ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår et søgsmål mod Kommissionen med henblik på at opnå annullation af en afgørelse om at afvise et forslag til finansiel bistand fra EU i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF) – transportsektoren 2014-2020, som angiveligt var indeholdt i en e-mail afsendt af Forvaltningsorganet for Innovation og Netværk (INEA), begik Retten en retlig fejl, idet den afviste søgsmålet, og idet den forkastede appellantens begæring om at anse søgsmålet for at være rettet mod Kommissionens afgørelse om fastsættelse af listen over forslag, der udvælges til at modtage finansiel støtte fra EU.

For så vidt som appellanten på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt, var ubekendt med eksistensen af Kommissionens afgørelse, der i strid med de krav, der følger af det almindelige princip om god forvaltningsskik, på intet tidspunkt blev meddelt appellanten, kunne denne nemlig ikke i stævningen identificere den nævnte afgørelse som den afgørelse, hvorved Kommissionen afviste selskabets forslag, og selskabet kunne med rette anse e-mailen fra INEA for at være meddelelsen af Kommissionens afvisning af dets forslag. Det følger heraf, at Retten, henset til omstændighederne i den foreliggende sag og med henblik på at sikre appellanten retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, burde have anerkendt, at formålet med søgsmålet var annullation af Kommissionens endelige afgørelse og ikke den e-mail fra INEA, hvortil appellanten urigtigt henviste i sin stævning for Retten. Dette gælder så meget desto mere, som søgsmålet udtrykkeligt var rettet mod Kommissionen, og alene denne havde beføjelse til at vedtage en afgørelse om afvisning som led i en procedure om udvælgelse af forslag, der kan tildeles støtte inden for CEF.

(jf. præmis 68 og 70-73)
Prøvelsen af det præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, som kan påvirke gyldigheden af artikel 4, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1099/2009 af 24. september 2009 om beskyttelse af dyr på aflivningstidspunktet, sammenholdt med forordningens artikel 2, litra k), i forhold til artikel 10 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 13 TEUF.

I denne sammenhæng må det antages, at forpligtelsen i artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1099/2009, sammenholdt med forordningens artikel 2, litra k), til at foretage rituel slagtning på et godkendt slagteri, som opfylder kravene i forordning nr. 853/2004, alene har til formål at organisere og fastsætte rammerne ud fra et teknisk synspunkt for frit at kunne foretage slagtning uden forudgående bedøvelse til religiøse formål. En sådan teknisk ramme kan imidlertid ikke i sig selv medføre en begrænsning af praktiserende muslimers religionsfrihed. For det første bemærkes, at artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1099/2009, sammenholdt med forordningens artikel 2, litra k), kræver, at rituel slagtning opfylder de samme tekniske krav som dem, der i princippet finder anvendelse på enhver slagtning af dyr inden for Unionen, uafhængigt af den fulgte metode. For det andet skal det præciseres, at EU-lovgiver ved at fastsætte sådanne tekniske krav har forenet overholdelsen af særlige slagtemetoder foreskrevet af religiøse ritualer med de centrale bestemmelser i forordning nr. 1099/2009 og nr. 853/2004 med hensyn til beskyttelse af dyrenes velfærd i forbindelse med deres aflivning og beskyttelse af samtlige forbrugere af køds sundhed.

(jf. præmis 58-60, 62 og 84 samt domskonkl.)
Sag C-163/16

Christian Louboutin og Christian Louboutin SAS

mod

Van Haren Schoenen BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Den Haag)

»Præjudiciel forelæggelse – varemærker – absolutte registreringshindringer eller absolutte ugyldighedsgrunde – tegn, som udelukkende består af varens udformning – begrebet »udformning« – farve – placering på en del af varen – direktiv 2008/95/EF – artikel 2 – artikel 3, stk. 1, litra e), nr. iii)«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 12. juni 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2008/95 – registreringshindringer og ugyldighedsgrunde – tegn, som udelukkende består af den udformning, der giver varen en betydelig værdi – varemærke, der består af en farve, der er påført sålen af en højhælet sko

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95, art. 3, stk. 1, litra e), nr. iii)]

Artikel 3, stk. 1, litra e), nr. iii), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at et tegn, der består af en farve, der er påført sålen af en højhælet sko, som den i hovedsagen omhandlede, ikke udelukkende består af varens »udformning« som omhandlet i denne bestemmelse.

I forbindelse med varemærkeretten forstås begrebet »udformning« almindeligvis, således som Europa-Kommissionen har påpeget, som en betegnelse for en helhed af linjer og konturer, der rummeligt afgrænser den pågældende vare.

Det fremgår hverken af direktiv 2008/95, af Domstolens retspraksis eller af dette udtryks normale betydning, at en farve i sig selv uden rumlige begrænsninger kan udgøre en udformning.

Imidlertid opstår spørgsmålet, om den omstændighed, at en bestemt farve er påført en specifik placering på den pågældende vare, betyder, at det omhandlede tegn består af en udformning som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra e), nr. iii), i direktiv 2008/95.

Det skal i denne henseende bemærkes, at selv om det er rigtigt, at varens eller en del af varens udformning spiller en rolle i forbindelse med den rummelige afgrænsning af farven, kan det imidlertid ikke lægges til grund, at et tegn består af denne udformning, når det ikke er denne udformning, varemærkeregistreringen tilsigter at beskytte, men alene påførelsen af en farve på en specifik placering på den nævnte vare.

Under alle omstændigheder kan et tegn som det i hovedsagen omhandlede ikke anses for »udelukkende« at bestå af varens udformning, når dette tegns vigtigste bestanddel som i det foreliggende tilfælde er en farve, der er nærmere angivet ved en international anerkendt farveidentificeringskode.

(jf. præmis 21-24, 26 og 27 samt domskonkl.)
Artikel 63 TEUF –65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter fradrag af indtægter, der hidrører fra andele i et kapitalselskab, hvis ledelse og hjemsted befinder sig i et tredjeland, er underlagt strengere betingelser end fradrag af indtægter, der hidrører fra andele i et indenlandsk kapitalselskab, der ikke er skattefritaget.

Det følger af Domstolens praksis, at spørgsmålet om, hvorvidt en grænseoverskridende situation kan sammenlignes med en national situation, for det første skal vurderes under hensyntagen til det formål, der forfølges med de omhandlede nationale bestemmelser, og til genstanden for og indholdet af de sidstnævnte (dom af 2.6.2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C-252/14, EU:C:2016:402, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).

For det andet kan der kun tages hensyn til de relevante sondringskriterier i den omhandlede lovgivning med henblik på bedømmelsen af, om den forskellige behandling, der følger af en sådan lovgivning, afspejler objektivt forskellige situationer (dom af 10.5.2012, Santander Asset Management SGIIC m.fl., C-338/11 – C-347/11, EU:C:2012:286, præmis 28, og af 2.6.2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C-252/14, EU:C:2016:402, præmis 49).

For så vidt angår en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der tager sigte på at undgå dobbeltbeskatning ved at tillade, at udbytte, der hidrører fra andele i et eller flere kapitalselskaber, fratrækkes beregningsgrundlaget for erhvervsskatten, er situationen for et selskab, der modtager udbytte, der udloddes af hjemmehørende selskaber, sammenlignelig med situationen for et selskab, der modtager indtægter, der hidrører fra andele i ikke-hjemmehørende selskaber (jf. analogt dom af 12.12.2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, EU:C:2006:774, præmis 62, og af 10.2.2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel og Österreichische Salinen, C-436/08 og C-437/08, EU:C:2011:61, præmis 113).

Der skal i denne henseende henvises til, at for at en national lovgivning kan anses for at have til formål at hindre svig og misbrug, skal dens specifikke formål være at hindre adfærd, der består i at oprette rent kunstige arrangementer, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet, hvis formål er at opnå en uberettiget skattefordel (jf. dom af 5.7.2012, SIAT, C-318/10, EU:C:2012:415, præmis 40, og af 7.9.2017, Eqiom og Enka, C-6/16, EU:C:2017:641, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).

En generel formodning for svig og misbrug kan således ikke tjene som begrundelse for en foranstaltning, der griber ind i udøvelsen af en grundlæggende frihed, der er sikret ved traktaten, og den omstændighed, at det udbytteudloddende selskab er beliggende i et tredjeland, kan ikke i sig selv danne grundlag for en generel formodning for skattesvig (jf. i denne retning dom af 19.7.2012, A, C-48/11, EU:C:2012:485, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 88, 89, 92, 95, 96 og 100 samt domskonkl.)
Sag C-554/16

EP Agrarhandel GmbH

mod

Bundesminister für Land-, Forst-, Umwelt und Wasserwirtschaft

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – fælles landbrugspolitik – forordning (EU) nr. 73/2009 – støtte til landbrugere – ammekopræmier – artikel 117, stk. 2 – fremsendelse af oplysninger – beslutning 2001/672/EF, som ændret ved afgørelse 2010/300/EU – flytning af kreaturer til sommergræsning i bjergområder – artikel 2, stk. 4 – frist for indberetning om flytningen – beregning – forsinkede indberetninger – ret til præmieudbetaling – betingelse – hensyntagen til afsendelsesfristen«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. juni 2018

Landbrug – fælles landbrugspolitik – integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger – ordning for identifikation og registrering af kvæg og mærkning af oksekød – flytning af kreaturer, når de sættes på græs om sommeren i bjergområder – pligt til at føre en liste over de pågældende kreaturer – frist for indberetning til den nationale kompetente myndighed – national lovgivning, som foreskriver, at den kompetente myndighed skal have modtaget indberetningen inden for den fastsatte frist – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1760/2000, Kommissionens beslutning 2001/672, som ændret ved afgørelse 2010/300, art. 2, stk. 4)

Artikel 2, stk. 4, i Kommissionens beslutning 2001/672/EF af 20. august 2001 om særlige regler for flytning af kreaturer, når de sættes på græs om sommeren i bjergområder, som ændret ved Kommissionens afgørelse 2010/300/EU af 25. maj 2010, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter tidspunktet for modtagelsen af indberetningen om flytning til sommergræsgange anses for afgørende for, om fristen for indberetningen er overholdt.

Endvidere er hverken den sammenhæng, som forordning nr. 1760/2000 og beslutning 2001/672 indgår i, eller formålet hermed, til hinder for, at den i hovedsagen omhandlede frist forstås som en afsendelsesfrist, der har til følge, at de oplysninger, som skal fremsendes, eventuelt ikke er den pågældende medlemsstats kompetente myndighed i hænde før nogle dage efter den fastsatte frist.

(jf. præmis 45 og 46 samt domskonkl.)
Artikel 54, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF skal fortolkes således, at alle oplysninger om den tilsynsbelagte virksomhed, som denne virksomhed har meddelt den kompetente myndighed, og alle udtalelser fra denne myndighed, der indgår i virksomhedens tilsynsakter, herunder myndighedens korrespondance med andre instanser, ikke ubetinget udgør fortrolige oplysninger, der således er omfattet af den pligt til at opretholde den tavshedspligt, som er fastsat i denne bestemmelse. Denne kvalificering omfatter oplysninger, som de myndigheder, som er udpeget af medlemsstaterne til at varetage de opgaver, der er fastlagt i dette direktiv, er i besiddelse af, der for det første ikke er af offentlig karakter, og hvis videregivelse for det andet risikerer at skade interesserne for den fysiske eller juridiske person, der leverede oplysningerne, eller for tredjemand, eller den korrekte funktion af den ordning om tilsyn med investeringsselskabers virksomhed, som EU-lovgiver har indført ved vedtagelsen af direktiv 2004/39.

Det skal ligeledes fremhæves, at artikel 54 i direktiv 2004/39 opstiller et generelt forbud mod videregivelse af fortrolige oplysninger, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, og udtømmende opregner de særlige tilfælde, hvor dette generelle forbud undtagelsesvis ikke er til hinder for disse oplysningers udveksling eller anvendelse (jf. i denne retning dom af 12.11.2014, Altmann m.fl.,C-140/13, EU:C:2014:2362, præmis 34 og 35). Den nævnte artikel har således ikke til formål at skabe en ret til aktindsigt for offentligheden i oplysninger, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, eller detaljeret at regulere udøvelsen af en sådan ret til aktindsigt, der i givet fald anerkendes i national ret. Endelig skal det fremhæves, at medlemsstaterne i henhold til artikel 54, stk. 1, i direktiv 2004/39 – der alene har til formål at forpligte til kompetente myndigheder til principielt at afvise videregivelse af fortrolige oplysninger – fortsat frit kan beslutte at udvide den beskyttelse mod videregivelse af det samlede indhold af de kompetente tilsynsmyndigheders sagsakter, eller omvendt, at give adgang til de oplysninger, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, der ikke er fortrolige oplysninger i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 38, 39, 44 og 46 samt domskonkl. 1)
Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det dels ikke finder anvendelse på en praksis, hvorefter en erhvervsdrivende overdrager eller køber en fordring på en forbruger, uden at muligheden for en sådan overdragelse er fastlagt i låneaftalen indgået med denne forbruger, uden at forbrugeren forinden bliver underrettet om denne overdragelse eller giver sit samtykke hertil, og uden at forbrugeren tilbydes mulighed for at indfri sin gæld og således bringe den til ophør ved at betale erhververen det beløb, som denne har betalt for overdragelsen, foruden gebyrerne, renterne og sagsbehandlingsomkostningerne. Dels finder direktivet heller ikke anvendelse på nationale bestemmelser som de i artikel 1535 i Código Civil (den borgerlige lovbog) og artikel 17 og 540 i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (lov nr. 1/2000 om den civile retspleje) af 7. januar 2000 omhandlede, som regulerer en sådan mulighed for indfrielse og erhververens indtræden i overdragerens sted i verserende retssager.

Direktiv 93/13 skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national retspraksis som den i hovedsagerne omhandlede fra Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien), hvorefter et kontraktvilkår, der ikke er forhandlet, og som fastsætter morarenten i en låneaftale indgået med en forbruger, er urimeligt, idet det pålægger den forbruger, som har opfyldt sine betalingsforpligtelser for sent, en uforholdsmæssigt stor godtgørelse, når denne morarente overstiger den ordinære rente i den omhandlede aftale med mere end to procentpoint.

I denne henseende kan det, som i det væsentlige anført af generaladvokaten i punkt 60 i forslaget til afgørelse, ikke udelukkes, at en medlemsstats øverste domstole, såsom Tribunal Supremo (øverste domstol), i kraft af deres ansvar for at harmonisere fortolkningen af den nationale lovgivning og af hensyn til retssikkerheden under overholdelse af direktiv 93/13 kan udarbejde visse retningslinjer til brug for de lavere retsinstanser i deres vurdering af den urimelige karakter af kontraktvilkår. Selv om den i hovedsagen omhandlede retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol) ganske vist ikke synes at omfatte strengere bestemmelser, som medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 8 kan vedtage for at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau, da denne retspraksis som oplyst af den spanske regering under retsmødet for Domstolen bl.a. hverken synes at have retskraft eller at være en retskilde i den spanske retsorden, forholder det sig dog stadig således, at udarbejdelsen af et kriterium i retspraksis som det, som Tribunal Supremo (øverste domstol) har udviklet i den foreliggende sag, indskriver sig i det formål om beskyttelse af forbrugerne, som det nævnte direktiv forfølger. Det følger af artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 og af direktivets generelle opbygning, at direktivet ikke tilsigter en overordnet ligevægt mellem aftalepartnernes rettigheder og forpligtelser, men snarere at undgå, at der opstår en skævhed i disse rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugerne.

(jf. præmis 68, 69 og 71 samt domskonkl. 2)
En afgørelse fra Retten, hvori det konstateres, at et EU-agentur åbenbart har tilsidesat sin pligt til at udvise omhu ved undersøgelsen af bl.a., om den grund til udelukkelse af en tilbudsgiver fra en offentlig kontrakt, der er fastsat i artikel 93, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget og artikel 133a og 134b i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1605/2002, foreligger, skal således annulleres, når sagsøgeren frafalder sin argumentation herom under retsmødet ved Retten. Under disse omstændigheder havde Retten ikke længere kompetence til at tage stilling til en eventuel tilsidesættelse af artikel 93 og 94 i forordning nr. 1605/2002.

Det følger af de regler, der regulerer rettergangsmåden ved Unionens retsinstanser, navnlig af artikel 21 i statutten for Domstolen samt artikel 76 og artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement, at tvisten fastlægges og afgrænses af parterne, og at Unionens retsinstanser ikke kan træffe afgørelse ultra petita.

Selv om de bestemmelser om udelukkelse af tilbudsgivere fra et udbud, som er fastsat i artikel 93 og 94 i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, ganske vist har en vis betydning for overholdelsen af EU-udbudsretten, opfylder en tilsidesættelse af disse imidlertid ikke de fastslåede betingelser for at være omfattet af begrebet væsentlige formelle mangler. Et anbringende om tilsidesættelse af disse artikler udgør derfor ikke grundlæggende retsprincipper, som kan tages under påkendelse ex officio af Unionens retsinstanser.

Når den fravalgte tilbudsgiver klager over afgørelsen om afvisning af sit tilbud og herved gør gældende, at den ordregivende myndighed har anlagt åbenbart urigtige skøn, indebærer Unionens retsinstansers prøvelse i princippet ikke, at disse er forpligtet til at kontrollere, at et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med vurderingen af et tilbud ikke har haft indvirkning på tilbuddets placering og dermed i sidste ende på afgørelsen om tildeling, hvis den ordregivende myndighed ikke er fremkommet med nogen nærmere oplysninger hvad angår denne manglende indvirkning.

Når den ordregivende myndighed appellerer en afgørelse, som Unionens retsinstanser har afsagt i første instans, tilkommer det i denne forbindelse den ordregivende myndighed at redegøre for og godtgøre, at afgørelsen om afvisning af tilbuddet i fraværet af de nævnte urigtige skøn ikke kunne have været mere fordelagtig for den fravalgte tilbudsgiver.

(jf. præmis 46 og 47)
I en situation, hvor en unionsborger har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed ved i overensstemmelse med betingelserne i artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF at indrejse og tage reelt ophold i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er statsborger, og i denne forbindelse har opbygget eller konsolideret et familieliv med en tredjelandsstatsborger af samme køn, med hvem vedkommende lovligt har indgået ægteskab i værtsmedlemsstaten, skal artikel 21, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den er til hinder for, at de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor unionsborgeren er statsborger, nægter at give nævnte tredjelandsstatsborger ret til ophold på denne medlemsstats område med den begrundelse, at denne medlemsstats lovgivning ikke tillader ægteskab mellem personer af samme køn.

(jf. præmis 51 og domskonkl. 1)
Sag C-590/16

Europa-Kommissionen

mod

Den Hellenske Republik

»Traktatbrud – direktiv 2008/118/EF – artikel 7 – den generelle ordning for punktafgifter – forsyning med olieprodukter uden pålæggelse af punktafgift – tankstationer ved Den Hellenske Republiks grænse til tredjelande – punktafgiftens forfald – begrebet »overgang til forbrug« af punktafgiftspligtige varer – begrebet »forlader en afgiftssuspensionsordning««

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 8. februar 2018

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 2008/118 – punktafgiftens forfald – tid og sted for punktafgiftens forfald – forsyning med olieprodukter – national lovgivning, der tillader salget af afgiftsfrie olieprodukter på tankstationer ved den pågældende medlemsstats grænse til tredjelande – retsstridighed – traktatbrud

(Rådets direktiv 2008/118, art. 7, stk. 1)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter, idet den har vedtaget og opretholdt en lovgivning, som tillader salget af afgiftsfrie olieprodukter på tankstationer ved grænseovergange beliggende i regioner, der grænser op til tredjelande.

De nævnte olieprodukter udgør nemlig punktafgiftspligtige varer. Det forhold, at de forlader afgiftssuspensionsordningen ved tankningen af køretøjerne på den pågældende medlemsstats område, medfører deres overgang til forbrug. Eftersom punktafgiften i henhold til nævnte artikel 7, stk. 1, forfalder lige præcis på dette tidspunkt, er den nationale lovgivning, som tillader, at disse varer leveres uden punktafgift, i strid med denne bestemmelse.

Henførelsen af punktafgiftspligtige varer, efter at de har forladt en afgiftssuspensionsordning, under en toldordning for udførsel kan ikke ændre denne konstatering. Eftersom påfyldningen af køretøjernes brændstoftanke skal kvalificeres som »forlader« og følgelig som »overgang til forbrug« som omhandlet i artikel 7 i direktiv 2008/118, har den omstændighed, at brændstofferne – senere eller endda samtidigt – henføres under en toldordning for udførsel, for det første ingen betydning for punktafgiftens forfaldstidspunkt. For det andet opfylder de nationale regler om gennemførelse af salget af de pågældende olieprodukter ikke kravene i direktiv 2008/118, der giver mulighed for enten at fritage punktafgiftspligtige varer for punktafgift eller for udførsel af sådanne varer under en afgiftssuspensionsordning.

(jf. præmis 46, 47, 49, 51 og 58 samt domskonkl.)
–

den ordregivende myndighed er, når den er i besiddelse af oplysninger, der rejser tvivl om, hvorvidt visse tilbudsgiveres bud er selvstændige og uafhængige, forpligtet til ved i givet fald at anmode disse tilbudsgivere om yderligere oplysninger at efterprøve, om deres bud rent faktisk er selvstændige og uafhængige. Såfremt det viser sig, at disse bud ikke er selvstændige og uafhængige, er artikel 2 i direktiv 2004/18 til hinder for, at kontrakten tildeles tilbudsgivere, der har afgivet et sådant bud.