ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Tilsidesættelse af etableringsretten i henhold til artikel 49 TEUF og artikel 15, stk. 2, litra b) og c), i direktiv 2006/123/EF om tjenesteydelser i det indre marked Artikel 5, stk. 1, i lov 3898/2010, sammenholdt med det hermed forbundne præsidentdekret nr. 123/2011, bestemmer, at selskaber, som udbyder mediationsuddannelser, udelukkende må have retlig form af nonprofitorganisationer, som er oprettet af mindst en advokatsammenslutning og mindst et erhvervskammer i Grækenland, og at disse selskabers drift er undergivet udstedelse af en tilladelse af den myndighed, der er henvist til i nævnte lovs artikel 7. Disse restriktioner omfatter såvel tjenesteydere, som ønsker at etablere sig for første gang i Grækenland, som tjenesteydere, der ønsker at etablere et sekundært forretningssted i form af et datterselskab. Ingen fysiske eller juridiske personer ud over advokatsammenslutningerne og erhvervskamrene må oprette uddannelsesinstitutioner til uddannelse af mediatorer, som på grundlag af denne uddannelse kan tage en eksamen med henblik på godkendelse som professionel mediator i Grækenland, hvis denne person ikke støttes af en advokatsammenslutning eller et erhvervskammer. Enhver uddannelsesinstitution, hvis aktuelle retlige form ikke er en nonprofitorganisation, er desuden reelt udelukket fra muligheden for mod vederlag at tilbyde uddannelse til potentielle mediatorer, som på grundlag af denne uddannelse kan tage en eksamen med henblik på godkendelse som professionel mediator i Grækenland. Endelig er enhver uddannelsesinstitution fra en anden medlemsstat, som ønsker at tilbyde den omhandlede ydelse mod vederlag fra studerende, som indskriver sig på mediationskurser, reelt udelukket fra at indtræde på det græske marked og fra at oprette et sekundært forretningssted i form af et datterselskab, såfremt institutionens aktuelle retlige form ikke er en nonprofitorganisation og såfremt dens valg af datterselskab ikke er begrænset til nonprofitorganisationer. Det er Kommissionens opfattelse, at ovennævnte bestemmelser udgør en restriktion for etableringsretten i henhold til artikel 49 TEUF og artikel 15, stk. 2, litra b) og c), i direktiv 2006/123/EF om det indre marked. Denne restriktion er ikke omfattet af undtagelsen i artikel 51, stk. 1, TEUF, eftersom ydelsen af mediatoruddannelsestjenester ikke udgør virksomhed, som er forbundet med staten, med udøvelse af offentlig myndighed eller med »retsplejen«. Der findes desuden ingen retlig begrundelse på baggrund af et hensyn om at beskytte kvaliteten af tjenesteydelserne, eftersom der på ingen måde er en direkte forbindelse med restriktionen af uddannelsesinstitutionernes retlige form og ejerskabet af aktiekapital.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 83/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Tjekkiet) den 15. december 2017 — D.H. mod Ministerstvo vnitra

(Sag C-704/17)

(2018/C 083/18)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: D.H.

Sagsøgt: Ministerstvo vnitra

Præjudicielt spørgsmål

Er fortolkningen af artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU (1) (EUT 2013, L 180, s. 96) sammenholdt med artikel 6 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for national lovgivning, der ikke tillader Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) at prøve en retsafgørelse om frihedsberøvelse af en udenlandsk statsborger, efter at frihedsberøvelsen af den udenlandske statsborger er afsluttet?

(1) EUT 2013, L 180, s. 96.
2)

Hvis spørgsmål I besvares bekræftende, skal disclaimeren i så fald kunne berøre helhedsvurderingen på en sådan måde, at den kompetente myndighed tager hensyn til den pågældende bestanddel, men tillægger den en mere begrænset betydning således, at den ikke kan anses for at have fornødent særpræg, selv hvis bestanddelen rent faktisk har særpræg og er dominerende i det ældre varemærke?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 83/10

Appel iværksat den 28. november 2017 af Viridis Pharmaceutical Ltd. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 15. september 2017 i sag T-276/16 — Viridis Pharmaceutical Ltd. mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-668/17 P)

(2018/C 083/16)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Viridis Pharmaceutical Ltd. (ved Rechtsanwalt C. Spintig, Rechtsanwalt S. Pietzcker og Rechtsanwältin M. Prasse)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Hecht-Pharma GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— EUIPO tilpligtes at betale de af appellanten afholdte omkostninger. Subsidiært udsættes afgørelse om sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med den foreliggende appel gør appellanten gældende, at Retten i den appellerede dom har foretaget flere tilsidesættelser af EU-varemærkeforordningen (1).

For det første har appellanten gjort en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 58, stk. 1, litra a), første punktum, første led. Retten har med urette lagt til grund, at retsbevarende brug af et for et lægemiddel registreret EU-varemærke kun foreligger, når den fornødne lægemiddelgodkendelse er blevet meddelt. Retten har desuden tilsidesat samme bestemmelse, idet den har kvalificeret brug af et EU-varemærke i forbindelse med en klinisk undersøgelse i henhold til artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/83/EF (2) som obligatorisk intern brug og derfor ikke reel brug.

Appellanten har endvidere gjort tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 58, stk. 1, litra a), første punktum, andet led, gældende. Retten har med urette lagt til grund, at en klinisk undersøgelse med henblik på forberedelse af en ansøgning om godkendelse af lægemidlet ikke kan begrunde manglende brug af et varemærke, når der først udtrykkeligt blev ansøgt om den kliniske undersøgelse efter registreringen af varemærket og/eller hvis der ikke anvendes så tilstrækkelige økonomiske midler, som er nødvendige for at afslutte den kliniske undersøgelse så hurtigt som muligt.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67).
1)

Er artikel 45 TEUF, således som bestemmelsen efter EU-Domstolens dom af 8. november 2012 i sag C-461/11 (1) er fortolket, til hinder for en værnetingsregel som den danske, der har til formål at sikre, at den ret, som behandler gældssaneringen, har kendskab til og kan inddrage de konkrete socioøkonomiske forhold, hvorunder skyldneren og dennes familie lever og må antages fremadrettet at leve, ved sin vurdering, samt at vurderingen kan ske efter på forhånd fastlagte kriterier, der fastlægger, hvad der kan anses for en acceptabel beskeden levefod under gældssaneringen?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF (1) af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (første direktiv) fortolkes således, at begrebet »færdsel med køretøjer« omfatter et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, nemlig åbning af dørene på et parkeret køretøj?
2)

Skal artikel 11, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for at afslå en ansøgning fra en flygtning om familiesammenføring udelukkende af den grund, at flygtningen ikke har vedlagt sin ansøgning nogen officiel dokumentation for den familiemæssige tilknytning, eller skal artikel 11, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF fortolkes således, at denne bestemmelse alene er til hinder for at afslå en ansøgning fra en flygtning om familiesammenføring udelukkende af den grund, at flygtningen ikke har vedlagt sin ansøgning nogen officiel dokumentation for den familiemæssige tilknytning, såfremt flygtningen har givet en plausibel forklaring på den omstændighed, at han ikke har fremlagt denne dokumentation, og på hans udtalelse om, at han endnu ikke kan fremlægge denne dokumentation?
a)

gentagen og vedholdende manglende mulighed for erhververen at fradrage moms af erhvervelser for hver bestridt transaktion, som vedrører den samme afgiftspligtige person og det samme afgiftsgrundlag;
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/16

Appel iværksat den 18. december 2017 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 10. oktober 2017 i sag T-435/15, Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd mod Europa-Kommissionen

(Sag C-709/17 P)

(2018/C 112/21)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J.-F. Brakeland, A. Demeneix og M. França, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd og European Bicycle Manufacturers Association

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 10. oktober 2017 i sag, T-435/15 Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd mod Kommissionen ophæves, søgsmålet anlagt ved første instans forkastes, og sagsøgte tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og under appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Kommissionens appel vedrører Rettens dom af 10. oktober 2017 i sag, T-435/15. I den nævnte dom annullerede Retten Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/776 (1) af 18. maj 2015 om udvidelse af den endelige antidumpingtold, der indførtes ved Rådets forordning (EU) nr. 502/2013 over for importen af cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina, til også at omfatte importen af cykler afsendt fra Cambodja, Pakistan og Filippinerne, uanset om varen er angivet med oprindelse i Cambodja, Pakistan og Filippinerne, for så vidt som den vedrører Kolachi Raj.

Til støtte for sin appel har Kommissionen fremsat ét anbringende.

Efter Kommissionen opfattelse anlagde Retten en forkert fortolkning af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b). I den appellerede dom indførte Retten for det første oprindelsesregler ved anvendelsen af grundforordningens artikel 13 og ved fortolkningen af ordet »fra«, som er indeholdt i forordningens artikel 13, stk. 2, litra b). For det andet begrænsede Retten med urette den form for beviser, som Kommissionen kan bruge med henblik på at godtgøre, at delene kommer »fra« det land, der er underlagt antidumpingforanstaltninger. Efter Kommissionens opfattelse er den af Retten anlagte fortolkning ikke i overensstemmelse med ordlyden af, indholdet af eller formålet med grundforordningens artikel 13 eller Domstolens praksis om antiomgåelsesforanstaltninger.

(1) EUT L 122, s. 4.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er det nævnte direktivs artikel 9, stk. 7, da til hinder for en medlemsstats retsregler, hvorefter medlemsstatens almindelige regler om civilretligt ansvar og erstatning skal anvendes på den erstatning, der fremgår af den nævnte direktivbestemmelse, og hvorefter retten ikke kan forpligte rekvirenten til et erstatte det tab, der er lidt som følge af en midlertidig foranstaltning, der efterfølgende viste sig at være ugrundet, fordi patentet var ugyldigt, idet tabet opstod, fordi rekvisitus ikke handlede, som det almindeligvis kan forventes i en situation som den omhandlede, eller fordi rekvisitus af samme grund er ansvarlig for, at det opstod, forudsat at rekvirenten, da denne anmodede om en midlertidig foranstaltning, handlede som det almindeligvis kan forventes i en sådan situation?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 28. december 2017 — Mohammed Bilali

(Sag C-720/17)

(2018/C 104/20)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mohammed Bilali

Sagsøgt: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

Præjudicielt spørgsmål

Er de EU-retlige bestemmelser, navnlig artikel 19, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU (1) af 13. december 2011 (statusdirektivet) til hinder for en medlemsstats nationale bestemmelse vedrørende muligheden for at tilbagekalde en subsidiær beskyttelsesstatus, hvorefter der kan træffes afgørelse om tilbagekaldelse af subsidiær beskyttelsesstatus, uden at de faktiske omstændigheder, der er relevante for tildelingen, som sådan har ændret sig, men kun myndighedens kendskab hertil, og uden at tredjelandsstatsborgeren eller den statsløse person i så henseende har afgivet forkerte oplysninger om eller fortiet faktiske forhold, der var afgørende for tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus?.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).
2)

Forudsætter artikel 132, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem — såfremt denne bestemmelse kan anvendes — at der er tale om et fortrolighedsforhold mellem lægen og den person, der behandles?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgien) den 28. december 2017 — Edward Reich, Debora Lieber, Ella Reich og Ezra Bernard Reich mod Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

(Sag C-730/17)

(2018/C 104/22)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Edward Reich, Debora Lieber, Ella Reich og Ezra Bernard Reich

Sagsøgt: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, 5, 6 og 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) fortolkes således, at forbrugerne — i et tilfælde, hvor et transporterende EF-luftfartsselskab som omhandlet i forordning 261/2004 har indgået en aftale om luftbefordring af passagerer med forbrugere, som omfatter en togrejse fra en togstation i den medlemsstat, hvor disse forbrugere er bosiddende, til en lufthavn i en anden medlemsstat, hvorfra forbrugerne skal tage et fly til deres endelige bestemmelsessted, som er en lufthavn i et tredjeland, hvor forbrugerne ikke har nogen retlig forbindelse til det selskab, der udfører togrejsen, men det transporterende luftfartsselskab tydeligvis har en aftale med dette selskab, og hvor der på den i aftalen indeholdte togrejse er opstået en så alvorlig forsinkelse, at forbrugerne ikke har kunnet tage deres fly fra den nævnte lufthavn i en anden medlemsstat — kan påberåbe sig de rettigheder, der er fastsat i forordning 261/2004 og kræve kompensation i overensstemmelse med artikel 5, 6 og 7 i forordning 261/2004? også under hensyntagen til transportbillettens [forbud mod] »no show«?

(1) EUT L 46, s. 1.
1)

Kan artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at anvendelsen af ne bis in idem-princippet ikke kun forudsætter, at lovovertræderen og de faktiske omstændigheder er identiske, men også at det beskyttede retsgode er identisk?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 8. november 2017 — Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów mod Orange Polska S.A.

(Sag C-628/17)

(2018/C 104/15)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant (sagsøger): Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów

Kassationsindstævnt (sagsøgt): Orange Polska S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 8, sammenholdt med artikel 9 og artikel 2, litra j), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF (1) af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 fortolkes således, at en erhvervsdrivendes anvendelse af en model til indgåelse af fjernsalgsaftaler om levering af telekommunikationsydelser, hvor forbrugeren skal træffe den endelige transaktionsbeslutning under tilstedeværelse af den kurer, der udleverer standardkontrakten (almindelige forretningsbetingelser), skal anses for at være en aggressiv handelspraksis i form af utilbørlig påvirkning:

a) i alle tilfælde, når forbrugeren under kurerens besøg ikke uhindret kan sætte sig ind i standardkontraktens indhold

b) kun i tilfælde, hvor forbrugeren ikke forud og individuelt (f.eks. til sin e-mailadresse, bopælsadresse) har modtaget samtlige standardkontrakter, selv om han har haft mulighed for forud for kurerens besøg selv at sætte sig ind i disses indhold på den erhvervsdrivendes websted

c) kun i tilfælde, hvor yderligere omstændigheder tyder på, at den pågældende erhvervsdrivende eller andre på hans vegne har foretaget urimelige handlinger med henblik på at indskrænke forbrugerens valgfrihed med hensyn til den transaktionsbeslutning, der skal træffes?

(1) EUT 2005, L 149, s. 22.
1)

Skal artikel 4, stk. 3, og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i traktaten om Den Europæiske Union, sammenholdt med artikel 288, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde samt med artikel 6 og 7 i [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2008/50/EF (1) af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa, fortolkes således, at såfremt det gøres gældende, at en medlemsstat ikke har placeret prøvetagningsstederne i en zone i overensstemmelse de kriterier, der er fastsat i punkt B, nr. l, litra a), i bilag III til dette direktiv, skal de nationale retter på begæring af private, der er direkte eksponeret ved overskridelsen af grænseværdien som omhandlet i direktivets artikel 13, stk. 1, undersøge, om prøvetagningsstederne er placeret i overensstemmelse med disse kriterier, og hvis dette ikke er tilfældet, træffe alle nødvendige foranstaltninger over for de nationale myndigheder, såsom udstedelse af et påbud om, at prøvetagningsstederne placeres i overensstemmelse med disse kriterier?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Polen) den 9. november 2017 — Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie mod Jacek Michalski

(Sag C-632/17)

(2018/C 104/16)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie

Sagsøgt: Jacek Michalski

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, samt bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF (2) af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF, navnlig artikel 10 og artikel 22, stk. 1, fortolkes således, at de er til hinder for, at en bank (långiver) kan gøre et krav mod en forbruger (låntager) gældende på grundlag af et bankkontoudtog, som er underskrevet af personer med beføjelse til at afgive erklæringer om bankens formuerettigheder og -pligter og forsynet med et bankstempel, samt et bevis for tilsendelse af et skriftligt påkrav til debitor, i forbindelse med betalingspåbudsproceduren i henhold til artikel 485, § 3 ff. i Kodeks postępowania cywilnego (den civile retsplejelov)?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.

(2) EUT 2008, L 133, s. 66.
—

Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den følgende støtte under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, skal eller ikke skal betragtes som selektiv og/eller i stand til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne: støtte til en virksomhed, som gennemfører et strategisk vigtigt projekt såsom »NordBalt«, støtte til virksomheder, som har til opgave at sikre elforsyningssikkerheden i en bestemt periode, støtte til kompensation for tab, der afspejler markedsforholdene og rent faktisk bæres af relevante personer såsom udviklere af solcelleanlæg, på grund af statens afvisning af at opfylde de indgåede forpligtelser (som følge af nationale lovændringer), støtte til virksomheder (netoperatører) med det formål at kompensere for faktiske tab i forbindelse med opfyldelse af forpligtelsen til at købe elektricitet til en fast pris hos elproducenter, der udfører offentlige serviceforpligtelser i elektricitetssektoren, og til at bringe balance i elektriciteten?
1)

Udgør en situation, hvor en arving arver et skovområde beliggende i udlandet, som drives på bæredygtig måde, ikke er fritaget for arveafgift i henhold til arveafgiftslovens artikel 55c (nu artikel 2.7.6.0.3 i den flamske skattelovbog), mens en arving, som arver et skovområde beliggende i indlandet, som drives på bæredygtig måde, er fritaget for arveafgift i henhold til arveafgiftslovens artikel 55c (nu artikel 2.7.6.0.3 i den flamske skattelovbog), en tilsidesættelse af retten til frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde?
1)

Er artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 5. april 2006 (1) til hinder for fjernvarmeselskabets mulighed for at forlange betaling for den forbrugte varmeenergi, der afgives af fjernvarmeinstallationen i en fællesejet bygning, i forhold til ejerlejlighedernes opvarmelige volumen i henhold til grundplanen, uden at tage hensyn til den mængde varmeenergi, der faktisk er afgivet i den enkelte ejerlejlighed?
2.

Andet anbringende: En tilsidesættelse af artikel 288 TEUF, artikel 3 og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 800/2008 Den appellerede dom er i strid med artikel 288 TEUF og artikel 3 og artikel 13, stk. 1, i den generelle gruppefritagelsesforordning (forordning nr. 800/2008), idet Retten ved en bedømmelse uden retlige fejl af Kommissionens afgørelse ikke ville have tillagt en fornyet kompetence til prøvelse af støtte og til at erklære denne støtte uforenelig med det indre marked ved en afgørelse, såfremt denne støtte op til et beløb, der svarer til tærskelværdien efter artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 800/2008, på grundlag af ranghøjere, sekundære EU-retlige bestemmelser allerede materielt er blevet erklæret forenelig med det indre marked. Konsekvensen af den appellerede dom er endvidere, at appellanten gennem forbuddet mod at modtage støtte på over 17 mio. EUR og op til tærskelværdien i forordning nr. 800/2008, udsættes for forskelsbehandling i forhold til sine konkurrenter. Det ville således være muligt for alle konkurrenter — selv en konkurrent med dominerende stilling — i en sammenlignelig situation og i forbindelse med en tilsvarende stor investering at modtage støtte op til tærskelværdien fra den tyske InvZulG.