ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

2. august 2016

Giorgio Cocchi

og

Nicola Falcione

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — bistandspligt — vedtægtens artikel 24 — afslag på ansøgning om bistand — pensioner — artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten — ansøgning om overførsel af pensionsrettigheder — tilbagetrækning af ansøgningen om overførsel af pensionsrettigheder under behandlingen heraf — ufornødent at træffe afgørelse om afslaget på ansøgningen om bistand«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Giorgio Cocchi og Nicola Falcione har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelserne af 9. marts 2011, hvorved Europa-Kommissionen afslog deres ansøgninger om bistand, fremsat i forbindelse med deres ansøgninger om overførsel til Den Europæiske Unions pensionsordning af de pensionsrettigheder, som de havde optjent i den italienske pensionsordning, dels om, at Kommissionen tilpligtes at betale dem en erstatning.

Udfald:

Det er ufornødent at træffe afgørelse i sag F-134/11, Cocchi og Falcione mod Kommissionen. Giorgio Cocchi, Nicola Falcione og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – retlig interesse – bedømmelse på tidspunktet for sagens anlæg – efterfølgende ophør af retlig interesse – ufornødent at træffe afgørelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

For at en tjenestemand kan fortsætte et søgsmål med påstand om annullation af en afgørelse, kræves, at han bevarer en personlig interesse i en annullation af den anfægtede afgørelse, selv efter anlæggelsen af det nævnte søgsmål, idet en sådan interesse forudsætter, at søgsmålets udfald kan give ham en fordel.

Når en tjenestemand har tilbagetrukket sin ansøgning om overførsel af de pensionsrettigheder, som han har erhvervet inden hans indtræden i Unionens tjeneste efter aftale med den pågældende institution, kan en eventuel dom, som annullerer afgørelsen om afslag på hans ansøgning om bistand, ikke give ham nogen administrativ fordel, og dette uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt en ansøgning om bistand indgivet af en tjenestemand med henblik på at forsvare sig mod hans egen institutions handlinger retligt set kan antages til realitetsbehandling.

I denne forbindelse gælder, at hvis der ikke foreligger en aktuel søgsmålsinteresse, er det ikke længere fornødent at træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 33 og 34)

Henvisning til:

Personaleretten: kendelse af 2. december 2013, Pachtitis mod Kommissionen,F-49/12, EU:F:2013:197, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis
Det følger af artikel 105, litra b), i Personalerettens procesreglement, at de udgifter, der kan kræves erstattet, er begrænset dels til de udgifter, der er afholdt til sagens behandling for Personaleretten, dels til de udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse.

Ved fastsættelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, tager Personaleretten hensyn til alle omstændigheder i sagen frem til det tidspunkt, hvor den afsiger kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger, herunder de nødvendige omkostninger, der er forbundet med sagen om fastsættelse af sagsomkostninger.

Som det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Personaleretten i medfør af artikel 7, stk. 1, i bilag I til den nævnte statut, kan institutionerne i denne forbindelse frit vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Sidstnævntes salær falder således ind under begrebet nødvendige udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen, uden at der består en pligt for institutionen til at godtgøre, at en sådan bistand var objektivt begrundet. Selv om den omstændighed, at Kommissionen har fået bistand fra to ansatte og en ekstern advokat i hovedsagen og i sagen om foreløbige forholdsregler, ikke er relevant for vurderingen af, om disse udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter, kan denne omstændighed imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen.

(jf. præmis 25, 28 og 29)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: kendelse af 23. marts 2012, Kerstens mod Kommissionen, T-498/09 P-DEP, EU:T:2012:147, præmis 15 og 20, og af 28. maj 2013, Marcuccio mod Kommissionen, T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, præmis 14

Personaleretten: kendelse af 26. april 2010, Schönberger mod Parlamentet, F-7/08 DEP, EU:F:2010:32, præmis 23
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Anden Afdeling)

24. juni 2016

Erik Simpson

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — hjemvisning til Personaleretten efter ophævelse — tjenestemænd — forfremmelse i lønklasse — afgørelse om ikke forfremme sagsøgeren til lønklasse AD 9, efter at han havde bestået en almindelig udvælgelsesprøve til lønklasse AD 9 — begrundelsespligt — ligebehandling — åbenbart urigtigt skøn — procesreglementets artikel 81 — åbenbart ugrundet søgsmål«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Erik Simpson har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen af 9. december 2010, hvorved Rådet for Den Europæiske Union afslog hans ansøgning om forfremmelse til lønklasse AD 9, efter at han havde bestået den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/113/07 afholdt med henblik på ansættelse af, bl.a. estisksprogede, kontorchefer i lønklasse AD 9, på området for oversættelse, og af afgørelsen af 7. oktober 2011 om afslag på hans klage, dels om, at Rådet tilpligtes at erstatte det lidte tab samt betale sagsomkostningerne.

Udfald:

Rådet for Den Europæiske Union frifindes. Erik Simpson bærer sine egne omkostninger i sag F-142/11, sag T-130/14 P og sag F-142/11 RENV og betaler Rådets omkostninger i sag F-142/11. Rådet bærer sine egne omkostninger i sag T-130/14 P og sag F-142/11 RENV.

Sammendrag

Tjenestemænd – ligebehandling – begreb – grænser

En forskellig behandling, der er begrundet i et objektivt og sagligt kriterium, og som står i rimeligt forhold til det formål, som forfølges med den pågældende forskel, udgør ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Et af de objektive og saglige kriterier, der kan begrunde, at tjenestemænd behandles forskelligt, er tjenestens interesse. Administrationen har et vidt skøn ved fastlæggelsen af de foranstaltninger, der kan iværksættes i tjenestens interesse, hvilket indebærer, at Unionens retsinstanser ved prøvelsen af, om ligebehandlingsprincippet er overholdt, kun skal vurdere, om den berørte institution har foretaget en differentiering, som er vilkårlig eller åbenbart i strid med tjenestens interesse.

(jf. præmis 46 og 47)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom af 16. marts 2004, Afari mod ECB, T-11/03, EU:T:2004:77, præmis 65

Personaleretten: dom af 19. oktober 2006, De Smedt mod Kommissionen, F-59/05, EU:F:2006:105, præmis 76, af 23. januar 2007, Chassagne mod Kommissionen, F-43/05, EU:F:2007:14, præmis 91, og af 25. februar 2010, Pleijte mod Kommissionen, F-91/08, EU:F:2010:13, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis
I forbindelse med den procedure til overførsel af pensionsrettigheder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, er det den afgørelse, som er vedtaget af ansættelsesmyndigheden, når overførslen af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet før hans tiltrædelse af tjenesten ved Unionen, rent faktisk er gennemført, som udgør den bebyrdende retsakt, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1. Til gengæld udgør et forslag om godskrivning af pensionsrettigheder, uanset om det er accepteret af den pågældende, ikke en bebyrdende retsakt, der kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1.

En godskrivning af pensionsgivende tjenesteår kan nemlig kun anerkendes, når tjenestemanden giver sit samtykke til at fortsætte proceduren til overførsel, til Unionens pensionsordning, af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet i den pågældende eksterne pensionskasse, et samtykke, som sker på grundlag af det forslag om godskrivning af de pensionsgivende tjenesteår, som fremsættes af ansættelsesmyndigheden på grundlag af den foreløbige størrelse af den kapital, som meddeles af den pågældende nationale pensionskasse.

I denne forbindelse forpligter den pågældende institution sig på tidspunktet for forslaget om godskrivning af pensionsrettigheder blot til at anvende artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og de almindelige gennemførelsesbestemmelser korrekt på den pågældendes situation. Denne forpligtelse for institutionen følger direkte af de pågældende vedtægtsbestemmelser, også selv om der ikke foreligger en udtrykkelig forpligtelse fra institutionens side.

Således følger der af en sådan forpligtelse, som udtrykkes i et forslag om godskrivning, hverken en ny forpligtelse, som påhviler den pågældende institution, eller, som en konsekvens heraf, en ændring af den pågældendes retlige situation, bl.a. fordi den institution, der er ophavsmand til forslaget, ikke, selv når den pågældende har givet samtykke til overførslen, har en tilsvarende pligt til, når der er sket overførsel af den kapital, der er meddelt af den nationale pensionskasse, automatisk at indrømme den pågældende det antal pensionsgivende tjenesteår, der er anført i det oprindelige forslag, henset til hvilket tjenestemanden bekræftede sit ønske om at overføre den nævnte kapital til Unionens pensionsordning.

(jf. præmis 28-32)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: domme af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji, T-104/14 P, EU:T:2015:776, præmis 50, 52, 53 og 74, Kommissionen mod Cocchi og Falcione, T-103/13 P, EU:T:2015:777, præmis 66, og Teughels mod Kommissionen, T-131/14 P, EU:T:2015:778, præmis 37, 46, 48, 49, 58 og 70
I forbindelse med den procedure til overførsel af pensionsrettigheder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, er det den afgørelse, som er vedtaget alt efter omstændighederne af ansættelsesmyndigheden eller af kontraktindgåelsesmyndigheden, når overførslen af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet før hans tiltrædelse af tjenesten ved Unionen, rent faktisk er gennemført, som udgør den bebyrdende retsakt, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1. Til gengæld udgør et forslag om godskrivning af pensionsrettigheder, uanset om det er accepteret af den pågældende, ikke en bebyrdende retsakt, der kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1.

En godskrivning af pensionsgivende tjenesteår kan nemlig kun anerkendes, når tjenestemanden giver sit samtykke til at fortsætte proceduren til overførsel, til Unionens pensionsordning, af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet i den pågældende eksterne pensionskasse, et samtykke, som sker på grundlag af det forslag om godskrivning af de pensionsgivende tjenesteår, som fremsættes af ansættelsesmyndigheden eller af kontraktindgåelsesmyndigheden, på grundlag af den foreløbige størrelse af den kapital, som meddeles af den pågældende nationale pensionskasse.

I denne forbindelse forpligter den pågældende institution sig på tidspunktet for forslaget om godskrivning af pensionsrettigheder blot til at anvende artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og de almindelige gennemførelsesbestemmelser korrekt på den pågældendes situation. Denne forpligtelse for institutionen følger direkte af de pågældende vedtægtsbestemmelser, også selv om der ikke foreligger en udtrykkelig forpligtelse fra institutionens side.

Således følger der af en sådan forpligtelse, som udtrykkes i et forslag om godskrivning, hverken en ny forpligtelse, som påhviler den pågældende institution, eller, som en konsekvens heraf, en ændring af den pågældendes retlige situation, bl.a. fordi den institution, der er ophavsmand til forslaget, ikke, selv når den pågældende har givet samtykke til overførslen, har en tilsvarende pligt til, når der er sket overførsel af den kapital, der er meddelt af den nationale pensionskasse, automatisk at indrømme den pågældende det antal pensionsgivende tjenesteår, der er anført i det oprindelige forslag, henset til hvilket tjenestemanden bekræftede sit ønske om at overføre den nævnte kapital til Unionens pensionsordning.

(jf. præmis 31-35)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: domme af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji, T-104/14 P, EU:T:2015:776, præmis 50, 52, 53 og 74, Kommissionen mod Cocchi og Falcione, T-103/13 P, EU:T:2015:777, præmis 66, og Teughels mod Kommissionen, T-131/14 P, EU:T:2015:778, præmis 37, 46, 48, 49, 58 og 70
Unionens retsinstanser er ikke bundet af den opgørelse, som indgives af en part, der vil have erstatning af sagsomkostninger. De skal udelukkende tage hensyn til det samlede antal arbejdstimer, som kan synes objektivt nødvendige med henblik på proceduren.

I øvrigt kan det beløb, der kan kræves erstattet i form af honorarer til den berørte institutions advokat, ikke fastsættes ved, at der ses bort fra det arbejde, som institutionens tjenestegrene har udført, før sagen blev indbragt for Personaleretten. Da realitetsbehandlingen af et søgsmål nemlig er betinget af, at der forinden har været indgivet en klage, og ansættelsesmyndigheden har afslået denne klage, er institutionens tjenestegrene principielt involveret i behandlingen af tvisterne, allerede inden de når frem til Personaleretten.

I denne forbindelse er der imidlertid ingen absolut formodning om, at en institutions advokats arbejde nedsættes, særligt når denne advokat ikke har deltaget i udarbejdelsen af svaret på klagen.

En afgørelses lovlighed bedømmes nemlig i forhold til de faktiske og retlige forhold, der eksisterer på det tidspunkt, hvor afgørelsen vedtages, således at opgaven for institutionens advokat er at forsvare begrundelsen for og den dispositive del af denne afgørelse, således som de følger af denne, undtagen i de særlige tilfælde, hvor administrationen, som befinder sig i en situation med bunden kompetence, kan sætte en anden begrundelse i stedet for den begrundelse, som administrationen oprindeligt baserede sig på. Under disse omstændigheder må det antages, at en institutions advokat generelt kan støtte sig på det arbejde, der er udført tidligere af sidstnævntes tjenestegrene både i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse og i forbindelse med den administrative procedure.

(jf. præmis 21-23 og 25)

Henvisning til:

Personaleretten: kendelse af 16. oktober 2014, Marcuccio mod Kommissionen, F-69/10 DEP, EU:F:2014:238, præmis 21, og af 25. november 2014, Loukakis m.fl. mod Parlamentet, F-82/11 DEP, EU:F:2014:253, præmis 32
KENDELSE AFSAGT AF FORMANDEN FOR FØRSTE AFDELING VED RETTEN FOR EU-PERSONALESAGER

28. januar 2016

David Schwander

mod

Europa-Kommissionen

»Overførsel af pensionsrettigheder — dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret under sagen — sagsøgerens ophævelse af sagen — slettelse — den respektive pålæggelse af sagsomkostninger«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder David Schwander i det væsentlige nedlagde påstand om annullation af afgørelsen truffet af Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) den 10. maj 2011, hvorved forslaget om godskrivning af hans pensionsrettigheder, som blev fremsat for ham den 22. oktober 2009, og som han havde accepteret den 17. december 2009, dels blev trukket tilbage, og hvorved der dels blev fastsat en ny beregning af godskrivningen af hans pensionsrettigheder i medfør af de almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 11 og artikel 12 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, som blev vedtaget af Europa-Kommissionen den 3. marts 2011.

Udfald:

Sag F-138/11 slettes af Personalerettens register. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Indhold

Proceduren for Personaleretten — sagsøgerens ophævelse af sagen — slettelse af registret

(Personalerettens procesreglement, art. 84 og art. 103, stk. 5)

(jf. præmis 7)
Vedtægten for de ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank tillægger de ansatte ved banken en ret til, inden de anlægger et søgsmål, eller såfremt de har et ønske herom, at anmode om indledning af en ad hoc-procedure som den, der foregår for appeludvalget, netop med det formål, at et organ, der er upartisk og udenforstående i forhold til den berørte ansattes tjenester, indledningsvis undersøger lovligheden af en bedømmelsesrapport og i givet fald tillige opnår en fuldstændig ændring deraf, idet appeludvalget rent faktisk i det hele kan sætte sin vurdering i stedet for bedømmerens.

Den anden procedure, som de ansatte i banken råder over med henblik på at anfægte en bebyrdende retsakt, er forligsproceduren, der er fastsat og reguleret i artikel 41 i vedtægten for de ansatte.

Disse to fakultative procedurer er ikke alternative, idet den ene ikke udelukker den anden, og kan endog føres samtidigt af den berørte ansatte eller uafhængigt af hinanden.

Disse fakultative procedurer for intern anfægtelse i banken må dog ikke misbruges og udøves til skade for overholdelsen af retssikkerhedsprincippet, der udgør en væsentlig garanti for enhver administrativ retsakt, der kan indebære retsvirkninger for dem, den er rettet til.

(jf. præmis 85-88)

Retten i Første Instans: dom af 23. februar 2001, De Nicola mod EIB, T-7/98, T-208/98 og T-109/99, EU:T:2001:69, præmis 96
I denne henseende kan det udledes af den omstændighed, at advokaten har indgivet en stævning, udarbejdet en replik og bemærkninger og deltaget i retsmødet, at denne advokat rent faktisk har udarbejdet retsakter og leveret ydelser, der er nødvendige med henblik på proceduren for Personaleretten.

Unionens retsinstanser er ikke bundet af den opgørelse, som indgives af en part, der vil have erstatning af sagsomkostninger. De skal udelukkende tage hensyn til det samlede antal arbejdstimer, som kan synes objektivt nødvendige med henblik på proceduren.

Hvis sagsøgerens advokat imidlertid allerede har bistået sagsøgeren under procedurer eller tiltag forud for den tvist, som har sammenhæng hermed, tager Personaleretten hensyn til, at denne advokat har kendskab til relevante forhold for tvisten, som kan have lettet hans arbejde og begrænset den tid, der har været nødvendig til at forberede retssagen.

Endelig kan salærets størrelse ikke nødvendigvis afhænge af længden af de processkrifter, der er udarbejdet af en af parternes advokater, idet længden principielt ikke kan anses for at svare til en stor arbejdsbyrde.

(jf. præmis 32, 33 og 38)

Retten i Første Instans: Kendelse IPK-München mod Kommissionen, T-331/94 DEP, EU:T:2006:11, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: Kendelser Suvikas mod Rådet, F-6/07 DEP, EU:F:2009:74, præmis 26; Schönberger mod Parlamentet, F-7/08 DEP, EU:F:2010:32, præmis 29, og Missir Mamachi di Lusignano mod Kommissionen, F-50/09 DEP, EU:F:2012:147, præmis 21
Som det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Personaleretten i medfør af artikel 7, stk. 1, i bilag I til den nævnte statut, kan institutionerne frit vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Sidstnævntes vederlag falder ind under begrebet nødvendige udgifter, som er afholdt med henblik på sagens behandling, uden at institutionen er forpligtet til at godtgøre, at en sådan bistand objektivt set var nødvendig.

I denne forbindelse gælder, at selv om den omstændighed, at institutionen har fået bistand fra flere ansatte og en advokat, ikke er relevant for vurderingen af, om sådanne udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter, kan denne omstændighed påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen. Enhver anden vurdering, der indebærer, at en institutions ret til at opnå fuld eller delvis erstatning af det salær, der er udbetalt til en advokat, er betinget af, at institutionen kan godtgøre, at advokatbistanden var »objektivt« begrundet, vil reelt udgøre en indirekte begrænsning af den ret, der er sikret ved artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, og medføre, at Unionens retsinstanser har pligt til at sætte sin egen vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de institutioner og organer, der har ansvaret for at organisere deres tjenestegrene. En sådan vurdering er imidlertid hverken forenelig med artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen eller med de beføjelser, som Unionens institutioner og organer har vedrørende håndteringen af deres sager ved Unionens retsinstanser. En hensyntagen til, at en eller flere tjenestemænd deltager som repræsentanter sammen med den pågældende advokat, er derimod foreneligt med den skønsbeføjelse, som tilkommer Unionens retsinstanser inden for rammerne af en sag om fastsættelse af sagsomkostninger i henhold til artikel 91, litra b), i Personalerettens procesreglement.

(jf. præmis 34 og 35)

Domstolen: kendelser Dietz mod Kommissionen, 126/76 DEP, EU:C:1979:158, præmis 6, og Kommissionen mod Kallianos, C-323/06 P-DEP, EU:C:2012:49, præmis 10 og 11

Den Europæiske Unions Ret: kendelser Kerstens mod Kommissionen, T-498/09 P-DEP, EU:T:2012:147, præmis 20, og Marcuccio mod Kommissionen, T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, præmis 14 og 15
Det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Personaleretten i medfør af artikel 7, stk. 1, i bilag I til den nævnte statut, at institutionerne frit kan vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Sidstnævntes salær falder således ind under begrebet nødvendige udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen, uden at der består en pligt for institutionen til at godtgøre, at en sådan bistand var objektivt begrundet. Selv om den omstændighed, at institutionen har fået bistand fra én ansat og to advokater, ikke er relevant for vurderingen af, om sådanne udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra disse, kan denne omstændighed imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen.

De rejseudgifter, der er afholdt af en advokat for personligt at møde sin klient på dennes bopæl, vil generelt ikke kunne anses for at have været nødvendige som led i sagen, medmindre den part, der kræver disse erstattet, kan godtgøre, at disse møder er nødvendige som led i hovedsagen, samt at det er nødvendigt at afholde disse møder på klientens bopæl. Et sådant princip skal ligeledes anvendes på udgifter, der er afholdt af en ansat ved en institution for at møde de advokater, der bistår denne i en sag ved Personaleretten. Selv om det i denne henseende er korrekt, at de eksisterende kommunikationsmidler letter udvekslinger mellem advokater og klienter, vil disse kommunikationsmidler ikke fuldstændigt kunne erstatte ethvert personligt møde, og det er stadig muligt, at møder er nødvendige som led i sagen ved den nævnte ret. Det påhviler dog den part, der kræver udgifterne i forbindelse med disse møder erstattet, at godtgøre, at de vedrørte hovedsagen, og at de var nødvendige.

(jf. præmis 46)

Domstolen: kendelser ICI mod Kommissionen, C-286/95 P-DEP, EU:C:2004:412, præmis 28, og Tetra Laval mod Kommissionen, C-12/03 P-DEP og C-13/03 P, EU:C:2010:280, præmis 66

Retten i Første Instans: kendelse, Sison mod Rådet, T-47/03 DEP, EU:T:2009:166, præmis 52