ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Først fastsætter artikel 5, stk. 1, i direktiv 2004/25 princippet om et obligatorisk tilbud om erhvervelse af kapitalandele i et givent selskab. Artikel 5, stk. 1, bestemmer således, at såfremt en fysisk eller juridisk person ved egen overtagelse eller ved overtagelse gennem personer, der handler i forståelse med vedkommende, kommer i besiddelse af kapitalandele i et selskab, som falder inden for direktivets anvendelsesområde, og der sammenlagt med de pågældendes eksisterende kapitalandele i selskabet og kapitalandele, som besiddes af personer, der handler i forståelse med vedkommende, direkte eller indirekte giver personen kontrol med selskabet, skal medlemsstaterne sikre, at der findes regler, som forpligter den pågældende til at fremsætte et tilbud som et middel til at beskytte minoritetsinteresserne i selskabet, idet et sådant tilbud skal vedrøre alle disse aktionærers andele, og der skal tilbydes en rimelig pris som omhandlet i direktivets artikel 5, stk. 4.

Ligeledes for at sikre beskyttelsen af minoritetsinteresserne i det selskab, der er omhandlet af overtagelsestilbuddet, fremgår det dernæst for det første af artikel 5, stk. 4, første afsnit, i direktiv 2004/25, at der ved en rimelig pris forstås den højeste pris, der betales for de samme kapitalandele af tilbudsgiveren eller af personer, som handler i forståelse med denne, i en periode, der fastsættes af medlemsstaterne, på mindst seks og højst tolv måneder før det i direktivets artikel, stk. 1, nævnte tilbud.

Endelig bestemmes det i artikel 5, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2004/25, at under forudsætning af, at de generelle principper i artikel 3, stk. 1, overholdes, kan medlemsstaterne tillade, at de i direktivets artikel 4 omhandlede tilsynsmyndigheder ændrer denne pris under klart definerede omstændigheder og kriterier. Medlemsstaterne kan med henblik herpå for det første udarbejde en liste over de omstændigheder, som kan give anledning til, at den højeste pris ændres, opad eller nedad, og for det andet definere de kriterier, der skal anvendes i disse tilfælde, idet det præciseres, at de pågældende omstændigheder og kriterier skal være klart definerede. Eksempler på sådanne omstændigheder og kriterier nævnes i direktivets artikel 5, stk. 4, andet afsnit.

Det fremgår af disse bestemmelser, at når en medlemsstat beslutter at give en tilsynsmyndighed tilladelse til at ændre den tilbudspris, der er fastlagt i artikel 5, stk. 4, første afsnit, i direktiv 2004/25, med henblik på at fastsætte den pris, som overtagelsestilbuddet skal angive, skal denne ændringsbeføjelse udøves under overholdelse af de retningslinjer, der er omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1.

I denne forbindelse forholder det sig således, at når medlemsstaten i overensstemmelse med direktivets artikel 5, stk. 4, andet afsnit, fastsætter, under hvilke omstændigheder denne ændringsbeføjelse kan udøves, skal den særligt tage hensyn til princippet om beskyttelse af interesserne for indehavere af kapitalandele i selskaber, hvormed kontrollen er blevet overtaget af en fysisk eller juridisk person som anført i artikel 3, stk. 1.

(jf. præmis 29-33)
Udtrykket »det samme erhverv« i artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2005/36 skal forstås således, at det omfatter erhverv, som i oprindelseslandet og i værtsmedlemsstaten enten er identiske eller analoge, eller som i nogle tilfælde blot er ligeværdige for så vidt angår den virksomhed, de omfatter (jf. i denne retning dom af 19.1.2006, Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C-330/03 , EU:C:2006:45 , præmis 20 ).

Nævnte direktivs artikel 13, stk. 1, første afsnit, bestemmer, at når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. samme direktivs artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv på dens område.

Artikel 49 TEUF, artikel 4, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/55/EU af 20. november 2013, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, såsom den i hovedsagen foreliggende, hvorefter virksomheden som tandtekniker skal udøves i samarbejde med en praktiserende tandlæge, når dette krav i henhold til den nævnte lovgivning finder anvendelse på kliniske tandteknikere, der har opnået deres erhvervsmæssige kvalifikationer i en anden medlemsstat og ønsker at udøve deres erhverv i den førstnævnte medlemsstat.

Ifølge Domstolens faste praksis må der ved vurderingen af, om proportionalitetsprincippet er overholdt af en medlemsstat på området for den offentlige sundhed, tages hensyn til, at menneskers liv og sundhed står øverst blandt de goder og interesser, som er beskyttet ved EUF-traktaten, og at det tilkommer medlemsstaterne at træffe bestemmelse om det niveau for beskyttelsen af den offentlige sundhed, som de ønsker at sikre, og hvorledes dette niveau skal nås. Da niveauet kan veksle fra den ene medlemsstat til den anden, må der anerkendes en skønsbeføjelse for medlemsstaterne på dette område (jf. dom af 19.10.2016, Deutsche Parkinson Vereinigung,C-148/15, EU:C:2016:776, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).

Henset til risikoen for patientens sundhed, der er forbundet med alle de former for virksomhed, der er nævnt i denne doms præmis 57, til vigtigheden af formålet om beskyttelsen af den offentlige sundhed og til den skønsmargin, der, som beskrevet i denne doms præmis 60, tilkommer medlemsstaterne ved gennemførelsen af dette formål, skal det fastslås, i lighed med det af generaladvokaten i punkt 26-30 i forslaget til afgørelse anførte, at kravet om henvisning fra en praktiserende tandlæge er egnet til at opnå dette formål og ikke går videre end nødvendigt med henblik herpå.

(jf. præmis 60, 62, 63 og domskonkl.)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 26. oktober 2017 –

Global Steel Wire m.fl. mod Kommissionen

(Forenede sager C-454/16 P – C-456/16 P og C-458/16 P) ( 1 )

»Appel – forordning (EF) nr. 1/2003 – konkurrence – karteller – det europæiske marked for forspændingsstål – overtrædelse af artikel 101 TEUF – bøder – retningslinjer for beregningen af bøder af 2006 – punkt 35 – betalingsevne – fornyet anmodning om bødenedsættelse for manglende betalingsevne – afslagsskrivelse – søgsmål anlagt til prøvelse af denne skrivelse – formaliteten«

Annullationssøgsmål–akter, der kan være genstand for søgsmål–begreb–akter, der fremkalder bindende retsvirkninger–afgørelse truffet af Kommissionens generaldirektør for konkurrence vedrørende en anmodning om fornyet vurdering af betalingsevnen for virksomheder pålagt en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne–indgivelse af denne anmodning efter Kommissionens afgørelse–ingen nye og væsentlige faktiske omstændigheder–afvisning.

(Art. 263, stk. 4, TEUF; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 35)

(jf. præmis 30, 31, 34 og 53)

Angående

1) Appellerne afvises.

2) Global Steel Wire SA, Moreda-Riviere Trefilerías SA, Trefilerías Quijano SA og Trenzas y Cables de Acero PSC SL betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EFT C 392 af 24.10.2016.
Artikel 47, stk. 1, litra a), og artikel 47, stk. 4, i Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en ordregivende myndighed udelukker en tilbudsgiver fra en offentlig kontrakt, fordi tilbudsgiveren ikke opfylder den betingelse for økonomisk og finansiel formåen, der er fastsat i udbudsbekendtgørelsen, vedrørende fremlæggelsen af en erklæring fra en bank, ifølge hvilken banken forpligter sig til at yde et lån svarende til det i denne udbudsbekendtgørelse fastsatte beløb og til at sikre, at denne tilbudsgiver har rådighed over dette beløb under hele perioden for kontraktens gennemførelse.

Det skal i denne forbindelse fastslås, at et krav om at opnå et lån, der er øremærket kontraktens gennemførelse, er objektivt egnet til at oplyse om tilbudsgiverens økonomiske evne til at gennemføre kontrakten. Som Europa-Kommissionen har gjort gældende, er øremærkningen af et lån nemlig egnet til at godtgøre, at tilbudsgiveren reelt disponerer over ressourcer, som virksomheden ikke selv ejer, og som er fornødne for kontraktens gennemførelse (jf. i denne retning dom af 2.12.1999, Holst Italia, C-176/98, EU:C:1999:593, præmis 29). Det tilkommer imidlertid fortsat den forelæggende ret at efterprøve, om det i udbudsbekendtgørelsen krævede beløb står i rimeligt forhold til kontraktens genstand. Hvad for det andet angår det ligeledes i udbudsbekendtgørelsen nævnte krav om ydelse af et lån med et mindstebeløb på 3000000 EUR »under perioden for kontraktens gennemførelse (48 måneder)«, skal det, selv om artikel 47 i direktiv 2004/18 ganske vist ikke udtrykkeligt foreskriver, at den ordregivende myndighed kan kræve af en tilbudsgiver, at de fornødne ressourcer står til rådighed under hele perioden for kontraktens gennemførelse, fastslås, som generaladvokaten har anført i punkt 46 i sit forslag til afgørelse, at den ordregivende myndigheds efterprøvelse under proceduren for tildeling af kontrakten af, om de økonomiske og finansielle kriterier er overholdt, forudsætter, at denne myndighed har sikkerhed for, at tilbudsgiveren virkelig råder over de ressourcer af enhver art, som han påberåber sig, i den af kontrakten omfattede periode (jf. i denne retning dom af 14.1.2016, Ostas celtnieks, C-234/14, EU:C:2016:6, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis). Endvidere er bevarelsen af rådigheden over det krævede beløb under hele gennemførelsen af kontrakten et forhold, der kan bruges i den konkrete vurdering af tilbudsgiverens økonomiske og finansielle formåen i forhold til sine forpligtelser. En korrekt gennemførelse af kontrakten er nemlig snævert knyttet til det forhold, at tilbudsgiveren råder over de økonomiske ressourcer til at gennemføre den.

(jf. præmis 36-38 og 41 samt domskonkl. 1)
Artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem og artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at skattemyndigheden – ved merværdiafgiftsregistreringen af en afgiftspligtig person, hvis administrerende direktør tidligere var administrerende direktør for eller anpartshaver i en anden juridisk person, som ikke overholdt sine skattemæssige forpligtelser – pålægger denne afgiftspligtige person at stille en sikkerhed, som kan beløbe sig til 500000 EUR, såfremt den sikkerhed, der kræves af nævnte afgiftspligtige person, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de i denne artikel 273 nævnte mål, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 1)
Sag C-248/16

Austria Asphalt GmbH & Co OG

mod

Bundeskartellanwalt

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – virksomhedsovertagelser – forordning (EF) nr. 139/2004 – artikel 3, stk. 1, litra b), og stk. 4 – anvendelsesområde – begrebet »fusion« – ændring af karakteren af kontrollen over en eksisterende virksomhed fra enekontrol til fælles kontrol – oprettelse af et joint venture-selskab, der på et varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. september 2017

Fusioner og virksomhedsovertagelser – begreb – ændring af karakteren af kontrollen over en virksomhed fra enekontrol til fælles kontrol– omfattet – betingelser – joint venture-selskab, der på et varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner

(Rådets forordning nr. 139/2004, art. 3)

For så vidt angår de mål, der forfølges med forordning nr. 139/2004, fremgår det af femte, sjette og ottende betragtning til forordningen, at denne har til formål at sikre, at reorganiseringer i erhvervslivet ikke på længere sigt skader konkurrencen. Som det fremgår af 20. betragtning til forordningen, skal fusionsbegrebet således defineres på en sådan måde, at det omfatter transaktioner, der medfører en varig ændring i de deltagende virksomheders kontrolforhold og dermed i markedets strukturer. For så vidt angår joint venture-selskaber omfattes disse også af forordningens anvendelsesområde, såfremt de på et varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner.

I denne forbindelse, og som anført af generaladvokaten i punkt 28 i forslaget til afgørelse, foretages der ingen sondring i betragtningerne til forordning nr. 139/2004 mellem, om den omhandlede virksomhed er nyoprettet efter den pågældende fusion, eller om den allerede eksisterer og hidtil har været undergivet en koncerns enekontrol og nu overgår til at være undergivet flere virksomheders fælles kontrol. Denne manglende sondring er fuldt ud begrundet som følge af den omstændighed, at selv om oprettelsen af et joint venture-selskab skal prøves af Kommissionen i forhold til dens virkninger på markedets struktur, vil sådanne virkninger afhænge af, at et sådant joint venture-selskab rent faktisk indtræder på markedet, dvs. en virksomhed, der på varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner. Forordningens artikel 3 omfatter derfor kun joint venture-selskaber, for så vidt som oprettelsen af disse har en varig indvirkning på markedets struktur.

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal spørgsmålet besvares med, at artikel 3 i forordning nr. 139/2004 skal fortolkes således, at der efter en ændring i karakteren af den kontrol, der er blevet udøvet over en eksisterende virksomhed, fra enekontrol til fælles kontrol kun er tale om en fusion, såfremt det joint venture-selskab, der opstår efter en sådan transaktion, på et varigt grundlag varetager en selvstændig erhvervsvirksomheds samtlige funktioner.

(jf. præmis 21-25 og 35)
Artikel 217, stk. 1, og artikel 220, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, skal fortolkes således, at i tilfælde af en efterfølgende opkrævning skal det af myndighederne fastlagte toldbeløb anses for at være bogført, når toldmyndighederne har indskrevet dette beløb i regnskabsregistrene eller på anden måde, uanset den omstændighed, at myndighedernes afgørelse om bogføring eller om fastsættelse af forpligtelsen til at betale told er genstand for en administrativ klage eller et søgsmål ved domstolene.

Artikel 220, stk. 2, litra b), samt artikel 236, artikel 239 og artikel 243 i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, skal fortolkes således, at sidstnævnte inden for rammerne af en administrativ klage eller et søgsmål ved domstolene, som omhandlet i artikel 243 i denne forordning, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, til prøvelse af en afgørelse fra den kompetente afgiftsmyndighed om efterfølgende bogføring af et importafgiftsbeløb og om at pålægge importøren betalingen heraf, kan påberåbe sig beskyttelse af en berettiget forventning i henhold til artikel 220, stk. 2, litra b), i nævnte forordning, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, med henblik på at modsætte sig denne bogføring, uanset spørgsmålet om, hvorvidt importøren har fremsat en anmodning om godtgørelse af eller fritagelse for disse afgifter i overensstemmelse med artikel 236 og artikel 239 i samme forordning, som ændret ved forordning nr. 2700/2000.

I denne henseende konstateres, at selv om toldkodeksen bl.a. i artikel 236 og artikel 239 fastsætter en særlig procedure for godtgørelse af og fritagelse for told, bl.a. i tilfælde af en bogføring i strid med denne kodeks’ artikel 220, stk. 2, litra b), kan en debitor også påberåbe sig denne bestemmelse med henblik på at modsætte sig en efterfølgende bogføring af importafgifter, bl.a. inden for rammerne af en administrativ klage eller et søgsmål ved domstolene som omhandlet i nævnte kodeks’ artikel 243. I henhold til denne bestemmelse kan en debitor nemlig generelt indgive administrativ klage eller anlægge et søgsmål ved domstolene mod alle afgørelser, der træffes af myndighederne om anvendelse af toldforskrifterne, og som berører den pågældende umiddelbart og individuelt.

(jf. præmis 43-45 og domskonkl. 2)
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at begrebet »distancen« i tilfælde af flyvninger med tilsluttede flyforbindelser alene omfatter distancen mellem det første afgangssted og det endelige bestemmelsessted, beregnet efter storcirkelmetoden, uanset den faktisk tilbagelagte flyverutes længde.

Der skal derfor ved fastlæggelsen af kompensationens størrelse kun tages hensyn til distancen mellem det første afgangssted og det endelige bestemmelsessted, idet der skal bortses fra eventuelle flyvninger med tilsluttede flyforbindelser.

Domstolen har nærmere bestemt præciseret, at grundlaget for deres kompensation er de gener, som består i at have lidt et tidstab, der er lig med eller mere end tre timer i forhold til den oprindelige planlægning af deres transport, således som konstateret, herunder i tilfælde af flyvninger med tilsluttede flyforbindelser, ved ankomsten til deres endelige bestemmelsessted (jf. i denne retning dom af 26.2.2013, Folkets, C-11/11, EU:C:2013:106, præmis 35). Henset til karakteren af de således lidte gener har eventuelle forskelle i den distance, der rent faktisk er tilbagelagt, ikke i sig selv nogen indvirkning på omfanget af sådanne gener.

(jf. præmis 29, 31-33 og domskonkl.)
2.

Den Europæiske Union–domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter–restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine–indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem–kontrollens omfang–prøvelse af de undersøgelser, der vedrører den person, der er omfattet af afgørelsen om indefrysning af midler–udelukket–prøvelse af afgørelsen om indefrysning af midler med hensyn til de dokumenter, der er lagt til grund for denne afgørelse–omfattet (Rådets afgørelse 2015/143/FUSP og 2015/364/FUSP; Rådets forordning 2015/138 og 2015/357) (jf. præmis 69 og 75)
3.

Konkurrence–EU-regler–overtrædelser–ansvar–moder- og datterselskaber–økonomisk enhed–bedømmelseskriterier–formodning for, at moderselskabet har udøvet en afgørende indflydelse på sine helejede datterselskaber–afkræftelig karakter–kombinationen af formodningen for et moderselskabs udøvelse af en afgørende indflydelse på sit helejede datterselskab med andre beviser (Art. 101 TEUF) (jf. præmis 81-90)
Artikel 28, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 834/2007 af 28. juni 2007 om økologisk produktion og mærkning af økologiske produkter og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2092/91 skal fortolkes således, at det, for at produkter kan anses for at være solgt »direkte« til den endelige forbruger eller bruger i denne bestemmelses forstand, er nødvendigt, at salget sker under samtidig tilstedeværelse af den erhvervsdrivende eller dennes salgspersonale og den endelige forbruger.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
2.

Den Europæiske Union–domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter–restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine–indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem–kontrollens omfang–prøvelse af de undersøgelser, der vedrører den person, der er omfattet af afgørelsen om indefrysning af midler–udelukket–prøvelse af afgørelsen om indefrysning af midler med hensyn til de dokumenter, der er lagt til grund for denne afgørelse–omfattet (Rådets afgørelse (FUSP) 2015/143 og (FUSP) 2015/364; Rådets forordning 2015/138 og 2015/357) (jf. præmis 72)
Sag C-156/16

Tigers GmbH

mod

Hauptzollamt Landshut

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München)

»Præjudiciel forelæggelse – gennemførelsesforordning (EU) nr. 412/2013 – artikel 1, stk. 3 – EF-toldkodeksen – artikel 78 – regel, der gør anvendelsen af individuel antidumpingtold betinget af fremlæggelse af en gyldig faktura – mulighed for at fremlægge en gyldig faktura efter toldangivelsen – afslag på godtgørelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 12. oktober 2017

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – indførelse af antidumpingtold – forordning nr. 412/2013 – betingelser for anvendelse – fremlæggelse af en gyldig faktura – fremlæggelse efter toldangivelsen – lovlighed – betingelser

(Rådets forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, art. 78, og forordning nr. 412/2013, art. 1, stk. 3)

Artikel 1, stk. 3, i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 412/2013 af 13. maj 2013 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale med oprindelse i Folkerepublikken Kina skal fortolkes således, at den tillader, at en gyldig handelsfaktura med henblik på fastsættelse af den endelige antidumpingtold fremlægges efter toldangivelsen, hvis alle andre forudgående nødvendige forudsætninger for at opnå en antidumpingtoldsats, der er specifik for virksomheden, foreligger, og den korrekte anvendelse af antidumpingtolden er sikret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Det følger således af toldkodeksens artikel 78, at det er tilladt at fremlægge nye oplysninger, der kan tages i betragtning af toldmyndighederne ligeledes efter toldangivelsen. Logikken i den pågældende artikel består nemlig i at bringe toldproceduren i overensstemmelse med den faktiske situation (jf. i denne retning dom af 10.12.2015, Veloserviss, C-427/14, EU:2015:803, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis)

(jf. præmis 31 og 39 samt domskonkl.)