RETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)

25. oktober 1996

Sag T-26/96

Orlando Lopes

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — bebyrdende retsakt — forberedende akt — erstatningssøgsmål — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1357

Angående:

Påstand om annulation for det første af et memorandum af 21. januar 1994 fra chefen for den portugisiske oversættelsesafdeling og et dokument af 29. juni 1995 om »gennemgang af stikprøve I« - hvilke skrivelser Domstolen begge har fremlagt som svar på Rettens skriftlige spørgsmål i de forenede sager T-547/93 og T-280/94, Lopes mod Domstolen - for det andet af afgørelsen fra Domstolens justitssekretær, som blev meddelt ved memorandum af 21. juli 1995, og hvorved Domstolen afslog den ansøgning, som sagsøgeren indgav den 7. juli 1995 med henblik på at bringe et påstået magt- eller myndighedsmisbrug til ophør, og for det tredje af afgørelsen af 22. januar 1996 fra Domstolens klageudvalg om afvisning af den klage, sagsøgeren indgav den 3. oktober 1995, samt påstand om erstatning af den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge af den handlemåde, ansatte ved Domstolen har fulgt over for ham.

Udfald:

Afvisning. Sagsøgeren pålagt samtlige sagens omkostninger.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren er juridisk sprogekspert i lønklasse LA6 ved Domstolens portugisiske oversættelsesafdeling.

Som bilag til et svar på Rettens spørgsmål i de forenede sager T-547/93 og T-280/94, Lopes mod Domstolen (sagerne blev udskilt fra hinanden med henblik på domsafsigelsen; jf. Rettens to domme af 29. februar 1996, Sml. Pers. II, s. 185 og s. 239), fremlagde Domstolen den 29. juni 1995 bl.a. følgende to dokumenter:

— et memorandum af 21. januar 1994 fra chefen for den portugisiske oversættelsesafdeling til direktøren for oversættelsestjenesten, der var udfærdiget som led i proceduren til besættelse af de stillinger, som var omhandlet i meddelelser om ledig stilling nr. CJ 68/92 og nr. CJ 82/93 (herefter »memorandum af 21. januar 1994«);

— et dokument benævnt »Gennemgang af stikprøve I«, hvori Domstolen foretog en kritisk analyse af visse stikprøver af oversættelser, som sagsøgeren havde fremlagt til støtte for sine påstande (herefter »skrivelse om gennemgang af stikprøve I«).

Den 7. juli 1995 indgav sagsøgeren en ansøgning til Domstolens justitssekretær, som var benævnt »ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1 ... med henblik på at bringe et magt- eller myndighedsmisbrug til ophør, som chefen og revisorerne for den portugisiske oversættelsesafdeling har gjort sig skyldig i«.

Ved memorandum af 21. juli 1995 svarede Domstolens justitssekretær sagsøgeren, at han ikke så sig i stand til at imødekomme hans ansøgning. Han anførte i skrivelsen dels, at det krav fra en revisor, som sagsøgeren havde klaget over, ifølge direktøren for oversættelsestjenesten og den tjenestemand, som afløser chefen for den portugisiske oversættelsesafdeling i dennes fravær, var i overensstemmelse med en fast praksis i afdelingen, dels at den pågældende revisors kommentarer navnlig var begrundet i, at sagsøgeren ikke havde overholdt afdelingens fælles retningslinjer og forskrifter til sikring af overensstemmelse mellem oversættelserne og en ensartet terminologi. Den pågældende revisors handlemåde kunne derfor ikke ses som udtryk for et magt- eller myndighedsmisbrug. I øvrigt anførte Domstolens justitssekretær, at de tekniske oversættelsesproblemer, som sagsøgeren havde rejst, måtte løses inden for afdelingen.

Den 3. oktober 1995 indgav sagsøgeren en klage til Domstolens ansættelsesmyndighed, der blev registreret som nr. Cont. 22/95-R, hvori han rejste krav om

— delvis annulation af memorandum af 21. januar 1994, for så vidt som det indeholder følgende vurdering: »[Orlando Lopes] har ikke medvirket i afdelingens bestræbelser på at fremskynde offentliggørelsen af Samlingen; hans holdning er nærmest negativ«

— annullation af skrivelsen om gennemgang af stikprøve I

— annullation af memorandum af 21. juli 1995

— tilkendelse af en erstatning på ikke under 20000000 BFR til genopretning af den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævdede at have lidt på grund af sine overordnedes handlemåde.

Den 22. januar 1996 traf Domstolens klageudvalg en afgørelse med følgende konklusion:

— Udvalget fandt, at det var åbenbart inkompetent til at tage stilling til sagsøgerens krav om annullation af memorandum af 21. januar 1994 og skrivelsen om gennemgang af stikprøve I, da de anfægtede retsakter indgik i akterne i de forenede sager T-547/93 og T-280/94, som stadig verserede ved Retten.

— Det afviste kravet om annullation af memorandum af 21. juli 1995 med den begrundelse, at dette memorandum i det væsentlige vedrørte spørgsmål om revision af de oversættelser, der var foretaget af klageren, men ikke havde nogen bindende retsvirkning for ham, der kunne berøre hans interesser, hvorfor memorandummet ikke var bebyrdende for ham.

— Det forkastede erstatningskravet som ubegrundet, da klageren hverken havde godtgjort, at der var begået nogen fejl eller var indtrådt nogen skade.

Retlige bemærkninger

Rettens kompetence til at pådømme sagen

Hvad angår Domstolens indsigelse, som var støttet på, at de tidligere afsagte domme havde retskraft, bemærkede Retten, at det er en betingelse for at anerkende retskraft, at parterne i de to sager er de samme, at sagerne vedrører samme genstand, og at de støttes på samme søgsmålsgrunde. Endvidere er den retsakt, som påstås annulleret, et element af afgørende betydning for fastlæggelsen af genstanden for et søgsmål (præmis 14).

Henvisning til: Domstolen, 19. september 1985, forenede sager 172/83 og 226/83, Hoogovens Groep mod Kommissionen, Smi. s. 2831, præmis 9; Domstolen, 22. september 1988, forenede sager 358/85 og 51/86, Frankrig mod Parlamentet, Sml. s. 4821, præmis 12; Retten, 8. marts 1990, sag T-28/89, Maindiaux m.fl. mod ØSU, Sml. II, s. 59, præmis 23; Retten, 5. juni 1996, sag T-162/94, NMB France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 427, præmis 37, 38 og 39.

Da de »retsakter«, som var anfægtet under den foreliggende sag, klart var forskellige fra dem, som annullationspåstandene i de forenede sager T-547/93 og T-280/94 var rettet mod, var Retten kompetent til at pådømme tvisten (præmis 15 og 16).

Realitetspåkendelse af annullationspåstandene

Retten bemærkede, at da betingelserne for at realitetsbehandle et søgsmål er ufravigelige procesforudsætninger, kan Retten undersøge dem ex officio, og dens kontrol er ikke bundet af parternes afvisningspåstande. Det tilkommer derfor alene Retten, uanset hvilke påstande parterne har nedlagt, dels at tage stilling til, om der foreligger en akt, der er bebyrdende for tjenestemanden - og som dermed danner udgangspunkt for den administrative procedure i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2 - dels at fastlægge den retlige karakter af de dokumenter, som den pågældende har fået tilsendt af den institution, han tilhører, og denne retlige kvalifikation er ikke afhængig af parternes vilje, men det tilkommer alene Retten at foretage den (præmis 17).

Henvisningtil: Retten, 6. december 1990, sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761, præmis 13 og 14; Retten, 11. maj 1992, sag T-34/91, Whitehead mod Kommissionen, Sml. II, s. 1723, præmis 19; Retten, 16. maj 1994, sag T-37/93, Stagakis mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 451, præmis 17.

Vurderingerne i memorandum af 21. januar 1994

Retten bemærkede, at retsakter eller foranstaltninger kun indeholder et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand, såfremt de har bindende retsvirkninger, der kan berøre en tjenestemands interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling. Sådanne retsakter skal være udstedt af ansættelsesmyndigheden og have karakter af en afgørelse. Foranstaltninger, som forbereder en afgørelse, er ikke bebyrdende, og det er først under en sag til prøvelse af den afgørelse, som træffes ved afslutningen af en procedure, at en sagsøger har mulighed for at påberåbe sig ulovligheden af tidligere trufne foranstaltninger, som har en tæt sammenhæng med afgørelsen (præmis 19).

Henvisning til: Domstolen, 7. april 1965, sag 11/64, Weighardt mod Kommissionen for Euratom, Sml. 1965-1968, s. 55, org. réf.: Rec. s. 365; Domstolen, 10. december 1969, sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 141, org. réf.: Rec. s. 505, præmis 4-7; Domstolen, 24. maj 1988, forenede sager 78/87 og 220/87, Santarelli mod Kommissionen, Sml. s. 2699; Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303, præmis 23; Retten, 10. juli 1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, præmis 42; Whitehead mod Kommissionen, a.st., præmis 21; Retten, 8. juni 1993, sagT-50/52, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555; Retten, 28. september 1993, forenede sager T-57/92 og T-75/92, Yorck von Wartenburg mod Parlamentet, Sml. II, s. 925; Retten, 15. juni 1994, sag T-6/93, Pérez Jiménez mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497; Retten, 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. Pers. II, s. 203, præmis 28; Lopes mod Domstolen, a.st., sag T-547/93, præmis 55.

Vedrørende memorandum af 21. januar 1994 tilføjede Retten, at det indeholdt en sammenligning af ansøgernes fortjenester, som var udfærdiget af Domstolens administration med henblik på ansættelsesmyndighedens beslutning. Et sådant dokument, som ikke på nogen måde har karakter af en afgørelse, men alene til formål at forberede ansættelsesmyndighedens beslutning under en procedure om besættelse af en stilling, kan kun anfægtes indirekte under en sag til prøvelse af den eneste retsakt, som det er muligt at annullere, og som dokumentet står i forbindelse med, nemlig afgørelsen om at afslå sagsøgerens ansøgning til de i sagen omhandlede stillinger (præmis 20).

Henvisning til: Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213, præmis 13; Pérez Jiménez mod Kommissionen, a.st., præmis 34-38; Retten, 19. oktober 1995, sag T-562/93, Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 737, præmis 23 og 24.

Hvad angår sagsøgerens argument om, at nævnte memorandum af 21. januar 1994 måtte sidestilles med en bedømmelsesrapport efter vedtægtens artikel 43 og derfor måtte anses for en retsakt, der i sig selv kunne anfægtes, bemærkede Retten, at Domstolen ganske vist i dommen i sagen Küster mod Parlamentet har anerkendt, at en sag til prøvelse af en bedømmelsesrapport kan realitetspåkendes, men at dette udtrykkeligt skyldes den mere eller mindre betydningsfulde rolle, som sådanne bedømmelsesrapporter spiller, når en tjenestemand tages i betragtning ved en eventuel forfremmelse eller deltager i udvælgelsesprøver i vedtægtens artikel 29's forstand. Denne løsning loinne ikke udstrækkes til også at gælde for et dokument, hvis eneste formål var at forberede en konkret afgørelse fra administrationen, som dokumentet havde tæt sammenhæng med (præmis 22).

Henvisning til: Domstolen, 25. november 1976, sag 122/75, Küster mod Parlamentet, Sml. s. 1685, præmis 8.

Retten bemærkede, at nævnte memorandum - også selv om det måtte have indeholdt elementer, som hverken var indsat i sagsøgerens personlige aktmappe eller bragt til hans kundskab før vedtagelsen af de afgørelser, som var anfægtet under sag T-280/94 - ikke havde øvet nogen afgørende indflydelse på afgørelsen om at afslå sagsøgerens ansøgning til de pågældende stillinger. Følgelig var dokumentet, som havde en rent forberedende karakter, ikke en akt, der indeholdt et klagepunkt i forhold til sagsøgeren, i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand (præmis 25).

Skrivelsen om gennemgang af stikprøve I

Den anfægtede »akt« var et dokument af teknisk karakter, der tilsigtede at kommentere en række oversættelsesfejl og fejl i den retlige terminologi, som sagsøgeren havde begået, og derigennem godtgøre berettigelsen af den afgørende begrundelse for at afslå sagsøgerens ansøgninger om stillinger, der indebar en forfremmelse, nemlig at han ikke var i stand til at oversætte normalt og uden revision. Dokumentet var alene udfærdiget som led i Domstolens forsvar i de forenede sager T-547/93 og T-280/94. Under alle omstændigheder blev dokumentet udtaget af akterne ved dommen i sag T-280/94 - af grunde, som var uden sammenhæng med de klagepunkter, sagsøgeren havde gjort gældende under den foreliggende sag. Retten havde derfor ved sin vurdering overhovedet ikke taget hensyn til dokumentet (præmis 27).

Retten bemærkede, at en sådan type dokument udfærdiges som led i en normal udøvelse af retten til forsvar under en for Retten verserende sag, og at dokumentet principielt hverken kunne betegnes som en akt, der indeholder et klagepunkt, i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand, eller som en bedømmelse af den pågældende tjenestemands kvalifikationer eller adfærd i vedtægtens artikel 26's forstand. Sagsøgerens retsstilling var nemlig på ingen måde berørt af dokumentet, og det påvirkede heller ikke hans vedtægtsmæssige rettigheder (præmis 28).

Memorandum af 21. juli 1995

Herom bemærkede Retten, at enhver tjenestemand ifølge vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for hans vedkommende. Ifølge artikel 90, stk. 2, kan enhver tjenestemand indbringe en klage for ansættelsesmyndigheden over en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham; det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. En retsakt kan derfor være bebyrdende, såvel når administrationen træffer, som når den undlader at træffe en afgørelse, hvortil der efter vedtægten udtrykkeligt eller stiltiende påhviler den en pligt med henblik på at sikre tjenestemændenes rettigheder (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sagT-6/91, Pfloeschnermod Kommissionen, Sml. II, s. 141.

Hvad angår realitetsbehandlingen af påstanden om annullation af nævnte memorandum af 21. juli 1995, fastslog Retten, at sagsøgerens »ansøgning« af 7. juli 1995 hovedsagelig angik dels spørgsmål af administrativ karakter vedrørende arbejdstilrettelæggelsen og -disciplinen inden for den afdeling, sagsøgeren var tilknyttet, dels spørgsmål af sproglig karakter vedrørende berettigelsen af at revidere hans oversættelser (præmis 33).

Gennemførelsen af interne retningslinjer i en oversættelsesafdeling, som har til formål at sikre en korrekt udførelse af arbejdet og sproglig ensartethed i de tekster, som offentliggøres i Samling af Afgørelser, berører principielt hverken de pågældende tjenestemænds materielle eller økonomiske stilling eller deres vedtægtsmæssige rettigheder. Følgelig kan ansættelsesmyndighedens afslag på efter anmodning fra en tjenestemand at gribe ind i gennemførelsen af sådanne retningslinjer, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, ikke anses for en undladelse af at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning til sikring af den pågældendes rettigheder. Det gælder så meget mere, som der påhviler enhver tjenestemand en grundlæggende loyalitets- og samarbejdsforpligtelse over for den institution, han tilhører, og over for hans overordnede. Denne pligt, som vedtægtens artikel 21 er et konkret udtryk for, indebærer bl.a. en forpligtelse til at overholde de forskrifter og fælles retningslinjer, som gælder for tjenestegrenene, navnlig dem, der vedrører den administrative tilrettelæggelse og arbejdsdisciplinen, dog med forbehold af de bestemmelser, som er indeholdt i vedtægtens artikel 21, stk. 3 (præmis 34).

Henvisning til: Domstolen, 14. december 1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. 1965-1968, s. 317, org. réf.: Rec. s. 633, se på s. 650; Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 72; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465.

Administrationen råder over et vidt skøn med hensyn til i fællesskabsforvaltningens interesse at træffe bestemmelser om tilrettelæggelse af tjenestemændenes og de øvrige ansattes arbejdsopgaver. Følgelig kan foranstaltninger, der udelukkende vedrører den interne tilrettelæggelse af tjenesten, og navnlig dem, der vedrører den administrative tilrettelæggelse og arbejdsdisciplinen, ikke anfægtes ved et søgsmål, når hverken den pågældende tjenestemands retlige eller faktiske stilling berøres af den omhandlede foranstaltning (præmis 35).

Henvisning til: Grasselli mod Kommissionen, a.st.; Domstolen, 14. juli 1976, sag 129/75, Hirschberg mod Kommissionen, Sml. s. 1259; Domstolen, 11. juli 1985, forenede sager 66/83, 67/83, 68/83 og 136/83, 137/83, 138/83, 139/83 og 140/83, Hattet m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2459;Retten, 4. juli 1991, sag T-47/90, Herremansmod Kommissionen, Sml. II, s. 467; Retten, 24. juni 1993, sag T-69/92, Seghers mod Rådet, Sml. II, s. 651, præmis 29.

Når rent interne foranstaltninger ikke kan anfægtes ved et søgsmål, kan de heller ikke gøres til genstand for en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, eller for en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Under alle omstændigheder er en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse om afslag på en sådan ansøgning ikke bebyrdende for den pågældende og kan derfor ikke anfægtes ved et søgsmål (præmis 36).

Hvad angår sagsøgerens »ansøgning« om bistand til at bringe det af ham hævdede magt- eller myndighedsmisbrug fra hans overordnede til ophør, som navnlig anførtes at bestå i en række provokationer og i, at man havde forringet kvaliteten af hans arbejde, bemærkede Retten, at vedtægtens artikel 24, stk. 1, kræver dels, at administrationen i tilfælde af alvorlige beskyldninger vedrørende en tjenestemands faglige hæderlighed ved udøvelsen af hans tjeneste træffer enhver egnet foranstaltning til at efterprøve, om beskyldningerne er begrundede, dels, hvis ikke dette er tilfældet, afviser beskyldningerne og tager alle fornødne skridt til at genoprette det skadede omdømme (præmis 40).

Henvisning til: Domstolen, 18. oktober 1976, sag 128/75, N. mod Kommissionen, Smi. s. 1567, præmis 10.

De henstillinger, som en tjenestemands overordnede retter til vedkommende for at sikre, at en oversættelsesafdeling fungerer gnidningsløst, og som hovedsagelig går ud på, at han bebrejdes ikke at have overholdt de fælles retningslinjer i afdelingen, og forskrifterne til sikring af overensstemmelse mellem oversættelserne og en ensartet terminologi, fandt Retten ikke under nogen omstændigheder loinne betegnes som alvorlige beskyldninger vedrørende en oversætters faglige hæderlighed og end mindre som »ærerørige beskyldninger« eller »angreb på [hans] person« (præmis 41).

Da sagsøgerens rettigheder på ingen måde var berørt af den adfærd, som han havde påtalt over for administrationen, var denne ikke efter vedtægten forpligtet til at træffe nogen foranstaltning i form af en afgørelse som svar på hans »ansøgning«, hvorfor dens afslag herpå ikke kunne anses for en bebyrdende retsakt (præmis 42).

Under alle forhold fandt Retten, at sagsøgerens »ansøgning om bistand« i henhold til vedtægtens artikel 24, stk. 1, havde samme indhold som hans ansøgning om, at ansættelsesmyndigheden greb ind vedrørende spørgsmål, som var af rent administrativ eller teknisk karakter. Følgelig måtte ansøgningen anses for at være undergivet samme retsregler, som gælder for en sådan ansøgning. I den forbindelse fremhævede Retten, at det efter vedtægtens regler for den administrative procedure ikke er afgørende, hvorledes ophavsmanden til en skrivelse eller notits selv har betegnet demie, men at det alene tilkommer Retten at foretage kvalifikationen heraf (præmis 43).

Henvisning til: Retten, 20. marts 1991, sag T-l/90, Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143; Retten, 1. oktober 1991, sag T-38/91, Coussios mod Kommissionen, Sml. II, s. 763, præmis 25; Retten, 25. februar 1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243; Retten, 15. juli 1993, sag T-115/92, Hogan mod Parlamentet, Sml. II, s. 895; Retten, 15. februar 1995, sag T-l 12/94, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 135, præmis 24; Kotzonis mod ØSU, a.st.

Afgørelsen om afvisning af klage nr. Cont. 22/95-R

Retten bemærkede, at sagsøgeren havde indgivet klage over akter, som ikke indeholdt noget klagepunkt mod ham. Følgelig måtte klagen afvises i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og også påstanden vedrørende afgørelsen om afvisningen af denne klage måtte afvises i medfør af vedtægtens artikel 91 (præmis 45).

Realitetspåkendelse af erstatningspåstanden

Herom bemærkede Retten, at når der er en tæt sammenhæng mellem en annullationspåstand og en erstatningspåstand, indebærer afvisningen af annullationspåstanden, at også erstatningspåstanden må afvises (præmis 46).

Henvisning til: Domstolen, 12. december 1967, sag 4/67, Collignonmod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 415, org. réf.: Rec. s. 469; Bossi mod Kommissionen, a.st., præmis 31; Retten, 24. januar 1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 38, 39 og 40; Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 46; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 34, 35 og 36.

Retten tilføjede, at såfremt det påståede tab ikke skyldes en retsakt, som kræves annulleret, men fejl og undladelser, som administrationen hævdes at have begået, skal den administrative procedure indledes med, at der indgives en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om erstatning af tabet, som i givet fald skal følges op af en klage over afslaget på ansøgningen, idet sagen i modsat fald må afvises (præmis 47).

Henvisning til: Retten, 6. februar 1992, sag T-29/91, Castelletti m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 77; Marcato mod Kommissionen, a.st.; Retten, 15. juli 1993, forenede sager T-17/90, T-28/91 og T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 45, 46 og 47; Retten, 15. juli 1993, sag T-27/92, Camera-Lampitelli m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 873, præmis 26, 27 og 28.

I den foreliggende sag vedrørte sagsøgerens erstatningspåstand det tab, som han hævdede at have lidt på grund af de foranstaltninger, som han havde anfægtet med sin annullationspåstand, og følgelig som havde tæt sammenhæng med denne. Den »ansøgning«, som sagsøgeren havde indgivet til ansættelsesmyndigheden den 7. juli 1995, indeholdt imidlertid ikke noget krav om erstatning eller nogen opfordring til ansættelsesmyndigheden om at erstatte sagsøgerens tab (præmis 48).

Sagens omkostninger

Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge procesreglementets artikel 88 bærer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte, jf. dog artikel 87, stk. 3, andet afsnit. I henhold til sidstnævnte bestemmelse kan Retten pålægge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skønnes at være påført modparten unødvendigt eller af ond vilje (præmis 50).

I det omfang, sagsøgeren med det indgivne søgsmål dels på ny anfægtede dokumenter, som allerede havde været genstand for en indgående prøvelse af Retten i sagerne T-547/93 og T-280/94, og som fandtes ikke at være bebyrdende for ham, dels i det væsentlige havde fremført de samme anbringender til anfægtelse af disse dokumenter, fandt Retten, at søgsmålet udgjorde et misbrug af adgangen til at anlægge sag ved Retten, og at sagsøgeren dermed havde påført modparten unødvendige udgifter (præmis 53).

Endvidere fandt Retten, at sagsøgeren i betragtning af de særlige omstændigheder i sagen havde udnyttet klageadgangen efter vedtægten udelukkende med det formål at unddrage sig ordrer og interne direktiver, som han havde fået pålagt af sine overordnede, og som han ildce var beføjet til at bestride, medmindre en anvendelse af vedtægtens artikel 21, stk. 3, kom på tale (præmis 54).

Endelig bemærkede Retten, at der under sagen var rejst krav om en erstatning på 20000000 BFR, hvilket var et åbenbart eksorbitant krav, som var uden enhver rimelig sammenhæng med de konkrete omstændigheder i sagen (præmis 55).

Konklusion:

Sagen afvises.

Sagsøgeren tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.