En italiensk arbejdstager havde på grund af en arbejdsulykke i Tyskland oppebåret rente for perioden fra april 1962 til november 1965; i begyndelsen af 1971 krævede han udbetalingen af denne rente genoptaget, idet han gjorde gældende, at følgerne af ulykken i mellemtiden var blevet forværret, hvilket han dokumenterede med lægeattester. Den kompetente tyske forsikringsinstitution, der ikke mente, at der kunne konstateres nogen mærkbar forværring i den uarbejdsdygtiges fysiske tilstand, afslog denne ansøgning ved brev af 26. januar 1971, som adressaten, der boede på Sicilien, modtog den 29. januar s.m. i dets originale tyske version.

Arbejdstageren har imidlertid først den 31. marts 1970 ved mellemkomst fra INAIL, Agrigento, (italiensk forsikringsinstitution) modtaget en italiensk oversættelse af dette dokument, hvilket fremgår af Sozialgericht Düsseldorfs dom af 21. december 1971. Ved denne dom afvistes arbejdstagerens søgsmål, der var rettet mod afgørelsen om afslag, uden at der blev taget stilling til realiteten i sagen, med den begrundelse, at søgsmålet, der var indbragt af den pågældende ved brev af 5. maj 1971, fremkommet den 19. maj s.å. til INAIL, Agrigento, og derefter af denne institution videresendt til Sozialgericht Düsseldorf, hvortil det ankom den 9. juni 1971, burde betragtes som uantageligt til realitetsbehandling, fordi det var anlagt efter udløbet af den tremåneders klagefrist, som er hjemlet i Sozialgerichtsgesetz § 87. Lad mig indledningsvis bemærke, at dommeren i første instans ikke synes at have stillet sig det spørgsmål, om man eventuelt kunne udskyde fristerne under hensyn til, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at gøre sig bekendt med arten og indholdet af den anfægtede akt, før han modtod den italienske oversættelse.

Efter appel fra sagsøgeren har den kompetente Landessozialgericht annulleret dommen i første instans med den begrundelse, at klagefristerne for Sozialgericht ikke var begyndt at løbe, fordi meddelelsen af afgørelsen om afslaget fra den tyske forsikringsinstitution var behæftet med en mangel, idet den var foretaget uden mellemkomst af de myndigheder, der er kompetente i henhold til den tyske lovgivning vedrørende formen for forkyndelser af administrative retsakter i udlandet.

Den endelige afgørelse på dette punkt, som det nu påhviler Bundessozialgericht at løse, afhænger af fortolkningen af art. 56, stk. 2 i Rådets forordning nr. 4/EØF om social sikring af vandrende arbejdstagere. I denne bestemmelse, der omhandler det tilfælde, hvor en arbejdstager ansøger om en rente, bestemmes det, at vedkommende institutions afgørelse skal meddeles »direkte« til ansøgeren. Sozialgericht fandt med hjemmel i denne bestemmelse, at det ikke var nødvendigt, at den anfægtede afgørelse blev forkyndt i de former, der er foreskrevet i Verwaltungszustellungsgesetz § 14, stk. 1, der bestemmer, at forkyndelser i udlandet sker gennem de kompetente myndigheder i den fremmede stat eller Forbundsrepublikkens konsulære eller diplomatiske repræsentation; retten fandt, netop i henhold til ovenstående art. 56, stk. 2, at en fremsendelse af kopien af dokumentet til den pågældende ved anbefalet brev med modtagelseskvittering var tilstrækkelig.

Landessozialgericht har derimod fundet, at art. 56, stk. 2 i forordning nr. 4 kun fastslår adressaten for forkyndelsen og ikke samtidig bestemmer noget om dennes form. Forkyndelsens form forbliver helt undergivet den nationale ret.

Det ser ud til, at Bundessozialgericht i sin forelæggelseskendelse — uden dog klart at tage stilling — er enig i den fortolkning, dommeren i første instans har anlagt. Det fremhæves imidlertid, at den fortolkning, der er anvendt af appelinstansen, måske bekræftes af den senere ændring af den omhandlede fællesskabsbestemmelse; art. 75, stk. 2 i forordning nr. 574/72/EØF af 21. marts 1972 omtaler nemlig ud over forkyndelsen direkte til ansøgeren også muligheden for, at forkyndelsen kan ske gennem den kompetente stats kontaktorgan. Den direkte meddelelse, som i henhold til art. 56, stk. 2 er den eneste mulige, skulle således udgøre modstykket til den meddelelse, der foretages gennem kontaktorganet. Denne bestemmelse indeholder derfor hverken regler om forkyndelsens form eller om den måde, den skal foretages på, men blot om forkyndelsens adressat.

I øvrigt anerkender Bundessozialgericht, idet den forudsætter, at en forsikringsinstitution ikke ved egne midler kan foretage forkyndelsen til forsikrede, der er bosiddende i udlandet, at forkyndelsen gennem postvæsenet nærmer sig begrebet direkte meddelelse mere end forkyndelsen ad diplomatisk vej.

Kommissionen går ind for den opfattelse, ifølge hvilken art. 56, stk. 2 ikke bevirker, at der ikke i national ret kan lovgives om forkyndelsens form, men lægger ikke skjul på, at denne fortolkning kan skabe problemer af både juridisk og praktisk karakter: heraf følger i det foreliggende tilfælde navnlig, at der ikke sker nogen forenkling af fremgangsmåden for forkyndelsen, en forenkling, der ville gøre det muligt at undgå administrative komplikationer og forsinkelser, samtidig med at der — som ved postforsendelser — gives tilstrækkelige garantier med hensyn til beviset for retsaktens modtagelse. Ifølge Kommissionens opfattelse taler imidlertid den korte og klare affattelse af bestemmelsen i art. 56, stk. 2 imod, at denne kan fortolkes som en regel om forkyndelse.