RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

28. maj 1997

Sag T-59/96

Jean-Louis Búrban

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — forsinket udfærdigelse af bedømmelse — erstatningssøgsmål — formaliteten — tjenstlig fejl — skade«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-331

Aligående:

Påstand om erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade, sagsøgeren har lidt som følge af forsinket udfærdigelse af hans bedømmelser for årene 1991-1992 og 1993-1994.

Udfald:

Parlamentet tilpligtes at betale erstatning.

Resumé af dom

Sagsøgeren, J.-L. Búrban, indtrådte i Parlamentets tjeneste den 16. september 1968 som fuldmægtig ved Den Juridiske Tjeneste. Han blev indplaceret i lønklasse A7, løntrin 2.

Den 1. januar 1978 blev han forfremmet til lønklasse A4. I 1980 varetog han midlertidigt funktionerne som chef for Kontoret for »Sociale Anliggender« ved Parlamentets Generaldirektorat for Forskning. Den 1. maj 1982 fik han forflyttelse til stillingen som vicekontorchef for Europa-Parlamentets Informationskontor for Frankrig.

Siden 1992 har han indgivet ansøgninger til flere stillinger i lønklasse A3, som alle er blevet afslået.

Ved skrivelse af 3. maj 1995 meddelte sagsøgeren Parlamentets formand, at hans bedømmelser for perioderne 1. januar 1991 — 1. januar 1993 (bedømmelse for 1991-1992) og 1. januar 1993 — 1. januar 1995 (bedømmelse 1993-1994) ikke var blevet udfærdiget.

Han bad om, at disse bedømmelser måtte blive udfærdiget i den foreskrevne form så hurtigt som muligt, ligesom han krævede erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, han havde lidt.

Udkastene til bedømmelserne for 1991-1992 og 1993-1994 blev underskrevet af den første bedømmer den 17. maj 1995. I bedømmelsen for 1991-1992 fik sagsøgeren karakteren »udmærket« under punkterne: de for det pågældende arbejde nødvendige kundskaber og evne til forståelse henholdsvis til vurdering af arbejdsopgaverne, og »meget godt« under punkterne: initiativ, kvaliteten af det udførte arbejde, ansvarsbevidsthed, evne til at omgås andre, samt »godt« under organisationsevne og regelmæssighed i arbejdsindsatsen. I bedømmelsen for 1993-1994 fik han karakteren »udmærket« under punkterne: de for det pågældende arbejde nødvendige kundskaber, evne til forståelse henholdsvis til vurdering af arbejdsopgaverne, og »meget godt« under punkterne: initiativ, kvaliteten af det udførte arbejde, regelmæssighed i arbejdsindsatsen, ansvarsbevidsthed, evne til at omgås andre, samt »godt« under organisationsevne.

Efter sagsøgerens forelæggelse af sagen ved skrivelse af 13. juni 1995 afgav Bedømmelsesudvalget sin udtalelse nr. 66/95, dateret den 25. juli 1995 (»udtalelse nr. 66/95«).

Den 4. oktober 1995 fremsendte sagsøgeren en ny skrivelse til Parlamentets formand, hvori han henviste til sin skrivelse af 3. maj 1995, idet han betegnede denne som en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«). I sin nye skrivelse, som han betegnede som en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, anførte han, at eftersom bedømmelserne for 1991-1992 og 1993-1994 var blevet udfærdiget, »[drejede klagen] sig ikke om en anfægtelse af disse bedømmelser, som endelig var blevet udfærdiget, men om administrationens manglende besvarelse af spørgsmålet om erstatning for den alvorlige økonomiske og ikke-økonomiske skade, som passiviteten havde forårsaget«.

Ved skrivelse af 8. januar 1996 meddelte Parlamentets generalsekretær sagsøgeren, at han havde besluttet at ændre karakteren i bedømmelsen for 1991-1992 efter at have gennemgået de bemærkninger, som sagsøgeren havde indgivet til Bedømmelsesudvalget den 13. juni 1995, og efter at have læst udtalelse ni. 66/95 samt udtalelsen fra sagsøgerens foresatte. Karakteren »godt« blev herefter erstattet af »meget godt« for så vidt angik organisationsevne og regelmæssighed i arbejdsindsatsen. Ved en yderligere skrivelse af samme dato meddelte generalsekretæren ligeledes sagsøgeren, at han havde besluttet at ændre karakteren i bedømmelsen for 1993-1994. I denne blev karakteren »godt« erstattet af »meget godt« for så vidt angik punktet organisationsevne.

Ved skrivelse af 27. februar 1996 afviste Parlamentets formand klagen af 4. oktober 1995.

Formaliteten

Retten anførte, at eftersom vedtægtens artikel 90 og 91 ikke indeholder nogen sondring mellem annullations- og erstatningssøgsmål, hverken med hensyn til den administrative procedure eller til den processuelle behandling, og da de forskellige retsmidler er uafhængige af hinanden, kan vedkommende frit vælge mellem dem eller vælge dem begge samtidigt under forudsætning af, at der anlægges sag inden for fristen på tre måneder efter afvisning af klagen (præmis 25).

Henvisning til: Domstolen, 22. oktober 1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, præmis 10 og 11; Retten, 24. januar 1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 36.

Retten tilføjede, at der er blevet indført en undtagelse fra princippet om, at de forskellige retsmidler er uafhængige, i tilfælde, hvor erstatningssøgsmålet er nært forbundet med annullationssøgsmålet. Retten bemærkede, at en part ganske vist kan anlægge erstatningssag uden at være tvunget til at kræve annullation af den ulovlige retsakt, som har forårsaget tabet, men parten kan ikke ved at nedlægge en erstatningspåstand omgå afvisningen af en påstand, som vedrører lovligheden af den samme retsakt og har samme økonomiske mål (præmis 26),

Henvisning til: Domstolen, 15. december 1966, sag 59/65, Schreckenberg mod Kommissionen, Smi. 1965-1968, s. 327, org. ref. : Rec. s. 785, på s. 797; Domstolen, 12. december 1967, sag 4/67, Collignonmod Kommissionen, Smi. 1965-1968, s. 415, org. réf.: Rec. s. 469, pås. 480; Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 37.

Retten bemærkede videre, at der ikke består uafhængighed mellem søgsmålene i tilfælde, hvor et erstatningssøgsmål udelukkende har til formål at opnå erstatning for en økonomisk skade såsom tab af de yderligere indtægter, en tjenestemand ville have oppebåret, hvis han var blevet udnævnt til en af de stillinger, han havde søgt; denne skade ville i øvrigt ikke være blevet lidt, hvis han fået medhold i et i tide anlagt annullationssøgsmål (præmis 27).

Henvisning til: Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 38; Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 46.

I den foreliggende sag påberåbte sagsøgeren sig ikke til støtte for erstatningssøgsmålet, at der forelå en økonomisk skade i laaft af, at han ikke var blevet udnævnt til de stillinger, han havde søgt, men at der forelå en økonomisk skade i kraft af, at hans muligheder for at blive udnævnt til en højere stilling var blevet forringet på grund af den forsinkede udfærdigelse af hans bedømmelser for 1991-1992 og 1993-1994 og i kraft af, at han som følge af de manglende bedømmelser havde befundet sig en tilstand af uro og usikkerhed med hensyn til sin fremtidige karriere.

Retten udtalte, at i tjenestemandssager kan de påstande, der nedlægges for Retten, kun have samme genstand som dem, der er fremsat i den forudgående administrative klage, og lain indeholde klagepunkter, der hviler på samme grundlag som dem, der er angivet i klagen (præmis 31).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 9 og 10.

I sin ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, havde sagsøgeren krævet erstatning for den skade, han mente at have lidt som følge af den forsinkede udfærdigelse af bedømmelserne, og i klagen havde han præciseret, at der var tale om administrationens manglende svar på hans erstatningskrav.

Det udtaltes, at formålet med den administrative procedure, som indledes, når der indgives en klage, er at nå frem til en mindelig løsning af tvisten. For at en sådan procedure kan nå sit mål, må ansættelsesmyndigheden tilstrækkelig præcist være bekendt med de klagepunkter, som den pågældende fremfører. I den foreliggende sag har ansættelsesmyndigheden gennem den administrative procedure haft mulighed for at få tilstrækkeligt kendskab til sagsøgerens klagepunkter. Henset til, at ansættelsesmyndigheden afslog kravet om 1 symbolsk ECU i erstatning, måtte den så meget mere afslå et krav om et højere beløb, således at en mindelig løsning af tvisten under alle omstændigheder ikke kunne findes i denne fase. Selv om det beløb, der var nedlagt påstand om for Retten, var højere end det, der blev krævet under den administrative procedure, fandtes påstanden om erstatning af den økonomiske skade at kunne fremmes til realitetsbehandling (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 8.

Realiteten

Spørgsmålet om en eventuel tjenstlig fejl

Retten bemærkede, at udfærdigelsen af bedømmelsen var obligatorisk af hensyn til god forvaltningsskik og effektivitet inden for Fællesskabets tjenestegrene og for at beskytte tjenestemændenes interesser. Det var således en af administrationens ufravigelige pligter at drage omsorg for, at denne bedømmelse regelmæssigt blev udarbejdet inden for de frister, der er fastsat i vedtægten, og for at den blev udfærdiget forskriftsmæssigt. Retten tilføjede, at administrationen havde rimelig tid hertil, og at enhver overskridelse af fristen skulle være begrundet i, at der forelå særlige omstændigheder (præmis 44).

Henvisning til: Domstolen, 18. december 1980, forenede sag 156/79 og 51/80, Gratreau mod Kommissionen, Sml. s. 3943, præmis 15; Domstolen, 5. maj 1983, sag 207/81, Ditterich mod Kommissionen, Sml. s. 1359, præmis 25; Retten, 13. december 1990, sag T-29/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 787, præmis 21.

Retten bemærkede endvidere, at der generelt og navnlig under proceduren i forbindelse med udfærdigelsen af en bedømmelse, påhviler enhver tjenestemand en troskabs- og samarbejdspligt over for den myndighed, som han henhører under. En tjenestemand kan derfor ikke klage over en forsinket udarbejdelse af sin bedømmelse, når forsinkelsen i hvert fald delvis kan tilregnes ham selv, eller når han i betydelig grad har medvirket hertil (præmis 45).

Henvisning til: Domstolen, 14. december 1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. 1965-1968, s. 317, org. réf.: Rec. s. 633, pà s. 650; Mortiz mod Kommissionen, a.st., præmis 22.

De almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende anvendelsen af vedtægtens artikel 43 og artikel 15 i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte i Fællesskaberne (bedømmelse), som var gældende på det tidspunkt, hvor bedømmelsen for 1991-1992 skulle have været udfærdiget, fastlagde ingen frist for udfærdigelsen. Under disse omstændigheder, og henset til de regler, som dengang fandt anvendelse ved de andre institutioner, fandt Retten, at en frist på ikke over fem måneder, regnet fra udløbet af den pågældende bedømmelsesperiode, for udfærdigelse af udkastet til bedømmelsesrapporten måtte anses for rimelig. Retten bemærkede, at eftersom den første bedømmer havde skrevet under den 17. maj 1995, var udkastet til bedømmelsesrapporten for 1991-1992 blevet udfærdiget med en forsinkelse på ca. to år (præmis 47).

Bedømmelsen for 1993-1994 var blevet underskrevet af den første bedømmer samme dag som den foregående bedømmelse, dvs. med en forsinkelse på henved 4 måneder i forhold til fristen på en måned, jf. artikel 4 i de almindelige bestemmelser, som Parlamentet har pålagt sig selv (præmis 48).

I mangel af nogen form for adfærd fra tjenestemandens side, som kunne indebære, at han havde bidraget til de omtvistede forsinkelser, og i mangel af særlige omstændigheder^ der kunne begrunde forsinkelserne, fandt Retten, at ansættelsesmyndigheden havde begået en ansvarspådragende fejl (præmis 50).

Henvisning til: Retten, 17. marts 1993, sag T-13/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 287, præmis 32 og 34.

Spørgsmålet om en skade og en årsagsforbindelse mellem denne og den tjenstlige fejl

Retten bemærkede, at en forsinket udfærdigelse af bedømmelser i sig selv vil kunne skade en tjenestemand blot derved, at hans karriereforløb kan blive påvirket af, at der mangler en sådan rapport på et tidspunkt, hvor der skal træffes beslutning vedrørende ham (præmis 68).

I den foreliggende sag havde sagsøgeren indgivet en ansøgning til en stilling som kontorchef i tidsrummet mellem det tidspunkt, hvor udkastet til bedømmelsesrapporten for 1991-1992 skulle have været udfærdiget, og det tidspunkt, hvor dette faktisk forelå. Ved gennemgangen af sagsøgerens ansøgning havde hverken det rådgivende udvalg eller ansættelsesmyndigheden således kendskab til bedømmelsen for 1991-1992. Det fandtes at følge heraf, at gennemgangen af sagsøgerens ansøgning var blevet påvirket af, at den nævnte bedømmelse manglede (præmis 69).

Retten anførte, at det medfører en ikke-økonomisk skade for en tjenestemand, at hans personlige aktmappe er mangelfuld eller ufuldstændig, idet dette kan give anledning til usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtidige karriere (præmis 72).

Henvisning til: Retten, 24. januar 1991, sag T-63/89, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 19, præmis 37.

Den påpegede, at den omstændighed, at bedømmelsen for 1991-1992 manglede i ca. to år, for sagsøgeren havde medført en tilstand af usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtidige karriere. Sagsøgeren havde af samme grund lidt en ikke-økonomisk skade (præmis 74).

Hvad angik bedømmelsen for 1993-1994 bemærkede Retten, at selv om sagsøgeren ikke havde indgivet nogen ansøgninger i løbet af referenceperioden, og selv om forsinkelsen på fire måneder ikke var så omfattende, at den havde kunnet medføre usikkerhed eller uro for sagsøgeren, fulgte denne forsinkelse oven på forsinkelsen med at udfærdige bedømmelsen for 1991-1992 og forværrede dermed den tilstand af usikkerhed og uro, som sagsøgeren befandt sig i på grund af den forsinkede udfærdigelse af den første bedømmelse (præmis 75).

Henvisning til: Retten, 19. september 1996, sag T-386/94, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1161, præmis 78.

Da den indtrufne forsinkelse desuden var af en sådan karakter, at de samme bedømmere var nødt til på ét og samme tidspunkt at udfærdige bedømmelser for flere på hinanden følgende perioder, ansås værdien af de pågældende bedømmelser alvorligt indskrænket på grund af vanskeligheden ved at foretage en separat bedømmelse for hver af de pågældende bedømmelsesperioder. I en sådan situation lider tjenestemanden ifølge Retten en yderligere skade, fordi der mangler fortløbende bedømmelser af udviklingen og gennemførelsen af hans funktioner i Fællesskabernes tjeneste (præmis 76).

Ved vurderingen af skaden fandt Retten at måtte tage hensyn til, at forsinkelsen med at udfærdige bedømmelsen for 1991-1992 var betydelig, at der til denne forsinkelse var blevet føjet en forsinket bedømmelse for 1993-1994, og at de to bedømmelser først var blevet udfærdiget, efter at sagsøgeren havde ansøgt herom. Der skulle ligeledes tages hensyn til den betydelige forskel mellem på den ene side karaktererne i bedømmelsen for 1989-1990 og på den anden side karaktererne i bedømmelsen for henholdsvis 1991-1992 og for 1993-1994 samt til betydningen af den stilling, som sagsøgeren havde ansøgt om (præmis 78).

Konklusion:

Parlamentet betaler sagsøgeren 200000 BFR i erstatning.