RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

5. december 2012

Sag F-110/11

Giorgio Lebedef m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – løn – vedtægtens artikel 64 – artikel 3, stk. 5, første afsnit, i vedtægtens bilag XI – justeringskoefficient – akt, der indeholder et klagepunkt – ligebehandling«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af denne artikel 106a, hvorunder Giorgio Lebedef, Trevor Jones, Joaquin Gonzales Gonzales og Maddalena Lebedef-Caponi har nedlagt påstand om annullation af deres lønsedler for december 2010 og af lønsedlerne for de efterfølgende måneder.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger. Rådet for Den Europæiske Union, som er interveneret i sagen, bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – ansøgning i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1 – begreb – anmodning om at oprette en justeringskoefficient, der er specifik for Luxembourg – udelukket

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1; bilag XI, art. 3, stk. 5, første afsnit)

2. Tjenestemandssager – anbringender – anbringende om lovgiverens opretholdelse af en retsakt, der fuldstændig har mistet sin berettigelse – antagelse til realitetsbehandling

(Rådets forordning nr. 1239/2010; tjenestemandsvedtægten, bilag XI, art. 3, stk. 5, første afsnit)

3. Tjenestemænd – løn – justeringskoefficienter – fastsættelse – Rådets beføjelser – skøn – grænser – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – domstolsprøvelse – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 64 og 65)

4. Tjenestemænd – løn – justeringskoefficienter – ingen justeringskoefficient for Belgien og Luxembourg – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – bevisbyrde – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, bilag XI, art. 3, stk. 5, første afsnit)

5. Tjenestemænd – vedtægten – rangfølge mellem reglerne i vedtægten og dennes bilag – foreligger ikke – rangfølge mellem de vedtægtsmæssige forpligtelser – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten)

1. En tjenestemand ved Kommissionen kan ikke indgive en anmodning til ansættelsesmyndigheden, hvorved vedkommende i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, tilsigter at formå Kommissionen til at foretage en undersøgelse af, hvorvidt der er en forskel på købekraften i Bruxelles og Luxembourg, og endog fremsætte et forslag om, at der fastsættes en justeringskoefficient for Luxembourg. Vedtægtens artikel 90, stk. 1, giver kun tjenestemænd mulighed for at forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for deres eget vedkommende. Selv om Kommissionen i denne forbindelse ganske vist råder over en initiativret på disse områder, så tilkommer denne ret Kommissionen i sin egenskab af institution, der deltager i Unionens lovgivningsprocedure, og ikke i sin egenskab af arbejdsgiver.

I øvrigt er det utænkeligt, at en tjenestemand, der har tjenestested i Luxembourg, men ved en anden institution end Kommissionen, ud fra sin lønseddel vil kunne udlede, at institutionen har undladt at foretage en undersøgelse eller fremsat et forslag, der fastsætter en justeringskoefficient for Luxembourg. Det ville imidlertid være i strid med princippet om ligebehandling, hvis klageadgangen for tjenestemænd, for hvilke den samme justeringskoefficient finder anvendelse, idet de har sammen tjenestested, måtte være afhængig af, om deres arbejdsgiver deltager i den vedtægtsmæssige lovgivningsprocedure eller ej.

(jf. præmis 28-30)

Henvisning til:

Personaleretten: 30. september 2010, sag F-29/09, Lebedef og Jones mod Kommissionen, præmis 40

2. Alle lovgivende myndigheder har pligt til både at kontrollere, om ikke løbende så i det mindste med jævne mellemrum, om de forskrifter, de har udstedt, stadig modsvarer de behov, som de skal dække, og at ændre eller i givet fald ophæve forskrifter, der har mistet ethvert grundlag og ikke længere er i overensstemmelse med de nye sammenhænge, de skal virke i. En sådan kontrol skal især udøves i forbindelse med opdateringen af justeringskoefficienterne.

En tjenestemand kan dog fremsætte en ulovlighedsindsigelse i henhold til artikel 3, stk. 5, første afsnit, i vedtægtens bilag IX, der foreskriver, at der ikke anvendes nogen justeringskoefficient for Belgien og Luxembourg, ved at gøre gældende, at lovgiveren, i betragtning af de ændrede økonomiske forhold efter bestemmelsens vedtagelse i 2004, burde have genovervejet eller ophævet denne bestemmelse før vedtagelsen af forordning nr. 1239/2010 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2010 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union, for at sikre ligebehandling mellem tjenestemændene, i stedet for fortsat automatisk at anvende den omhandlede bestemmelse i forbindelse med vedtagelsen af forordningen.

(jf. præmis 39-41)

Henvisning til:

Domstolen: 17. juli 1997, forenede sager C-248/95 og C-249/95, SAM Schiffahrt og Stapf, præmis 38; 22. oktober 2002, sag C-241/01, National Farmers’ Union, præmis 51

3. Formålet med de justeringskoefficienter, der skal anvendes på tjenestemændenes vederlag, og som er fastsat i vedtægtens artikel 64 og 65, er at sikre samme købekraft for alle tjenestemænd uanset tjenestested i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. Rådet skal i medfør af vedtægtens artikel 65, stk. 2, når den konstaterer, at der består en væsentlig forskel i leveomkostningerne, drage konsekvenserne heraf ved at tilpasse justeringskoefficienterne. Hvad angår den mærkbare forskel, der måtte bestå mellem et tjenestested, der ikke er beliggende i den pågældende medlemsstats hovedstad, og et tjenestested i hovedstaden, har Rådet ikke nogen skønsbeføjelse, henset til, om det er nødvendigt at indføre en specifik justeringskoefficient for et tjenestested. Ligebehandlingsprincippet, som fastlæggelsen af nævnte justeringskoefficienter har til formål at sikre, gælder ligeledes for EU-lovgiver.

Det fremgår i denne forbindelse af vedtægtens artikel 65, stk. 2, at alene en mærkbar stigning i leveomkostningerne i Luxembourg i forhold til Bruxelles kan berettige, at der vedtages tilpasningsforanstaltninger med henblik på at sikre, at der består lighed i købekraften mellem tjenestemænd, der gør tjeneste i Luxembourg, og deres kolleger, der gør tjeneste i Bruxelles. Ligebehandlingsprincippet kan nemlig ikke medføre en fuldstændig lighed i købekraften uanset tjenestested, men en væsentlig overensstemmelse i leveomkostningerne mellem de pågældende tjenestesteder. Under hensyntagen til sagens komplicerede karakter råder lovgiver i denne henseende over en vid skønsbeføjelse, og retsinstanserne skal alene undersøge, om institutionerne i de betragtninger, der er lagt til grund for deres beslutninger, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke åbenbart fejlagtigt har udøvet denne beføjelse.

(jf. præmis 55, 56 og 60)

Henvisning til:

Domstolen: 23. januar 1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Rådet, præmis 25

Retten i Første Instans: 7. december 1995, sag T-544/93 og sag T-566/93, Abello m.fl. mod Kommissionen, præmis 76

Personaleretten: Lebedef og Jones mod Kommissionen, præmis 62 og 67

4. Under en retssag anlagt af tjenestemænd, der gør tjeneste i Luxembourg, og hvorunder der er nedlagt påstand om, at de angiveligt udsættes for forskelsbehandling som følge af, at der ikke er fastsat en justeringskoefficient for denne medlemsstat i medfør af artikel 3, stk. 5, første afsnit, i bilag XI til vedtægten, kan det ikke kræves, at sagsøgerne for Unionens retsinstanser i tilstrækkelig grad godtgør, at der er opstået en varig og mærkbar stigning i leveomkostningerne i Luxembourg i forhold til Bruxelles, som indebærer en forskelsbehandling af tjenestemænd afhængigt af deres tjenestested. Sagsøgerne befinder sig i en særlig vanskelig situation for så vidt angår tilvejebringelsen af beviser på grund af de tekniske vanskeligheder, der er forbundet med at indsamle og behandle statistiske oplysninger, som er tilstrækkeligt pålidelige.

I denne forbindelse påhviler det alene sagsøgerne at tilvejebringe en række væsentlige indicier, der i tilstrækkelig grad viser, at der kan foreligge en forskel i købekraften, således at bevisbyrden lægges over på Kommissionen, og som i givet fald kan begrunde, at Eurostat indleder en administrativ undersøgelse.

(jf. præmis 57 og 59)

Henvisning til:

Personaleretten: Lebedef og Jones mod Kommissionen, præmis 64 og 66

5. Selv om der ikke i almindelighed findes en egentlig formel rangfølge mellem grundreglerne i vedtægten og de dertil knyttede bilag, idet begge regelsæt vedtages af Rådet, kan der alt efter omstændighederne bestå en materiel rangfølge mellem disse regelsæt, eftersom bilagene skal fortolkes under hensyntagen til grundlaget for og systemet bag Den Europæiske Unions personaleordning, som er fastsat i vedtægten.

(jf. præmis 69)

Henvisning til:

Personaleretten: Lebedef og Jones mod Kommissionen, præmis 83