ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Retten identificerede otte anbringender i den af Kendrion fremførte argumentation. Med de syv første anbringender blev det gjort gældende, at der var sket en tilsidesættelse af artikel 81 EF, artikel 253 EF og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 samt af flere almindelige retsprincipper derved, at den anfægtede beslutnings dispositive del for det første var inkonsekvent i forhold til dens begrundelser, at Kommissionen for det andet med urette havde antaget, at Kendrion og Fardem Packaging udgjorde en økonomisk enhed, at appellanten for det tredje med urette var blevet holdt ansvarlig for en af Fardem Packaging begået overtrædelse, at den anfægtede beslutning for det fjerde havde pålagt appellanten en bøde i dennes egenskab af moderselskab, der var større end den, der blev pålagt datterselskabet, som var blevet fundet solidarisk ansvarligt, og at appellanten for det femte var blevet gjort til genstand for en anderledes behandling end de øvrige moderselskaber, der var blevet fundet solidarisk ansvarlige for de af et datterselskab begåede overtrædelser. Appellanten påberåbte sig for det sjette, at der var sket en tilsidesættelse af de nævnte bestemmelser derved, at grundbeløbet for bøden for Fardem Packaging var blevet fastsat til 60 mio. EUR, og derved at appellanten for det syvende var blevet pålagt en bøde på 34 mio. EUR. Med det ottende anbringende blev det gjort gældende, at der var sket en tilsidesættelse af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3).
51

Domstolen har imidlertid allerede haft lejlighed til at fastslå, at det forhold, at en bestemmelse i momsdirektivet, som fastsætter en fritagelse, overlader medlemsstaterne et vist skøn ved afgørelsen af, hvem der kan drage fordel af denne fritagelse, ikke er til hinder for at det fastslås, at denne bestemmelse er tilstrækkelig præcis til at kunne påberåbes direkte, når den omtvistede ydelse i henhold til objektive kriterier opfylder betingelserne for at opnå den omhandlede momsfritagelse (jf. bl.a. dommen i sagen JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust og The Association of Investment Trust Companies, præmis 60 og 61 og den deri nævnte retspraksis).
52

For det andet har Ivan Jurašinović dels anfægtet Rettens konstatering af, at de pågældende dokumenters udlevering til anklagemyndigheden ved ICTY og til Ante Gotovinas forsvar skete på grundlag af artikel 70 B i ICTY’s procesreglement, i det omfang denne konstatering alene støttes på de forklaringer, som Rådet har givet i sit forsvarsskrift og under retsmødet uden fremlæggelse af beviser. Dels har Ivan Jurašinović bebrejdet Retten, at denne konstaterede, at hele ECMM’s arkiv var blevet udleveret til ICTY i 90’erne for at gøre det muligt for ICTY-anklageren at føre sager mod personer, der formodedes at være ansvarlige for alvorlige overtrædelser af den humanitære folkeret begået i det tidligere Jugoslavien efter 1991, selv om Rådets repræsentant under retsmødet ikke var i stand til præcist at oplyse, på hvilken dato dokumenterne var blevet sendt til ICTY.
36

Mens de løntilgodehavender, der er genstand for denne tvist, virkelig er et resultat af, at arbejdsgiveren for Maria Albertina Gomes Viana Novo m.fl. ophørte med at udbetale deres løn fra april 2003, og at de opsagde deres arbejdskontrakter i september 2003 på grund af den manglende betaling, fik andre arbejdstagere, der var ansat ved den samme arbejdsgiver, fortsat udbetalt deres løn i perioden fra 2004 til 2006, og det var først i maj 2006, at disse sidstnævnte arbejdstageres arbejdskontrakter blev opsagt som følge af arbejdsgiverens insolvens. Til trods for forsinkelser i lønudbetalingerne bevarede og betalte arbejdsgiveren således en væsentlig del af sit personale adskillige år efter opsigelsen af Maria Albertina Gomes Viana Novo m.fl.s arbejdskontrakter.
9

Rammeafgørelsens artikel 7, stk. 2 og 3, har følgende ordlyd: »2. Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan […] afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelsen, hvis det fastslås, [...] g) at den pågældende ifølge den i artikel 4 omhandlede attest i tilfælde af skriftlig procedure ikke, som krævet i udstedelsesstatens lovgivning, er blevet underrettet personligt eller via en efter national lovgivning kompetent repræsentant om sin ret til at anfægte sagen og om tidsfristerne for et sådant retsmiddel [...] i) at den pågældende ifølge den i artikel 4 omhandlede attest ikke selv var til stede under den retssag, der førte til afgørelsen, medmindre det fremgår af attesten, at den pågældende i overensstemmelse med yderligere proceduremæssige krav i udstedelsesstatens nationale ret i) i rette tid — enten er blevet indkaldt personligt og derved underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den retssag, der førte til afgørelsen, eller på anden måde faktisk er blevet officielt underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den pågældende retssag på en sådan måde, at det entydigt fremgår, at han/hun var klar over den berammede retssag og — er blevet underrettet om, at der kan afsiges en afgørelse, selv om han/hun ikke er til stede under retssagen eller ii) var klar over den berammede retssag og havde givet et mandat til en juridisk rådgiver, der var udnævnt enten af den pågældende person eller af staten til at forsvare ham/hende under retssagen, og var faktisk repræsenteret af denne rådgiver under retssagen eller iii) efter at have fået afgørelsen forkyndt og udtrykkeligt være blevet underrettet om retten til fornyet prøvelse eller anke, hvor personen har ret til at deltage, og som giver mulighed for, at sagens realiteter inklusive nye beviser bliver taget op igen, og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse bliver ændret: — udtrykkeligt har erklæret, at han/hun ikke anfægter afgørelsen eller — ikke har anmodet om fornyet prøvelse eller anke inden for den gældende frist. [...] 3. I de i stk. 1 og stk. 2, litra c), g), i) og j), omhandlede tilfælde hører den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten den kompetente myndighed i udstedelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde, inden den beslutter ikke at anerkende og fuldbyrde en afgørelse enten helt eller delvis, og beder den om nødvendigt straks meddele alle fornødne yderligere oplysninger.«
34

Såfremt en køber betaler en vares pris ved brug af kreditkort, er der tale om to transaktioner: for det første leverandørens salg af varen, hvor der i den samlede pris, der forlanges, også er indkalkuleret den moms, som køberen betaler i sin egenskab af endelig forbruger, og som leverandøren opkræver på afgiftsmyndighedernes vegne, og for det andet kreditkortudstederens levering af tjenesteydelser til leverandøren. Sidstnævnte ydelser kan bl.a. bestå i at yde sikkerhed for betalingen af den vare, som er købt ved brug af kortet, salgsfremmende virksomhed for leverandøren, som følge af at han får mulighed for at skaffe sig nye kunder, og eventuel reklame for leverandøren (jf. dom af 25.5.1993, sag C-18/92, Bally, Sml. I, s. 2871, præmis 9).
32

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 43 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som pålægger en automobil, der er indregistreret i en anden medlemsstat, og for hvilken der allerede er blevet betalt afgift i forbindelse med denne registrering, en afgift i forbindelse med, at den anvendes for første gang på det nationale vejnet, når dette køretøj i det væsentlige er bestemt til faktisk og varig anvendelse i begge disse medlemsstater eller faktisk anvendes på denne måde, for så vidt som denne afgift ikke er diskriminerende.
45

Henset til samtlige de ovenfor anførte betragtninger skal det første spørgsmål besvares som følger: — Såfremt Kommissionen i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF har indledt den formelle undersøgelsesprocedure i artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende en foranstaltning, der ikke er anmeldt og under gennemførelse, skal en national ret, for hvilken der er nedlagt påstand om indstilling af gennemførelsen af denne foranstaltning og tilbagesøgning af de allerede udbetalte beløb, træffe alle nødvendige forholdsregler for at drage konsekvenserne af en eventuel tilsidesættelse af forpligtelsen til at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning. — Den nationale ret kan med henblik herpå beslutte at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning og pålægge tilbagesøgning af allerede udbetalte beløb. Den kan også beslutte at træffe foreløbige forholdsregler for at beskytte dels de berørte parters interesser, dels den effektive virkning af Kommissionens afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. — Hvis den nationale ret er i tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende foranstaltning udgør støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, eller vedrørende gyldigheden eller fortolkningen af afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, kan retten for det første anmode Kommissionen om nærmere oplysninger, for det andet kan eller skal den i henhold til artikel 267, stk. 2 og 3, TEUF, som fortolket af Domstolen, forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
14

Ved Rådets afgørelse 2011/866/EU af 19. december 2011 om Kommissionens forslag til Rådets forordning om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2011 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EUT L 341, s. 54) besluttede Rådet »ikke at vedtage [det anfægtede] forslag«, bl.a. af følgende grunde: »(8) […] Rådet er overbevist om, at den nuværende finansielle og økonomiske krise i Unionen, som har resulteret i betydelige finanspolitiske tilpasninger, bl.a. tilpasninger af nationale tjenestemænds lønninger, i et stort antal medlemsstater, er ensbetydende med en alvorlig og pludselig forringelse af den økonomiske og sociale situation i Unionen. [...] (13) I lyset af ovenstående mener Rådet, at Kommissionens opfattelse af, om der er tale om en alvorlig og pludselig forringelse af den økonomiske og sociale situation, og dens afvisning af at forelægge et forslag i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten er baseret på et åbenbart utilstrækkeligt og fejlagtigt grundlag. (14) Eftersom [Domstolen] i [den sag, der gav anledning til dom af 24. november 2010 i sagen Kommissionen mod Rådet (sag C-40/10, Sml. I, s. 12043)] konkluderede, at så længe bilag XI til vedtægten finder anvendelse, udgør proceduren fastlagt i nævnte bilags artikel 10 den eneste mulighed for at tage hensyn til en økonomisk krise inden for rammerne af tilpasningen af vederlag, var Rådet afhængigt af et forslag fra Kommissionen for at kunne anvende artiklen i en krisesituation. (15) Rådet er overbevist om, at Kommissionen i lyset af ordlyden af artikel 10 i bilag XI til vedtægten og i henhold til forpligtelsen til loyalt samarbejde mellem institutionerne som fastsat i artikel 13, stk. 2, andet punktum, [TEU] var forpligtet til at forelægge Rådet et passende forslag. Kommissionens konklusioner og dens manglende forelæggelse af et sådant forslag udgør derfor en tilsidesættelse af den nævnte forpligtelse. (16) Eftersom Rådet alene kan handle på grundlag af et forslag fra Kommissionen, har Kommissionens undladelse af at drage de korrekte konklusioner på grundlag af dokumentationen og at fremlægge et forslag i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten forhindret Rådet i at reagere korrekt på den alvorlige og pludselige forringelse af den økonomiske og sociale situation gennem vedtagelse af en retsakt i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten.«
14

Ved Rådets afgørelse 2011/866/EU af 19. december 2011 om Kommissionens forslag til Rådets forordning om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2011 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EUT L 341, s. 54) besluttede Rådet »ikke at vedtage [forslaget til forordning]«, bl.a. af følgende grunde: »(8) […] Rådet er overbevist om, at den nuværende finansielle og økonomiske krise i Unionen, som har resulteret i betydelige finanspolitiske tilpasninger, bl.a. tilpasninger af nationale tjenestemænds lønninger, i et stort antal medlemsstater, er ensbetydende med en alvorlig og pludselig forringelse af den økonomiske og sociale situation i Unionen. [...] (13) I lyset af ovenstående mener Rådet, at Kommissionens opfattelse af, om der er tale om en alvorlig og pludselig forringelse af den økonomiske og sociale situation, og dens afvisning af at forelægge et forslag i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten er baseret på et åbenbart utilstrækkeligt og fejlagtigt grundlag. (14) Eftersom [Domstolen] i [den sag, der gav anledning til dom af 24. november 2010 i sagen Kommissionen mod Rådet (sag C-40/10, Sml. I, s. 12043)] konkluderede, at så længe bilag XI til vedtægten finder anvendelse, udgør proceduren fastlagt i nævnte bilags artikel 10 den eneste mulighed for at tage hensyn til en økonomisk krise inden for rammerne af tilpasningen af vederlag, var Rådet afhængigt af et forslag fra Kommissionen for at kunne anvende artiklen i en krisesituation. (15) Rådet er overbevist om, at Kommissionen i lyset af ordlyden af artikel 10 i bilag XI til vedtægten og i henhold til forpligtelsen til loyalt samarbejde mellem institutionerne som fastsat i artikel 13, stk. 2, andet punktum, [TEU] var forpligtet til at forelægge Rådet et passende forslag. Kommissionens konklusioner og dens manglende forelæggelse af et sådant forslag udgør derfor en tilsidesættelse af den nævnte forpligtelse. (16) Eftersom Rådet alene kan handle på grundlag af et forslag fra Kommissionen, har Kommissionens undladelse af at drage de korrekte konklusioner på grundlag af dokumentationen og at fremlægge et forslag i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten forhindret Rådet i at reagere korrekt på den alvorlige og pludselige forringelse af den økonomiske og sociale situation gennem vedtagelse af en retsakt i henhold til artikel 10 i bilag XI til vedtægten.«
52

Henset til det ovenstående skal det fjerde spørgsmål besvares med, at EU-retten under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke er til hinder for tildeling uden udbud af en koncession om offentlige tjenesteydelser vedrørende et projekt, for så vidt som denne tildeling opfylder gennemsigtighedsprincippet, hvis overholdelse, uden nødvendigvis at pålægge en forpligtelse til at gennemføre et udbud, skal gøre det muligt for en virksomhed, der er beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor den koncessionsgivende myndighed er beliggende, at få adgang til de nødvendige oplysninger vedrørende denne koncession, før denne tildeles, således at denne virksomhed, hvis den måtte have ønsket det, ville have været i stand til at tilkendegive sin interesse i at få tildelt nævnte koncession, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
51

For det andet udgør de direkte udgifter, der er knyttet til nedrivningen af en silo, som nævnt i denne doms præmis 41, kun en lille del af de samlede udgifter til nedlæggelse af produktionsfaciliteterne. På denne baggrund fremgår det ikke, at EU-lovgiver, der, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 43, nyder et vidt skøn på området for den fælles landbrugspolitik, ved ikke at foreskrive, at det faste beløb for støtten pr. ton kvote, der gives afkald på, varierer alt efter, om den fabrik, der af en producent udpeges til at skulle nedlægges, har en silo eller ej, vedtog en foranstaltning, der er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte mål, nemlig at reducere sukkerproduktionen med henblik på at genoprette ligevægten på det indre marked.
41

Det fremgår af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at de skattepligtige frem til vedtagelsen af section 320 under anvendelse af Kleinwort Benson-retsmidlet havde mulighed for at anlægge sag baseret på en retsvildfarelse med henblik på at fremsætte krav om tilbagesøgning af skat erlagt i urigtig formening om skyld i en periode på seks år regnet fra det tidspunkt, hvor sagsøgeren fik kendskab til den vildfarelse, der lå til grund for betalingen af nævnte skat. Vedtagelsen af nævnte bestemmelse har medført, at denne mulighed er blevet dem frataget med tilbagevirkende kraft og uden overgangsordning, idet bestemmelsen fastsætter, at den forlængede forældelsesfrist for søgsmål vedrørende retsvildfarelser ikke finder anvendelse for så vidt angår retsvildfarelser i forbindelse med skattespørgsmål, der hører under Commissioners’ kompetence. De skattepligtiges krav om tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld kan dermed kun omfatte perioden fra 1997 til 1999.
43

Endelig, efter i den appellerede doms præmis 100-103 at have fastslået, at Kommissionen på intet tidspunkt havde gjort brug af sine beføjelser i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 230 EF og artikel 241 EF med henblik på at udvirke, at bemyndigelsesbeslutningerne blev ophævet, ændret eller annulleret, eller at direktivet blev erklæret ugyldigt, anførte Retten i dommens præmis 104 og 105, at beslutning 2001/224 fortsat var gyldig, da den anfægtede beslutning blev vedtaget, og at disse samt de forudgående bemyndigelsesbeslutninger og det pågældende direktiv var omfattet af den formodning om lovlighed, der knytter sig til enhver EU-retsakt, og affødte alle deres retsvirkninger. Retten fastslog, at Irland, Den Franske Republik og Den Italienske Republik derfor havde ret til at støtte sig på disse beslutninger med henblik på at fortsætte med at anvende de omtvistede fritagelser. Den konkluderede deraf, at den anfægtede beslutning under de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde ved direkte at anfægte gyldigheden af de omtvistede fritagelser, ligeledes indirekte, men uundgåeligt, anfægter gyldigheden af bemyndigelsesbeslutningerne og de virkninger, der knytter sig til dem, og således tilsidesætter retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen om EU-retsakters gyldighed.
24

Den forelæggende ret konstaterer, at ifølge KN’s almindelige tariferingsbestemmelse 3, litra b), skal en vare i sæt, som ikke kan tariferes i medfør af KN’s almindelige tariferingsregel 3, litra a), tariferes, som om den bestod af det materiale eller den bestanddel, der er karaktergivende for den. Denne ret vurderer, at det er rørknæet i den sag, der verserer for den, som er karaktergivende for de pågældende røgrørssæt. Den bemærker ligeledes, at disse sæt er ubetinget nødvendige, for at et komfur kan fungere. Uden en sådan skorstenstilslutning, som disse dele udgør, ville komfuret ikke kunne være anvendt i et lukket rum, fordi det uhindret ville lade forbrændingsgasser trænge ind, hvilket bl.a. ville umuliggøre sikker brug af komfuret. Ligeledes konstaterer den forelæggende ret, at røgrørssættene alene er beregnet til komfurer. Den bemærker endvidere, at der på grund af dens mål, nemlig en ydre diameter på 154 mm og ydre mål på 495 mm x 595 mm, ikke er tale om en simpel tilslutning, men om et tilslutningselement, der er afgørende for bortledningen af forbrændingsgasser fra komfuret.
53

Det er nemlig på ingen måde berettiget at lade bestemmelserne i direktiv 2006/12, som har til formål at sikre, at nyttiggørelse og bortskaffelse af affald foretages, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder eller metoder, som vil kunne skade miljøet, omfatte goder, stoffer eller produkter, som indehaveren har til hensigt at udnytte eller markedsføre på fordelagtige betingelser, uafhængigt af en hvilken som helst nyttiggørelse. Henset til forpligtelsen til at foretage en vid fortolkning af begrebet »affald« kan denne argumentation imidlertid kun anvendes på situationer, hvor der ikke blot er en mulighed for, at det pågældende gode eller det pågældende stof vil blive genanvendt, men hvor det er sikkert, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, at en sådan genanvendelse vil finde sted, uden at det er nødvendigt først at anvende en af de nyttiggørelsesoperationer for affald, der er fastsat i bilag II B til direktiv 2006/12 (jf. analogt dommen i sagen Palin Granit og Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, præmis 36, og dom af 11.9.2003, sag C-114/01, AvestaPolarit Chrome, Sml. I, s. 8725, præmis 36).
16

Forordning nr. 1013/2006 indeholder følgende betragtninger: »(1) Denne forordnings vigtigste og overordnede målsætning og komponent er miljøbeskyttelse, og dens eventuelle indvirkning på den internationale handel er helt utilsigtet. [...] (14) Hvad angår overførsel af affald bestemt til bortskaffelse og af affald bestemt til nyttiggørelse, der ikke er opført i bilag III, III A eller III B, bør der sikres optimal overvågning og kontrol ved at kræve forudgående skriftligt samtykke til sådanne overførsler. En sådan fremgangsmåde bør forudsætte forudgående anmeldelse, hvorved de kompetente myndigheder bliver behørigt informeret, således at de kan træffe alle nødvendige foranstaltninger til at beskytte folkesundheden og miljøet. Disse myndigheder bør ligeledes kunne gøre begrundede indsigelser mod en sådan overførsel. (15) Hvad angår overførsel af affald opført i bilag III, III A eller III B bestemt til nyttiggørelse, bør der sikres et minimumsniveau af overvågning og kontrol ved at kræve, at sådanne overførsler ledsages af bestemte oplysninger. [...] (20) I tilfælde af overførsel af affald til bortskaffelse bør medlemsstaterne tage hensyn til principperne om nærhed, prioritering af nyttiggørelse og tilstrækkelig egenkapacitet på fællesskabsplan og på nationalt plan i overensstemmelse med direktiv [2006/12] ved i overensstemmelse med [EF-traktaten] at træffe foranstaltninger med henblik på helt eller delvis at nedlægge forbud mod sådan overførsel eller systematisk at gøre indsigelse herimod. Der bør ligeledes tages hensyn til kravet i direktiv [2006/12], ifølge hvilket medlemsstaterne skal oprette et integreret og hensigtsmæssigt netværk af affaldsbortskaffelsesanlæg, for at Fællesskabet som helhed kan blive selvforsynende inden for affaldsbortskaffelse, og for at medlemsstaterne kan forfølge dette mål enkeltvis under hensyntagen til geografiske omstændigheder eller behovet for særlige faciliteter til bestemte typer affald. [...] (21) I tilfælde af overførsel af affald til nyttiggørelse bør medlemsstaterne kunne sikre, at affaldsbehandlingsanlæg, der er omfattet af direktiv [96/61], anvender den bedste tilgængelige teknik som defineret i direktivet i overensstemmelse med anlæggets tilladelse. Medlemsstaterne bør ligeledes kunne sikre, at affaldet behandles under overholdelse af retligt bindende miljøbeskyttelsesstandarder i forbindelse med nyttiggørelse som fastlagt i fællesskabslovgivningen, og at affaldet, under hensyntagen til artikel 7, stk. 4, i direktiv [2006/12], behandles i overensstemmelse med de affaldshåndteringsplaner, der er udarbejdet i medfør af sidstnævnte direktiv med det formål at sikre gennemførelse af retligt bindende nyttiggørelses- og genanvendelseskrav som fastlagt i fællesskabslovgivningen. [...]«
14

Såfremt direktivets artikel 12, litra a), skal fortolkes således, at meddelelsen af personoplysninger er gratis, spørger den nationale ret, om der skal gives et alternativ til meddelelsen af en udskrift mod betaling i henhold til GBA-lovens artikel 79, stk. 3, bl.a. ved at tillade, at oplysningerne kan ses på en skærm. Den har imidlertid bemærket, at en sådan adgang ikke udgør en meddelelse i henhold til det nævnte direktivs artikel 12, litra a), og at artikel 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kun beskytter retten til adgang til oplysninger. Adgangen via en skærm har den yderligere ulempe, at den ikke – i modsætning til en bekræftet udskrift – kan anerkendes som autentisk og præcis af de offentlige myndigheder (dom af 7.5.2009, sag C-553/07, Rijkeboer, Sml. I, s. 3889), og at den ikke kan give en historisk oversigt over de registrerede oplysninger.