RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

19. september 1996

Sag T-158/94

François Brunagel

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — ansættelsesprocedure — anvendelse af vedtægtens artikel 29, stk. 2 — vurdering af ansøgernes faglige kvalifikationer — magtfordrejning — forbud mod forskelsbehandling — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1131

Angående:

Påstand om annulation af Europa-Parlamentets afgørelse af 19. juli 1993 om ikke at udnævne sagsøgeren i stillingen som protokolchef og som følge deraf om annulation af afgørelsen om at udnævne B. i stillingen.

Udfald:

Frifindelse

Resumé af dom

Sagsøgeren, der er tjenestemand i lønklasse A4 i Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Informations- og Pressetjenesten (herefter »Parlamentet«), hvor han er chef for Kontoret for Publikationer og Offentlige Arrangementer, indgav en ansøgning vedrørende den stilling som protokolchef i lønklasse A3, som var opslået i en meddelelse om ledig stilling af 13. april 1992. Hans ansøgning blev afslået den 29. september 1992. Ingen af de andre ansøgeres ansøgninger blev imødekommet.

Efter forslag fra generaldirektøren for administrationen og efter at have indhentet udtalelse fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg genoptog ansættelsesmyndigheden proceduren til besættelse af samme stilling, denne gang i henhold til artikel 29, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Den 29. september 1992 blev der nedsat et udvælgelsesudvalg.

Sagsøgeren ansøgte på ny. Den 3. marts 1993 fik han meddelelse om, at han og andre ansøgere var optaget på egnethedslisten. Ved skrivelse af 22. april 1993 meddelte Parlamentets formands kabinetschef generalsekretæren, at formanden efter personlige samtaler med de af udvælgelsesudvalget foreslåede ansøgere anså B. som den bedst kvalificerede til at besætte den ledige stilling. Afgørelsen om udnævnelse af B. blev truffet den 15. juli 1993, og sagsøgeren blev underrettet herom ved skrivelse af 19. juli 1993. Den 19. oktober 1993 indgav han en klage, der stiltiende blev afvist.

Realiteten

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27, 29 og 30

Første led: Afgørelsen om at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, er ugyldig

Retten bemærkede indledningsvis, at den procedure, som er fastsat i vedtægtens artikel 29 stk. 2, kun må anvendes i to tilfælde, nemlig ved ansættelse af tjenestemænd i lønklasserne Al og A2 og ved ansættelse af andre tjenestemænd, men »i særlige tilfælde ved ansættelse til stillinger, der kræver specielle kvalifikationer« (præmis 34 og 35).

Dernæst påpegede Retten, at det fremgik af retspraksis, at udtrykket »særligt tilfælde« skal fortolkes strengt. Hvis procedurerne i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, desuden har haft til resultat, at der er ansøgere, som opfylder de specielle kvalifikationer, som stillingen krævede, kan tilfældet uanset vedkommende stillings karakter ikke anses for særligt i vedtægtens artikel 29, stk. 2's forstand. Følgelig skal fællesskabsinstitutionerne, inden de gør brag af proceduren i henhold til artikel 29, stk. 2, i det konkrete tilfælde vurdere, om de i artikel 29, stk. 1, opregnede ansættelsesprocedurer kan sikre, at der udnævnes en person, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet. De har dog ikke pligt til at gennemføre alle de foranstaltninger, som er nævnt deri (præmis 36).

Henvisning til: Domstolen, 5. december 1974, sag 176/73. Van Belle mod Rådet. Sml. s. 1361. præmis 14 Domstolen, 7. oktober 1985, sag 128/84. Van der Stijl mod Kommissionen. Sml. s. 3281, præmis 22; Retten. 22. marts 1995. sag T-586/93. Kotzonis mod ØSU, Sml. Pers. II, s. 203, præmis 94.

Hvad angik spørgsmålet om, hvorvidt den almindelige procedure havde haft til resultat, at der var en ansøger, der opfyldte de kvalifikationer, som stillingen krævede, bemærkede Retten, at ifølge fast retspraksis tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vurdere, om en ansøger opfylder kravene i stillingsopslaget, og at dette skøn kan kun anfægtes, hvis det er behæftet med en åbenbar fejl (præmis 38).

Henvisning til: Domstolen, 30. maj 1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323, præmis 16.

Retten konstaterede, at det fremgik af sagen, at ansættelsesmyndigheden fandt, at de interne ansøgere, som var blevet taget i betragtning i forbindelse med den almindelige procedure i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), ikke opfyldte kravene om specielle kvalifikationer i meddelelsen om ledig stilling. Ifølge generaldirektøren for administrationen ville det tværtimod have været nødvendigt at supplere deres erfaring, hvis de skulle opfylde disse kvalifikationskrav (præmis 39, 40 og 41).

Det tilkommer ligeledes ansættelsesmyndigheden under Fællesskabets retsinstansers kontrol at afgøre, om der med hensyn til stillinger, der kræver specielle kvalifikationer, er tale om et særligt tilfælde, idet dette skøn lom kan anfægtes, hvis det er behæftet med en åbenbar fejl (præmis 45).

Henvisning til: Domstolen, 29. oktober 1975, forenede sager 81/74-88/74, Marenco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1247, præmis 27.

Parlamentet gjorde gældende, at de opgaver, som påhviler protokolchefen, kræver specielle kvalifikationer. Retten fandt ikke, at der var anledning til at betvivle denne bedømmelse (præmis 46, 47 og 48).

For så vidt angik spørgsmålet, om der forelå et særligt tilfælde, bemærkede Retten, at Parlamentet som svar på Rettens spørgsmål under retsmødet havde beskrevet den geopolitiske situation på det pågældende tidspunkt som ekstraordinær, og at der derfor for stillingen som protokolchef måtte fastlægges en ny profil. Retten fandt, at der heller ikke på dette punkt var anledning til at betvivle Parlamentets forklaringer, som sagsøgeren i øvrigt ikke havde bestridt (præmis 49 og 50).

Endelig bemærkede Retten, at det fulgte af de ovenstående betragtninger, at sagsøgerens argument om, at ansættelsesmyndigheden kunne have afholdt en almindelig udvælgelsesprøve, måtte forkastes. I tilfælde, hvor den almindelige procedure har til resultat, at der er brugbare ansøgere, har institutionen ganske vist - hvis den anser det for ønskeligt at råde over et bredere udvalg - efter vedtægtens artikel 29, stk. 1, mulighed for at afholde en almindelig udvælgelsesprøve, som er åben for alle potentielle ansøgere, såvel interne som eksterne. Når betingelserne i vedtægtens artikel 29, stk. 2, er opfyldt, har institutionen imidlertid ret til at anvende en anden procedure med henblik på at besætte stillingen (præmis 51).

Henvisning til: Van der Stijl mod Kommissionen, a.st.. præmis 23; Kotzonis mod ØSU, a.st.. præmis 94.

Andet led: Manglende overholdelse af ansættelsesreglerne (vedtægtens artikel 27 og 30)

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden ifølge vedtægtens artikel 30 fra den egnetshedsliste, der opstilles efter udvælgelsesprøven, »udvælger« de ansøgere, som skal besætte de ledige stillinger; ansættelsesmyndigheden er i forbindelse med sit valg berettiget til at fravige den nøjagtige rækkefølge af beståede ansøgere, som er et resultat af udvælgelsesprøven, ud fra motiver, som det påhviler den at vurdere og i givet fald begrunde for Fællesskabets retsinstanser, dog på betingelse af, at den ikke udhuler selve udvælgelsesbegrebet ved uden vægtig grund helt at se bort fra resultatet af udvælgelsesprøven. Retten fandt, at den tidligere retspraksis på området fandt anvendelse på en procedure som den hér omhandlede (præmis 67 og 68).

Henvisning til: Domstolen, 15. december 1966, sag 62/65, Serio mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 329, org. réf.: Rec. s. 813; Domstolen, 18. december 1986, sag 246/84, Kotsonis mod Rådet, Sml. s. 3989, præmis 9.

Retten anførte, at ansættelsesmyndigheden rådede over et vidt skøn i forbindelse med den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer. Rettens kontrol måtte derfor begrænses til spørgsmålet, om administrationen i betragtning af de synspunkter, som den har støttet sin vurdering på, har holdt sig inden for rimelige grænser på grundlag af en procedure, der ikke er forbundet med uregelmæssigheder, og ikke har udøvet sit skøn åbenbart fejlagtigt eller til uvedkommende formål (præmis 69).

Henvisning til: Kotzonis mod ØSU, a.st., præmis 81.

Det fremgik af de af Parlamentet anførte bemærkninger, at det dels havde lagt særlig vægt på den valgte ansøgers personlige egenskaber, dels havde ønsket at give stillingen som protokolchef en ny profil. Da der ikke i sagen indgik oplysninger, som gjorde det muligt at fastslå, at bedømmelsen af. ansøgernes kvalifikationer var behæftet med faktiske eller retlige mangler, fastslog Retten, at anbringendets andet led måtte forkastes (præmis 70-74).

Anbringenderne om magtfordrejning og om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling

Retten bemærkede, at der ved magtfordrejning forstås, at en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået tillagt disse beføjelser. Ifølge fast retspraksis er en afgørelse kun behæftet med magtfordrejning, når det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 86).

Henvisningtil: Kotzonis mod ØSU. a.st., præmis 73; Retten, 23. november 1995, sag T-64/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 769, præmis 76.

Af Rettens konstateringer vedrørende anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27, 29 og 30 fremgår dels, at ansættelsesmyndigheden ikke begik nogen åbenbar fejl i sin skønsudøvelse ved at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, dels at der ikke forelå noget som helst holdepunkt for at antage, at B.'s ansøgning var blevet bedømt på grundlag af andre betingelser end dem, der var anført i stillingsopslaget (præmis 88).

Eftersom sagsøgerens øvrige argumenter til støtte for disse anbringender ikke kunne anses for relevante indicier, der kunne godtgøre, at ansættelsesmyndigheden havde udøvet magtfordrejning, fastslog Retten, at ansættelsesmyndigheden ikke have anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået tillagt disse beføjelser (præmis 89, 90 og 91).

Forbuddet mod forskelsbehandling var ikke blevet tilsidesat, eftersom ansættelsesmyndigheden som led i udøvelsen af sit skøn havde foretaget en behørig sammenligning af sagsøgerens ansøgning (præmis 92).

Henvisningtil: Retten. 12. februar 1992, sagT-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II. s. 121, præmis 24 ff.

Anbringendet om manglende eller utilstrækkelig begrundelse

Retten bemærkede, at pligten til at begrunde en afgørelse har til formål at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve kontrol med afgørelsens lovlighed og at give den pågældende de nødvendige oplysninger til at kunne vurdere, om afgørelsen er berettiget, eller om den er behæftet med en fejl, der gør det muligt at anfægte dens lovlighed. Dette princip er blevet bekræftet med hensyn til vedtægtens artikel 29, stk. 2. Kravet er opfyldt, når den omtvistede retsakt er udstedt i en sammenhæng, som tjenestemanden har kendskab til, og som giver ham mulighed for at forstå rækkevidden af den afgørelse, som er truffet over for ham (præmis 106).

Henvisning til: Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22; Domstolen, 7. marts 1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88 Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, præmis 26 og 27; Retten, 13. december 1990, forenede sager T-160/89 og T-161/89, Kalavros mod Domstolen, Sml. II, s. 871, præmis 64 Retten 16 december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 62.

Retten fastslog, at ansættelsesmyndigheden i forbindelse med et afslag på en ansøgning til en ledig stilling har pligt til i hvert fald at begrunde afgørelsen, hvorved den pågældendes klage afvises. Det er herved tilstrækkeligt, at begrundelsen støttes på de betingelser, som ifølge vedtægten gælder for en forskriftsmæssig gennemførelse af proceduren. En begrundelse, som er generel og udtryk for en rent formel handling, kan ikke anses for tilstrækkelig, når der ikke meddeles ansøgeren nogen individuel og relevant begrundelse for, at hans ansøgning blev afslået. Henset til, at den begrundelse, som i den foreliggende sag viste sig at være relevant for afslaget på sagsøgerens ansøgning, ikke var blevet meddelt denne, var ansættelsesmyndighedens kortfattede formulering i den anfægtede afgørelse ikke tilstrækkelig til at opfylde begrundelsespligten. Sagsøgeren havde i denne henseende med sin Mage udtrykt et klart ønske om at få oplyst de individuelle og relevante grande til, at hans ansøgning var blevet afslået (præmis 107, 108 og 109).

Henvisning til: Volger mod Parlamentet, a.st., præmis 36; Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213, præmis 34; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 35.

Imidlertid fandt Retten, at der ikke var tale om en fuldstændig mangel på begrundelse. Den bemærkede i denne henseende, at sagsøgerens ansøgning blev afslået under den sidste fase af proceduren. Sagsøgeren burde derfor have indset, at der var tale om et skønsbaseret valg fra ansættelsesmyndighedens side, som var begrundet i de personlige egenskaber hos de ansøgere, der var opført på egnethedslisten Anbringendet om utilstrækkelig begrundelse var desuden blevet uden genstand, eftersom sagsøgeren under sagens forløb i kraft af Parlamentets forklaringer i øvrigt blev informeret om de grunde, som berørte ham personligt (præmis 113, 114 og 115).

Henvisning til: Retten. 3. marts 1993. sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU. Sml. II. s. 201, præmis 27; Benecos mod Kommissionen, a.st.. præmis 38.

Sagens omkostninger

Henset til at den anfægtede afgørelse var utilstrækkeligt begrundet på tidspunktet for afvisningen af klagen, og at den kun blev afhjulpet i forbindelse med retssagen, fandt Retten, at Parlamentet burde pålægges at afholde sagsøgerens omkostninger (præmis 119).

Konklusion:

1) Europa-Parlamentet frifindes.