Når en stævning er blevet fremsendt til en anden medlemsstat med henblik på forkyndelse, og sagsøgte ikke giver møde, er det i henhold til forordning nr. 1393/2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager og om ophævelse af forordning nr. 1348/2000 et krav, således som det nærmere bestemt fremgår af forordningens artikel 19, stk. 1, at sikre, at sagsøgte reelt og faktisk har modtaget stævningen, således at den pågældende har haft mulighed for at få kendskab til den retssag, der er anlagt mod vedkommende, samt at fastlægge genstanden og årsagen til kravet, og at den pågældende har haft tilstrækkelig tid til at varetage sine interesser. En sådan forpligtelse er ligeledes i overensstemmelse med kravene i artikel 34, nr. 2), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område.

Forordning nr. 1393/2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager og om ophævelse af forordning nr. 1348/2000 skal fortolkes således, at i forbindelse med forkyndelsen af et dokument for en adressat, der bor på en anden medlemsstats område, i et tilfælde, hvor dokumentet ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til enten et sprog, som adressaten forstår, eller modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted:

— skal den ret, som behandler sagen i afsenderstaten sikre sig, at adressaten ved hjælp af standardformularen i bilag II til forordningen er blevet behørigt underrettet om sin ret til at nægte at modtage dette dokument

— påhviler det denne ret, såfremt denne formalitet ikke er opfyldt, at lovliggøre proceduren i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte forordning

— tilkommer det ikke den ret, der behandler sagen, at hindre adressaten i at gøre brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet

— er det først, efter at adressaten faktisk har gjort brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet, at den ret, der behandler sagen, kan prøve, hvorvidt nægtelsen var begrundet, og med henblik herpå skal retten tage hensyn til alle relevante omstændigheder i sagens akter for at fastslå, om adressaten forstår det sprog, som dokumentet er affattet på

— kan nævnte ret, såfremt den konstaterer, at adressatens nægtelse af at modtage dokumentet ikke var begrundet, i princippet anvende de konsekvenser, der i et sådant tilfælde er fastsat i de nationale regler, forudsat at den effektive virkning af forordning nr. 1393/2007 opretholdes.

Det er således først efter, at de trin, der er fastsat i forordning nr. 1393/2007, er gennemført, at forordningen tillader anvendelsen af en national lovgivning, hvorefter dokumenter anses for at være lovligt forkyndt i et tilfælde, hvor sagsøgte nægter at modtage de dokumenter, der forkyndes for ham, såfremt retten har fastslået, at nægtelsen ikke var sagligt begrundet, forudsat at de konkrete betingelser, som vedrører anvendelsen af en sådan national bestemmelse, opfylder kravene i og målene for forordning nr. 1393/2007, hvilket det påhviler den forelæggende ret at vurdere.

(jf. præmis 87-89 samt domskonkl.)