2

De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for tvisten, er i den appellerede doms præmis 3-30 beskrevet således: »3 Den 18. marts 2005 gennemgik [AV] en lægeundersøgelse i forbindelse med ansættelse hos Kommissionen på en midlertidig kontrakt for perioden fra den 16. april 2005 til den 15. april 2009. Ved denne undersøgelse underskrev [AV] en formular, hvori han tilkendegav, at han ikke havde nogen personlige risikofaktorer bortset fra en form for dyslipidæmi, at han ikke havde nogen patologisk historik, og at han ikke var i nogen medicinsk behandling. 4 Den rådgivende læge, A, der foretog lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen, afgav udtalelse om, at [AV] var fysisk egnet til at udøve de funktioner, som han skulle ansættes til. 5 Den 16. april 2005 tiltrådte [AV] tjenesten hos Kommissionen som ansat ved Det Fælles Forskningscenter (FFC) i Ispra (Italien). 6 Den 26. juni 2005 diagnosticerede den rådgivende læge hos Lægetjenesten i Ispra [AV] med en psykiatrisk sygdom. Den følgende 21. juli oplyste [AV] til chefen for Lægetjenesten i Ispra, at han havde været i behandling relateret til denne sygdom i ca. 15 år. Desuden fremgår det af en rapport fra chefen for Lægetjenesten i Ispra, at [AV] ved et møde den 5. december 2005 adspurgt skulle have bekræftet, at han havde undladt at tale om den sygdom, han led af, ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen. 7 [AV] havde mange sygeperioder, hvilket medførte, at Kommissionen den 12. september 2008 besluttede at give ham tjenestefri uden løn i medfør af ansættelsesvilkårenes artikel 16. 8 Den 17. november 2008 anmodede [AV’s] rådgiver om, at sagen blev forelagt invaliditetsudvalget. 9 Ved brev af 16. februar 2009 oplyste ansættelsesmyndigheden [AV] om, at den ved afgørelse af 4. februar 2009 havde besluttet at forelægge hans sag for invaliditetsudvalget. 10 Den 9. maj 2009 konkluderede invaliditetsudvalget enstemmigt, [at AV] grundet sin psykiatriske sygdom led af en vedvarende invaliditet, der måtte anses for total, og som gjorde det umuligt for AV at udøve sine funktioner. 11 Den 24. juli 2009 gav chefen for Lægetjenesten i Ispra [AV’s] rådgiver meddelelse om invaliditetsudvalgets konklusioner, om ansættelsesmyndighedens afgørelse af 9. juli 2009 om at anvende det lægelige forbehold [i AV’s sag] med tilbagevirkende kraft til datoen for AV’s tiltræden af tjenesten og om ansættelsesmyndighedens afgørelse af 13. juli 2009 om at bringe [AV’s] funktioner til ophør grundet hans vedvarende invaliditet samt om ikke at tildele ham invaliditetsydelse. 12 [AV] klagede over afgørelserne af 9. juli 2009 og af 13. juli 2009. Som følge af denne klage trak ansættelsesmyndigheden afgørelserne tilbage den 5. februar 2010. 13 Ved brev af 5. februar 2010 opfordrede ansættelsesmyndigheden [AV] til at komme med sine bemærkninger til det faktum, at han ikke ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen havde oplyst om »en sygdom, som [han havde lidt af] i mange år og som [han var i] behandling for samtidig med, [at han havde underskrevet formularen ved undersøgelsen i forbindelse med ansættelsen]«. 14 [AV] gav sine bemærkninger i et brev af 15. februar 2010, som blev uddybet i et brev fra hans rådgiver af den følgende 16. februar. [AV] erklærede bl.a., at hans sundhedstilstand var »optimal« på tidspunktet for lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen, at han havde arbejdet »i mange år i private virksomheder i ledende stillinger«, og at den sygdom, som han led af, »ikke var andet end et minde« på ansættelsestidspunktet. 15 Ved internt notat af 3. marts 2010 påpegede chefen for Lægetjenesten i Ispra, B, over for Generaldirektøren for Generaldirektoratet (GD) for »Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed«, at hvis [AV] ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen havde fortalt om den sygdom, som han led af, ville lægerne have erklæret AV »ikke egnet« til stillingen som faglært teknisk medhjælper eller »egnet med forbehold« til en rent administrativ stilling (herefter »notatet af 3. marts 2010«). 16 Den 12. april 2010 besluttede ansættelsesmyndigheden [i AV’s sag] at anvende det lægelige forbehold i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 32, stk. 1, med tilbagevirkende kraft til datoen for hans ansættelse, i det væsentlige under hensyntagen til, at hvis [AV] havde oplyst om den eksisterende sygdom ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen, »ville han have været underlagt det lægelige forbehold« (herefter »afgørelsen af 12. april 2010«). 17 Den 16. april 2010 besluttede ansættelsesmyndigheden på den ene side at »suspendere [AV] fra tjenesten pr. 30. april 2010« på grund af hans invaliditet, som måtte anses for total, og på den anden side ikke at tildele ham invaliditetsydelse, eftersom invaliditeten var »den samme som den, der [havde] været genstand for det lægelige forbehold« (herefter »afgørelsen af 16. april 2010«). 18 Ved stævning indleveret til Personalerettens Justitskontor den 31. marts 2011, registreret under sagsnr. F-4/11, nedlagde [AV] påstand om annullation af afgørelserne af 12. april 2010 og 16. april 2010. 19 Ved dom af 10. juli 2012, AV mod Kommissionen (F-4/11, EU:F:2012:96, herefter »dommen af 10. juli 2012«), annullerede Personaleretten afgørelsen af 12. april 2010 samt afgørelsen af 16. april 2010, for så vidt som sidstnævnte nægtede [AV] tildeling af invaliditetsydelse. 20 Særligt fandt Personaleretten, at »i det særlige tilfælde, hvor det efter lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen har vist sig, at en ansat ikke har svaret oprigtigt og fuldstændigt på de spørgsmål, der blev stillet af den rådgivende læge til vedkommendes sundhedstilstand, står det ansættelsesmyndigheden frit for at trække sin oprindelige afgørelse om ikke at anvende det lægelige forbehold tilbage og at træffe en ny afgørelse, der gør det lægelige forbehold gældende med tilbagevirkende kraft«. Personaleretten tilføjede, at »[a]nsættelsesmyndigheden er dog ikke desto mindre forpligtet til at overholde proceduren i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 32, idet den dels skal anmode den rådgivende læge om at afgive en udtalelse om spørgsmålet om, hvorvidt sygdommen eller helbredsmanglen ville have berettiget tilføjelsen af et lægeligt forbehold til interessentens kontrakt, og dels oplyse den ansatte om den afgørelse, som myndigheden har truffet på grundlag af denne udtalelse, således at den ansatte i givet fald vil kunne indgive klage til invaliditetsudvalget«. Endvidere følger det af Personalerettens bemærkninger, at »et sådant spørgsmål, der forudsætter, at det fastslås, om den pågældende sygdom eller helbredsmangel vil kunne medføre den ansattes invaliditet eller død fem år efter hans tiltræden i institutionen, er et lægeligt spørgsmål, der alene henhører under den rådgivende læges – eller i tilfælde af klage – invaliditetsudvalgets kompetence« (dommen af 10. juli 2012, præmis 34). 21 Herefter gav Personaleretten Kommissionen medhold i, [at AV] ikke havde svaret oprigtigt og fuldstændigt på de spørgsmål, der var blevet stillet af den rådgivende læge ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen (dommen af 10. juli 2012, præmis 36), men fastslog, at hverken den rådgivende læge eller invaliditetsudvalget var blevet spurgt nøjagtigt om, hvorvidt Lægetjenesten i tilfælde af, at der var blevet oplyst om sygdommen under lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen, ville have vurderet, at denne sygdom er en af de sygdomme, som på grund af deres følger og eftervirkninger ville have medført et lægeligt forbehold (dommen af 10. juli 2012, præmis 37-40). Navnlig hvad angår notatet af 3. marts 2010 konstaterede Personaleretten, at Kommissionen udtrykkeligt havde fastslået, at ansættelsesmyndigheden ikke havde baseret sig på dette notat ved vedtagelsen af afgørelsen af 12. april 2010 (dommen af 10. juli 2012, præmis 39). 22 Ved brev af 20. juli 2012 tilkendegav Kommissionen [over for AV], at den fandt, at »korrekt opfyldelse af dommen [af 10. juli 2012] ville indebære genindkaldelse af invaliditetsudvalget med henblik på udvalgets besvarelse af spørgsmålet omhandlet i præmis 37[-]40, nemlig om [AV’s] sygdom ville have begrundet et lægeligt forbehold, hvis sygdommen var blevet nævnt ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen«. I samme brev opfordrede Kommissionen [AV] til at udpege en læge til at repræsentere ham i invaliditetsudvalget. 23 Den 7. februar 2013 udpegede [AV] en læge til at repræsentere ham i invaliditetsudvalget. Kommissionen havde udpeget en læge i marts 2013, og invaliditetsudvalget mødtes den 30. april 2013. 24 Ved brev af 16. december 2013 anmodede [AV] den læge, der repræsenterede Kommissionen i invaliditetsudvalget, om at tilsende ham invaliditetsudvalgets konklusioner og ansættelsesmyndighedens afgørelse, såfremt denne var truffet. 25 Ved brev af 10. april 2014 fremsendte Kommissionen [til AV] invaliditetsudvalgets konklusioner, hvorefter »den rådgivende læge […] ville have bedt [ansættelsesmyndigheden] om at anvende et […] lægeligt forbehold [i henhold til] a[nsættelsesvilkårenes] art[ikel] 32«, såfremt [AV] havde oplyst om sin sygdom ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelsen. 26 Ved brev af 10. april 2014 anmodede [AV] Kommissionen om at oplyse ham om årsagerne til forsinkelsen af meddelelsen om invaliditetsudvalgets konklusioner og om at oplyse ham om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden havde truffet en afgørelse på grundlag af nævnte konklusioner. 27 Den 16. september 2014 besluttede Kommissionen at anvende det i ansættelsesvilkårenes artikel 32 fastsatte lægelige forbehold [på AV] i en 5-årig periode fra datoen for AV’s tiltrædelse af tjenesten som midlertidigt ansat, dvs. den 16. april 2005, og at AV ikke tildeles invaliditetsydelse, eftersom invaliditeten er den samme som den, der begrunder det lægelige forbehold (herefter »den omtvistede afgørelse«). 28 Den 22. december 2014 indgav [AV] i medfør af artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union en klage over den omtvistede afgørelse. Desuden anmodede [AV] »baseret på invaliditetsudvalgets konklusioner af 30. april 2013« om suspension fra tjenesten og tildeling af invaliditetsydelse. Endelig anmodede han om en erstatning på 50000 EUR for overtrædelse af artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. 29 Ved afgørelse af 21. april 2015 afslog Kommissionen [AV’s] klage. 30 Den 22. juni 2015 ansøgte [AV] om bevilling af retshjælp i henhold til procesreglementets artikel 110 med henblik på at anlægge sag til prøvelse af den omtvistede afgørelse. [AV] blev bevilget retshjælp ved kendelse afsagt af Rettens præsident den 9. september 2015.«