ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bestemmelserne i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national ordning, der gør det muligt at inddrive en fordring, som er baseret på eventuelt urimelige kontraktvilkår, ved en udenretlig fuldbyrdelse af den pantsatte faste ejendom, der er stillet som sikkerhed af forbrugeren, for så vidt som denne ordning i praksis ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at beskytte de rettigheder, som direktivet tillægger forbrugere, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 68 og domskonkl.)
Det følger af artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1386/2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1164/94, som udtrykkeligt henviser til artikel H, stk. 2, i bilag II i forordning nr. 1164/94 om oprettelse af Samhørighedsfonden, som ændret ved forordning nr. 1264/1999 og forordning nr. 1265/1999, at Kommissionen i henhold til denne artikel H, stk. 2, råder over en frist på tre måneder til at træffe en beslutning om finansiel korrektion, idet denne frist begynder at løbe fra datoen for den formelle høring med medlemsstaten. Selv om den forordning, der fandt anvendelse på perioden fra 1994 til 1999 ikke fastsatte en frist i den henseende, har Kommissionen til gengæld fra 2000 været forpligtet til at overholde en frist for vedtagelsen af en beslutning om finansiel korrektion, hvor fremgangsmåden ved anvendelsen af denne frist er forskellig, alt efter hvilken forordning der finder anvendelse.

I øvrigt er det for så vidt angår beslutninger med betydelige budgetmæssige virkninger i såvel den berørte medlemsstats som Kommissionens interesse, at korrektionsprocedurens afslutning er forudsigelig, hvilket forudsætter en forudgående fastsættelse af en frist for vedtagelsen af den endelige beslutning. En overskridelse af den foreskrevne frist for vedtagelsen af en beslutning om finansiel korrektion er ikke forenelig med det almindelige princip om god forvaltningsskik.

(jf. præmis 62, 75, 82, 88 og 94-97)
Artikel 56 TEUF og 57 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, i henhold til hvilken det – når arbejdstagere fra en tredjestat stilles til rådighed af en virksomhed etableret i en anden medlemsstat for en virksomhed etableret i den første medlemsstat, som anvender disse med henblik på at gennemføre arbejde for en anden virksomheds regning, som ligeledes er etableret i denne samme medlemsstat – er en betingelse for en sådan tilrådighedsstillelse, at disse arbejdstagere er i besiddelse af en beskæftigelsestilladelse.

Selv om en medlemsstat skal have anerkendt retten til dels at have mulighed for at kontrollere, at en virksomhed, der er etableret i en anden medlemsstat og leverer en ydelse, der består i tilrådighedsstillelse af arbejdstagere fra tredjelande til en brugervirksomhed etableret i den første medlemsstat, ikke gør brug af den frie udveksling af tjenesteydelser med andre formål end levering af den pågældende tjenesteydelse, dels at have mulighed for at træffe de nødvendige kontrolforanstaltninger i denne henseende, må udøvelsen af denne mulighed imidlertid ikke give medlemsstaten ret til at pålægge uforholdsmæssige krav. En medlemsstats varige opretholdelse af et krav om beskæftigelsestilladelse for tredjestatsborgere, som er udlejet til en virksomhed etableret i denne medlemsstat af en virksomhed etableret i en anden medlemsstat, går imidlertid videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det formål, som forfølges med den pågældende lovgivning.

Forpligtelsen for en virksomhed, der leverer tjenesteydelser, til at give myndighederne i en værtsmedlemsstat oplysninger, der attesterer, at de pågældende arbejdstagere opfylder de gældende retsforskrifter, navnlig med hensyn til bopæl, arbejdstilladelse og social dækning i den medlemsstat, hvor denne virksomhed har ansat dem, giver på en mindre indgribende og lige så effektiv måde som kravet om beskæftigelsestilladelse de pågældende myndigheder sikkerhed for lovmæssigheden af disse arbejdstageres situation og den omstændighed, at disse udøver deres hovedaktivitet i den medlemsstat, hvor den virksomhed, der leverer tjenesteydelser, er etableret.

Forpligtelsen for en virksomhed, der leverer tjenesteydelser, til på forhånd at give de myndighederne i en værtsmedlemsstat meddelelse om tilstedeværelsen af en eller flere udstationerede arbejdstagere, den påtænkte periode for denne tilstedeværelse og den eller de tjenesteydelser, der begrunder udstationeringen, er en foranstaltning, der er lige så effektiv og mindre indgribende end kravet om beskæftigelsestilladelse. Herved er det muligt for myndighederne at kontrollere overholdelsen af den nationale sociallovgivning i udstationeringsperioden under hensyntagen til de forpligtelser, som denne virksomhed allerede er pålagt i medfør af socialretten i oprindelsesmedlemsstaten.

(jf. præmis 55-57, 59 og 60 samt domskonkl.)
Artikel 45, stk. 4, TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke tillader en medlemsstat at forbeholde sine statsborgere udøvelsen af hvervet som formand for en havnemyndighed, når de til dette hverv knyttede beføjelser, der indebærer udøvelse af offentligretlige beføjelser, for det første kun udgør en marginal del af den ansatte i stillingens arbejde, som typisk har en teknisk karakter eller en karakter af økonomisk forvaltning, der ikke kan ændres ved udøvelsen af nævnte beføjelser, og for det andet kun udøves lejlighedsvis eller under særlige omstændigheder.

På denne baggrund udgør en generel udelukkelse af adgangen for statsborgere fra andre EU-medlemsstater til hvervet som formand for en havnemyndighed en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af artikel 45, stk. 1-3, TEUF.

(jf. præmis 57 og 60-62 samt domskonkl.)
Sag C‑491/13

Mohamed Ali Ben Alaya

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse — område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — direktiv 2004/114/EF — artikel 6, 7 og 12 — betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier — afslag på indrejse og ophold til en person, som opfylder betingelserne i nævnte direktiv — de kompetente myndigheders skønsmargen«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. september 2014

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste – direktiv 2004/114 – betingelser – afslag på indrejse og ophold til en person, som opfylder betingelserne i direktivet – betingelser – retsstridighed – kompetente myndigheders skønsmargen

(Rådets direktiv 2004/114, art. 6, 7 og 12)

Artikel 12 i direktiv 2004/114 om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste skal fortolkes således, at den berørte medlemsstat er forpligtet til at lade en tredjelandsstatsborger, som ønsker at opholde sig på nævnte medlemsstats område i over tre måneder med henblik på studier, indrejse på dette område, når denne statsborger opfylder de udtømmende indrejsebetingelser i dette direktivs artikel 6 og 7, og denne medlemsstat ikke gør et af de hensyn, som udtrykkeligt er opregnet i nævnte direktiv, og som begrunder afslag på en opholdstilladelse, gældende over for vedkommende.

Den skønsmargen, som direktivet giver medlemsstaterne i forbindelse med behandlingen af indrejseansøgningerne, vedrører således kun de i direktivets artikel 6 og 7 opstillede betingelser og bedømmelsen af relevante omstændigheder med henblik på afgørelse af, om de betingelser, der er nævnt i disse artikler i direktivet, er opfyldt, herunder navnlig, om der foreligger hensyn, der vedrører en trussel mod den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed, og som er til hinder for tredjelandsstatsborgerens indrejse.

(jf. præmis 33 og 36 samt domskonkl.)
Idet en national lovgivning, der foreskriver en afståelsesprocedure for aktierne i et selskab, ikke er åben for alle interesserede leverandører, kan den ikke anses for at svare til en udvælgelsesprocedure for leverandører af ground handling-ydelser som omhandlet i artikel 11 i direktiv 96/67 om adgang til ground handling-markedet i Fællesskabets lufthavne. En procedure vedrørende afståelse af et selskabs aktier udelukker alle leverandører, som ikke på samme tid er investorer, der er interesserede i at erhverve aktier i et allerede eksisterende selskab, der, efter at det er blevet solgt, bevarer den tilladelse til at levere ground handling-ydelser, som det er blevet tildelt, således at det ikke er muligt for en leverandør af ground handling-ydelser at opnå tilladelsen uden samtidig at købe aktierne.

Derudover er en sådan procedure heller ikke omfattet af direktivets artikel 18. Det bemærkes i den henseende for det første, at hvis en virksomhed har opnået tilladelse til at levere ground handling-ydelser ved erhvervelsen af selskabskapitalen i det købte selskab, giver dette ikke mulighed for at konkludere, at denne virksomheds fremtidige adfærd vil forblive uændret efter erhvervelsen af tilladelsen, og navnlig at den vil bevare alle de arbejdspladser, der findes ved det købte selskab. Det fremgår for det andet af retspraksis, at en pligt, der pålægges virksomhederne, til at overtage den tidligere leverandør af tjenesteydelsers ansatte stiller de nye potentielle konkurrenter ringere i forhold til allerede etablerede virksomheder og bringer åbningen af markedet for ground handling-ydelser i fare, hvorved den effektive virkning af direktiv 96/67 skades.

(jf. præmis 47-51, 54 og 55)
1)

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF, idet den har vedtaget og opretholdt forskrifter, ifølge hvilke der ved anvendelsen af arve- og gaveafgift vedrørende en i Tyskland beliggende fast ejendom kun indrømmes et lavere fribeløb, når arveladeren på tidspunktet for sin død eller gavegiveren på gavetidspunktet og modtageren på tidspunktet for afgiftspligtens indtræden var bosat i en anden medlemsstat, mens der indrømmes et væsentligt højere fribeløb, når i det mindste den ene af de to parter var bosat i Tyskland på nævnte tidspunkt.
Artikel 2, 5 og 7 i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser skal fortolkes således, at begrebet »ankomsttidspunkt«, der anvendes til at fastslå omfanget af den forsinkelse, der berører flypassagererne, er det tidspunkt, hvor mindst én af flyets døre åbnes, forudsat at passagerne på dette tidspunkt har lov til at forlade flyet.

I princippet ændrer situationen for flypassagerer sig nemlig hverken væsentligt, når flyet berører landingsbanen i ankomstlufthavnen, når flyet har nået sin standplads, og parkeringsbremserne er aktiveret, eller når bremseklodserne er anbragt, idet passagerne fortsat er pålagt forskellige begrænsninger i det lukkede rum, hvori de befinder sig. Det er først på det tidspunkt, hvor passagerne har lov til at forlade flyet, og hvor der i denne forbindelse er givet ordre til at åbne flyets døre, at passagerne i princippet kan genoptage deres sædvanlige aktiviteter uden at være underlagt disse begrænsninger.

(jf. præmis 23, 25 og 27 samt domskonkl.)
Miljø – international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter – arter opført i bilag B til forordning nr. 338/97 – indførsel i Den Europæiske Union – importtilladelse – manglende overholdelse af betingelserne i forordning nr. 338/97 – tilladelses ugyldighed begrænset til de enheder, som denne overtrædelse faktisk angår – tilladelses gyldighed angår de enheder, som opfylder betingelserne – beslaglæggelse og eventuel konfiskation begrænset til de enheder, som ugyldighedsgrunden faktisk angår

[Rådets forordning nr. 338/97, art. 4, stk. 2 og 6, art. 11, stk. 2, litra a) og b), og bilag B]

Artikel 11, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 338/97 om beskyttelse af vilde dyr og planter ved kontrol af handelen skal fortolkes således, at en importtilladelse, der ikke overholder denne forordnings bestemmelser, kun skal anses for ugyldig for så vidt angår de dyreenheder, som denne importtilladelses ugyldighedsgrund faktisk angår, således at disse enheder er de eneste, der skal beslaglægges og eventuelt konfiskeres af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor de befinder sig.

Hvis denne forordning gør det muligt at udstede én enkelt tilladelse til import til Unionen af flere forskellige enheder af arter, som er opført i bilag B til samme forordning, er udstedelsen af en sådan tilladelse faktisk ikke resultatet af en samlet vurdering af alle de enheder, som er en del af den pågældende last, men en individuel og fuldstændig undersøgelse af hver af de pågældende enheders forhold. Den omstændighed, at importtilladelsen bliver ugyldig for så vidt angår de dyreenheder, som ikke opfylder betingelserne i nævnte forordnings artikel 4, stk. 2 og 6, vil følgelig ikke kunne rejse tvivl om tilladelsens gyldighed for så vidt angår de enheder, som faktisk opfylder de nævnte betingelser.

Denne fortolkning af artikel 11, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 338/97 undergraver ikke gennemførelsen af de mål, der forfølges med denne forordning, nemlig at sikre den størst mulige beskyttelse af arter af vilde dyr og planter ved kontrol med handelen hermed under overholdelse af formålene, principperne og bestemmelserne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter.

(jf. præmis 25, 29, 31, 34, 35 og 41 samt domskonkl.)
I denne forbindelse finder artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 anvendelse på såvel de i artikel 5 i forordningen nævnte uregelmæssigheder, som fører til en administrativ sanktion, som de uregelmæssigheder, der er genstand for en administrativ foranstaltning som omhandlet i artikel 4 i nævnte forordning, hvilke foranstaltninger har til formål at tilbagekalde den uberettiget opnåede fordel uden dog at udgøre sanktioner.

Hvad angår den forældelsesfrist, der er fastsat i artikel 3 i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, skal denne artikel fortolkes således, at den finder anvendelse på retsforfølgning, der indledes af nationale myndigheder mod modtagere af EU-støtte i forlængelse af uregelmæssigheder, der konstateres af den nationale myndighed, der har ansvaret for udbetaling af eksportrestitutioner inden for rammerne af EUGFL.

Anvendelsen af en længere national forældelsesfrist såsom den, der er omhandlet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser for retsforfølgning af uregelmæssigheder som omhandlet i denne forordning, må ikke være langt mere vidtgående, end hvad der er nødvendigt for at opfylde målsætningen om beskyttelsen af Unionens finansielle interesser.

Selv om den pågældende artikel 3, stk. 3, giver medlemsstaterne mulighed for at anvende forældelsesfrister, der er længere end de frister på 4 eller 3 år, der er fastsat i denne artikels stk. 1, første afsnit, og som følger af almindelige retsregler, som var gældende før datoen for den pågældende forordnings vedtagelse, går anvendelsen af en 20-årig forældelsesfrist ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå målet om beskyttelse af Unionens finansielle interesser.

(jf. præmis 59, 65 og domskonkl. 2)
Forenede sager C‑256/13 og C‑264/13

Provincie Antwerpen

mod

Belgacom NV van publiek recht

og

Mobistar NV

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af hof van beroep te Antwerpen)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester — direktiv 2002/20/EF — artikel 6 — vilkår, der kan være knyttet til den generelle tilladelse og brugsretten til radiofrekvenser og numre samt særlige forpligtelser — artikel 13 — afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter — national lovgivning, der pålægger virksomheder betaling af en afgift af driftssteder«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 4. september 2014

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikation – elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester – bevilling – direktiv 2002/20 – afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter – begreb – afgift af driftssteder med henvisning til mobiltelefonimaster, ‑pyloner og ‑antenner – ikke omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 6 og 13)

Artikel 6 og 13 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at operatører, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, pålægges en generel afgift af driftssteder med henvisning til de mobiltelefonimaster, ‑pyloner og ‑antenner, der er opsat på offentligt eller privat område, og som er nødvendige for udøvelsen af deres virksomhed.

Eftersom den afgiftsudløsende begivenhed ikke er knyttet til tildeling af brugsret til radiofrekvenser eller tilladelser til installation af faciliteter som omhandlet i artikel 13 i direktiv 2002/20, udgør en sådan afgift nemlig ikke en afgift i den i denne artikel omhandlede forstand og henhører følgelig ikke under direktivets anvendelsesområde. I denne forbindelse henviser begreberne »faciliteter« og »installere«, der er anvendt i den pågældende artikel 13, til henholdsvis den fysiske infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, og til deres fysiske installation på den pågældende offentlige eller private ejendom.

(jf. præmis 33, 37 og 38 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 3, i Rådets direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at »løn- og arbejdsvilkår, som [gælder] ifølge en kollektiv overenskomst« som omhandlet i denne bestemmelse, er løn- og arbejdsvilkår, som er fastsat ved en kollektiv overenskomst, og som i medfør af en medlemsstats lovgivning på trods af, at den nævnte overenskomst er blevet opsagt, fortsætter med at have virkning for de arbejdsforhold, som var omfattet af nævnte overenskomst umiddelbart før dens ophør, så længe disse arbejdsforhold ikke er omfattet af en ny kollektiv overenskomst, eller indtil der indgås en ny individuel aftale med de pågældende arbejdstagere.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Nævnte direktiv skal dog fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning og praksis, hvorefter en varmtvandsmåler, der opfylder samtlige krav i dette direktiv og er tilsluttet en fjernopkoblet (telemetrisk) dataoverførselsenhed, betragtes som et målesystem.

Enhver national foranstaltning vedrørende et område, hvor der er foretaget en udtømmende harmonisering på unionsplan, skal bedømmes på grundlag af de pågældende harmoniserede bestemmelser og ikke på grundlag af den primære unionsret. Dette er tilfældet vedrørende direktiv 2004/22, hvoraf det af tredje betragtning hertil fremgår, at det har til formål i alle medlemsstaterne at opstille de samme krav til ydeevne, som de anordninger og systemer, der er nævnt i dette direktivs artikel 1, skal opfylde med henblik på deres markedsføring og/eller ibrugtagning.

Artikel 34 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning og praksis, hvorefter en varmtvandsmåler, der opfylder samtlige krav i direktiv 2004/22 om måleinstrumenter og er tilsluttet en fjernopkoblet (telemetrisk) dataoverførselsenhed, betragtes som et målesystem, hvilket indebærer, at varmtvandsmåleren ikke må anvendes til sit formål, før der er udført en metrologisk verifikation af det samlede målesystem bestående af denne måler og den fjernopkoblede dataoverførselsenhed.

En sådan national lovgivning eller praksis kræver, at der skal udføres en metrologisk verifikation af udstyret til fjernopkoblet (telemetrisk) dataoverførsel, der er lovligt fremstillet i andre medlemsstater, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/22. De begrænser således adgangen til importmedlemsstatens område og må derfor anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion i artikel 34 TEUF’s forstand.

For så vidt som en metrologisk verifikation gør det muligt at undgå fordrejninger og forfalskninger af dataoverførslen, er en sådan foranstaltning egnet til at sikre forbrugerbeskyttelsen. Nævnte nationale lovgivning og praksis går dog ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde dette formål.

(jf. præmis 47, 48, 51, 52 og 56 samt domskonkl.)
Artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at begrebet parodi, som fremgår af denne bestemmelse, udgør et selvstændigt EU-retligt begreb.

Artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at en parodi som væsentligste kendetegn dels skal vække forestilling om et eksisterende værk, samtidig med at den skal udvise synlige forskelle i forhold til dette, dels skal være et udtryk for humor eller en latterliggørelse. Begrebet parodi i denne bestemmelses forstand er ikke underlagt betingelser om, at en parodi skal have sin egen originale karakter ud over at præsentere synlige forskelle i forhold til det parodierede originalværk, med rimelighed skal kunne tilskrives en anden person end ophavsmanden til selve originalværket, skal ramme selve originalværket eller skal angive kilden til det parodierede værk.

Anvendelsen i en konkret situation af undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29 skal respektere en rimelig balance mellem på den ene side interesserne og rettighederne for de personer, der er omhandlet i dette direktivs artikel 2 og 3, og på den anden side ytringsfriheden for brugeren af et beskyttet værk, der påberåber sig undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k).

Det tilkommer den forelæggende ret under hensyntagen til alle omstændighederne i tvisten i hovedsagen at vurdere, om anvendelsen af undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29, såfremt den i hovedsagen omhandlede tegning har de væsentligste kendetegn for en parodi, respekterer denne rimelige balance.

(jf. præmis 33, 34 og 35 samt domskonkl. 2)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse skal fortolkes således, at enhver anvendelse af et køretøj, der er i overensstemmelse med dette køretøjs almindelige brug, er omfattet af begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i denne bestemmelse. En traktormanøvre på en gårdsplads, som foretages for at placere den anhænger, som traktoren er udstyret med, i en lade, kan således være omfattet af dette begreb, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 40, 41 og 52)