ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Det skal imidlertid bemærkes, at artikel 42 EF for at sikre den effektive virkning af arbejdskraftens frie bevægelighed foreskriver oprettelsen af en ordning, der for vandrende arbejdstagere sikrer »sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse«. Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at alle bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 fortolkes i lyset af formålet med traktatens artikel 42, som er, navnlig ved sammenlægning af forsikrings-, bopæls- eller beskæftigelsesperioder, at bidrage til at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed ( 12 ). Hvor dette ikke har kunnet nås, har Domstolen uden tøven annulleret en bestemmelse i forordning nr. 1408/71, som udelukkede muligheden for at tage hensyn til de perioder, hvor sociale ydelser med henblik på forlængelse af referenceperioden efter en medlemsstats lovgivning blev udbetalt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning ( 13 ). Såfremt traktaten lod forskelle mellem medlemsstaternes sociale sikringsordninger og som en følge heraf i rettighederne for de personer, der arbejder i medlemsstaterne, bestå, ville dens mål ikke blive nået, hvis arbejdstagerne ved at udøve deres ret til fri bevægelighed skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. En sådan konsekvens ville nemlig kunne afholde arbejdstagere i Fællesskabet fra at udøve deres ret til fri bevægelighed og ville dermed være en hindring for denne frihed ( 14 ). Dette formål medfører således, at de vandrende arbejdstagere hverken må miste retten til sociale ydelser eller tåle en nedsættelse af størrelsen af disse, fordi de har udnyttet den ret til fri bevægelighed, som tilkommer dem i henhold til traktaten ( 15 ), og at reglen om sammenlægning af forsikrings-, bopæls- eller beskæftigelsesperioder har til formål at sikre, at udøvelsen af den traktatfæstede ret til fri bevægelighed ikke bevirker, at en arbejdstager mister de sociale fordele, som han eller hun ville have haft krav på, hvis han eller hun havde tilbragt hele sit erhvervsaktive liv i en enkelt medlemsstat ( 16 ).
64.

I den henseende er det efter min opfattelse for det første i overensstemmelse med ydelsens karakter, der går ud på at støtte handicappede personers mobilitet ved under visse betingelser at fritage dem for at betale afgift ved kørsel på betalingsveje, at retten hertil bl.a. afhænger af et bopælskriterium, der i reglen er udtryk for en vis tilknytning til den pågældende medlemsstats område og samfund.
De generelle betingelser for retshjælpsforsikring er standardbetingelser, som er udarbejdet af Österreichischer Versicherungsverband. Artikel 6.7.3 i disse betingelser lyder således i den udformning, der var gældende i 1995 (herefter »ARB 1995«):

»Såfremt flere forsikringstagere med henblik på at sikre deres retlige interesser er dækket af den samme forsikring i henhold til en eller flere kontrakter, og i tilfælde af, at deres interesser som følge af forsikringsbegivenheder af samme eller lignende art skal varetages over for den eller de samme modparter, er forsikreren berettiget til indledningsvis at begrænse sine ydelser til udenretligt at varetage forsikringstagernes interesser, og til at føre de nødvendige »prøvesager« gennem de af ham valgte retlige repræsentanter.

Såfremt, eller så snart disse foranstaltninger ikke er tilstrækkelige til at sikre forsikringstagerne mod fortabelse af deres rettigheder, og navnlig i tilfælde af en truende forældelse, afholder forsikreren bl.a. udgifterne til kollektive søgsmål eller andre former for retligt og udenretligt forsvar af kollektiv karakter, som varetages af en af forsikreren udpeget retlig repræsentant.«
83.

Som jeg allerede har anført med hensyn til besvarelsen af det første og det andet præjudicielle spørgsmål, skal arbejdstagerens krav mod garantiinstitutionen kvalitativt set ikke være identisk med kravet mod den insolvente arbejdsgiver ( 34 ). Det er i højere grad underlagt begrænsninger, der — med forbehold for de grænser, der er præcist fastlagt i direktiv 80/987 — falder ind under medlemsstaternes skønsbeføjelse. Fællesskabslovgiver har således ikke haft til formål, at arbejdstageren retligt set skulle indsættes i den samme position over for garantiinstitutionen som over for arbejdsgiveren. Disse overvejelser gælder også med hensyn til de tilsvarende forældelsesfrister for begge krav. Dette fører til den konklusion, at det også med hensyn til fristen for at gøre krav og disses forældelse gældende over for garantiinstitutionerne ikke er fristen for at gøre lønkrav gældende, der er afgørende. Det forhold, at fristen for at gøre almindelige lønkrav gældende udgør fem år, og dermed er væsentligt længere end fristen for at gøre krav gældende over for garantiinstitutionen, har derfor ingen betydning, da der ikke er ækvivalens mellem de to bestemmelser. Begge forældelsesfrister skal også — uden yderligere betragtninger om ækvivalensprincippet — behandles ens, for den femårige forældelsesfrist for krav, der faktisk ikke kan gennemtvinges, kan ikke ligestilles med den etårige frist for et garanteret krav på betaling fra garantiinstitutionen. Jeg kan derfor ikke se, at den nationale lov skulle være i strid med ækvivalensprincippet.
54.

Hertil svarer, at der ikke forlanges nogen nøjagtig afregning af omkostningerne, men derimod at der fokuseres på tilhørsforholdet til en gruppe, der kollektivt er ansvarlig for miljøforureningen. Dette er tydeligvis i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, i en situation hvor det ganske vist er fastslået, at alle, der indgår i gruppen, har bidraget til forureningen, men hvor hver enkelts individuelle bidrag og de dertil svarende omkostninger ikke entydigt kan fastsættes. På samme måde kan det ses som et udtryk for et solidarisk ansvar, at man i fællesskab indestår for en risiko, som bæres af alle, således som Domstolen eksempelvis har anerkendt for så vidt angår olieforurening på havet ( 26 ).
Formålet med direktiv 98/59, der er vedtaget på grundlag af EF-traktatens artikel 100 (nu artikel 94 EF) med henblik på kodificering af Rådets direktiv 75/129/EØF af 17. februar 1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser ( 3 ), er at øge beskyttelsen af arbejdstagerne ved at fremme konvergensen mellem de nationale bestemmelser »om reglerne for og fremgangsmåden ved kollektive afskedigelser samt de foranstaltninger, der kan afbøde følgerne af kollektive afskedigelser for arbejdstagerne« ( 4 ). Formålet med direktiv 98/59 er — som det tydeligt fremgår af direktivets betragtninger, herunder især den første, fjerde, sjette og syvende betragtning — at mindske forskellene mellem medlemsstaternes lovgivninger om det indre markeds funktion og at fremme en afbalanceret økonomisk og social udvikling i Fællesskabet på grundlag af principperne i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder og i traktatens artikel 117 (nu artikel 136 EF), hvorefter

»Fællesskabet og medlemsstaterne, der er opmærksomme på de grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettigheder, som bl.a. er fastlagt i den europæiske socialpagt undertegnet i Torino den 18. oktober 1961 og fællesskabspagten af 1989 om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, har som mål at fremme beskæftigelsen, en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene for herigennem at muliggøre en udjævning af disse vilkår på et stadigt stigende niveau, en passende social beskyttelse, dialogen på arbejdsmarkedet, en udvikling af de menneskelige ressourcer, der skal muliggøre et varigt højt beskæftigelsesniveau, og bekæmpelse af social udstødelse.

Med henblik herpå iværksætter Fællesskabet og medlemsstaterne foranstaltninger, der tager hensyn til forskellene i national praksis, særlig på overenskomstområdet, samt til nødvendigheden af at opretholde fællesskabsøkonomiens konkurrenceevne.

De er af den opfattelse, at en sådan udvikling vil blive en følge såvel af fællesmarkedets virksomhed, der vil fremme en harmonisering af de sociale ordninger, som af de i denne traktat foreskrevne fremgangsmåder og af den indbyrdes tilnærmelse af love og administrativt fastsatte bestemmelser.«
31.

Jeg skal under alle omstændigheder for det første bemærke, at den franske regering under retsmødet har indrømmet, at der i realiteten opstår problemer — der er utvivlsomt tilfælde, hvor definitionsaftalerne ikke udelukkende har til formål at fastlægge de tekniske specifikationer, men i stedet bruges til at udarbejde udbudsbetingelserne i udførelsesaftalen. Tre eksempler herpå blev fremlagt af Kommissionen for Domstolen. Den franske regering har efter min opfattelse ikke ført bevis for, at de anfægtede bestemmelser altid og under alle omstændigheder giver mulighed for at sikre tilstrækkelig gennemsigtighed og klarhed, således at »[udførelsesaftalens] genstand samt kriterierne for dens tildeling defineres klart« ( 17 ). Under alle omstændigheder opfylder en ren generel definition, såsom »byfornyelse af byområde X« — hvilket meget ofte tilsyneladende er den eneste mulige definition, som kan gives på tidspunktet for licitationen af definitionsaftalerne — på ingen måde Domstolens krav i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (»Le Mans«) ( 18 ).
70.

Den finske regering har hertil anført, at valget mellem en privat praksis og et offentligt kontor ikke kun afhænger af prisen, da faktorer, såsom de klientforbindelser, som modtageren af retshjælp har opretholdt med en advokat, hans omdømme eller specialisering på et givet område, arbejdsbyrden, som på et tidspunkt kan være et problem for de offentlige rådgivere, samt eventuelle interessekonflikter, også spiller ind. Den finske regering har endvidere angivet, at statistiske oplysninger fra perioden 2002-2006 viser, at kun et mindretal af de modtagere af retshjælp, som anvender en privat advokat, betaler en delvis modydelse (ca. 20% — de resterende 80% får tjenesteydelsen fuldstændig betalt af staten), at andelen af sager, der behandledes af henholdsvis offentlige og private kontorer under den omtalte halvgratis ordning, var forblevet stabil mellem 2004 og 2006, og at i denne periode var antallet af klienter, der betalte et delvist vederlag, og som anvendte en privat advokat, vokset mere (155%) end antallet af de privatpersoner, der på samme betingelser var repræsenteret ved offentligt ansatte (stigning på 30%).
11.

Kommissionen, som er helt klar over dette bagvedliggende problem, når frem til den temmeligt paradoksale konklusion, at mens den i denne sag omhandlede situation ikke falder ind under anvendelsesområdet for nogen af bestemmelserne om fri bevægelighed, falder den ind under anvendelsesområdet for fællesskabsretten på grund af den nationale foranstaltnings påvirkning af udvekslingen af varer og tjenesteydelser inden for Fællesskabet. Kommissionen påberåber sig til støtte for dette synspunkt flere af Domstolens domme. Disse domme omhandler dog alene situationer, hvor de pågældende rettigheder påvirker udvekslingen af varer og tjenesteydelser inden for Fællesskabet, uden at der er grund til at henføre situationerne til nogen enkelt af de forskellige bestemmelser om fri bevægelighed ( 3 ). Det er på grund af, at de i disse sager omhandlede foranstaltninger kunne tænkes at gøre indgreb i samtlige bestemmelser om fri bevægelighed, at disse foranstaltninger fandtes at henhøre under fællesskabsrettens anvendelsesområde. Det var ikke sådan, at de henhørte under fællesskabsrettens anvendelsesområde, selv om de ikke henhørte under anvendelsesområdet for nogen af bestemmelserne om fri bevægelighed. Den af Kommissionen foreslåede fortolkning er kun en kilde til yderligere forvirring og retlig usikkerhed. Det er det samme som at sige, at i tilfælde, hvor den restriktive virkning i forhold til en af reglerne om fri bevægelighed ikke er nok til at bringe den i anvendelse, er virkningen tilstrækkelig til en generel anvendelse af fællesskabsretten, dvs. at der både foretages en begrænsning af anvendelsesområdet for den frie bevægelighed og samtidig en udvidelse af rækkevidden af fællesskabsretten, uden at der angives klare kriterier for, hvordan dette skal gøres. For at følge med fællesskabsrettens udvikling, kræves der i stedet en fortolkning af bestemmelserne om fri bevægelighed, som dækker enhver national foranstaltning, som behandler grænseoverskridende situationer mindre gunstigt end rent nationale situationer, der påvirker den økonomiske aktivitet i en anden medlemsstat.
63.

Det er ubestridt, at fradragsordningen i sjette direktiv har til formål fuldt ud at aflaste den afgiftspligtige for den moms, der i tidligere led har belastet de goder og tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person har anvendt til sine afgiftspligtige transaktioner ( 14 ). Jeg har ligeledes vist, at når en afgiftspligtig person foretager såvel afgiftspligtige som afgiftsfritagne transaktioner, er fradrag i henhold til sjette direktivs artikel 17, stk. 5, kun tilladt for den del af momsen, der forholdsmæssigt svarer til beløbet for de afgiftspligtige transaktioner. Sjette direktivs artikel 19, stk. 1, bestemmer således, at pro rata-satsen for fradrag af den moms, der har belastet erhvervelsen af sådanne goder og tjenesteydelser, fremkommer ved, at der opstilles en brøk, som i tælleren har omsætningen i forbindelse med afgiftspligtige transaktioner og i nævneren har den samlede omsætning.
53.

Navnlig set på baggrund af forhistorien til grænsekodeksens artikel 11, det vil især sige udarbejdelsen af gennemførelseskonventionens artikel 6b, giver ordlyden imidlertid ikke grundlag for denne fortolkning. Kommissionen havde foreslået, at de kompetente myndigheder, hvis der er en formodning om, at den tilladte varighed for ophold er overskredet, skulle have mulighed for at anvende gennemførelseskonventionens artikel 23, stk. 3 ( 21 ). Medlemsstaterne ville så have været frit stillet til at anvende artikel 23, stk. 3. Spanien foreslog derimod, at medlemsstaterne udtrykkeligt skulle forpligtes til at anvende gennemførelseskonventionens artikel 23, stk. 3 ( 22 ). Dette forslag blev ganske vist gennemført, men den affattelse af gennemførelseskonventionens artikel 6b, stk. 3, der endte med at blive vedtaget, indeholder ikke længere nogen henvisning til gennemførelseskonventionens artikel 23, stk. 3.
59.

Det skal i denne henseende dog bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private og derfor ikke som sådan kan påberåbes over for sådanne. Det følger heraf, at selv en klar, præcis og ubetinget bestemmelse i et direktiv, som har til formål at tillægge private rettigheder eller at pålægge private forpligtelser, ikke som sådan kan finde anvendelse inden for rammerne af en sag, hvori alene private er parter ( 7 ). En forpligtelse for arbejdsgiveren til at betale den større fratrædelsesgodtgørelse kan således ikke udledes direkte af direktivet. National ret skal dog i videst muligt omfang fortolkes i overensstemmelse med fællesskabsretten ( 8 ). Det taler ikke imod en fortolkning af national ret i overensstemmelse med fællesskabsretten, at den muligvis kan være til skade for den enkelte borger ( 9 ). Det er således anerkendt, at pligten til at fortolke national ret i overensstemmelse med et direktiv også gælder i horisontale retsforhold, hvor der nødvendigvis også er en borger, der belastes indirekte ( 10 ).
69.

For det første bruger Chiemsee-dommen ordet »alle« i dets vigtigste betydning, nemlig et ubegrænset antal inden for en meget omfattende gruppe af enheder. Hvis Retten havde ønsket at begrænse denne kreds af enheder, ville den have identificeret dem nærmere ved at tilføje et substantiv til pronomenet, f.eks. »alle konkurrenterne«, hvilket ville have omdannet pronomenet til et adjektiv. Med pronomenet »alle« bekræftede Retten, at ubestemtheden var bevidst, at tegn, der er beskrivende for kategorier af varer eller tjenesteydelser, ikke skal have indehavere, og at de ikke kan være genstand for en tilegnelse.
126.

Endelig vurderer Brita, at de palæstinensiske toldmyndigheder under alle omstændigheder ikke var i stand til at udstede EUR.1-certifikater for varer, der stammede fra Vestbredden. Det er korrekt, at det, når henses til situationen i de besatte områder, kan forekomme vanskeligt for eksportørerne i disse områder at få udstedt disse certifikater af toldmyndighederne på Vestbredden og i Gaza-striben. Man kunne derfor, som det synes at være gjort gældende af den forelæggende ret, tillade, at de israelske toldmyndigheder kan udstede de pågældende certifikater, og at eksportørerne af varer med oprindelse i de pågældende områder kan undergives den præferencebehandling, der blev indført ved aftalen EF-PLO.
34.

For det første tilsigter ifølge Domstolens praksis forordning nr. 44/2001 ud fra hensynet til retssikkerheden at styrke den retslige beskyttelse af personer bosat i Det Europæiske Fællesskab ved at gøre det let for sagsøgeren i hovedsagen at finde den ret, for hvilken sagen kan indbringes, og ved at gøre det muligt for sagsøgte i hovedsagen på rimelig vis at forudse, for hvilken ret han kan sagsøges ( 8 ). Det følger heraf, at den fortolkning, der er anmodet om i denne sag, skal sikre en nødvendig afvejning mellem sælgerens og køberens interesser.
47.

Direktivets artikel 7 bestemmer som bekendt, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at arbejdstagerrepræsentanterne i forbindelse med varetagelsen af deres opgaver nyder en sådan beskyttelse og har sådanne garantier, at de kan udføre de opgaver, de har fået, på en hensigtsmæssig måde«. Den af fællesskabslovgiver valgte formulering overlader en bred skønsmargin til medlemsstaterne og til arbejdsmarkedets parter med hensyn til at fastsætte de forskrifter, som de finder nødvendige for at sikre, at arbejdstagerrepræsentanterne kan varetage deres opgaver. Artiklen pålægger ingen foranstaltninger. Fællesskabslovgiver kunne f.eks. nærmere have bestemt, at arbejdstagerrepræsentanterne skulle have stillet lokaler og materialer til rådighed i forbindelse med opgavevaretagelsen, eller at de skulle tilbydes efteruddannelse eller have ret til tjenestefrihed med løn. Hverken noget sådant eller et krav om en skærpet standard for beskyttelse af arbejdstagerrepræsentanter mod afskedigelse fremgår udtrykkeligt af artikel 7 i direktiv 2002/14.
36.

Den første er, at den retsundergivne ikke kan anlægge søgsmålet om lovens forfatningsstridighed, men kun kan opfordre og ikke på nogen måde tvinge den ret, for hvilken sagen er indbragt, til at forelægge spørgsmålet for Tribunal Constitucional. Derimod har Domstolen kendt for ret, at princippet om fællesskabsrettens forrang forpligter den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt, til på en af parternes anmodning at kende en lov, der er i strid med fællesskabsretten, for uanvendelig ( 32 ). Konstateringen af en lovs uforenelighed med en fællesskabsbestemmelse afhænger dog ofte af fortolkningen af denne, og den præjudicielle forelæggelse for Domstolen, som eventuelt finder sted med henblik på, at denne fortolkning præciseres, er også uafhængig af ethvert initiativ fra parterne og afhænger alene af den nationale rets bedømmelse af relevansen og nødvendigheden af forelæggelsen ( 33 ). Såfremt der rejses et spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten, er de nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, ganske vist ifølge artikel 234 EF pligtige til at indbringe sagen for Domstolen. Vi ved dog, at teorien om acte clair ( 34 ) i visse tilfælde og under visse forhold fritager den nationale højesteret fra denne forelæggelsesforpligtelse. Desuden er de spanske retters frihed til at afgøre, om de bør hjemvise et spørgsmål om lovens overensstemmelse med forfatningen, ikke så stor. Det fremgår således af artikel 163 i den spanske forfatning og artikel 35 i forfatningsloven om Tribunal Constitucional ( 35 ), som fortolket af Tribunal Constitucional selv ( 36 ), at de retsundergivne ved at anfægte en lovs overensstemmelse med forfatningen ved den nationale ret kan tvinge denne til en første undersøgelse af dette spørgsmål og, hvis denne også finder, at loven er forfatningsstridig, til at hjemvise det pågældende spørgsmål om lovens overensstemmelse med forfatningen til Tribunal Constitucional. Mulighederne for at anfægte lovens overensstemmelse med forfatningen ellers dens forenelighed med fællesskabsretten ved den forelæggende nationale ret er således ikke særlig forskellige ( 37 ). Det skal endvidere tilføjes, at den retsundergivne, såfremt denne ikke kan få den nationale ret til at hjemvise spørgsmålet om lovens overensstemmelse med forfatningen til Tribunal Constitucional, har muligheden for at indbringe spørgsmålet direkte for Tribunal Constitucional via et søgsmål om overensstemmelse med forfatningen (»recurso de amparo«), mens borgeren naturligvis ikke har en sådan mulighed for direkte at anfægte en lovs overensstemmelse med fællesskabsretten, hverken ved den nationale ret eller ved Domstolen.
49.

Den person, som anmoder om at få optaget et stof på listen over godkendte tekniske hjælpestoffer, har ikke kontakt til AFSSA, som er forfatteren af »Retningslinjer for udformning af sagsakter vedrørende anvendelse af tekniske hjælpestoffer i levnedsmidler«. Ifølge 2001-dekretets artikel 3 indsender ansøgeren sin ansøgning til generaldirektoratet for konkurrence, forbrugeranliggender og bekæmpelse af svig, som træffer endelig afgørelse om denne ansøgning. Fra ansøgerens synspunkt er AFSSA kun et rådgivende organ. Derfor har det af AFSSA affattede dokument ikke, og ville ikke kunne have, bindende virkning for ansøgere om optagelse af stoffer på listen over godkendte tekniske hjælpestoffer.
69.

Den forelæggende ret mener ikke, at dette mål længere kan påberåbes for at berettige aldersgrænsen på 68 år. Retten har angivet, at denne aldersgrænse oprindelig blev udformet af den tyske lovgiver som en supplerende foranstaltning til begrænsningerne af godkendelser til at arbejde som overenskomsttilknyttet tandlæge for at undgå, at disse begrænsninger udelukkende var til last for yngre tandlæger. Aldersgrænsen på 68 år blev således indført for at sikre en ligelig byrdefordeling mellem de allerede godkendte tandlæger og den yngre generation af tandlæger, der ønsker at opnå en godkendelse. Men eftersom den tyske lovgiver efterfølgende fandt, at den begrænsende ordning med godkendelse baseret på behov skulle ophæves, mistede aldersgrænsen på 68 år sin oprindelige funktion og kunne derfor ikke længere begrundes med formålet om at sikre de nye generationers muligheder for at udøve virksomhed som overenskomsttilknyttet tandlæge.
60.

Disse regler består, således som det fremgår af ovenstående, i en retlig adskillelse mellem de arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser og de pensionstegnende firmaer, således at det sikres, at pensionskassens aktiver bevares i tilfælde af insolvens (artikel 8), i betingelser for driften med henblik på at sikre de arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers seriøsitet (registrering i et nationalt register eller godkendelse, ledelse af personer med godt omdømme, behørigt fastlagte regler, tekniske hensættelser attesteret af ekspert, information af medlemmerne) (artikel 9), i en liste over oplysninger, der skal afgives over for de kompetente myndigheder (artikel 13), og i tilstrækkelig kapital til at dække deres forpligtelser (artikel 15-18).