ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 7. januar 2021 af Forbundsrepublikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 28. oktober 2020 i sag T-594/18, Pharma Mar mod Kommissionen

(Sag C-6/21 P)

(2021/C 110/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved S. Heimerl og J. Möller, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Pharma Mar, SA og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 28. oktober 2020 i sag T-594/18, Pharma Mar mod Kommissionen, ophæves.

— Europa-Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2018) 4831 final af 17. juli 2018, hvorved Kommissionen i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 (1) gav afslag på markedsføringstilladelse for det humanmedicinske lægemiddel »Aplidin — plitidepsine«, opretholdes, og Kommissionen frifindes.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten.

— Ansøgeren tilpligtes at betale sagsomkostninger ved Retten og ved Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anført, at Retten begik en retlig fejl ved for det første at foretage en fejlfortolkning og en urigtig anvendelse af Section 3.2.2. i EMA’s politik for håndtering af modstridende interesser af 6. oktober 2016 (2) (herefter »EMA’s politik«). Herved lagde Retten med urette til grund, at det universitetshospital, hvor de to eksperter var ansat, var en medicinalvirksomhed som omhandlet i Section 3.2.2. i EMA’s politik.

For det andet anlagde Retten en fejlagtig bedømmelse af fordelingen af bevisbyrden. Navnlig er det fejlagtigt at antage, at det påhvilede Kommissionen at føre bevis for, at celleterapicentret er en separat enhed inden for universitetshospitalet, og derfor ikke er under dets kontrol, for at fjerne den herved opståede tvivl. Ansøgeren skulle derimod have bevist, at celleterapicentret faktisk er under universitetshospitalets kontrol.

For det tredje begik Retten en retlig fejl ved at foretage en fejlfortolkning og en urigtig anvendelse af Section 4.2.1.2. i EMA’s politik om såkaldte konkurrerende produkter. På den ene side begik Retten en retlig fejl, idet den tog den anden eksperts aktiviteter med hensyn til visse konkurrerende produkter i betragtning, og på den anden side fandt den med urette, i forbindelse med dens fejlagtige bevisbedømmelse, at der er få, om nogen, alternative lægemidler til behandling af multipelt myelom på markedet.

For det fjerde begik Retten en retlig fejl ved ikke at anerkende, at den anden eksperts deltagelse i Scientific Advisory Group for Oncology ikke havde en afgørende indvirkning på afviklingen eller resultatet af proceduren.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31.3.2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EUT 2004, L 136, s. 1).

(2) EMA, Det Europæiske Lægemiddelagenturs politik for håndtering af modstridende interesser hos medlemmer af videnskabelige udvalg og eksperter, 6.10.2016, EMA/626261/2014,Rev. 1.
C 110/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 27. januar 2021 — FCC Česká republika s.r.o.

(Sag C-43/21)

(2021/C 110/27)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: FCC Česká republika s.r.o.

Indstævnte: Městská část Praha-Ďáblice og Spolek pro Ďáblice

Den anden part i sagen: Ministerstvo životního prostředí

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, nr. 9, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU (1) af 24. november 2010 om industrielle emissioner (integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening) fortolkes således, at udtrykket »væsentlig ændring« af et anlæg også omfatter forlængelse af deponeringsperioden på et affaldsdeponeringsanlæg, selvom der ikke samtidig sker nogen ændring i anlæggets godkendte maksimale areal og den samlede tilladte kapacitet?

(1) EUT 2010, L 334, s. 17.
Appel iværksat den 27. januar 2021 af Lietuvos geležinkeliai AB til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Udvidede Afdeling) den 18. november 2020 i sag T-814/17, Lietuvos geležinkeliai mod Kommissionen

(Sag C-42/21 P)

(2021/C 98/16)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Lietuvos geležinkeliai AB (ved Rechtsanwälte W. Deselaers, K. Apel og P. Kirst)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Orlen Lietuva AB

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves helt eller delvist, for så vidt som Retten frifandt Kommissionen i appellantens annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens afgørelse C(2017) 6544 final af 2. oktober 2017 i sag AT.39813 Baltic Rail. (1)

— Afgørelsen annulleres helt eller delvist.

— Subsidiært ophæves den bøde, som Lietuvos geležinkeliai; er blevet pålagt, eller bødebeløbet nedsættes yderligere.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med den nærværende sag såvel som i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har støttet appellen på fire anbringender.

For det første har Retten anlagt en fejlagtig fortolkning og som følge deraf foretaget en fejlagtig anvendelse af Domstolens praksis, i henhold til hvilken en dominerende virksomhed alene er forpligtet til at indrømme adgang til sin infrastruktur, såfremt nægtelsen sandsynligvis vil eliminere al konkurrence på markedet fra den, der anmoder om adgangen, hvis en sådan nægtelse kan begrundes objektivt, og hvis adgangen i sig selv er absolut nødvendig for at udføre den pågældende persons erhvervsvirksomhed.

For det andet udgør fjernelsen i al hast og uden først at have sikret de nødvendige midler af 19 km af det jernbanespor, der forbinder Mažeikiai i det nordvestlige Litauen med den lettiske grænse (herefter »sporet«) ikke misbrug af dominerende stilling.

For det tredje begik Retten en retlig fejl, da den kvalificerede fjernelsen af sporet som en foranstaltning, der kunne begrænse konkurrencen.

For det fjerde modsagde Retten sig selv, da den henviste til appellantens angivelige konkurrencebegrænsende hensigt med henblik på at fastlægge, om der skulle pålægges en bøde, og med henblik på at bedømme bødens størrelse, til trods for at den fandt, at den angivelige overtrædelse ikke er baseret på appellantens hensigt, konkurrencebegrænsende strategi eller ond tro.

(1) Resumé af Kommissionens afgørelse af 2.10.2017 vedrørende en procedure efter artikel 102 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (sag AT.39813 — Baltic Rail) (meddelt under dokumentnummer C(2017) 6544) (EUT 2017, C 383, s. 7).
1)

Skal artikel 88, stk. 1, i forordning (EU) 2016/679 (1) fortolkes således, at en bestemmelse for at være en mere specifik bestemmelse for at sikre beskyttelse af rettighederne og frihedsrettighederne i forbindelse med behandling af arbejdstageres personoplysninger i ansættelsesforhold som omhandlet i artikel 88, stk. 1, i førnævnte forordning, skal opfylde de krav, der stilles til sådanne bestemmelser i henhold til artikel 88, stk. 2, i denne forordning?
Sag anlagt den 1. februar 2021 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Belgien

(Sag C-60/21)

(2021/C 98/18)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Roels og V. Uher, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) og artikel 28 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), idet det har opretholdt bestemmelser, hvorefter

der ikke gives fradrag for forsørgelsesydelser eller kapitalbeløb i stedet for sådanne ydelser og tillægsydelser i skattepligtig indkomst til bidragspligtige, der ikke er hjemmehørende i Belgien og dér modtager mindst 75 % af deres erhvervsindkomst, og som ikke har ret til samme fradrag i deres bopælsmedlemsstat på grund af deres lave skattepligtige indkomst i denne medlemsstat.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har Kommissionen fremsat et enkelt anbringende om, at den pågældende lovgivning kan afholde ikke-hjemmehørende skattepligtige fra at udøve de frie bevægeligheder, der er sikret ved traktaterne, og navnlig arbejdskraftens frie bevægelighed, som er fastsat i artikel 45 TEUF og EØS-aftalens artikel 28.

En ikke-hjemmehørende skattepligtig, som ikke i Belgien oppebærer mindst 75 % af sin erhvervsindkomst og som ikke faktisk har ret til fradrag for forsørgelsesydelser i sin bopælsmedlemsstat, eftersom den pågældende ikke oppebærer tilstrækkelig skattepligtig indkomst i denne stat, fratages af den belgiske lovgivning muligheden for ethvert fradrag for disse ydelser. Det fremgår imidlertid af Domstolens praksis, og bl.a. dom af 10. maj 2012 i sag C-39/10, Kommissionen mod Estland, at i et sådant tilfælde tilkommer det beskæftigelsesstaten at tage hensyn til den ikke-hjemmehørende skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold.
2)

Er direktiv 2012/34, jf. artikel 288 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, bindende for jernbanevirksomheden České dráhy som en del af staten i en bredere forstand? Kan private over for jernbanevirksomheden České dráhy påberåbe sig den direkte virkning af et direktiv, der er gennemført fejlagtig eller ikke er gennemført i national lovgivning?
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 29, stk. 1 og 2, i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (1), idet medlemsstaten ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme rammeafgørelsen, eller i hver faldt ikke har underrettet Kommissionen om sådanne bestemmelser.
Sag anlagt den 12. marts 2021 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-166/21)

(2021/C 148/17)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Perrin og M. Siekierzyńska, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 27, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer (1) og proportionalitetsprincippet, ved ikke at give en importør af ethanol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, den obligatoriske fritagelse for punktafgifter, når importøren ikke har valgt at anvende afgiftssuspensionsordningen.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Republikken Polen har indført nationale bestemmelser, hvorefter en importør af ethanol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, ikke gives fritagelse for punktafgifter, når den pågældende importør ikke har valgt at anvende afgiftssuspensionsordningen.

Ifølge Kommissionen er der tale om en tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af artikel 27, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer og af proportionalitetsprincippet.

I henhold til denne direktivbestemmelse skal medlemsstaterne, når alkohol anvendes til fremstilling af lægemidler, fritage det for afgift på betingelser, som de fastsætter for at sikre en korrekt og ukompliceret anvendelse af sådanne fritagelser og for at hindre svig, unddragelse eller misbrug. Efter Kommissionens opfattelse er det ikke nødvendigt, for at sikre en korrekt og ukompliceret anvendelse af sådanne fritagelser og for at hindre svig, unddragelse eller misbrug, at betinge punktafgiftsfritagelsen af anvendelse af suspensionsordningen. Denne betingelse er ligeledes i strid med proportionalitetsprincippet.

(1) EFT 1992, L 316, s. 21.
4)

Er en national rets procedure, hvorefter den anvender national ret, som gennemfører direktivets artikel 6, stk. 7, analogt på kategorier af oplysninger, som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 5, og således træffer afgørelse om fremlæggelse af beviser med forbehold for, at spørgsmålet om, hvorvidt bevismidlerne indeholder oplysninger, som er udarbejdet af en fysisk eller juridisk person specifikt til brug for en konkurrencemyndigheds behandling af sagen (som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 5[, litra a)]), først behandles af retten efter beviserne er fremlagt for denne, i overensstemmelse med direktivets artikel 5, stk. 1, sammenholdt med artikel 6, stk. 5, under hensynstagen til direktivets funktion og formål?
1)

Anbringende om, at forordning 2020/2092 savner retsgrundlag. Polen har anført, at forordningen, der er udstedt i henhold til artikel 322, stk. 1, litra a), TEUF, hverken fastlægger betingelserne for tilsidesættelse af principperne, der definerer begrebet »retsstat«, eller bemyndiger Kommissionen og Rådet til at fastslå, at medlemsstaterne har tilsidesat disse principper, og følgelig i gennemførelsesretsakterne at vedtage foranstaltninger til beskyttelse af Unionens budget. Ydermere har Polen anført, at denne mekanisme ikke opfylder de krav, der skal opfyldes af konditionalitetsmekanismen, og den er derfor en mekanisme til pålæggelse af sanktioner over for medlemsstaterne for deres manglende efterlevelse af deres forpligtelser i henhold til traktaterne.
2)

Giver bestemmelserne i artikel 1, stk. 3, i aftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om procedurerne for overgivelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og Island og Norge samt artikel 21, stk. 1, og artikel 67, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 6 og artikel 45, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder mulighed for, at en medlemsstat, som har modtaget en arrestordre, træffer fornyet afgørelse i en sag, hvor en anden medlemsstat har afvist at overgive den samme person med henblik på retsforfølgning i den samme sag, efter at den eftersøgte har gjort brug af sin ret til fri bevægelse og er flyttet fra den stat, hvor anmodningen om udlevering blev afvist, til den stat, som har modtaget den nye arrestordre?
2)

Udgør en restriktion (som ikke udspringer direkte af medlemsstatens lovgivning), som en medlemsstats kompetente myndighed har pålagt et bestemt kreditinstitut, hvorved sidstnævnte forbydes at etablere forretningsforbindelser og pålægges at bringe eksisterende forretningsforbindelser med personer, som ikke er statsborgere i Republikken Letland, til ophør, en foranstaltning i en medlemsstat med henblik på artikel 63, stk. 1, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og udgør den som sådan en restriktion for princippet om frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne, som er anerkendt i nævnte bestemmelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Liège (Belgien) den 15. februar 2021 — VW mod Agence fédérale pour l’Accueil des demandeurs d’asile (Fedasil)

(Sag C-92/21)

(2021/C 138/28)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VW

Sagsøgt: Agence fédérale pour l’Accueil des demandeurs d’asile (Fedasil)

Præjudicielt spørgsmål

Udgør et søgsmål under national lovgivning til fordel for en asylansøger, der er blevet opfordret til at lade sin ansøgning om international beskyttelse behandle i en anden medlemsstat, idet søgsmålet ikke har opsættende karakter og kun kan opnå en sådan karakter i tilfælde af frihedsberøvelse med henblik på en nært forestående overførsel, et effektivt retsmiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den såkaldte Dublin III-forordnings (1) artikel 27?

Skal begrebet effektive retsmidler i henhold til den såkaldte Dublin III-forordnings artikel 27 forstås således, at det kun er til hinder for gennemførelsen af en foranstaltning med henblik på tvungen overførsel, så længe behandlingen af det søgsmål, der er anlagt til prøvelse af nævnte afgørelse om overførsel, verserer, eller således, at det forbyder enhver indledende foranstaltning med henblik på udsendelse, såsom overflytning til et center, der varetager iværksættelse af tilbagerejse i forhold til asylansøgere, der er blevet opfordret til at lade deres asylansøgning behandle i et andet europæisk land?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31).
3.

Republikken Polen har tilsidesat direktiv 2011/92, idet den hverken har tilladt den berørte offentlighed eller Den Tjekkiske Republik at deltage i proceduren for meddelelse af den endelige tilladelse til brunkulsminedrift i Turów indtil 2026, idet den ikke har offentliggjort den meddelte tilladelse og har tilsendt Den Tjekkiske Republik denne tilladelse ufuldstændigt og for sent, idet polsk ret er til hinder for, at den berørte offentlighed kan få efterprøvet denne tilladelse, og idet der ikke blev taget behørigt hensyn til miljøkonsekvensvurderingen i denne tilladelse. Med denne adfærd har Republikken Polen også tilsidesat direktiv 2003/4 og princippet om loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU.
3)

Skal de plader og rammelister af træ, der er omtvistede i hovedsagen, som fremtræder med en dekorativ profil og behandling, der objektivt set godtgør, at de er beregnet til fremstilling af døre, rammer dertil, samt dørtærskler, men som inden monteringen af døren skal afskæres for at justere deres længde, og som skal forsynes med placeringer til beslag og, om nødvendigt, til hængsler og til låse, tariferes i underpos. 4418 20 eller, afhængig af de konkrete plader og rammelisters karakteristika, i den kombinerede nomenklaturs underpos. 4411 og 4412?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal forpligtelsen for den anden medlemsstat i henhold til artikel 81 i forordning nr. 883/2004 (navnlig forpligtelsen til at behandle en begæring til oprindelsesmedlemsstaten således at den kan realitetsbehandles i den anden medlemsstat) under omstændigheder, hvor en begæring om social sikring fejlagtigt indgives i oprindelsesmedlemsstaten, hvor den skulle være indgivet i en anden medlemsstat, da fortolkes således, at den er fuldstændig uafhængig af sagsøgerens forpligtelse til at give korrekte oplysninger vedrørende hendes opholdssted i henhold til artikel 76, stk. 4, i forordning nr. 883/2004, således at en begæring, der fejlagtigt indgives i oprindelsesmedlemsstaten, skal kunne realitetsbehandles af den anden medlemsstat med henblik på artikel 81 til trods for sagsøgerens undladelse af at give korrekte oplysninger for så vidt angår hendes opholdssted i overensstemmelse med artikel 76, stk. 4, inden for den frist for indgivelse af en begæring, der er fastsat i lovgivningen i den anden medlemsstat?
C 138/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Bremen (Tyskland) den 16. februar 2021 — DM mod CTS Eventim AG & Co. KGaA

(Sag C-96/21)

(2021/C 138/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Bremen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: DM

Sagsøgt: CTS Eventim AG & Co. KGaA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 16, litra l), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU (1) fortolkes således, at det forhold, at den erhvervsdrivende ikke leverer en tjenesteydelse i forbindelse med fritidstilbud til forbrugeren på direkte vis, men derimod sælger forbrugeren en adgangsret til en sådan tjenesteydelse, er tilstrækkeligt til, at forbrugerens fortrydelsesret er udelukket?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
Appel iværksat den 3. februar 2021 af Química del Nalón SA, tidligere Industrial Química del Nalón SA, til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Udvidede Afdeling) den 16. december 2020 i sag T-635/18, Industrial Química del Nalón SA mod Kommissionen

(Sag C-73/21 P)

(2021/C 128/35)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Química del Nalón SA, tidligere Industrial Química del Nalón SA (ved advocaat P. Sellar, avocat K. Van Maldegem og avocate M. Grunchard)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Kongeriget Spanien og Det Europæiske Kemikalieagentur

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på behandling.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende om, at Retten retligt fejlagtigt fandt, at appellantens argument om at Kommissionen begik en åbenbar fejl, ikke nødvendigvis også omfattede argumentet om, at Kommissionen havde tilsidesat pligten til at udvise omhu.

Andet anbringende om, at Retten retligt fejlagtigt støttede sig på den angiveligt manglende retlige klarhed i punkt 4.1.3.5.5 i bilag I til forordning nr. 1272/2008 (1) for at forkaste det retlige argument, som appellanten faktisk havde anført.

Tredje anbringende om, at Retten ikke kunne støtte sig på, at de retlige rammer var komplekse for at undskylde Kommissionens fejl, der bestod i at tage hensyn til CTPHT’s (beg, kultjære-, højtemperaturs-) manglende vandopløselighed. Retten havde faktisk truffet en modsat afgørelse i andre sager, der hænger sammen med den foreliggende (sag T-689/19 DEP, Bilbaina de Alquitranes SA m.fl. mod Europa-Kommissionen). Da der ikke blev anført nogen begrundelse for den modsatte afgørelse, var Rettens begrundelse utilstrækkelig og selvmodsigende.Fjerde anbringende om, at Retten med urette anvendte det normale som målestok for at udvise omhu. Ved at fastslå, at Kommissionen handlede som enhver normal administrativ myndighed, der udviser omhu, ville have gjort det, anvendte den en ukorrekt og uegnet sammenligning, for at bedømme, om Kommissionen havde været udvist omhu og havde handlet på normal måde.

Femte anbringende om, at Rettens begrundelse var utilstrækkelig og selvmodsigende, for så vidt som Retten uden at anføre nogen beviser og ved kun at støtte sig på generaladvokatens forslag til afgørelse fastslog, at det muligvis havde været svært for Kommissionen at korrigere sin åbenbare vurderingsfejl, hvormed det blev antydet, at Kommissionens tilgang var undskyldelig.

Sjette anbringende om, at det var retligt fejlagtigt af Retten at konkludere, at Kommissionens fejl var undskyldelig med en henvisning til forsigtighedsprincippet, fordi det er fast retspraksis, at dette princip ikke kan påberåbes ved klassifikationen af et stof.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 af 16.12.2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger og om ændring og ophævelse af direktiv 67/548/EØF og 1999/45/EF og om ændring af forordning (EF) nr. 1907/2006 (EUT 2008, L 353, s. 1).