RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

22. september 1994

Sag T-495/93

Maria Carrer m.fl.

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — søgsmål — formaliteten — akt, der indeholder et klagepunkt — frister — afvisning — fristfornyelse — betingelser — anmodning om bistand«

Fuldstændig gengivelse pä fransk II-651

Angående:

Påstand om annulation af afvisningen af sagsøgernes begæring om, at taksterne for forældrebetaling i Luxembourg for vuggestue, børnehave og dagcenter følger taksterne i Bruxelles.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

I februar 1992 indgav sagsøgerne klage til institutionen i dens egenskab af medlem af Comité des activités sociales (CAS), der er det for institutionerne fælles paritetiske organ, der fastsætter taksterne for forældrebetaling, over CAS' afslag på at lade disse takster følge de lavere takster i Bruxelles. Disse klager blev afvist ved skrivelser, der fremkom den 5. juni 1992, bl.a. under henvisning til, at CAS' afgørelse ikke kunne antages at give grundlag for indgivelse af klage til Domstolen.

Sagsøgerne indgav herefter i juli 1992 i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 24 og artikel 90, stk. 1, en begæring om bistand, hvori de opfordrede deres institution til som medlem af CAS at træffe den eller de foranstaltninger, hvormed takstforskellene kunne bringes til ophør. Institutionen svarede i november 1992, idet den herved navnlig gav en sammenfattende redegørelse for takstforskellene.

Sagsøgerne anmodede derefter ved nye klager indgivet i februar 1993 deres institution om at tage sit svar op til fornyet overvejelse. Disse klager blev afvist ved afgørelser af 14. maj og 21. juni 1993, der er anfægtet i nærværende sag.

Formaliteten

Anbringendet om overskridelse af søgsmålsfristen

Retten fastslog, at begæringerne om bistand havde samme genstand som de klager, sagsøgerne i februar 1992 havde indgivet mod CAS' afvisning af at fastsætte ens takster, idet formålet med begæringerne var at få ophævet de af CAS for Luxembourg vedtagne takster og opnå, at de fulgte taksterne i Bruxelles. Sagen skulle derfor afvises i det omfang, der med de begæringer om bistand, der havde givet anledning til den administrative sag, der havde ført til vedtagelsen af de i nærværende sag anfægtede afgørelser, ønskedes en ændring af institutionens afgørelser, der under alle omstændigheder var blevet endelige ved udløbet af den i vedtægten fastsatte søgsmålsfrist, der begyndte at løbe ved meddelelsen den 5. juni 1992 af afvisningen af klagerne fra februar 1992 (præmis 19).

De i vedtægtens artikel 90 og 91 fastsatte frister, der tjener til tilvejebringelse af retssikkerhed, er nemlig ufravigelige og kan ikke være genstand for et skøn fra parternes eller den dømmende myndigheds side. En tjenestemand kan således ikke få søgsmålsfristerne til at løbe igen ved at indgive en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Den omstændighed, at institutionen har realitetsbehandlet en for sent indgiven og dermed afviselig ansøgning, kan ikke medføre, at der gøres undtagelse fra ordningen med ufravigelige frister, således at en mistet søgsmålsret genoplives (præmis 20).

Henvisningtil: Domstolens dom af 12. juli 1984, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133. præmis 12 og 13, og af 14. juni 1988, sag 161/87, Muysers og Tulp mod Revisionsretten, Sml. s. 3037, præmis 11; Rettens dom af 6. december 1990, sag T-6/90, Petrilli mod Kommissionen, Sml. Il, s. 765, af 7. februar 1991, sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77, præmis 39, og af 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen. Sml. II, s. 235, præmis 40 og 42.

Efter den ordning om retsmidler, der er indført ved vedtægten, kan en af en tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 24 indgiven begæring om bistand ikke under nogen omstændigheder for ham bringe en allerede mistet søgsmålsret til live igen, således at det bliver muligt at anfægte en afgørelse, der ved udløbet af de ovenfor omtalte frister er blevet endelig. Endvidere har vedtægtens artikel 24 til formål at beskytte tjenestemændene mod tredjemands handlinger, ikke mod akter udstedt af institutionen selv, som må prøves efter de i vedtægtens artikel 90 og 91 fastlagte procedurer (præmis 21).

Henvisningtil: Domstolens dom af 17. december 1981, sag 178/80, Bellardi-Ricci m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3187, præmis 23, og af 25. marts 1982, sag 98/81, Munk mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 21; Rettensdomaf 30. juni 1992, sag T-25/91, Arto Hijos mod Rådet, Sml. II, s. 1907, præmis 58, af 18. februar 1993, sag T-45/91, Mc Avoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 60, og af 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 91.

Retten bemærkede endelig, at paritetiske organer, der er fælles for flere institutioner, som CAS, ikke kan antages at være tredjemand i forhold til institutionen og ikke vedtægtsmæssigt er selvstændigt eksisterende, hvorfor de ikke som sådanne kan sagsøges ved Fællesskabets dømmende instanser. Heraf fulgte, at klagerne fra februar 1992 virkelig stiledes til den kompetente institution, og at institutionens afvisning af disse klager efter udløbet af de gældende søgsmålsfrister under alle omstændigheder var blevet endelig (præmis 22).

Sagens omkostninger

Retten fandt, at afvisningerne af klagerne fra 1992 var præget af en vis tvetydighed, der lainne vildlede sagsøgerne. Institutionen burde ifølge Retten have forstået, at disse klager nødvendigvis var rettet mod dens egen afgørelse om fastlæggelse af forældrebidragsbeløbet. Men institutionen valgte en fortolkning helt efter disse klagers ordlyd og gjorde således ikke sagsøgerne opmærksom på, hvilke midler de måtte tage i anvendelse for at gøre deres rettigheder gældende (præmis 23 27 og 28).

På baggrund heraf dømte Retten institutionen til at betale samtlige omkostninger i sagen, herunder de af sagsøgerne afholdte omkostninger, jf. artikel 87, stk. 3, i Rettens procesreglement (præmis 29).

Konklusion:

1) Sagen afvises.