ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 800/2008 om visse former for støttes forenelighed med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 87 88 skal fortolkes således, at en manglende udtrykkelig henvisning i en støtteordning i form af lempelser af miljøafgifter til denne forordning via en angivelse af dens titel og en henvisning til dens offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende er til hinder for, at denne ordning anses for at opfylde betingelserne for at blive fritaget i henhold til den nævnte forordnings artikel 25, stk. 1 for anmeldelsespligten i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF.

På trods af den forpligtelse til forudgående anmeldelse af enhver foranstaltning til indførelse af eller ændring af ny støtte, der påhviler medlemsstaterne i henhold til traktaterne, og som udgør et grundlæggende element i kontrollen med statsstøtte, hvis en støtteforanstaltning, der vedtages af en medlemsstat, opfylder de relevante betingelser i forordning nr. 800/2008, kan denne medlemsstat således påberåbe sig muligheden for at blive fritaget for sin anmeldelsespligt. Derimod fremgår det af syvende betragtning til forordning nr. 800/2008, at statsstøtte, der ikke er omfattet af denne forordning, fortsat bør være anmeldelsespligtig efter artikel 108, stk. 3, TEUF. Det følger heraf, at forordning nr. 800/2008 og de heri fastsatte betingelser som en ændring til den hovedregel, som anmeldelsespligten udgør, skal fortolkes restriktivt. I denne forbindelse udgør den i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 800/2008 fastsatte betingelse, hvorefter en støtteordning med henblik på at blive fritaget for anmeldelsespligten i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF skal indeholde en udtrykkelig henvisning til denne forordning, ikke en simpel formalitet, men er af bindende karakter, således at en tilsidesættelse heraf er til hinder for en fritagelse for denne pligt i henhold til den nævnte forordning.

(jf. præmis 36, 37, 51 og 52 samt domskonkl.)
Artikel 2 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at der efter tildelingen af en offentlig kontrakt ikke må foretages en væsentlig ændring heri uden indledning af en ny udbudsprocedure, selv når denne ændring objektivt set udgør en forligsmæssig løsning, der indebærer gensidige afkald på krav fra begge parters side med henblik på at bringe en tvist til ophør, hvis udfald er uvist, og som skyldes, at denne kontrakt er blevet nødlidende. Det forholder sig kun anderledes, hvis udbudsmaterialet indeholder bestemmelse om muligheden for at tilpasse visse betingelser, endog væsentlige, i nævnte kontrakt efter tildelingen heraf og de nærmere rammer herfor.

I denne henseende kan hverken det forhold, at en væsentlig ændring af en offentlig kontrakts elementer ikke skyldes en bevidst vilje hos den ordregivende myndighed og den valgte tilbudsgiver om at genforhandle denne kontrakts indhold, men deres vilje til at finde en forligsmæssig løsning på objektive vanskeligheder, som er opstået i forbindelse med gennemførelsen af nævnte kontrakt, eller visse projekters objektivt usikre karakter, begrunde, at der træffes afgørelse om en sådan ændring uden overholdelse af ligebehandlingsprincippet, som skal komme enhver erhvervsdrivende, der er potentielt interesseret i en offentlig kontrakt, til gode. Desuden bemærkes, at selve den omstændighed, at visse offentlige kontrakter som følge af deres genstand på forhånd kan anses for at have en usikker karakter, gør det muligt at forudse risikoen for, at der kan opstå vanskeligheder på gennemførelsesstadiet. Det påhviler i forbindelse med en sådan kontrakt følgelig den ordregivende myndighed ikke blot at anvende de bedst tilpassede udbudsprocedurer, men også at definere kontraktens genstand med omhu. Hertil kommer, at den ordregivende myndighed kan forbeholde sig muligheden for at foretage visse ændringer, endog væsentlige, i kontrakten efter tildelingen heraf, ved at fastsætte dette i det udbudsmateriale, der ligger til grund for tildelingsproceduren.

(jf. præmis 32, 36 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 18, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1223/2009 om kosmetiske produkter skal fortolkes således, at den kan forbyde markedsføring i Den Europæiske Union af kosmetiske produkter, hvor visse bestanddele har været genstand for dyreforsøg uden for EU med henblik på at kunne markedsføre kosmetiske produkter i tredjelande, såfremt de data, der følger af disse forsøg, anvendes for at bevise de nævnte produkters sikkerhed med henblik på deres markedsføring i EU.

Den omstændighed, at der i rapporten om det kosmetiske produkts sikkerhed er angivet resultater fra dyreforsøg vedrørende en bestanddel til kosmetisk anvendelse for at bevise denne bestanddels sikkerhed for menneskers sundhed, skal i denne henseende antages at være tilstrækkelig til at fastslå, at disse forsøg er blevet udført med henblik på at opfylde kravene i forordning nr. 1223/2009 for at opnå adgang til EU-markedet. Det er uden betydning, at dyreforsøgene er blevet krævet med henblik på at kunne markedsføre kosmetiske produkter i tredjelande. Artikel 18, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1223/2009 opstiller ikke nogen sondring vedrørende det sted, hvor det pågældende dyreforsøg er blevet udført. At indføre en sådan sondring gennem en fortolkning ville være i strid med det formål, der er knyttet til beskyttelsen af dyr, som forfølges generelt med forordning nr. 1223/2009 og navnlig med dens artikel 18.

(jf. præmis 39-41 og 45 samt domskonkl.)
Foranstaltninger, der indebærer et politisk valg, som er forbeholdt EU-lovgiver, skal være baseret på artikel 43, stk. 2, TEUF, idet disse foranstaltninger er nødvendige for virkeliggørelsen af målsætningerne for den fælles landbrugs- og fiskeripolitik. Vedtagelsen af foranstaltninger vedrørende fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF kræver derimod ikke, at der foretages et sådant valg, idet sådanne foranstaltninger fortrinsvis er af teknisk karakter og skal træffes med henblik på at gennemføre de bestemmelser, der er blevet vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, TEUF.

I øvrigt forfølger artikel 43, stk. 2, TEUF og artikel 43, stk. 3, TEUF forskellige formål og har hver især et specifikt anvendelsesområde, hvorfor de kan anvendes separat som retsgrundlag for vedtagelse af bestemte foranstaltninger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, idet det forudsættes, at Rådet, når det vedtager retsakter på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF, skal handle inden for grænserne af sine beføjelser og i givet fald inden for den retlige ramme, der allerede er fastsat i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF. I denne henseende kan det ikke med føje hævdes, at der foreligger et hierarkisk forhold mellem de to pågældende bestemmelser. Rådet kan således benytte de beføjelser, det er blevet tillagt i medfør artikel 43, stk. 3, TEUF, også selv om EU-lovgiver endnu ikke har fastlagt en retlig ramme ved at udøve sine beføjelser i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF.

(jf. præmis 55, 58 og 59)
For at sikre, at Domstolens dom opfyldes fuldt ud, bør tvangsbøden opkræves i sin helhed, indtil medlemsstaten har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at bringe den konstaterede overtrædelse til ophør. Der kan imidlertid i visse særlige tilfælde fastsættes en sanktion, der tager hensyn til de eventuelle fremskridt, som medlemsstaten foretager i gennemførelsen af sine forpligtelser.

(jf. præmis 83)
Artikel 107 TEUF og artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 4, stk. 2, i beslutning 2009/287 om Polens statsstøtte i forbindelse med langsigtede elkøbsaftaler og Polens påtænkte statsstøtte som kompensation for frivillig ophævelse af langsigtede elkøbsaftaler, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at de nationale myndigheder og retter, hvis Kommissionen har undersøgt en statsstøtteordning i lyset af dens meddelelse om analysemetoden for statsstøtte i forbindelse med strandede omkostninger og fastslået, at denne ordning er forenelig med det indre marked, inden den gennemføres, i forbindelse med gennemførelsen af den omhandlede støtte herefter selv foretager en undersøgelse af støttens overensstemmelse med principperne i denne metode.

Det er således alene Kommissionen, som er underlagt Unionens retsinstansers efterprøvelse, der er kompetent til at foretage en vurdering af, om statsstøtteforanstaltninger eller en statsstøtteordning er forenelige med det indre marked, og de nationale retter skal afholde sig fra at træffe afgørelser, der går imod en afgørelse fra Kommissionen, selv om den er foreløbig.

En adgang for en national ret i forbindelse med gennemførelsen af en statsstøtteordning til selv at tage stilling til, hvorvidt en sådan ordning er forenelig med det indre marked, ville således medføre, at retten i det væsentlige ville blive givet beføjelse til at sætte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens vurdering.

At give en national ret mulighed for at foretage en sådan vurdering, ville endvidere netop føre til, at den ville overskride grænserne for sin egen kompetence, der skal sikre, at EU-retten vedrørende den statsstøtte overholdes, og at den ville tilsidesætte den forpligtelse til loyalt samarbejde med EU-institutionerne på området for statsstøtte. Det kan ikke udelukkes, at den undersøgelse, som den pågældende nationale ret foretager, foranlediger denne ret til at træffe en beslutning, som er i strid med Kommissionens – i øvrigt endelige – afgørelse.

Hvis den nationale ret således er i tvivl om, hvorledes den skal fortolke en afgørelse fra Kommissionen, der har klassificeret en bestemt foranstaltning som statsstøtte, kan den anmode Kommissionen om nærmere oplysninger herom og kan eller skal alt efter omstændighederne forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål om fortolkning af artikel 107 TEUF, jf. traktatens artikel 267.

(jf. præmis 32-34, 36, 37, 40 og 41 samt domskonkl. 1)
Desuden ville en fortolkning af rammeaftalens § 4, stk. 1, hvorved betingelserne for opsigelse af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt udelukkes fra begrebet ansættelsesvilkår som omhandlet i denne bestemmelse, betyde, at anvendelsesområdet for den beskyttelse, der er tillagt de berørte arbejdstagere mod diskrimination, begrænses i strid med det formål, der er tillagt denne bestemmelse.

§ 4 i rammeaftalen ansættelse vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som findes i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der afslår at give nogen form for godtgørelse ved opsigelsen af en ansættelseskontrakt til en arbejdstager, der er ansat inden for rammerne af en interinidad-ansættelseskontrakt (vikaransættelse), selv om den tillader, at en sådan godtgørelse bl.a. tildeles sammenlignelige arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset. Den blotte omstændighed, at denne arbejdstager har udført sit arbejde i henhold til en interinidad-ansættelseskontrakt, kan ikke udgøre et objektivt forhold, som kan begrunde afslaget på at tildele nævnte arbejdstager denne godtgørelse.

Der foreligger nemlig en forskel i behandlingen af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse, for så vidt som arbejdstagere, der er ansat på en interinidad-ansættelseskontrakt, til forskel fra fastansatte arbejdstagere, ikke modtager nogen form for godtgørelse i tilfælde af opsigelse af deres kontrakt, uanset tjenestetidens varighed.

Desuden kan en henvisning alene til, at det arbejde, der udføres af personalet i den offentlige administration, er af midlertidig karakter, ikke i sig selv udgøre et objektivt forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1 og/eller stk. 4. At tillade, at et ansættelsesforholds midlertidige karakter alene er tilstrækkelig til at begrunde en forskellig behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse, ville gøre formålene med direktiv 1999/70 og med rammeaftalen indholdsløse og være med til at gøre opretholdelsen af en ugunstig situation for arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse stedsevarende.

(jf. præmis 36, 47 og 52 samt domskonkl. 2)
På statsstøtteområdet gælder, at med undtagelse af de tilfælde, hvor en afgørelse om tilbagesøgning er blevet annulleret i medfør af artikel 263 TEUF, er de eneste indsigelser, som kan gøres gældende af en medlemsstat over for et af Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre den afgørelse, der er rettet til den, og om, at den omtvistede afgørelse er ikke-eksisterende, under forudsætning af, at afgørelsen er behæftet med grove og åbenbare mangler.

Hvad i denne henseende angår argumentet om en ukorrekt kvalificering af finansieringen af tests til screening for overførbare spongiforme encephalopatier hos kvæg som statsstøtte svarer dette argument reelt til at anfægte selve forekomsten af en statsstøtte og dermed gyldigheden af afgørelsen om tilbagesøgning, uden at gå så langt som til at gøre gældende, at denne er ikke-eksisterende. Dette argument kan således kun fremføres inden for de processuelle rammer af et annullationssøgsmål, således som fastsat i artikel 263 TEUF.

(jf. præmis 38 og 39)
Unionen have en ekstern kompetence ud over de i artikel 3, stk. 2, TEUF nævnte tilfælde. Unionens kompetence til at indgå internationale aftaler følger nemlig ikke blot af, at den udtrykkeligt er tildelt i traktaten, men kan også udledes implicit af andre bestemmelser i traktaten og af retsakter, som i medfør af disse bestemmelser er udstedt af Unionens institutioner. Navnlig såfremt der med henblik på virkeliggørelsen af et bestemt mål ved EU-retten er tildelt disse institutioner kompetence internt, har Unionen kompetence til at påtage sig de nødvendige internationale forpligtelser til virkeliggørelse af dette mål, også selv om der ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse herom. Dette sidstnævnte tilfælde er i øvrigt omhandlet i artikel 216, stk. 1, TEUF.

Der skal desuden foretages en sondring mellem forekomsten af en ekstern kompetence for Unionen og spørgsmålet om, hvorvidt denne eventuelle kompetence er en enekompetence eller en delt kompetence. Denne sondring kommer til udtryk i EUF-traktaten. Det følger af selve ordlyden af artikel 216, stk. 1, TEUF, at hvor der ikke er sondret mellem, om Unionen har en eksklusiv eller delt kompetence, har Unionen en sådan kompetence i de fire nævnte tilfælde. Det tilfælde, hvor indgåelsen af en aftale kan berøre fælles regler eller ændre deres rækkevidde, og i hvilket tilfælde Unionen har en eksklusiv kompetence i henhold til artikel 3, stk. 2, TEUF, er kun ét af disse tilfælde. Ud fra en sammenligning af ordlyden af artikel 216, stk. 1, TEUF og af artikel 3, stk. 2, TEUF fremgår det desuden, at de tilfælde, hvor Unionen har en ekstern kompetence i henhold til den førstnævnte artikel, ikke er begrænset til de forskellige situationer, som er nævnt i den sidstnævnte artikel, hvori Unionen har en ekstern enekompetence.

(jf. præmis 45-47 og 49-51)
Rådet er, når det vedtager restriktive foranstaltninger, forpligtet til at iagttage de grundlæggende rettigheder, der udgør en integrerende del af Unionens retsorden, og som bl.a. omfatter overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

Det påhviler derfor Rådet at kontrollere, inden det støtter sig på en afgørelse fra en myndighed i et tredjeland, om denne afgørelse er blevet truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

I denne henseende følger den nødvendighed af at foretage den ovenfor nævnte kontrol bl.a. af formålet med det i artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931 om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme fastsatte krav om, at den oprindelige opførelse af en person eller enhed på en liste om indefrysning af midler skal være støttet på en afgørelse truffet af en kompetent myndighed. Formålet med dette krav er nemlig at beskytte de berørte personer eller enheder ved at sikre, at den oprindelige opførelse af dem på denne liste alene sker på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag. Dette formål kan imidlertid kun opfyldes, hvis de afgørelser fra tredjelande, hvorpå Rådet støtter de oprindelige opførelser af personer eller enheder på den nævnte liste, træffes under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

Henset til formålet med kravet om, at den oprindelige opførelse af en person eller en enhed på listen om indefrysning af midler skal være støttet på en afgørelse truffet af en kompetent myndighed, forholder det sig, når Rådet støtter denne opførelse på en afgørelse fra et tredjeland, desuden således, at garantien for, at denne afgørelse er blevet truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsprøvelse, er af afgørende betydning for systematikken i den nævnte opførelse og de efterfølgende afgørelser om indefrysning af midler. Rådet er derfor forpligtet til i begrundelsen vedrørende disse afgørelser at fremlægge de oplysninger, der gør det muligt at lægge til grund, at det har overholdt disse rettigheder.

I denne henseende har begrundelsespligten til formål at gøre det muligt for den berørte person at afgøre på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, om sagen bør prøves af de kompetente retter. Med henblik herpå er det tilstrækkeligt, at Rådet i begrundelsen til en afgørelse om indefrysning af midler kortfattet redegør for grundene til, at det er af den opfattelse, at den afgørelse fra et tredjeland, som det agter at støtte sig på, er blevet truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

En sådan begrundelse kan ikke udgøre et indgreb i det pågældende tredjelands indre anliggender.

(jf. præmis 24-26, 31, 33 og 34)
For at sikre en adskillelse mellem jernbaneinfrastrukturforvaltning og jernbanetransportvirksomhed, navnlig således at statsstøtte, der udbetales til den ene af disse to aktiviteter, ikke kan overføres fra den ene til den anden, foreskriver artikel 6, stk. 1, i direktiv 91/440 om udvikling af Fællesskabets jernbaner, at der skal føres separate driftsregnskaber og separate balancer, samt at der skal offentliggøres regnskaber for de omhandlede aktiviteter. Særligt hvad angår statsstøtte har EU-lovgiver ønsket at pålægge de virksomheder, der leverer jernbanetransporttjenester og forvalter jernbaneinfrastrukturer, ikke blot at opføre denne støtte i regnskaberne – hvilket kan muliggøre en regnskabsmæssig overvågning af støtten – men tillige at offentliggøre disse regnskaber for navnlig at sikre offentlighed omkring de oplysninger, der angår den nævnte støtte, hvilken offentlighed skal give grundlag for en objektiv efterprøvelse af, at der ikke sker krydssubsidieringer mellem jernbaneinfrastrukturforvaltningsaktiviteterne og jernbanetransportaktiviteterne. Artikel 6, stk. 1, i direktiv 91/440 forfølger således ikke blot et formål om præcis regnskabsmæssig behandling, som nærmere bestemt gør det muligt at identificere den af jernbanevirksomhederne modtagne statsstøtte, men tillige et formål om ekstern gennemsigtighed omkring anvendelsen af denne støtte.

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 91/440 kan derfor ikke fortolkes således, at den begrænser jernbanevirksomhedernes forpligtelse til blot at opføre statsstøtte, som de modtager, i deres regnskab, og dette selv om en sådan opførelse – i forhold til disse selskabers interne regnskabsføring – vil give mulighed for at foretage en overvågning af forbuddet mod overførsler af denne støtte.

(jf. præmis 61-65 og 68)
Det følger heraf, at en anmodning om præjudiciel afgørelse, der vedrører gyldigheden af en EU-retsakt, kun kan forkastes i det tilfælde, hvor en fysisk eller juridisk person, der havde kunnet anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en EU-retsakt, har undladt det inden for den fastsatte frist, selv om et sådant søgsmål åbenbart havde kunnet antages til realitetsbehandling, og har gjort gældende inden for rammerne af en national procedure, at denne retsakt er ulovlig, med henblik på at anspore den nationale ret til at forelægge Domstolen den omhandlede anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden af retsakten, således at den endelige karakter, som retsakten har over for den pågældende efter udløbet af søgsmålsfristen, bliver omgået (jf. i denne retning dom af 9.3.1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C-188/92, EU:C:1994:90, præmis 18, og af 15.2.2001, Nachi Europe, C-239/99, EU:C:2001:101, præmis 30).

Det er ikke åbenbart – som omhandlet i den retspraksis, der er støttet på dom af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90), og af 15. februar 2001, Nachi Europe (C-239/99, EU:C:2001:101) – at annullationssøgsmål anlagt ved Retten af personer, der befinder sig i en situation svarende til situationen for sagsøgerne i hovedsagen, til prøvelse af Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 610/2010 af 12. juli 2010 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af gennemførelsesforordning (EU) nr. 1285/2009 eller til prøvelse af de forud for denne gennemførelsesforordning vedtagne EU-retsakter vedrørende opførelsen af enheden »De Tamilske Tigre (LTTE)« på listen i artikel 2, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2580/2001 af 27. december 2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme, ville have kunnet antages til realitetsbehandling.

For det første var appellanterne i hovedsagen nemlig ikke selv opført på listen over indefrysning af midler.

For det andet er det ikke åbenbart, at de var »individuelt« berørt af disse retsakter i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 263, stk. 4, TEUF. Opførelsen af LTTE på listen over indefrysning af midler er nemlig almengyldig for så vidt angår andre personer end denne enhed, idet den bidrager til at pålægge et ubestemt antal personer at overholde de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for enheden (jf. i denne retning dom af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-402/05 P og C-415/05 P, EU:C:2008:461, præmis 241-244, af 29.6.2010, E og F, C-550/09, EU:C:2010:382, præmis 51, og af 23.4.2013, Gbagbo m.fl. mod Rådet, C-478/11 P – C-482/11 P, EU:C:2013:258, præmis 56).

For det tredje er appellanterne i hovedsagens situation blevet umiddelbart berørt, ikke af EU-retsakter vedrørende denne opførelse, men af pålæggelsen af sanktioner, der alene er støttet på nederlandsk ret, hvori der blandt andre forhold er blevet taget hensyn til denne opførelse.

(jf. præmis 70 og 72-75 samt domskonkl. 1)