FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 16. JUNI 1977 ( 1 )

Høje Ret.

I den præjudicielle sag 29/76, som blev forelagt Domstolen af appelretten i Düsseldorf i forbindelse med en her verserende retstvist mellem Eurocontrol og selskabet Lufttransport-Unternehmen vedrørende opkrævningen af de af Eurocontrol fordrede flysikringsgebyrer, statuerede Domstolen (Sml. s. 1550), at begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« i den europæiske konvention af27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ikke afhang af den retlige subsumption i den retsafgørelse, som var genstand for en fuldbyrdelsesbegæring, men skulle tillægges et selvstændigt fællesskabsretligt indhold.

På grundlag heraf kendte Domstolen for ret, at »selv om visse afgørelser i tvister mellem en offentlig myndighed og en privat kan falde ind under konventionens anvendelsesområde, forholder det sig anderledes, når den offentlige myndighed udøver en offentligretlig beføjelse«. »Dette er tilfældet«, tilføjer Domstolen, »når der i en tvist som mellem parterne i hovedsagen er tale om opkrævning af afgifter, som en privat skal erlægge til et nationalt eller internationalt offentligt organ for benyttelse af dette organs anlæg og for dets tjenesteydelser, navnlig når denne benyttelse er tvungen og den eneste tilladte« (Sml. s. 1151). »Dette gælder så meget desto mere, når afgiftssatser, beregningsog opkrævningsmåde fastsættes ensidigt over for brugerne som i det foreliggende tilfalde, hvor det pågældende organ ensidigt har bestemt, at forpligtelsens opfyldelsessted er dets sæde og udvalgt de nationale retter, der er kompetente i sagen om opfyldelsen«.

Dommen, som for mig at se er en illustration af teorien om forvaltningskontrakter, som indeholder klausuler, der efter civilretlige grundsætninger er helt urimelige, forkastede altså det standpunkt, som var indtaget af Tribunal de commerce de Bruxelles, til hvilken ret Eurocontrol havde indbragt sagen, og som den 7. marts 1974, som begrundelse for sin kompetence, havde statueret, at de opkrævede gebyrer ikke kunne sidestilles med afgifter og var af handelsmæssig art.

Men samtidig tog Domstolen klart afstand fra det standpunkt, som i en tidligere afsagt kendelse af 26. november 1975 mellem de samme parter, Eurocontrol og LTU, var indtaget af Bundesgerichtshof, der havde indskrænket sig til at hjemvise sagen til Oberlandesgericht Düsseldorf, hvorefter denne ret den 16. februar 1976 forelagde det spørgsmål, som Domstolen afgjorde ved dom af 14. oktober 1976.

Ud fra den opfattelse, at dens »afgørelse ikke indebærer nogen fortolkning af konventionen af 1968«, anså Bundesgerichtshof sig ikke forpligtet til at forelægge spørgsmålet for Domstolen i henhold til artikel 3, stk. 1 i protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 1968, der jo dog var trådt i kraft den 1. september 1975, og den fastslog, at det er subsumptionen i den retsafgørelse, der begæres fuldbyrdet, som er bestemmende for, hvilken tvangsfuldbyrdelsesprocedure der skal anvendes. Denne afgørelse fra Bundesgerichtshof blev standfæstet af Bundesverfassungsgericht ved kendelse af 23. juni 1976.

Den høje tyske civildomstol har åbenbart skiftet mening, idet den nu er af den opfattelse, at den afgørelse, som den skal afsige i to parallelle sager, der, bortset fra benævnelsen af luftfartsselskaberne og de beløb, som Eurocontrol afkrævede disse, er helt identiske, indebærer en fortolkning af konventionen af 1968. Den spørger Domstolen, om den traktat og de konventioner, der er nævnt i Bruxelleskonventionens artikel 55, ifølge artikel 56 bevarer deres gyldighed for retsafgørelser, der, uden at falde ind under artikel 1, stk. 2 i konventionen, er udelukket fra dens anvendelsesområde i medfør af artikel 1, stk. 1, sådan som denne artikel er blevet fortolket i Domstolens dom af 14. oktober 1976.

I kraft af dette spørgsmål fortsætter den »dialogen«, som blev indledt mellem Bundesgerichtshof i Karlsruhe og Oberlandesgericht Düsseldorf, der med rette havde udnyttet den ubegrænsede ret til at forelægge præjudicielle spørgsmål, som Domstolen har indrømmet de nationale retter (dom af 16. 1. 1974, Rheinmühlen, Sml. 1974, s. 37, og dom af 12. 2. 1974, Rheinmühlen, Sml. 1974, s. 147), nu direkte mellem den høje tyske ret og Domstolen. Dette viser betydningen af den afgørelse, som De skal afsige, og som skal afgive det nødvendige grundlag for løsningen af tre retstvister mellem Eurocontrol og tre tyske selskaber. Uden at nævne de to sager, som har ført til den foreliggende henvisning fra Bundesgerichtshof, imødeses nævnte løsning med interesse af Oberlandesgericht Düsseldorf, som har meddelt, at den stadig ikke har truffet afgørelse i forlængelse af Domstolens dom af 14. oktober 1976, og at den vil vente hermed, indtil Domstolen har truffet afgørelse i den parallelle sag, som vi behandler i dag.

Jeg mål tilføje, at Domstolens afgørelse heller ikke vil kunne undgå at få indflydelse på, hvordan visse tvister ved nogle administrative retter i Forbundsrepublikken Tyskland, nemlig en sag hvori der af LTU er indgivet stævning til Oberverwaltungsgericht des Landes Nordrhein-West-falen med påstand om, at de af Eurocontrol krævede afgifter ikke skyldes, og en sag hvori samme selskab har indgivet revisionsanke til Bundesverwaltungsgericht mod den tidligere nævnte afgørelse fra Oberverwaltungsgericht, hvorved annullationssøgsmålet fra LTU blev afvist med den begrundelse, at den af Eurocontrol fremlagte afgiftsopgørelse ikke var en forvaltningsakt, som efter tysk ret kunne anfægtes.

1. Når Domstolen fortolker i præjudicielle sager, tager den i princippet altid afstand fra at vurdere, om det spørgsmål, som den nationale dommer forelægger med henblik på en løsning af den her verserende tvist, er relevant eller nødvendigt. Domstolen bestræber sig dog på at uddrage de komponenter i svaret, som forekommer den at være hensigtsmæssige til løsning af tvisten. I denne ånd skal jeg bemærke, at der her ikke er tale om, hvorvidt alle de konventioner, der er nævnt i artikel 55 i konventionen af 1968, abstrakt set bevarer deres gyldighed for retsafgørelser inden for alle de sagsområder, som udtrykkeligt er undtaget i artikel 1, stk. 2 (personlig stilling, konkurs, social sikring og voldgift). Selv om Bundesgerichtshof ikke i sin forelæggelseskendelse nævner den i Bonn den 30. juni 1958 mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien undertegnede konvention vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i borgerlige sager, herunder handelssager, af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, er det klart, at den i første række tænker på denne bilaterale konvention mellem Tyskland og Belgien, når den taler om »den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55«, og den — efter som den omstridte retsafgørelse ikke efter Domstolens dom i LTU-sagen falder ind under konventionen af 1968 — ønsker svar på spørgsmålet, om bestemte retsafgørelser — selvfølgelig med undtagelse af dem der er nævnt i artikel 1, stk. 2 — der ikke efter konventionen af 1968 falder ind under borgerlige sager, herunder handelssager, kan falde ind under dette begreb i den bilaterale konvention af 1958. Det eneste punkt, som har betydning for Den Høje Ret, er, om konventionen af 1968, i forholdet mellem Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland, på det meget snævre område, der vedrører afgørelser om dækning af gebyrer fra Eurocontrol, træder i stedet for en bilateral konvention, der er undertegnet mellem disse to stater i 1958, eller om der findes en slags »restområde« for borgerlige sager, herunder handelssager, som kunne tænkes at falde ind under den bilaterale konvention.

2. Spørgsmålet skal altså helt klart sættes i forbindelse med det svar, som Domstolen har givet i sag 29/76. Jeg mener, at Domstolen i første række bliver nødt til at bekræfte denne retspraksis. Dommen, der var i strid med generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse, er i teorien blevet gjort til genstand for flere kritiske kommentarer, men indtil videre vil jeg nu holde mig til den. I øvrigt har den forhandlingsgruppe, som har til opgave at foretage de nødvendige tilpasnin ger med henblik på de nye medlemsstaters tiltræden af konventionen af 1968, foranlediget af de i dommen angivne »retningslinjer«, nu indføjet i artikel 1, at konventionen »ikke omfatter sager om skat, told eller administrative anliggender«.

3. Bundesgerichtshof opstiller den forudsætning, at der findes retsafgørelser, som ikke falder ind under de sagsområder, der udtrykkeligt er udelukket ved konventionens artikel 1, stk. 2, og som ikke hører ind under begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, i den i Domstolens retspraksis angivne betydning men fortsat henhører under begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, efter den bilaterale konvention; det spørgsmål, der er stillet Domstolen, kræver så vidt jeg kan se et svar på, hvilket materielt anvendelsesområde der — med henblik på de af Eurocontrol krævede gebyrer — gælder for henholdsvis 1968-konventionen og den bilaterale konvention af 1958. Artikel 55 i den europæiske konvention bestemmer, at den »for så vidt angår de stater, der er parter i den, [træder] i stedet for … konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater«, herunder altså den tysk-belgiske konvention af 1958. Dette sker imidlertid »med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56«. Artikel 56 bestemmer, at »den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse«. De retsafgørelser, der er afsagt før konventionens ikrafttræden, dvs den 1. februar 1973, berøres ikke af bestemmelserne i konventionen af 1968, selv om de er afsagt inden for områder, hvor konventionen finder anvendelse (artikel 56, stk. 2). De retsafgørelser, som er truffet efter 1968-konventionens ikrafttrædelsesdato i sager, som er anlagt før dette tidspunkt, skal »anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III (i 1968-konventionen), såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II (i konventionen) eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til« (artikel 54, stk. 2). Det skal selvfølgelig også dreje sig om retsafgørelser, der afsiges »i borgerlige sager, herunder handelssager«, efter 1968-konventionen, men det er så selvfølgeligt, at det ikke er nævnt i bestemmelsen. For at afgøre, om den europæiske konvention »er trådt i stedet for« den bilaterale konvention, eller om denne tværtimod »bevarer sin gyldighed«, må det afgøres, om de to konventioners anvendelsesområde er det samme, med andre ord om begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, i 1968-konventionens artikel 1 er det samme som det tilsvarende begreb i den bilaterale konventions artikel 3.

4. I almindelighed kan bestemmelser i bilaterale aftaler ikke fortolkes af Domstolen, når bortses fra traktatens artikel 182, og Domstolens kompetence omfatter kun fællesskabsregler (artikel 164). Denne grundsætning, som Domstolen har udviklet i forbindelse med forordningerne om vandrende arbejdstageres sociale sikring, har efter min opfattelse også gyldighed for fortolkningen af 1968-konventionen. Domstolen stod over for et lignende problem inden for det sociale sikringsområde, hvor fællesskabsforordningerne også indeholder en bestemmelse, hvori det hedder, at »for så vidt. ikke andet udtrykkeligt er bestemt …, trœder forordningen … i stedet for følgende konventioner … indgået mellem to eller flere medlemsstater« (artikel 5 i forordning nr. 3), og »forordningen berører ikke forpligtelser i henhold til … bestemmelserne i visse konventioner … såfremt disse er anført i bilag 4 (artikel 6 i forordning nr. 3). Som Domstolen har statueret det i dom af 7. juni 1973, Walder (Sml. s. 606), viser denne bestemmelse klart, at det princip, hvorefter forordning nr. 3 trœder i stedet for bestemmelserne i konventioner om social sikring indgået mellem medlemsstater, har en bindende virkning, som ikke tillader andre undtagelser end dem, der udtrykkeligt er fastsat i forordningen; den omstændighed, at overenskomster om social sikring indgået mellem medlemsstater for den personkreds, der er omfattet af forordning nr. 3, indebærer større fordele end dem, der følger af denne forordning, er således ikke tilstrækkelig til at begrunde en undtagelse fra det nævnte princip, såfremt disse overenskomster ikke udtrykkeligt er opretholdt ved forordningen. Denne omstændighed, som Domstolen ikke har tillagt afgørende betydning inden for det sociale sikringsområde, kan heller ikke spille ind på det område, som er dækket af konventionen, såfremt de kontraherende staters indgåelse af konventionen, som jeg udtrykte det i mit forslag til afgørelse i sagen De Wolf (dom af 30. 11. 1976, Sml. s. 1773), a priori medfører — og det må man i det mindste antage — en ordning, der generelt set er bedre end de tidligere bilaterale eller multilaterale ordninger. Denne antagelse bekræftes af det forhold, at Eurocontrol, hvis jeg ikke tager fejl, hele tiden udelukkende har påberåbt sig bestemmelser i 1968-konventionen som grundlag for en fuldbyrdelse af de retsafgørelser, der blev truffet til dens fordel i Belgien, og ikke bestemmelserne i den bilaterale konvention. Eurocontrol, der havde anlagt sag til indtaling af gebyrerne, før 1968-konventionen trådte i kraft, har nemlig i første række forsøgt at opnå fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland af dommen fra Tribunal de commerce de Bruxelles, som blev afsagt efter konventionens ikrafttræden, under henvisning til, at denne dom blev afsagt i overensstemmelse med de kompetenceregler, som er fastsat i den bilaterale konvention, jf. 1968-konventionens artikel 54, stk. 2; nu forsøger Eurocontrol at falde tilbage på 1958-konventionen, fordi Domstolen har statueret, at indkrævnin gen af sådanne gebyrer ikke henhører under begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, i den europæiske konvention. Som jeg sagde i mit forslag til afgørelse i sagen De Wolf, mener jeg imidlertid ikke, at man kan anvende 1968-konventionen »a la carte«: den ved konventionen gennemførte balance ville blive brudt, såfremt en part efter eget forgodtbefindelse kunne påberåbe sig både fællesskabsordningen i konventionen og de tidligere hævdvundne rettigheder i henhold til de bilaterale konventioner.

5. Jeg tror imidlertid, det bliver nødvendigt at gå lidt nærmere ind på spørgsmålet for at kunne give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar og inddrage, i hvert fald indirekte, bestemmelserne i den bilaterale konvention af 1958. På visse punkter bliver det desuden nødvendigt at fortolke de bilaterale aftaler med henblik på fortolkningen og anvendelsen af 1968-konventionen. Som jeg tidligere har nævnt, indeholder artikel 54, stk. 1 den regel, at konventionens bestemmelser kun finder anvendelse på retssager, der er anlagt efter konventionens ikrafttræden. Hvad angår fuldbyrdelse har det, hvilket fremgår af stykke 2, ingen betydning, at en retssag er blevet anlagt før konventionens ikrafttræden, forudsat at domsstatens ret har truffet sin afgørelse efter dette tidspunkt, »såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit Il eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til«. I sag 29/76 fandt Kommissionen og siden generaladvokat Reischl netop støtte i den tysk-belgiske konvention af 30. juni 1958 for, at Tribunal de commerce de Bruxelles (domsstatens ret) måtte være stedligt kompetent i henhold til konventionen af 1958, hvilket jo klart indebærer en fortolkning af denne konvention. Domstolen må stiltiende have lagt den samme forudsætning til grund, for den ville ikke have svaret på det stillede spørgsmål, hvis den ikke var gået ind for, at kompetencereglerne i 1958-konventionen var anvendelige i tid på den foreliggende sag. På grundlag af det foregående er jeg af den opfattelse, at konventionen af 1968, i den af Domstolen givne fortolkning, i forholdet mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Belgien er trådt i stedet for den bilaterale konvention, som blev underskrevet i 1958 mellem disse to lande, for så vidt angår det sagsområde, hvorunder de af Eurocontrol opkrævede afgifter henhører. Dette mener jeg, ikke blot fordi disse to stater, der har undertegnet 1958-konventionen, også har undertegnet den europæiske konvention, og ikke blot fordi der på dette punkt anvendes de samme udtryk i de to konventioner, men også og navnlig fordi artikel 54, stk. 2 ligestiller kompetencereglerne i den bilaterale konvention med kompetencereglerne i afsnit Il i den europæiske konvention, idet dette er begrundelsen for, at retsafgørelser truffet i sager, der er anlagt før konventionens ikrafttræden, kan fuldbyrdes i overensstemmelse med bestemmelserne i den europæiske konvention.

6. Uanset om fuldbyrdelsen af den i domsstaten afsagte retsafgørelse sker i medfør af den europæiske konvention eller i medfør af den bilaterale konvention, støder den på de samme vanskeligheder. En fuldbyrdelse i medfør af den europæiske konvention er i strid med Domstolens dom af 14. oktober 1976. Den i domsstaten anlagte retssag vedrører nemlig opkrævningen af afgifter, som en privat skal erlægge til et nationalt eller internationalt offentligt organ for benyttelsen af dette organs anlæg og tjenesteydelser, når denne benyttelse er tvungen og den eneste tilladte (dommens præmis 4). I det foreliggende tilfalde blev afgiftssatserne, beregningsog opkrævningsmåden fastsat ensidigt over for brugerne, og det pågældende organ foretog ensidigt henlæggelsen af forpligtelsens opfyldelsessted til organets sæde og udvælgelsen af de nationale retter, der skulle være kompetente i opfyldelsessagen. Der var med andre ord tale om en retstvist mellem en offentlig myndighed og en privat, hvor den offentlige myndighed udøvede en offentligretlig beføjelse (præmis nr. 5). Proceduren for en begæring om fuldbyrdelse af en eksigibel retsafgørelse i en borgerlig sag eller en handelssag efter den europæiske konvention er meget enkel: den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, kan ikke på dette tidspunkt af sagens behandling fremsætte bemærkninger over for retten; retsafgørelsen kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet (artikel 34). Fuldbyrdelsesbegæringen kan ganske vist afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde (og kun af disse grunde), og altså især såfremt fuldbyrdelsen strider mod grundlæggende retsprincipper i den stat, hvori begæringen rejses (artikel 27, nr. 1). Men som artikel 28, sidste stykke, bestemmer, kan »kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne (dvs. reglerne i afsnit II) er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper«. Såvidt jeg kan se, hviler dommen af 14. oktober 1976 derfor i sidste ende på følgende grund: såfremt man henførte et krav som det, der blev behandlet i den nationale tvist, til begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, ville dette betyde, at den ret i staten, hvor begæringen fremsættes, som stillede spørgsmålet til Domstolen, ville være bundet af den bedømmelse af kompetencespørgsmålet, som retten i domsstaten havde foretaget, og da kompetencereglerne ikke er omfattet af de grundlæggende retsprincipper (artikel 28, stk. 3), kunne denne kompetence ikke have været efterprøvet af retten i den stat, hvor begæringen fremsættes. Domstolen var på sin side af den opfattelse, at tvisten i hovedsagen i virkeligheden rejste et spørgsmål vedrørende de grundlæggende retsprincipper, og den var derfor nødt til at anse den for at falde uden for begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, i den europæiske konvention. En fuldbyrdelse i medfør af den bilaterale konvention synes i første øjekast lettere, men dette er ikke tilfældet. Ganske vist dækker den bilaterale konvention i modsætning til den europæiske konvention fuldbyrdelse af voldgiftskendelser men med det forbehold, at de stemmer med de grundlæggende retsprincipper (artikel 13). Ligeledes synes definitionen af begrebet retsafgørelse (artikel 1 (3), artikel 2 (2)) eller »sagsområder« (artikel 3, artikel 4) i den bilaterale konvention at være videre end udtrykkene i artikel 25 og 1 i den europæiske konvention. Men denne frihed er underlagt en væsentlig indskrænkning. Efter artikel 10 kan det kun efterprøves, om den retsafgørelse, som ønskes fuldbyrdet, opfylder de i artikel 2 nævnte betingelser. Selv om den ret, over for hvem begæringen fremsættes, ganske vist ikke kan prøve realiteten i retsafgørelsen (artikel 10 (1, sidste punktum)), er den dog — i modsætning til hvad der gælder ved anerkendelse (artikel 5 (1)) — ikke i henhold til denne artikel bundet af de faktiske omstændigheder, som den oprindelige ret har lagt til grund til støtte for sin kompetence, og anerkendelsen kan kun afslås — men det kan den altså også — såfremt den strider mod grundlæggende retsprincipper i den stat, hvor den gøres gældende (artikel 2(1), nr. 1), og såfremt retterne i den stat, hvor afgørelsen er truffet, ikke anses for kompetente efter konventionens bestemmelser (artikel 2 (1), nr. 3): her skal navn lig henvises til bestemmelserne i artikel 3, (1), nr. 2 og i artikel 3 (2). Den ret, over for hvem fuldbyrdelsesbegæringen fremsættes, kan og skal altså efterprøve kompetencen for retten i domsstaten, og i modsætning til i den europæiske konvention stilles kompetencereglerne på samme niveau som de grundlæggende retsprincipper, og det skal prøves ex officio, om de er blevet overholdt. Om fuldbyrdelsesbegæringen støttes på den europæiske konvention eller på den bilaterale konvention giver altså, så vidt jeg kan se, i praksis det samme resultat: den ret, over for hvem fuldbyrdelsesbegæringen fremsættes, skal, ad den vej, der er åbnet gennem undtagelsen vedrørende de grundlæggende retsprincipper og efterprøvelsen ex officio af kompetencen for retten i domsstaten, i medfør af den bilaterale konvention efterprøve den materielretlige subsumption i den af retten i domsstaten trufne afgørelse, og i betragtning af de nærmere angivne retningslinjer i Domstolens afgørelse af 14. oktober 1976 kan jeg ikke se, hvordan de tyske retter stadig skulle kunne henregne et krav om betaling af gebyrerne fra Eurocontrol til den bilaterale konventions anvendelsesområde uden at bringe grundlæggende tyske retsprincipper i fare eller uden at give afkald på at efterprøve kompetencen for retten i domsstaten, hvilket kommer ud på ét. Det er, så vidt jeg kan se, således, at den tyske Bundesverfassungsgericht har statueret i sin kendelse af 2. december 1974. Det tilkommer, i overensstemmelse med den sædvanlige formulering, den nationale dommer at træffe afgørelse herom.

Jeg foreslår derfor, at Domstolen statuerer følgende: artikel 56 i konventionen af 1968 skal fortolkes således, at den bilaterale konvention, som er nævnt i 1968-konventionens artikel 55, afsnit 6, bevarer sin gyldighed for fuldbyrdelsen af retsafgørelser, selv om disse er truffet efter konventionens ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, forudsat denne anvendelse ikke er i strid med betegnelsen som »borgerlige sager, herunder handelssager«, i konventionens artikel 1, stk. 1.

( 1 ) – Oversat fra fransk.