg var invalid i forhold til EIB, og hvoraf det for det andet fremgik, at hvis C havde forstået formularen af 23. januar 2019, ville han have sat kryds i »rubrikken »invalid« med henvisning til EIB«. Denne erklæring bekræftede – uden at det var nødvendigt – at sagsøgeren for invaliditetsudvalget var ude af stand til at genoptage arbejdet ved EIB.
53

Dette argument skal forkastes. Som Kommissionen med rette har fremhævet, har den ikke tildelt sig selv nogen retslig kompetence, men har begrænset sig til at udøve et skøn, som den er tillagt ved EUF-traktaten og i medfør af fast retspraksis. Unionens retsinstanser har nemlig fremhævet, at Kommissionen har en skønsmæssig beføjelse til at afgøre, om der skal indledes en traktatbrudsprocedure eller ej. Borgerne kan ikke kræve, at Kommissionen indtager et bestemt standpunkt. Kommissionen er således ikke forpligtet til at indlede en procedure i henhold til artikel 258 TEUF. Sagsøgeren, der har indgivet en klage, havde i mangel af processuelle rettigheder, der er fastsat i EU-retlige bestemmelser, der gør det muligt for den pågældende at kræve, at Kommissionen underretter og hører vedkommende, mulighed for at indbringe et søgsmål for Unionens retsinstanser vedrørende en eventuel afgørelse om henlæggelse af den pågældendes klage (kendelse af 14.1.2004, Makedoniko Metro og Michaniki mod Kommissionen, T-202/02, EU:T:2004:5, præmis 46, og af 19.11.2014, Mirelta Ingatlanznosító mod Kommissionen og Ombudsmanden, T-430/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:996, præmis 6; jf. ligeledes i denne retning kendelse af 17.7.1998, Sateba mod Kommissionen, C-422/97 P, EU:C:1998:395, præmis 42).
Med hensyn til sagsøgeren begrundede udvælgelsespanelet rangordningen på følgende måde:

»Blandt de foreslåede kandidater har panelet fundet, at [sagsøgeren] er den bedst egnede til at varetage stillingen som europæisk anklager i Den Europæiske Anklagemyndighed […] Ud over, at [sagsøgeren] er stedfortrædende offentlig anklager i Bruxelles, er han direktør for [OCSC] inden for Service public fédéral Justice de Belgique (den føderale offentlige retstjeneste i Belgien). Han har i løbet af sin karriere erhvervet en omfattende erfaring med efterforskning og retsforfølgning af grove finansielle forbrydelser, herunder hvidvask af penge og groft karruselsvig. Han har ligeledes erhvervet værdifuld erfaring inden for samarbejdet på det strafferetslige område. [Sagsøgeren] er medlem af styringsgruppen under og kontaktperson for Camden Assets Recovery Inter-Agency Network (Camden-nettet for kompetente myndigheder med hensyn til inddrivelse af aktiver) (CARIN) og deltager regelmæssigt i de arbejdsgrupper i [Unionen], som vedrører konfiskation af ulovligt erhvervede aktiver. [Sagsøgeren] har udvist betydelig evne til at arbejde i et multikulturelt miljø, herunder evne til at have med retssystemer at gøre, der er forskellige fra hans eget, og et grundigt kendskab til den retlige ramme for Unionens institutioner […] Han har desuden stor ledelseserfaring.

Under samtalen fremlagde [sagsøgeren] en strategisk vision for den europæiske anklagers rolle og funktion inden for Den Europæiske Anklagemyndighed og gav meget præcise svar på panelets spørgsmål. Han godtgjorde at have en fyldestgørende forståelse af forordning [2017/1939] og af de udfordringer, som Den Europæiske Anklagemyndighed ville kunne støde på, og foreslog gennemførlige løsninger af dem. Panelet værdsatte den vægt, [sagsøgeren] lagde på nødvendigheden af, at Den Europæiske Anklagemyndighed respekterer de grundlæggende og processuelle rettigheder under sagsbehandlingen. Panelet værdsatte i særdeleshed [sagsøgerens] særlige sagkundskab inden for konfiskation og tilbagesøgning af ulovligt erhvervede aktiver og hans pragmatiske holdning til løsningen af potentielle konflikter. Panelet er overbevist om, at [sagsøgeren] opfylder alle betingelser for at blive en effektiv europæisk anklager.«
79

Sagsøgeren har i det væsentlige for det første gjort gældende, at Rådet selv har medgivet, at han ikke er en forretningsmand, »der driver virksomhed i Syrien« som omhandlet i artikel 27, stk. 2, litra a), og artikel 28, stk. 2, litra a), i afgørelse 2013/255, som ændret ved afgørelse 2015/1836. For det andet bestrider sagsøgeren at være en »forretningsmand med personlige og familiemæssige forretningsinteresser og ‑aktiviteter i mange sektorer i den syriske økonomi«. For det tredje har han anført, at han ikke kan anses for at være en »fremtrædende« forretningsmand. For det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at han ikke har tilknytning til Bashar Al-Assads regime, ikke udøver nogen indflydelse på dette regime og ikke udgør en risiko for omgåelse af sanktionerne mod regimet. For det femte har han gjort gældende, at han ikke længere er involveret i ASM International General Trading, eftersom dette selskab er blevet afviklet og opløst. For det sjette har sagsøgeren gjort gældende, at han hverken har tilknytning til eller er involveret i selskaber med hjemsted i Syrien eller har været involveret i Aman Holding JSC. For det syvende har sagsøgeren gjort gældende, at han ikke er tilknyttet Samer Foz på det erhvervsmæssige plan. For det ottende har sagsøgeren anført, at den omstændighed, at han er tilknyttet Samer Foz, ikke rejser tvivl om den fuldstændige mangel på tilknytning mellem ham og Bashar Al-Assads regime, eftersom Samer Foz selv på ingen måde er tilknyttet det nævnte regime, og at denne selv har anfægtet opførelsen af sit navn på de omhandlede lister for Retten. For det niende har han gjort gældende, at han ikke er involveret i projektet vedrørende Marota City, hvorfor han ikke har kunnet udnytte eksproprierede arealer, der tilhører personer, der er blevet fordrevet af konflikten i Syrien, hvilket har forhindret dem i at vende tilbage til deres hjem. For det tiende er det nævnte projekt ikke støttet af det syriske regime.
75

Ikke desto mindre indeholder rammebestemmelsernes punkt 44 en ikke-udtømmende liste over de omstændigheder, hvorunder Kommissionen kan finde, at den støttemodtagende virksomheds lukning kan medføre alvorlige sociale problemer eller et alvorligt markedssvigt. Visse af disse eksempler vedrører risikoen for »alvorlige sociale problemer«, navnlig litra a), som tager hensyn til arbejdsløshedsprocenten, eller litra g), som henviser til »tilsvarende alvorlige problemer, som er behørigt dokumenteret«. De øvrige eksempler vedrører snarere risikoen for et alvorligt markedssvigt. Dette er tilfældet med eksemplet i litra b), som er omhandlet i den foreliggende sag, og litra c), som henviser til, at en »virksomhed med en vigtig systemisk rolle for en bestemt region eller sektor« udtræder af markedet, og litra d), som omhandler risikoen for brud på kontinuiteten i udførelsen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse. Det følger heraf, at for at en tjenesteydelse kan anses for »vigtig«, kræves det hverken, at den virksomhed, som leverer denne tjenesteydelse, spiller en vigtig systemisk rolle for økonomien i en region i den pågældende medlemsstat, eller at den pågældende støttemodtagende virksomhed er pålagt en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, idet disse to sidstnævnte tilfælde er omfattet af henholdsvis rammebestemmelsernes punkt 44, litra c) og d).
41

Det skal i denne henseende præciseres, at ifølge de retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, har en person, der har lidt et tab, der forbedrer en anden persons aktiver, uden at der er et juridisk grundlag for denne berigelse, normalt ret til tilbagebetaling for dette tab fra den berigede person. Selv om EUF-traktaten ikke udtrykkeligt fastsætter en adgang til retsmidler, der er rettet mod denne handlingstype, ville en fortolkning af artikel 268 TEUF og af artikel 340, stk. 2, TEUF, der udelukker denne mulighed, føre til et resultat, der er i strid med princippet om effektiv domstolsbeskyttelse. Den sag, der støttes på ugrundet berigelse for Unionen, indledt i henhold til disse artikler, kræver bevis for en berigelse for sagsøgte uden gyldigt retsgrundlag og et bevis for tab for sagsøgeren, der er forbundet med nævnte berigelse (jf. i denne retning dom af 16.12.2008, Masdar (UK) mod Kommissionen, C-47/07 P, EU:C:2008:726, præmis 44 og 46-50).