Sag T-299/08

Elf Aquitaine SA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for natriumchlorat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 – tilregnelse af den ulovlige adfærd – ret til forsvar – begrundelsespligt – princippet om individuelle straffe og sanktioner – princippet om, at straffe skal have lovhjemmel – uskyldsformodning – princippet om god forvaltningsskik – retssikkerhedsprincippet – magtfordrejning – bøder – skærpende omstændighed – afskrækkende virkning – formildende omstændighed – samarbejde under den administrative procedure – betydelig merværdi«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

2. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold – overholdelse af retten til forsvar – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23 og 27, stk. 1)

3. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

5. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne – beslutning vedrørende en flerhed af adressater – krav om en tilstrækkelig begrundelse navnlig i forhold til den enhed, der bør pålægges ansvaret for en overtrædelse

(Art. 81, stk. 1, EF og art. 253 EF)

7. Institutionernes retsakter – gyldighedsformodning – beslutning fra Kommissionen, som pålægger et moderselskab ansvaret for en tilsidesættelse af konkurrenceretten begået af dets datterselskab

(Art. 249 EF)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 25 og 30)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nødvendigt, at en adfærd har lettet Kommissionens konstatering af overtrædelsen

[Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18 og 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 20, 21 og 23, litra b)]

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens skøn – domstolskontrol – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret

(Art. 229 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 31)

1. Et moderselskab kan tilregnes en adfærd udvist af et datterselskab, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, særligt henset til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to juridiske enheder. Det forholder sig sådan, fordi moderselskabet og datterselskabet i en sådan situation er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed, hvilket giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen.

I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, kan det pågældende moderselskab dels udøve afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd.

Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele selskabskapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet for at formode, at moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet.

Kommissionen har således ikke pligt til at underbygge nævnte formodning om udøvelse af en afgørende indflydelse med supplerende indicier. Selv om Kommissionens tidligere beslutningspraksis bestod i at underbygge denne formodning med supplerende indicier, er en sådan konstatering uden relevans for konklusionen om, at Kommissionen med rette kan basere sig alene på det forhold, at moderselskabet ejede næsten hele kapitalen i sit datterselskab, for at formode, at moderselskabet udøvede en afgørende indflydelse på sidstnævnte.

(jf. præmis 49-52 og 59)

2. Overholdelsen af retten til forsvar kræver, at en virksomhed, som foreholdes at have tilsidesat konkurrencereglerne, under den administrative procedure indledt for Kommissionen er blevet givet lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af traktaten.

Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 foreskriver, at der skal tilstilles parterne en klagepunktsmeddelelse, der klart skal angive alle de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren, således at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og gøre brug af deres ret til forsvar, inden Kommissionen vedtager en endelig beslutning.

En sådan klagepunktsmeddelelse udgør en processuel garanti, der anvender det grundlæggende fællesskabsretlige princip, der kræver, at retten til forsvar overholdes i enhver procedure. Det følger navnlig af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den.

Klagepunktsmeddelelsen skal navnlig utvetydigt fastslå den juridiske person, der kan pålægges en bøde, den skal sendes til denne, og den skal angive, i hvilken egenskab denne person foreholdes de påståede faktiske omstændigheder. Det er nemlig gennem klagepunktsmeddelelsen, at den berørte virksomhed bliver underrettet om alle de væsentlige omstændigheder, som Kommissionen lægger til grund på dette trin af proceduren. Følgelig er det først efter fremsendelsen af den nævnte meddelelse, at den berørte virksomhed fuldt ud kan gøre retten til forsvar gældende.

Når Kommissionen således i en klagepunktsmeddelelse oplyser et moderselskab om, at den på grundlag af formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse vil tilregne moderselskabet datterselskabets ulovlige adfærd, indebærer den omstændighed, at Kommissionen ikke har indledt nogen undersøgelsesforanstaltning med hensyn til moderselskabet inden forkyndelsen af klagepunktsmeddelelsen, ikke, at denne virksomheds ret til forsvar er blevet tilsidesat. Nævnte selskab har således mulighed for på hensigtsmæssig måde at fremføre sine synspunkter under den administrative procedure vedrørende rigtigheden og relevansen af de af Kommissionen påberåbte faktiske omstændigheder i sin klagepunktsmeddelelse, såvel i sine bemærkninger som svar på nævnte meddelelse som under den mundtlige høring for høringskonsulenten.

(jf. præmis 134-140)

3. I medfør af princippet om individuelle straffe og sanktioner bør en fysisk eller juridisk person kun forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres for. Nævnte princip gælder i enhver administrativ procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til konkurrencereglerne.

Dette princip skal imidlertid forenes med virksomhedsbegrebet som omhandlet i artikel 81 EF. Når en økonomisk enhed således overtræder konkurrencereglerne, tilkommer det den i henhold til princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for denne overtrædelse.

Det er således ikke et spørgsmål om initiativ vedrørende overtrædelsen mellem moderselskabet og datterselskabet, eller – så meget desto mindre – førstnævntes inddragelse i den nævnte overtrædelse, men den omstændighed, at virksomhederne udgør én virksomhed i henhold til artikel 81 EF, som giver Kommissionen beføjelse til at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet for en gruppe virksomheder.

Kommissionen tilsidesætter derfor ikke princippet om individuelle straffe og sanktioner, når den straffer et moderselskab for en overtrædelse, som det anses for at have begået selv på grund af sine økonomiske og juridiske forbindelser med sit datterselskab, som satte moderselskabet i stand til at afgøre sidstnævntes adfærd på markedet.

(jf. præmis 178-181)

4. Princippet om, at straffe skal have lovhjemmel, kræver, at loven klart skal definere overtrædelserne og den straf, de medfører. Denne betingelse er opfyldt, når borgerne ud fra den relevante bestemmelses ordlyd og, om fornødent, ved hjælp af retternes fortolkning heraf kan vide, hvilke handlinger og undladelser der medfører strafansvar.

I medfør af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan Kommissionen ved beslutning pålægge virksomheder bøder, hvis de overtræder artikel 81 EF. I det omfang det er blevet antaget, at et moderselskab og dets datterselskab udgør én virksomhed som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse, er det uden at tilsidesætte princippet om, at straffe skal have lovhjemmel, at Kommissionen kan pålægge de juridiske personer, som er en del af nævnte virksomhed, en bøde.

(jf. præmis 187-189)

5. Ifølge ligebehandlingsprincippet må ensartede situationer ikke behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet.

I forbindelse med en beslutning fra Kommissionen, hvorved et moderselskab pålægges en bøde for en overtrædelse af konkurrencereglerne begået af dets datterselskab under anvendelse af formodningen om, at et moderselskab, som ejer størstedelen af kapitalen i sit datterselskab, udøver en afgørende indflydelse, råder Kommissionen over et skøn for at beslutte, om moderselskabet skal pålægges ansvaret for overtrædelsen.

Det følger heraf, at eftersom Kommissionen har mulighed for, men ikke pligt til at pålægge et moderselskab ansvaret for overtrædelsen, når betingelserne for en sådan tilregnelse er opfyldt, indebærer den omstændighed alene, at Kommissionen ikke har foretaget en sådan tilregnelse i et andet tilfælde, ikke, at den har pligt til at foretage den samme vurdering i den anfægtede beslutning. En sådan tilregnelse er imidlertid underlagt en kontrol fra Unionens retsinstanser, som det tilkommer at efterprøve, om betingelserne for en sådan tilregnelse er opfyldt.

(jf. præmis 196-198)

6. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige omstændigheder, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når en beslutning i henhold til artikel 81 EF er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne, navnlig i forhold til de af dem, som i henhold til beslutningen skal bære byrden for overtrædelsen. For at være tilstrækkeligt begrundet i forhold til de moderselskaber, som har begået overtrædelsen, skal Kommissionens beslutning således indeholde en detaljeret redegørelse for, hvorfor disse selskaber kan gøres ansvarlige for overtrædelsen.

(jf. præmis 216 og 217)

7. Der gælder en formodning om gyldighed for Kommissionens beslutninger, så længe de ikke er blevet annulleret eller trukket tilbage. Kommissionen har endvidere ikke pligt til at udsætte en procedure indledt over for et selskab for overtrædelser af konkurrencereglerne, indtil Unionens retsinstanser har truffet afgørelse i et søgsmål, som samme selskab har anlagt til anfægtelse af en anden beslutning, hvorved selskabet pålægges en sanktion for andre overtrædelser af konkurrencereglerne. Der er således ingen lovbestemmelse, som pålægger Kommissionen at udsætte vedtagelsen af beslutninger i sager, som vedrører forskellige faktiske omstændigheder.

(jf. præmis 241)

8. Inden for rammerne af Kommissionens beføjelse til at pålægge virksomheder, der tilsidesætter artikel 81 EF, bøder, er det som udgangspunkt den fysiske eller juridiske person, der ledte den pågældende virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, der er ansvarlig for overtrædelsen, selv om det på tidspunktet for vedtagelsen af den beslutning, hvorved overtrædelsen blev fastslået, var en anden person, der havde ansvaret for virksomhedens drift. Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen skal de beslutninger, som Kommissionen træffer i medfør af artikel 81 EF, imidlertid have en enhed, der har status som juridisk person, som adressat. Når Kommissionen således vedtager en beslutning i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, skal den identificere den eller de personer, fysiske eller juridiske, som kan drages til ansvar for den pågældende virksomheds adfærd, som kan pålægges en sanktion herfor, og som skal være adressat for beslutningen.

De retningslinjer, som Kommissionen vedtager for at beregne bødebeløbet, garanterer retssikkerheden for virksomheden, da de fastlægger den metode, som Kommissionen har forpligtet sig til at anvende ved fastsættelse af bøder. Myndigheden kan ikke fravige disse i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med princippet om ligebehandling.

Hvad angår to virksomheder, nemlig et moderselskab og dets datterselskab, som på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, udgjorde én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, men som ikke længere findes i denne form på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved de pålægges en bøde, har Kommissionen ret til, dels i overensstemmelse med artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, at pålægge disse to virksomheder en bøde in solidum, idet disse virksomheder skal stå til ansvar for den begåede overtrædelse, dels i medfør af punkt 30 i retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 at pålægge moderselskabet alene en forhøjelse af bødens grundbeløb, idet moderselskabets særlig store omsætning i forhold til de andre enheder, som er blevet pålagt sanktioner på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, gør det muligt for virksomheden lettere at fremskaffe de nødvendige midler til betaling af en bøde.

Den omstændighed, at den bøde, der alene pålægges moderselskabet som afskrækkende virkning, er beregnet ud fra grundbeløbet for den bøde, som de to selskaber er blevet pålagt in solidum, og som allerede omfatter en specifik forhøjelse som afskrækkende virkning, er herved ikke urimelig.

Den bøde, som de to selskaber er blevet pålagt in solidum, svarer til grundbeløbet for bøden, som omfatter en yderligere forhøjelse beregnet ud fra en bestemt sats for værdien af datterselskabets afsætning i overensstemmelse med de nævnte retningslinjers punkt 25 »med henblik på at afholde de omhandlede virksomheder fra at deltage i horisontale prisaftaler, opdeling af markedet og begrænsning af produktionen«.

Derimod tilsigter den bøde, som alene moderselskabet er blevet pålagt, og som omfatter en betydelig forhøjelse af grundbeløbet for bøden, i overensstemmelse med de nævnte retningslinjers punkt 30 at »sikre sig, at bøderne har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning« for de virksomheder, hvis omsætning, ud over afsætningen af de varer og tjenesteydelser, som overtrædelsen vedrører, er særlig stor.

Det yderligere beløb, som er blevet anvendt i medfør af de nævnte retningslinjers punkt 25, og den specifikke forhøjelse, som moderselskabet er blevet pålagt i medfør af de samme retningslinjers punkt 30, varetager således to afskrækkende formål, som Kommissionen med rette kan tage hensyn til ved udmålingen af bøden.

(jf. præmis 250-253, 255, 256, 288 og 289)

9. Kommissionen har et vidt skøn for metoden til bødeberegning, og den kan herved tage hensyn til mange forhold, herunder de pågældende virksomheders samarbejde ved undersøgelserne gennemført af dens tjenestegrene. Kommissionen skal som led heri foretage vanskelige faktiske skøn, bl.a. vedrørende de nævnte virksomheders respektive samarbejde. Kun et åbenbart urigtigt skøn fra Kommissionen i forbindelse med bedømmelsen af kartelmedlemmers samarbejde kan anfægtes, eftersom Kommissionen har et vidt skøn ved vurderingen af kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde, navnlig i forhold til andre virksomheders bidrag.

Selv om det påhviler Kommissionen at angive grundene til, at den vurderer, at det af virksomheder inden for rammerne af meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager fremlagte materiale udgør et bidrag, der berettiger en bødenedsættelse, eller modsat ikke udgør et sådant bidrag, påhviler det derimod de virksomheder, der ønsker at anfægte Kommissionens beslutning i den henseende, at godtgøre, at Kommissionen i mangel af sådanne af virksomhederne frivilligt fremlagte oplysninger i det væsentlige ikke ville have været i stand til at godtgøre overtrædelsen og således vedtage en beslutning om pålæggelse af bøder.

Begrundelsen for en bødenedsættelse i tilfælde af samarbejde fra virksomheders side, som har deltaget i overtrædelser af konkurrenceretten, beror på den betragtning, at et sådant samarbejde gør det lettere for Kommissionen at konstatere en overtrædelse og i givet fald bringe den til ophør. På grund af formålet med nedsættelsen kan Kommissionen ikke se bort fra anvendeligheden af de fremlagte oplysninger, som nødvendigvis afhænger af det bevismateriale, den allerede er i besiddelse af.

Når en virksomhed som led i samarbejdet blot bekræfter, men mindre præcist og udførligt, visse oplysninger, som en anden virksomhed allerede har fremlagt som led i samarbejdet, kan førstnævnte virksomheds samarbejde – skønt det kan have en vis nytte for Kommissionen – ikke anses for at have et omfang, der kan sammenlignes med omfanget af det samarbejde, der blev udvist af den virksomhed, der først fremlagde de pågældende oplysninger. En forklaring, der kun i en vis udstrækning bekræfter en forklaring, som Kommissionen i forvejen var i besiddelse af, letter således ikke dens arbejde væsentligt. Dermed er forklaringen ikke tilstrækkelig til, at den kan begrunde en nedsættelse af bøden som følge af samarbejde. Desuden giver en virksomheds samarbejde under undersøgelsen ikke ret til nogen bødenedsættelse, når dette samarbejde ikke er gået ud over, hvad der fulgte af de forpligtelser, som påhvilede den i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003.

(jf. præmis 340-344)

10. Hvad angår Unionens retsinstansers kontrol med Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet bemærkes, at ud over en simpel legalitetskontrol, som kun tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, giver den fulde prøvelsesret, som Retten i medfør af artikel 229 EF har fået tildelt ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003, Retten beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre bødens størrelse.

(jf. præmis 379)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

17. maj 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – markedet for natriumchlorat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 – tilregnelse af den ulovlige adfærd – ret til forsvar – begrundelsespligt – princippet om individuelle straffe og sanktioner – princippet om, at straffe skal have lovhjemmel – uskyldsformodning – princippet om god forvaltningsskik – retssikkerhedsprincippet – magtfordrejning – bøder – skærpende omstændighed – afskrækkende virkning – formildende omstændighed – samarbejde under den administrative procedure – betydelig merværdi«

I sag T-299/08,

Elf Aquitaine SA, Courbevoie (Frankrig), ved advokaterne É. Morgan de Rivery og S. Thibault-Liger,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen ved X. Lewis, É. Gippini Fournier og R. Sauer, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående principalt en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2008) 2626 endelig af 11. juni 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) (sag COMP/F/38.695 – Natriumchlorat), for så vidt den angår sagsøgeren, og subsidiært en påstand om annullation eller nedsættelse af de bøder, som sagsøgeren er blevet pålagt i nævnte beslutning,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová, og dommerne K. Jürimäe (refererende dommer) og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig C. Kristensen,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 2. juni 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Ved beslutning K(2008) 2626 endelig af 11. juni 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.695 – Natriumchlorat) (herefter »den anfægtede beslutning«) pålagde Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber blandt andre virksomheder sagsøgeren Elf Aquitaine SA, som indtil 2006 var moderselskab til Arkema France (tidligere Atochem SA, derefter Elf Atochem SA, derefter Atofina SA og Arkema SA), sanktioner på grund af deres deltagelse i en række aftaler og former for samordnet praksis vedrørende markedet for natriumchlorat i EØS i perioden fra den 11. maj 1995 til den 9. februar 2000 hvad angår sagsøgeren og Arkema France (12.-15. betragtning til og artikel 1 i den anfægtede beslutning).

2 Natriumchlorat er et kraftigt oxideringsmiddel, som fremstilles ved elektrolyse af en vandig natriumkloridopløsning i en celle uden membran. Natriumchlorat kan fremstilles i krystalliseret form eller i en opløsning. Det anvendes overvejende i forbindelse med fremstilling af chlordioxid, som derefter anvendes i papirmasse- og papirindustrien til blegning af kemisk masse. Andre anvendelsesområder er rensning af drikkevand, blegning af tekstiler, ukrudtsbekæmpelsesmidler og uranraffinering, men i langt mindre grad (anden betragtning til den anfægtede beslutning).

3 De vigtigste konkurrenter på markedet for natriumchlorat i EØS var i 1999 følgende virksomheder: EKA Chemicals AB (herefter »EKA«), hvis kapital for 100%’s vedkommende ejedes af koncernen Akzo Nobel, og som kontrollerede 49% af nævnte marked, Finnish Chemicals Oy, hvis kapital indirekte og for 100%’s vedkommende ejedes af Erikem Luxembourg SA (herefter »ELSA«), og som kontrollerede 30% af nævnte marked. Dernæst Arkema France, hvori sagsøgeren fra 1992 til 2000 ejede 97,55% af kapitalen, og som kontrollerede 9% af dette marked. Endelig Aragonesas Industrias y Energia SAU (herefter »Aragonesas«), hvori Uralita SA direkte eller indirekte ejede hele kapitalen fra 1992 til 2000, og som i lighed med Solvay SA/NV kontrollerede 5% af dette marked, mens andre producenter tilsammen kontrollerede 2% af nævnte marked (13., 14., 25.-30., 42. og 46. betragtning til den anfægtede beslutning).

4 EKA anmodede den 28. marts 2003 Kommissionen om bødefritagelse i henhold til Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen fra 2002«) vedrørende tilstedeværelsen af et kartel på natriumchloratmarkedet (herefter »kartellet«). EKA underbyggede nævnte anmodning med dokumentbeviser og en mundtlig erklæring (54. og 55. betragtning til den anfægtede beslutning).

5 Den 30. september 2003 vedtog Kommissionen en beslutning om indrømmelse af en betinget bødefritagelse til EKA i overensstemmelse med punkt 15 i samarbejdsmeddelelsen fra 2002 (55. betragtning til den anfægtede beslutning).

6 Den 10. september 2004 tilsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger til Finnish Chemicals, Arkema France og Aragonesas i henhold til artikel 18, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i […] artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) (56. betragtning til den anfægtede beslutning).

7 Den 18. oktober 2004 indgav Arkema France i sin besvarelse af anmodningen om oplysninger fra Kommissionen nævnt i præmis 6 ovenfor en anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen fra 2002 (57. betragtning til den anfægtede beslutning).

8 Den 29. oktober 2004 indgav Finnish Chemicals til Kommissionen en anmodning om bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen fra 2002 og gav mundtligt Kommissionen oplysninger vedrørende kartellet. Ved skrivelse af 2. november 2004 bekræftede Finnish Chemicals nævnte anmodning om bødenedsættelse og fremlagde samtidigt dokumentbeviser vedrørende virksomhedens deltagelse i den omhandlede overtrædelse (58. betragtning til den anfægtede beslutning).

9 Fra den 4. november 2004 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger i overensstemmelse med artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 bl.a. til Arkema France, til Aragonesas, til EKA og til Finnish Chemicals. Den afholdt også et møde med de to sidstnævnte. Hvad angår sagsøgeren tilsendte Kommissionen virksomheden en anmodning om oplysninger for første gang den 11. april 2008 (59.-65. betragtning til den anfægtede beslutning).

10 Ved skrivelse af 11. juli 2007 oplyste Kommissionen Arkema France om, at den ville afvise virksomhedens anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen fra 2002 (563. betragtning til den anfægtede beslutning).

11 I et brev af samme dato oplyste Kommissionen ligeledes Finnish Chemicals om, at Kommissionen havde til hensigt i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen fra 2002 at indrømme virksomheden en bødenedsættelse på 30%-50% (583. betragtning til den anfægtede beslutning).

12 Den 27. juli 2007 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, hvis adressater foruden sagsøgeren var EKA, Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals, ELSA, Arkema France, Aragonesas og Uralita. De besvarede den inden for den fastsatte frist (66. og 67. betragtning til den anfægtede beslutning).

13 Den 20. november 2007 udøvede Arkema France og sagsøgeren deres ret til en mundtlig høring ved en høring for høringskonsulenten (68. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Den 11. juni vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, som blev meddelt sagsøgeren den 16. juni 2008.

15 Kommissionen har i den anfægtede beslutning i det væsentlige anført, at Arkema France, EKA, Finnish Chemicals og Aragonesas har fulgt en strategi for stabilisering af markedet for natriumchlorat med det endelige mål at fordele salgsmængderne for dette produkt imellem sig samt at koordinere prispolitikken over for kunderne og derved maksimere fortjenesten. Kartellets funktionsmåde var baseret på jævnlige kontakter mellem konkurrenterne i form af bilaterale eller multilaterale møder og telefonsamtaler uden dog at følge en på forhånd fastlagt plan. Ifølge Kommissionen fandt disse former for samordnet praksis sted fra den 21. september 1994 hvad angår EKA og Finnish Chemicals, fra den 17. maj 1995 hvad angår Arkema France, fra den 16. december 1996 hvad angår Aragonesas og fra den 13. februar 1997 hvad angår ELSA. De omtalte former for praksis varede ved indtil den 9. februar 2000 i det mindste hvad angår Arkema France, EKA, Finnish Chemicals og Aragonesas (69.-71. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 Hvad navnlig angår Arkema Frances ulovlige adfærd har Kommissionen anført, at de faktiske omstændigheder, der er redegjort for i den anfægtede beslutning, viser, at denne virksomhed direkte deltog i de omhandlede former for konkurrencebegrænsende praksis. Kommissionen har endvidere anført, at sagsøgeren i løbet af hele overtrædelsens varighed ejede mere end 97% af kapitalen i Arkema France. Kommissionen fandt derfor, at det rimeligvis kunne antages, at Arkema France skulle indrette sig efter politikken defineret af virksomhedens moderselskab, og at den således ikke kunne handle selvstændigt. Kommissionen konkluderede derfor, at der kunne opstilles en formodning om, at sagsøgeren har udøvet en afgørende indflydelse på Arkema France, hvilket understøttes af yderligere indicier, som den opregner (384. og 386. betragtning til den anfægtede beslutning).

17 Hvad angår beregningen af den bøde, som bl.a. Arkema France og sagsøgeren er blevet pålagt, støttede Kommissionen sig til retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a) i forordning nr. 1/2003 (EUT 2006 C 210, s. 2, herefter »retningslinjerne«) (498. betragtning til den anfægtede beslutning).

18 Kommissionen har for det første angivet, at for at fastsætte grundbeløbet for den bøde, der skal pålægges Arkema France, skal der tages hensyn til et beløb svarende til 19% af værdien af afsætningen af de produkter, der påvirkes af kartellet. I det omfang Arkema France for det første har deltaget i overtrædelsen i mindst fire år og otte måneder, finder Kommissionen, at dette beløb skal multipliceres med fem for at tage hensyn til overtrædelsens varighed. Med henblik på at afholde de omhandlede virksomheder, og herunder navnlig Arkema France, fra at deltage i horisontale prisaftaler finder Kommissionen det for det andet nødvendigt at pålægge et yderligere bødebeløb svarende til 19% af den omtalte afsætning. Den har på baggrund heraf konkluderet, at Arkema France og sagsøgeren in solidum skal pålægges en bøde på 22 700 000 EUR (510., 521.-523. betragtning til den anfægtede beslutning).

19 Hvad endvidere angår tilpasningerne af bødens grundbeløb har Kommissionen som en skærpende omstændighed henvist til, at den allerede på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning har pålagt Arkema France en sanktion i tre beslutninger, hvori sidstnævnte er blevet holdt ansvarlig for aktiviteter i form af samordnet praksis. Kommissionen finder i det væsentlige, at det forhold, at Arkema France tidligere har begået lignende overtrædelser, begrunder, at grundbeløbet for den bøde, som virksomheden pålægges, forhøjes med 90%. Kommissionen har desuden ikke henvist til nogen formildende omstændigheder til fordel for Arkema France eller sagsøgeren, som kan begrunde en nedsættelse af bøden. Kommissionen er navnlig af den opfattelse, at henset til alle de omhandlede faktiske omstændigheder kan »ingen ekstraordinær omstændighed« begrunde, at Arkema France indrømmes en bødenedsættelse uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen fra 2002 (525., 526., 538. og 544. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 Dernæst anfører Kommissionen i det væsentlige, at for at sikre sig, at bøderne har en tilstrækkelig afskrækkende virkning, og henset til, at sagsøgeren har en særlig stor omsætning ud over afsætningen af de varer, som overtrædelsen vedrører, og endelig, at denne i absolutte termer langt overstiger omsætningen for de andre omhandlede virksomheder, bør sagsøgeren pålægges en forhøjelse af bødens grundbeløb med 70% (545., 548. og 559. betragtning til den anfægtede beslutning).

21 Kommissionen konstaterer endvidere, at bøderne, som pålægges Arkema France og navnlig sagsøgeren, udgør under 10% af deres respektive samlede omsætning i 2007, og at de bøder, som de kan pålægges inden anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen fra 2002, for Arkema Frances vedkommende udgør 43 130 000 EUR og for sagsøgerens vedkommende udgør 38 590 000 EUR (551. og 552. betragtning til den anfægtede beslutning).

22 Endelig finder Kommissionen, at Arkema France ikke bør få nedsat bøden i henhold til samarbejdsmeddelelsen fra 2002, eftersom de oplysninger, som virksomheden har givet Kommissionen, ikke har en betydelig merværdi som omhandlet i nævnte meddelelses punkt 21. Kommissionen finder derimod, at Finnish Chemicals har givet Kommissionen beviser af betydelig merværdi som omhandlet i samme meddelelses punkt 21. Den har derfor indrømmet denne virksomhed en nedsættelse af den bøde, som virksomheden ellers ville være blevet pålagt, med 50% (580., 588. og 591. betragtning til den anfægtede beslutning).

23 Artikel 1 og 2 i konklusionen til den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:

»Artikel 1

Følgende virksomheder har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 ved i de anførte tidsrum at have deltaget i et sæt aftaler og samordnet adfærd med henblik på at fordele salgsmængder, fastsætte priser, udveksle følsomme kommercielle oplysninger om priser og salgsmængder og kontrollere gennemførelsen af de konkurrencebegrænsende aftaler for natriumchlorat på EØS-markedet:

a) [EKA ] fra den 21. september 1994 til den 9. februar 2000

b) Akzo Nobel […] fra den 21. september 1994 til den 9. februar 2000

c) Finnish Chemicals […] fra den 21. september 1994 til den 9. februar 2000

d) [ELSA] fra den 13. februar 1997 til den 9. februar 2000

e) [Arkema France] fra den 17. maj 1995 til den 9. februar 2000

f) [Sagsøgeren] fra den 17. maj 1995 til den 9. februar 2000

g) Aragonesas […] fra den 16. december 1996 til den 9. februar 2000

h) Uralita […] fra den 16. december 1996 til den 9. februar 2000

Artikel 2

For de i artikel 1 omhandlede overtrædelser pålægges følgende bøder:

a) EKA […] og Akzo Nobel […] in solidum: 0 EUR

b) Finnish Chemicals [… ]: 10 150 000 EUR heraf in solidum med [ELSA] (under likvidation): 50 900 EUR

c) Arkema France […] og [sagsøgeren] in solidum: 22 700 000 EUR

d) [Arkema France]: 20 430 000 EUR

e) [Sagsøgeren] […]: 15 890 000 EUR

f) Aragonesas […] og Uralita […]in solidum: 9 900 000 EUR

[…]«

24 I artikel 3 i konklusionen til den anfægtede beslutning påbyder Kommissionen de virksomheder, der er omhandlet i nævnte beslutnings artikel 1, dels omgående at bringe overtrædelsen til ophør, i det omfang dette endnu ikke er sket, dels at afstå fra at gentage enhver handling eller adfærd beskrevet i nævnte beslutnings artikel 1 samt enhver handling eller adfærd med samme eller tilsvarende formål eller virkning.

25 Artikel 4 i konklusionen til den anfægtede beslutning opregner adressaterne for den anfægtede beslutning, som er de virksomheder, der er omhandlet i nævnte beslutnings artikel 1.

Retsforhandlinger og parternes påstande

26 Sagsøgeren har anlagt nærværende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 1. august 2008.

27 På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Anden Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling. Retten stillede sagsøgeren og Kommissionen visse spørgsmål. Den anmodede ligeledes sidstnævnte om at fremlægge visse dokumenter. Under forbehold af udskriften af EKA’s mundtlige anmodning om bødefritagelse, som Kommissionen nægtede at fremlægge, besvarede parterne spørgsmålene inden for den fastsatte frist.

28 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten under retsmødet den 2. juni 2010.

29 Ved kendelse af 11. juni 2010, Elf Aquitaine mod Kommissionen (sag T-299/08, ikke trykt i Samling af Afgørelser), pålagde Retten Kommissionen at fremlægge udskriften af EKA’s mundtlige anmodning om bødefritagelse og gav tilladelse til, at sagsøgerens advokater konsulterede dette dokument på Rettens Justitskontor. Kommissionen fremlagde dette dokument inden for den fastsatte frist, som advokaterne konsulterede på Rettens Justitskontor. Som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten oplyste sagsøgeren, at hvis virksomheden ikke var i stand til at bekræfte, at dette dokument var det samme dokument som det, virksomheden havde fået adgang til under den administrative procedure for Kommissionen, havde virksomheden ingen grund til at betvivle, at der var tale om det samme dokument.

30 Den mundtlige forhandling blev afsluttet den 16. juli 2010.

31 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Principalt annulleres i henhold til artikel 230 EF den anfægtede beslutning, for så vidt den angår sagsøgeren.

– Subsidiært annulleres eller nedsættes i henhold til artikel 229 EF de bøder, som blev pålagt sagsøgeren ved den anfægtede beslutnings artikel 2, litra c) og e).

– Kommissionen tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagens omkostninger.

32 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

1. Om de principale påstande vedrørende annullation af den anfægtede beslutning

33 Sagsøgeren har til støtte for påstanden om annullation af den anfægtede beslutning for så vidt som den vedrører sagsøgeren fremsat ti anbringender. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af reglerne om ansvar for en overtrædelse inden for koncerner. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af seks grundlæggende principper som følge af, at sagsøgeren er blevet pålagt ansvaret for den omhandlede overtrædelse. Det tredje anbringende vedrører en urigtig gengivelse af de indicier, som sagsøgeren har fremlagt. Det fjerde anbringende vedrører en modstridende begrundelse i den anfægtede beslutning. Det femte anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik. Det sjette anbringende vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet. Det syvende anbringende vedrører magtfordrejning. Det ottende anbringende vedrører det forhold, at den bøde, som blev pålagt sagsøgeren alene, er ubegrundet. Det niende anbringende vedrører en tilsidesættelse af de principper og bestemmelser, som regulerer beregningen af den bøde, som Arkema France og sagsøgeren er blevet pålagt in solidum. Det tiende anbringende vedrører en tilsidesættelse af bestemmelserne i samarbejdsmeddelelsen fra 2002.

Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af reglerne om ansvar for en overtrædelse inden for koncerner

34 Sagsøgerens første anbringende, hvorefter Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat reglerne om ansvar for en overtrædelse inden for koncerner, falder i fem led.

Om første led vedrørende en retlig fejl i forbindelse med den omstændighed, at sagsøgeren er blevet pålagt ansvaret for den omhandlede overtrædelse

– Parternes argumenter

35 Sagsøgeren har nærmere bestemt anført, at Kommissionen har begået en retlig fejl, idet den i 369. betragtning til den anfægtede beslutning fandt, at den ikke havde pligt til ved konkrete beviser at underbygge formodningen, hvorefter et moderselskab, som ejer størstedelen af kapitalen i sit datterselskab, reelt udøver en afgørende indflydelse på sidstnævnte (herefter »formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse«).

36 Det fremgår for det første såvel af en omfangsrig retspraksis som af Kommissionens tidligere beslutningspraksis, at det tilkommer Kommissionen at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse ved konkrete indicier, som viser nævnte indflydelse. Disse indicier skal vise, enten at moderselskabet var involveret i overtrædelsen, eller at det havde kendskab hertil, eller at koncernens interne organisation satte moderselskabet i stand til konkret at gribe ind i datterselskabets handelspolitik. Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at Kommissionen i mere end 40 år før vedtagelsen af beslutning K(2004) 4876 endelig af 19. januar 2005 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-1/37.773 – MCAA) (EUT 2006 L 353, s. 12, herefter »MCAA-beslutningen«) har anvendt konkrete indicier, som underbygger formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse. Sagsøgeren har også præciseret, at Kommissionen i 574. betragtning til beslutning af 1. oktober 2008 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/C.39181 – Lysvoks) (EUT C 295, s. 17, herefter »lysvoksbeslutningen«) har anerkendt, at den før 2005 ikke pålagde et moderselskab ansvaret for en overtrædelse uden konkrete indicier, som underbygger nævnte formodning.

37 Sagsøgeren har for det andet bemærket, at Kommissionen i beslutning af 10. december 2003 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-2/37.857 – Organiske peroxider) (EUT 2005 L 110, s. 44, herefter »beslutningen om organiske peroxider«) ikke har pålagt sagsøgeren ansvaret for den overtrædelse, for hvilken der er pålagt sanktioner i denne beslutning, idet den fandt, at Arkema France handlede fuldt ud selvstændigt på markedet.

38 Sagsøgeren har for det tredje i det væsentlige anført, at Kommissionens pligt til at angive yderligere indicier, som underbygger formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse inden for rammerne af anvendelsen af artikel 81 EF understøttes af retspraksis vedrørende den situation, at en stat pålægges ansvaret for en foranstaltning truffet af en offentlig virksomhed på statsstøtteområdet. Den har herved henvist til Domstolens dom af 16. maj 2002, Frankrig mod Kommissionen (sag C-482/99, Sml. I, s. 4397), og Rettens dom af 26. juni 2008, SIC mod Kommissionen (sag T-442/03, Sml. II, s. 1161). Ifølge sagsøgeren kan en privat aktionær i en koncern i overensstemmelse med artikel 295 EF på grund af princippet om ligebehandling ikke behandles ringere end en offentlig aktionær.

39 Sagsøgeren har for det fjerde anført, at Kommissionens vurdering i 369. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter det ikke tilkommer sidstnævnte at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse ved yderligere indicier, som beviser et moderselskabs kontrol over dets datterselskab, er i strid med de løsninger, som anvendes i de fleste medlemsstater i Unionen, såsom Belgien, Danmark, Frankrig, Italien og Det Forenede Kongerige samt i De Forenede Stater, hvis indflydelse på den fællesskabsretlige konkurrenceret ikke kan benægtes. I alle disse stater har de nationale konkurrencemyndigheder for det første adgang til en række indicier, som skal bevise et datterselskabs selvstændige adfærd i forhold til dets moderselskab. For det andet, selv om det er korrekt, at Kommissionen ikke er bundet af de løsninger, som anvendes af de nationale konkurrencemyndigheder i medlemsstaterne, skal Kommissionen imidlertid tage hensyn hertil, henset til de mekanismer for tættere samarbejde, som regulerer forholdet mellem Kommissionen og de nævnte myndigheder inden for det europæiske konkurrencenetværk.

40 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

41 Det bemærkes for det første, at Kommissionen efter i 369.-372. betragtning til den anfægtede beslutning at have henvist til retspraksis om den situation, at et moderselskab pålægges ansvaret for dets datterselskabs ulovlige adfærd, i 386. og 387. betragtning til nævnte beslutning konstaterer følgende:

»(386) Under hele overtrædelsens varighed ejede [sagsøgeren] mere end 97% af aktierne i [Arkema France]. Henset til, at der under lignende omstændigheder er rimelig grund til at antage, at datterselskabet skal indrette sig efter politikken defineret af dets moderselskab (og således ikke kan handle selvstændigt), og at moderselskabet ikke møder nogen modstand på tidspunktet for fastlæggelsen af denne politik for dets datterselskab, kan man formode, [at sagsøgeren] har udøvet en afgørende indflydelse på [Arkema France]. Der findes i øvrigt andre elementer, som underbygger formodningen om, at den indflydelse, som [sagsøgeren] har udøvet, er afgørende. For det første var medlemmerne af bestyrelsen i [Arkema France] alle udpeget af [sagsøgeren]. Desuden var [P.] mellem 1994 og 1999 på en gang medlem af bestyrelsesudvalget i [Arkema France] og i [sagsøgeren] og medlem af bestyrelsen i [Arkema France]. Det samme gjaldt [I.], som var medlem af bestyrelsen i [Arkema France] mellem 1994 og 1998 og medlem af bestyrelsesudvalget i [sagsøgeren] mellem 1994 og 1997. Ligeledes havde [W.] plads i bestyrelsen i [Arkema France] mellem 1994 og 1999 og blev udpeget til bestyrelsesudvalget i [sagsøgeren] i 1999. Desuden var flere andre personer såsom [D.] (1994-2000) og [R.] (1994-1997) samtidigt mellem af bestyrelserne i [Arkema France] og i [sagsøgeren]. Henset til disse overlapninger med hensyn til ansatte mellem direktions- og kontrolorganerne i [Arkema France], hvis medlemmer (hvad angår direktionsorganerne) var blevet udpeget og – må det formodes – hvis udnævnelse kunne tilbagekaldes af [sagsøgeren], er det tydeligt, at sidstnævnte var informeret om alle beslutninger truffet af [Arkema France] og kunne påvirke disse til enhver tid. Desuden fandtes der ingen anden vigtig aktionær, som kunne udøve indflydelse på datterselskabets handelspolitik.

(387) Henset til formodningen, som følger af [sagsøgerens] deltagelse i [Arkema France] på tidspunktet for overtrædelsen (over 97%) og deres organisatoriske forbindelser, finder Kommissionen, at [sagsøgeren] har udøvet en afgørende indflydelse på den adfærd, som dets datterselskab [Arkema France] har udvist«.

42 Desuden har Kommissionen i 396.-415. betragtning til den anfægtede beslutning forkastet de argumenter, som Arkema France og sagsøgeren har fremsat i deres bemærkninger som svar på klagepunktmeddelelsen, og som vedrørte en anfægtelse af den omstændighed, at sagsøgeren var blevet pålagt ansvaret for den omhandlede overtrædelse.

43 Det fremgår således af begrundelsen for den anfægtede beslutning, som er anført i præmis 41 og 42 ovenfor, at Kommissionen har pålagt sagsøgeren ansvaret for den omhandlede overtrædelse på grundlag af formodningen om, at et moderselskab, der ejer mere end 97% af kapitalen i sit datterselskab, udøver en afgørende indflydelse på sidstnævnte. Kommissionen fandt ligeledes, at denne formodning blev understøttet af yderligere indicier, som den havde redegjort for i den anfægtede beslutning, og at argumenterne fremsat af Arkema France og sagsøgeren i deres bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen ikke kunne afkræfte nævnte formodning.

44 Det skal således undersøges, om Kommissionen, som sagsøgeren har anført, har begået en retlig fejl ved at konkludere, at det forhold, at sagsøgeren ejede mere end 97% af kapitalen i Arkema France, i sig selv var tilstrækkeligt til, at sagsøgeren kunne pålægges ansvaret for den omhandlede overtrædelse.

45 Domstolen anførte i sin dom af 10. september 2009, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (sag C-97/08 P, Sml. I, s. 8237, præmis 54), at konkurrenceretten vedrørte virksomheders aktiviteter (dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 59), og at begrebet virksomhed omfattede enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 112, af 10.1.2006, sag C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., Sml. I, s. 289, præmis 107, og af 11.7.2006, sag C-205/03 P, FENIN mod Kommissionen, Sml. I, s. 6295, præmis 25).

46 Domstolen har ligeledes præciseret, at begrebet virksomhed i denne kontekst skal forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).

47 Når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den ifølge princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for overtrædelsen (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).

48 Overtrædelse af konkurrencereglerne skal utvetydigt henføres til en juridisk person, der vil kunne blive pålagt bøder, og klagepunktsmeddelelsen skal være rettet til denne. Det har også betydning, at klagepunktsmeddelelsen angiver, i hvilken egenskab en juridisk person foreholdes de påståede faktiske omstændigheder (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).

49 Det følger af fast retspraksis, at et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).

50 Det forholder sig sådan, fordi moderselskabet og datterselskabet i en sådan situation er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed i overensstemmelse med den retspraksis, som er nævnt i præmis 45 og 46 ovenfor. Den omstændighed, at et moderselskab og dets datterselskab således udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).

51 I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, kan det pågældende moderselskab dels udøve afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).

52 Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele selskabskapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet for at formode, at moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).

53 Selv om det er korrekt, at Domstolen i sin dom af 16. november 2000, Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen (sag C-286/98 P, Sml. I, s. 9925, præmis 28 og 29 og den deri nævnte retspraksis), ud over ejerskab af 100% af datterselskabets kapital har henvist til andre omstændigheder, såsom den omstændighed, at moderselskabet ikke har bestridt at have udøvet en indflydelse på datterselskabets handelspolitik, og den omstændighed, at de to selskaber har været repræsenteret af de samme personer under den administrative procedure, forholder det sig ikke desto mindre således, at Domstolen kun har henvist til sådanne omstændigheder for at redegøre for de forskellige forhold, som Retten havde støttet sine overvejelser på, og ikke for at betinge iværksættelsen af nævnte formodning af fremlæggelsen af yderligere indicier vedrørende moderselskabets faktiske udøvelse af indflydelse (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).

54 Det følger heraf, at hvor et moderselskab besidder 100% af kapitalen i et datterselskab, foreligger der en afkræftelig formodning for, at dette moderselskab faktisk har udøvet afgørende indflydelse på den adfærd, dets datterselskab har udvist (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).

55 Det fremgår desuden af Rettens praksis, at hvis et moderselskab ejer næsten hele kapitalen i sit datterselskab, er det rimeligt at fastslå, at nævnte datterselskab ikke uafhængigt fastsætter sin adfærd på markedet, og at det derfor sammen med sit moderselskab udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand (jf. i denne retning Rettens dom af 30.9.2003, sag T-203/01, Michelin mod Kommissionen, Sml. II, s. 4071, præmis 290 og den deri nævnte retspraksis).

56 Det må i den foreliggende sag konstateres, at sagsøgeren ikke, som Kommissionen har anført i 386. betragtning til den anfægtede beslutning, har bestridt, at virksomheden ejede mere end 97% af kapitalen i Arkema France på tidspunktet for de omhandlede faktiske omstændigheder og mere præcist, at virksomheden ejede 97,55% af kapitalen, som konstateret i 13. betragtning til den anfægtede beslutning. Selv om sagsøgeren har anført, at den omstændighed, at der ikke var andre aktionærer i Arkema France end sagsøgeren selv, ikke kan underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, har virksomheden imidlertid ikke fremsat noget argument, som kan drage Kommissionens vurdering i 396. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter det forhold, at et moderselskab ejer næsten hele kapitalen i sit datterselskab, kan sidestilles med, at det ejer hele kapitalen, i tvivl, eftersom det i princippet forholder sig således, at »mindretalsaktionærerne i et sådant tilfælde ikke har særlige rettigheder ud over interessen i datterselskabets udbytter«.

57 Det er derfor med rette, at Kommissionen i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 45-55 ovenfor, i den anfægtede beslutning formodede, at sagsøgeren udøvede en afgørende indflydelse på Arkema France på grundlag af konstateringen af, at sagsøgeren ejede næsten hele kapitalen i Arkema France.

58 Ingen af sagsøgerens argumenter ændrer ved denne konklusion.

59 Hvad for det første angår argumenterne om, at det fremgår såvel af retspraksis som af Kommissionens beslutningspraksis før vedtagelsen af MCAA-beslutningen, at Kommissionen har pligt til at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse med konkrete indicier, skal de forkastes som ugrundede. Som det fremgår af præmis 45-55 ovenfor, er det i overensstemmelse med fast retspraksis, at Domstolen i dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (nævnt ovenfor i præmis 45) anførte, at Kommissionen ikke havde pligt til at underbygge nævnte formodning med yderligere indicier. Desuden bemærkes, at selv om, som Kommissionen fastslog i sin lysvoksbeslutning, dens beslutningspraksis før vedtagelsen af MCAA-beslutningen bestod i at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse med supplerende indicier, er en sådan konstatering uden relevans for konklusionen i præmis 57 ovenfor om, at Kommissionen i den anfægtede beslutning med rette kunne basere sig alene på det forhold, at sagsøgeren ejede næsten hele kapitalen i Arkema France for at formode, at sagsøgeren udøvede en afgørende indflydelse på sidstnævnte.

60 For det andet skal argumentet, hvorefter Kommissionen begik en retlig fejl ved at pålægge sagsøgeren ansvaret for den omhandlede ulovlige adfærd, selv om den i beslutningen om organiske peroxider ikke pålagde et sådant ansvar, forkastes som ugrundet. I det omfang, som det fremgår af præmis 45-55 ovenfor, det er på grundlag af en nøjagtig fortolkning af virksomhedsbegrebet som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har pålagt sagsøgeren ansvaret for den omhandlede overtrædelse, kan den omstændighed alene, at Kommissionen ikke har pålagt et sådant ansvar i en tidligere beslutning, hvorved Arkema France pålægges en sanktion, for det første ikke drage lovligheden af den anfægtede beslutning i tvivl. Eftersom Kommissionen for det andet har mulighed for, men ikke pligt til at pålægge moderselskabet ansvaret for overtrædelsen (jf. i denne retning Domstolens dom af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P, Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8681, præmis 82, og Rettens dom af 14.12.2006, forenede sager T-259/02 – T-264/02 og T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 331), medfører den omstændighed alene, at Kommissionen ikke har pålagt et sådant ansvar i beslutningen om organiske peroxider ikke, at Kommissionen også er forpligtet til at anlægge den samme bedømmelse i en senere beslutning (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, »PVC II-dommen«, Sml. II, s. 931, præmis 990).

61 For det tredje bemærkes, at for så vidt som sagsøgeren i det væsentlige har anført, at dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 38 (præmis 50-52, 55 og 56), og dommen i sagen SIC mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 38 (præmis 94, 95, 98, 99, 101-105 og 107), synes at bekræfte, at Kommissionen har pligt til at anføre supplerende indicier, som underbygger formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, som den baserer sig på inden for rammerne af anvendelsen af artikel 81 EF, skal dette argument forkastes som irrelevant. De omhandlede præmisser, som vedrører spørgsmålet, om en foranstaltning truffet af en offentlig myndighed kan tilregnes staten, og derfor om en foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 87 EF, har for det første ingen forbindelse til betingelserne for at pålægge et moderselskab ansvaret for en overtrædelse af artikel 81 EF, og er for det andet ikke til hinder for, at der foreligger en formodning om udøvelse af en afgørende indflydelse med hensyn til overtrædelse af artikel 81 EF, som Unionens retsinstanser udtrykkeligt har anerkendt lovligheden af, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 44-55 ovenfor.

62 For det fjerde skal argumentet, hvorefter i det væsentlige retspraksis i flere medlemsstater i Den Europæiske Union og i De Forenede Stater kræver, at moderselskabets udøvelse af en afgørende indflydelse på sit datterselskab underbygges af konkrete indicier, forkastes som irrelevant. Det bemærkes således, at ud over den omstændighed, at retspraksis i nævnte stater ikke binder Kommissionen og ikke udgør de relevante retlige rammer, i lyset af hvilke lovligheden af den anfægtede beslutning skal undersøges, indebærer en manglende anerkendelse af formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse i nævnte staters retspraksis, hvis den måtte vise sig at eksistere, under alle omstændigheder ikke, at den er ulovlig i henhold til fællesskabsretten.

63 I lyset af de foregående betragtninger skal første led forkastes delvist som ugrundet, delvist som irrelevant.

Om andet led vedrørende tilsidesættelse af principperne om selskabers juridiske og økonomiske selvstændighed

– Parternes argumenter

64 Sagsøgeren har anført, at når formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse ikke, som det har været tilfældet i Kommissionens beslutningspraksis før vedtagelsen af MCAA-beslutningen, underbygges af yderligere indicier, der bekræfter moderselskabets indgreb i sit datterselskabs virksomhed på det marked, som er berørt af overtrædelsen, er en sådan formodning uforenelig med princippet om juridiske personers selvstændighed, eftersom den indebærer et automatisk ansvar for moderselskabet for overtrædelser begået af dets datterselskab.

65 Sagsøgeren har for det første anført, at det kun er i tilfælde af en behørigt begrundet undtagelse til princippet om en juridisk persons økonomiske selvstændighed, at et moderskab kan anerkendes som værende en del af virksomhedens udstrækning som omhandlet i artikel 81 EF. I et sådant exceptionelt tilfælde kan et moderselskab pålægges ansvaret for en overtrædelse begået af dets datterselskab og in solidum idømmes at betale den bøde, som er blevet pålagt nævnte datterselskab, men det kan ikke individuelt idømmes en bøde.

66 Sagsøgeren har bemærket, at princippet om juridiske personers juridiske selvstændighed er knæsat i selskabsretten i medlemsstaterne i Unionen, og at det også gælder for datterselskaber, hvori hele kapitalen ejes af deres moderselskab. Dette princip følger af den juridiske persons egenskaber og indebærer navnlig en fuld retsevne og en egenformue for hvert selskab, som er fuldt ud ansvarlig for sine egne handlinger, herunder konsekvenserne af dets økonomiske virksomhed på markedet. Sagsøgeren har herved præciseret, at princippet om et datterselskabs økonomiske selvstændighed, som følger af sidstnævntes juridiske selvstændighed, er blevet anerkendt i retspraksis. Dette princip udgør også en grundlæggende forudsætning for, at moderne økonomier kan fungere korrekt. Sagsøgeren og Arkema France er følgelig som to adskilte juridiske personer begge juridisk og økonomisk selvstændige.

67 Sagsøgeren har for det andet anført, at princippet om datterselskabets økonomiske selvstændighed konkret udmønter sig i datterselskabets anvendelse af alle de juridiske egenskaber, som er forbundet med dets egenskab af juridisk person. For det første viser en analyse af retten i størstedelen af medlemsstaterne i Unionen, at princippet om den juridiske persons selvstændighed er en del af de grundlæggende retsgrundlag, som deres sociale organisation hviler på, og som kun kan fraviges under exceptionelle omstændigheder, som det fremgår af praksis fra de forskellige nationale domstole. For det andet har Kommissionen, når den anvender konkurrenceretten, pligt til ikke at se bort fra praksis fra domstolene i medlemsstaterne i Unionen, idet den i modsat fald bringer den nødvendige konvergens af de forskellige konkurrenceretter inden for det europæiske og internationale konkurrencenetværk i fare.

68 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

69 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at Kommissionen ved at pålægge virksomheden ansvaret for den omhandlede overtrædelse har tilsidesat principperne om selskabers juridiske og økonomiske selvstændighed.

70 Uden at det er nødvendigt at udtale sig om rækkevidden af principperne om selskabers juridiske og økonomiske selvstændighed eller om, hvorvidt det andet af disse principper overhovedet eksisterer, bemærkes, at disse under alle omstændigheder ikke indebærer, at et selskab, hvori hele eller størstedelen af kapitalen ejes af et andet selskab, nødvendigvis handler selvstændigt på markedet, alene fordi det er en juridisk person, eller fordi det råder over egne økonomiske midler. En sådan antagelse undlader helt at tage hensyn til de adskillige muligheder, som i praksis er til rådighed for et moderselskab, som ejer hele eller størstedelen af kapitalen i sit datterselskab, for at påvirke sidstnævntes adfærd formelt eller uformelt.

71 De påståede principper om juridisk og økonomisk selvstændighed, som sagsøgeren har påberåbt sig i den foreliggende sag, er således ikke blevet tilsidesat af Kommissionen.

72 De argumenter, som sagsøgeren har fremsat i denne forbindelse, kan ikke tiltrædes. Hvad for det første angår argumenterne om, at formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse er i strid med gældende ret i visse medlemsstater i Unionen, skal de forkastes som ugrundede af samme grunde som dem, der er angivet i præmis 62 ovenfor, nemlig at retten i nævnte medlemsstater ikke udgør de relevante retlige rammer, inden for hvilke lovligheden af den anfægtede beslutning skal vurderes. For det andet, i det omfang sagsøgeren har anført, at Kommissionen ved at pålægge virksomheden ansvaret for den omhandlede overtrædelse har tilsidesat gældende selskabsret i medlemsstaterne i Union og derfor subsidiaritetsprincippet, bemærkes, at det er i overensstemmelse med artikel 81, stk. 1, EF, at når en økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den at stå til regnskab for denne overtrædelse, for hvilken Kommissionen har beføjelse til at pålægge en sanktion i medfør af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003.

73 I lyset af de foregående betragtninger skal andet led forkastes som ugrundet.

Om tredje led vedrørende en fejl forbundet med, at de indicier, som Kommissionen har anvendt i den anfægtede beslutning, ikke underbygger formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse

– Parternes argumenter

74 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at Kommissionen har begået en retlig fejl og anlagt et åbenbart urigtigt skøn, idet den fandt, at de tre yderligere elementer, som er nævnt i 386. betragtning til den anfægtede beslutning (jf. præmis 41 ovenfor), understøtter formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse. Virksomheden har herved i det væsentlige anført, at den omstændighed, at den har udpeget medlemmer af bestyrelsen i sit datterselskab, og den omstændighed, at fem medlemmer af bestyrelsesudvalget eller bestyrelsen i Arkema France har haft plads i virksomhedens bestyrelsesudvalg eller bestyrelse, ikke underbygger nævnte formodning.

75 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

76 Ifølge den retspraksis, der er nævnt i præmis 52-55 ovenfor, har Kommissionen ikke pligt til ved yderligere elementer at underbygge den formodning om udøvelse af en afgørende indflydelse, som den har ret til at opstille, når et moderselskab ejer hele eller næsten hele kapitalen i dets datterselskab, men det tilkommer derimod sagsøgeren, for at afkræfte denne formodning, at fremlægge tilstrækkelige beviser, der kan godtgøre, at virksomhedens datterselskab handlede selvstændigt på markedet.

77 Ligeledes bemærkes, at selv om det måtte fastslås, som sagsøgeren har anført, at Kommissionen i 386. betragtning til den anfægtede beslutning med urette har baseret sig på indicier, som ikke kunne underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, ændrer en sådan fejl under alle omstændigheder ikke ved det forhold, at den med rette alene kunne basere sig på konstateringen af, at sagsøgeren ejede næsten hele kapitalen i sit datterselskab, for at formode, at virksomheden udøvede en afgørende indflydelse på sidstnævnte.

78 Tredje led skal derfor forkastes som irrelevant, uden at det er nødvendigt at undersøge sagsøgerens argumenter, som i det væsentlig tilsigter at bestride relevansen af de indicier, som Kommissionen har anvendt i den anfægtede beslutning for at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse.

Om fjerde led, hvorefter Kommissionen med urette fandt, at sagsøgeren ikke havde fremlagt en række indicier, som afkræfter formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse

– Parternes argumenter

79 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at Kommissionen med urette fandt, at virksomheden ikke havde fremlagt en række overbevisende indicier, som afkræfter formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, og som viser dels Arkema Frances selvstændighed på markedet, dels sagsøgerens manglende indblanding i sit datterselskabs handelspolitik. Sagsøgeren har præciseret, at i modsætning til hvad Kommissionen har anført, er den række af indicier, som den har fremlagt, ikke begrænset til at godtgøre den omstændighed, at sagsøgeren ikke havde deltaget i kartellet, eller at virksomheden ikke havde haft kendskab hertil.

80 Sagsøgeren har for det første anført, at virksomheden ved en række overbevisende indicier har ført bevis for Arkema Frances selvstændighed på markedet.

81 Sagsøgeren har for det første henvist til, at, som virksomheden har anført inden for rammerne af det andet anbringendes første led (jf. præmis 37 ovenfor), har Kommissionen anerkendt Arkema Frances selvstændighed på markedet i beslutningen om organiske peroxider. Sagsøgeren har videre anført, at selv om Kommissionen i sin beslutning af 3. maj 2006, Hydrogenperoxid og perborat (sag COMP/F/38.620) (EUT L 353, s. 54, herefter »hydrogenperoxidbeslutningen«), på intet tidspunkt ved noget konkret element søgte at underbygge formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, var det fordi den fandt, at der ikke fandtes noget indicium, som kunne understøtte nævnte formodning. I det omfang natriumchlorat tilhører den samme familie af produkter som dem, der er omhandlet i beslutningen om organiske peroxider og i beslutningen om hydrogenperoxid, og at det inden for Elf Aquitaine-koncernen administreredes på nøjagtig samme måde som produkterne omfattet af disse to beslutninger, kunne Kommissionen ikke inden for rammerne af den forelæggende sag med rette lægge til grund, at sagsøgeren havde blandet sig i Arkema Frances handelsstrategi.

82 Sagsøgeren har for det andet anført, at Arkema France tilhørte en koncern, som var kendetegnet ved, at dens datterselskaber blev drevet på en decentraliseret måde, og at sagsøgeren som følge heraf kun fungerede i spidsen for koncernen som ikke-operationelt holdingselskab, som overhovedet ikke blandede sig i den operationelle drift af sine datterselskaber. Kommissionen burde af denne grund ikke have pålagt sagsøgeren ansvaret for den omhandlede overtrædelse, ligesom den af samme grund ikke havde pålagt et sådant ansvar med hensyn til et af de moderselskaber, som blev pålagt en sanktion i Kommissionens beslutning af 20. oktober 2004 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/C.38.238, Råtobak – Spanien) (EUT 2007 L 102, s. 14, herefter »beslutningen vedrørende råtobak og Spanien«).

83 Sagsøgeren har for det tredje anført, at Arkema France altid har fastlagt sin handelsstrategi selvstændigt.

84 For det første har sagsøgeren, i modsætning til hvad Kommissionen har anført i punkt 324 i klagepunktsmeddelelsen, og som den har anerkendt under høringen for høringskonsulenten, aldrig vedtaget eller godkendt forretningsplanen eller budgettet for den del af Arkema Frances aktiviteter, som specifikt er forbundet med natriumchlorat. Tværtimod rådede Arkema France på tidspunktet for de faktiske omstændigheder over alle de organisatoriske, juridiske og økonomiske ressourcer, som var nødvendige for at fastlægge handelsstrategien for aktiviteterne forbundet med natriumchlorat og driften af disse aktiviteter.

85 Sagsøgeren har desuden fremsat en række argumenter, som tilsigter at bevise, at Arkema France handlede selvstændigt på markedet. Først og fremmest havde Arkema France fuld beføjelse til at indgå kontrakter uden en forudgående godkendelse fra sit moderselskab, hvilket gav virksomheden mulighed for fuldt ud selvstændigt at varetage sin handelspolitik. Dernæst havde Arkema France altid frit defineret sortimentet af produkter og tjenesteydelser, som det forhandlede på markedet for natriumchlorat, eftersom sagsøgeren aldrig har givet sit datterselskab nogen instrukser eller retningslinjer vedrørende dets produktion, de anvendte priser og afsætningen af dets produktion. Endvidere kunne Arkema France helt frit uden indblanding fra sit moderselskab fastsætte sine salgsmål og sine bruttoavancer, idet ingen ansatte hos sagsøgeren har kunnet blande sig i denne type beslutninger. Desuden har sagsøgeren aldrig været til stede på markederne eller på markederne i forudgående og efterfølgende led, som virksomhedens datterselskab opererede på. Endelig handlede Arkema France på markedet for natriumchlorat i eget navn og for egen regning og ikke som sagsøgerens repræsentant eller handelsagent.

86 For det fjerde rådede Arkema France ifølge sagsøgeren over en fuld økonomisk selvstændighed. Denne konstatering følger af de betragtninger, som der er redegjort for i præmis 81-85 ovenfor, samt af den meget beskedne karakter af dens aktiviteter vedrørende natriumchlorat inden for koncernen på tidspunktet for de omtvistede faktiske omstændigheder. Sagsøgeren har endvidere anført, at den økonomiske kontrol, som virksomheden udøvede over Arkema France, var af meget generel karakter og således ikke kunne vedrøre aktiviteterne vedrørende natriumchlorat.

87 Sagsøgeren har for det femte anført, at Arkema France ikke oplyste sagsøgeren om sine aktiviteter på markedet, og at Arkema France alene stod til regnskab over for sagsøgeren inden for de grænser, som følger af et holdingselskabs forpligtelser med hensyn til anvendelige regnskabsregler og regler for finansiel regulering. Denne regnskabsaflæggelse var således meget generel og vedrørte ikke Arkema Frances handelspolitik.

88 Sagsøgeren har for det sjette anført, at i lyset af samtlige de betragtninger, der er angivet i præmis 81-87 ovenfor, burde Kommissionen for det første have konstateret, at Arkema Frances aktiviteter ikke var underlagt instrukser fra dets moderselskab. For det andet fremgår det af såvel retspraksis som Kommissionens beslutningspraksis, at samtlige de indicier, som sagsøgeren fremfører for at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, er relevante for at føre bevis for dets datterselskabs selvstændighed. Kommissionen har ved at forkaste de indicier, som sagsøgeren har givet den, de facto afvist denne bevismåde for at afkræfte nævnte formodning.

89 Sagsøgeren har for det andet anført, at Kommissionen med urette i 370. betragtning til den anfægtede beslutning har forkastet beviskraften af sagsøgerens manglende deltagelse i overtrædelsen begået af sagsøgerens datterselskab og af sagsøgerens manglende kendskab til nævnte overtrædelse for at fritage virksomheden for ansvar, og det selv om Kommissionen i den anfægtede beslutning udtrykkeligt har anerkendt, at sagsøgeren aldrig havde været direkte eller indirekte involveret i den omhandlede overtrædelse. Deltagelsen i eller kendskabet til en overtrædelse anses imidlertid for relevante indicier af Kommissionen og af Unionens retsinstanser i forbindelse med, at et moderselskab pålægges ansvaret for denne overtrædelse.

90 Sagsøgeren har for tredje anført, at Kommissionen i 403. betragtning til den anfægtede beslutning med urette fandt, at den omstændighed, at sagsøgeren ikke intervenerede på markedet for natriumchlorat i EØS eller på dette produkts markeder i forudgående og efterfølgende led, ikke udgjorde bevis for sagsøgerens uafhængighed. En sådan holdning er uforenelig med retspraksis, som den fremgår af Rettens dom af 12. september 2007, Prym og Prym Consumer mod Kommissionen (sag T-30/05, ikke trykt i Samling af Afgørelser).

91 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

92 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at virksomheden har fremlagt en række indicier, som viser Arkema Frances selvstændighed på markedet for natriumchlorat og virksomhedens manglende indblanding i sit datterselskabs handelspolitik.

93 Det bemærkes for det første, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 52-55 ovenfor, at når Kommissionen baserer sig på formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse for at pålægge et moderselskab ansvaret for en overtrædelse, tilkommer det sidstnævnte at afkræfte denne formodning ved at fremlægge beviser, som er tilstrækkelige til at godtgøre, at datterselskabet handler selvstændigt på markedet. For det andet tilkommer det moderselskabet for at godtgøre datterselskabets selvstændighed på markedet og dermed afkræfte nævnte formodning at fremlægge ethvert element vedrørende organisatoriske, økonomiske og juridiske forbindelser mellem det selv og datterselskabet for at vise, at de ikke udgør én økonomisk enhed.

94 Det må således i den foreliggende sag undersøges, om Kommissionen med rette fandt, at alle elementerne i den række beviser, som sagsøgeren har fremlagt, ikke gjorde det muligt at bevise Arkema Frances selvstændighed på markedet og at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse.

95 Hvad for det første angår sagsøgerens argument, hvorefter Kommissionens holdning i beslutningen om organiske peroxider og hydrogenperoxidbeslutningen viser, at Arkema France handlede selvstændigt på markedet, skal dette forkastes som ugrundet. Det bemærkes først og fremmest, dels at sagsøgeren ikke foretager en korrekt fortolkning af de nævnte beslutninger, eftersom Kommissionen heri på ingen måde konkluderede, at Arkema France handlede selvstændigt enten på markedet for natriumchlorat eller mere generelt på de andre markeder for de produkter, som virksomheden forhandlede. Som det navnlig fremgår af artikel 1 i beslutningen om organiske peroxider, nøjedes Kommissionen med at pålægge Arkema France (tidligere Atofina) en sanktion uden at udtale sig om spørgsmålet, om sagsøgeren skulle pålægges ansvaret for denne overtrædelse. For det andet må det konstateres, at Kommissionen i hydrogenperoxidbeslutningen i det væsentlige navnlig i 427. betragtning til nævnte beslutning konkluderede, at ansvaret for den i denne beslutning omhandlede overtrædelse skulle pålægges sagsøgeren. Hverken den ene eller den anden af disse beslutninger gør det således muligt at konkludere, at Kommissionen under omstændigheder, som minder om dem i den foreliggende sag, fandt, at Arkema France handlede selvstændigt på markedet.

96 Desuden bemærkes, at i det omfang, som konstateret i præmis 60 ovenfor, Kommissionen har mulighed for, men ikke pligt til at pålægge et moderselskab ansvaret for en overtrædelse, og at det er på grundlag af en præcis fortolkning af artikel 81 EF, at den i den foreliggende sag har pålagt sagsøgerens ansvaret for den omhandlede overtrædelse, gør en eventuel konstatering af, at Kommissionen i tidligere sager enten fandt, at der ikke skulle pålægges et sådant ansvar eller underbyggede formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse med yderligere indicier, det under alle omstændigheder ikke muligt at konkludere i den foreliggende sag, at Kommissionen har begået en retlig fejl ved at pålægge sagsøgeren ansvaret for den omhandlede overtrædelse.

97 Hvad for det andet angår sagsøgerens argumenter, hvorefter Arkema Frances selvstændighed attesteres ved den decentraliserede drift af Elf Aquitaine-koncernen og af den omstændighed, at sagsøgeren kun var »et ikke operationelt holdingselskab«, som ikke blandede sig i den operationelle drift af sine datterselskaber, og at Kommissionen derfor ikke burde have pålagt sagsøgeren ansvaret for overtrædelsen, hvilket den i øvrig undlod at gøre hvad angår et andet moderselskab i beslutningen om råtobak og Spanien, skal de forkastes som ugrundede.

98 De bemærkes for det første, at påstanden om, at sagsøgeren er et »ikke-operationelt holdingselskab«, ikke er blevet underbygget ved noget konkret element, som kan godtgøre, at sagsøgeren ikke udøvede nogen afgørende indflydelse på sit datterselskab. Desuden, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 60 ovenfor, kan den omstændighed, at Kommissionen i beslutningen om råtobak og Spanien ikke har pålagt et moderselskab ansvaret for en overtrædelse, under alle omstændigheder ikke ændre ved konstateringen af, at betingelserne for pålæggelse af et sådant ansvar var opfyldt i den anfægtede beslutning.

99 Desuden og under alle omstændigheder bemærkes, at inden for rammerne af en koncern har et holdingselskab til opgave at regruppere deltagelserne i diverse selskaber og at sikre ensartetheden i ledelsen af disse selskaber. Det kan således ikke udelukkes, at sagsøgeren har udøvet en afgørende indflydelse på sit datterselskabs adfærd ved navnlig at koordinere de finansielle investeringer i Elf Aquitaine-koncernen. Desuden udgør den interne fordeling af sagsøgerens forskellige aktiviteter, som er kendetegnet ved en decentraliseret drift mellem forskellige divisioner eller afdelinger et normalt fænomen inden for virksomhedskoncerner såsom den, som sagsøgeren står i spidsen for. Dette argument afkræfter derfor på ingen måde formodningen om, at sagsøgeren og Arkema France udgjorde én virksomhed som omhandlet i artikel 81 EF.

100 For det tredje bemærkes, at i det omfang sagsøgeren har anført, dels at Arkema France altid har fastlagt sin handelsstrategi på markedet for natriumchlorat selvstændigt, eftersom sagsøgeren aldrig har vedtaget eller godkendt forretningsplanen eller budgettet for den del af Arkema Frances aktiviteter, som specifikt er forbundet med natriumchlorat, og at sidstnævnte i det væsentlige havde mulighed for at handle selvstændigt på markedet, dels at Arkema France var fuldt ud økonomisk selvstændig, eftersom den kontrol, som sagsøgeren udøvede over sit datterselskab, var meget generel, skal disse argumenter også forkastes som ugrundede.

101 Ud over den omstændighed, at sagsøgerens argumenter ikke underbygges af nogen konkrete elementer, bemærkes således for det første, at den omstændighed, at sagsøgeren aldrig har vedtaget eller godkendt forretningsplanen eller budgettet for Arkema Frances aktiviteter, ikke gør det muligt at fastslå, at virksomheden ikke kan ændre dem eller afvise dem eller kontrollere anvendelsen heraf.

102 Desuden kan det ikke udelukkes, at sagsøgeren har udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd ved navnlig at koordinere de finansielle investeringer inden for Elf Aquitaine-koncernen.

103 Endelig bemærkes, at hvis sagsøgeren, som virksomheden i øvrigt har anført i sit svar på klagepunktsmeddelelsen (jf. s. 17 i nævnte svar), og som det fremgår af 392. betragtning til den anfægtede beslutning, kontrollerede sit datterselskabs vigtigste forpligtelser, bestyrker denne omstændighed blot Kommissionens konklusion om, at nævnte datterselskab ikke var selvstændigt i forhold til sagsøgeren.

104 For det fjerde skal sagsøgerens argument, hvorefter Arkema France ikke oplyste virksomheden om sine aktiviteter på markedet og kun i meget generelle vendinger aflagde regnskab over for sagsøgeren i overensstemmelse med fransk ret og virksomhedens vedtægter, forkastes som ugrundet. Det bemærkes herved, at ud over den omstændighed, at dette argument ikke underbygges af noget konkret element, synes sagsøgerens anerkendelse, som anført i præmis 103 ovenfor, af, at virksomheden kontrollerede sit datterselskabs vigtigste forpligtelser, at modsige dette argument.

105 For det femte, i det omfang sagsøgeren har gjort gældende, at virksomheden aldrig har deltaget i overtrædelsen, at den ikke havde kendskab hertil, og at den ikke intervenerede på markederne for natriumchlorat i forudgående og efterfølgende led eller på nævnte marked, som var af mindre betydning for virksomheden, bemærkes, at sådanne elementer ikke kan bevise Arkema Frances selvstændighed. For det første bemærkes, at som det fremgår af retspraksis, er det ikke et spørgsmål om initiativ vedrørende overtrædelsen mellem moderselskabet og datterselskabet, eller – så meget desto mere – førstnævntes inddragelse i den nævnte overtrædelse – men den omstændighed, at virksomhederne udgør én virksomhed, som giver Kommissionen beføjelse til at rette beslutningen, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet for en gruppe virksomheder (dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 290). Desuden kan der heller ikke drages nogen konklusion af den omstændighed, at sagsøgeren og Arkema France var aktive på adskilte markeder, eller at natriumchloratmarkedet for sagsøgeren var af mindre betydning. Det må således fastslås, at i en koncern som den, som sagsøgeren står i spidsen for, udgør fordelingen af opgaver et normalt fænomen, som ikke kan afkræfte formodningen om, at sagsøgeren og Arkema France udgjorde én virksomhed som omhandlet i artikel 81 EF. Disse argumenter skal derfor forkastes som irrelevante.

106 Hvad for det sjette angår sagsøgerens argument, hvorefter Kommissionen de facto har nægtet virksomheden retten til at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, idet den fandt, at de indicier, som sagsøgeren havde fremlagt, ikke gjorde det muligt at bevise Arkema Frances selvstændighed, skal det forkastes som ugrundet. Kommissionen har således i den anfægtede beslutning ikke blot ikke bestridt sagsøgerens ret til at fremlægge indicer, der kan afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, men det er efter at have undersøgt den række indicier, som sagsøgeren har fremlagt for den, at Kommissionen med rette har konkluderet, som det fremgår af konstateringerne i præmis 95-105 ovenfor, at elementerne i nævnte række indicier ikke gjorde det muligt at afkræfte nævnte formodning.

107 I lyset af samtlige de foregående betragtninger må det konkluderes, at Kommissionen med rette fandt, at sagsøgeren ikke havde fremlagt beviser, som kunne afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse.

108 Det første anbringendes fjerde led skal derfor forkastes delvist som ugrundet, delvist som irrelevant.

Om femte led vedrørende omdannelsen af formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse til en uafkræftelig formodning

– Parternes argumenter

109 Sagsøgeren har anført, at Kommissionen ved at forkaste den række indicier, som virksomheden har fremlagt den, har omdannet formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, som burde være en afkræftelig formodning, til en uafkræftelig formodning.

110 Sagsøgeren har for det første anført, at omdannelsen fra en afkræftelig formodning til en uafkræftelig formodning tilsidesætter princippet om uskyldsformodning. Denne omdannelse udgør for det første et probatio diabolica, dvs. et bevis, som det er umuligt at anfægte og således et ulovligt bevis i lyset af retspraksis. Sagsøgeren har dernæst under retsmødet præciseret, at en sådan formodning er i strid med princippet om uskyldsformodning, som er knæsat dels ved konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), som fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dommen i sagen Salabiaku mod Frankrig af 7. oktober 1988 (serie A nr. 141-A, præmis 28) dels ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret den 7. december 2000 i Nice (EFT C 364, s. 1), og som har samme juridiske værdi som traktaterne i medfør af artikel 6, stk. 1, første afsnit, TEU. Endelig har sagsøgeren som svar på spørgsmål fra Retten under retsmødet præciseret, at det var virksomhedens opfattelse, at dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, var uforenelig med de ovennævnte bestemmelser.

111 Sagsøgeren har for det andet anført, at Kommissionen har gjort det umulig at afkræfte den formodning om udøvelse af en afgørende indflydelse, som den har opstillet i den anfægtede beslutning.

112 For det første fremgår det af 396. og 412. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen anerkender, at afkræftelsen af formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse i praksis er næsten umulig at gennemføre, idet Kommissionen her navnlig anfører, at »denne formodning bekræftes i næsten alle tilfælde«.

113 Kommissionen har for det andet nægtet at tage hensyn til de indicier, som sagsøgeren havde fremlagt for at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, selv om sådanne indicier, når de påberåbes af Kommissionen, gør det muligt for sidstnævnte at underbygge nævnte formodning.

114 For det tredje fremgår det af 401. betragtning in fine til den anfægtede beslutning, at Kommissionen med urette finder, at et moderselskab skal holdes ansvarligt for en overtrædelse, uanset om det har blandet sig eller ej i dets datterselskabs virksomhed, uanset om det har ladet datterselskabet handle frit eller ej, og uanset om det har haft kendskab eller ej til overtrædelserne begået af nævnte datterselskab.

115 Kommissionen har for det fjerde undladt at drage de fornødne konsekvenser af sin fortolkningsfejl, som den har erkendt under høringen for høringskonsulenten, af bemærkningerne fra Arkema France den 18. oktober 2004, som svar på anmodningen om oplysninger, som blev tilsendt virksomheden den 10. september 2004, og hvori den sammenblandede Elf Atochem og sagsøgeren.

116 For det femte har Kommissionen i den anfægtede beslutning støttet sig ikke til konkrete elementer, som viser, at sagsøgeren reelt har udøvet en afgørende indflydelse på den kommercielle drift af Arkema France, men til ikke underbyggede påstande, som udgør andre formodninger og antagelser, som den aldrig har efterprøvet.

117 For det sjette burde det af samtlige elementer i den række indicier, som sagsøgeren har fremlagt, være blevet udledt, at Kommissionen kræver et negativt dokumentbevis for et moderselskabs manglende indblanding i sit datterselskabs handelspolitik.

118 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

119 Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ved at forkaste de indicier, som virksomheden har fremlagt, har omdannet formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse til en uafkræftelig formodning. En sådan formodning er imidlertid ulovlig såvel i lyset af EMRK og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som i lyset af retspraksis fra Den Europæiske Unions retsinstanser og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.

120 Det bemærkes herved, at i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 52 ovenfor, er det ikke blevet krævet af sagsøgeren, at virksomheden fremlægger bevis for dens manglende indblanding i driften af datterselskabet, men udelukkende, at den fremlægger beviser, der er tilstrækkelige til at godtgøre, at virksomhedens datterselskab handlede selvstændigt på det omhandlede marked.

121 Den omstændighed, at sagsøgeren i den foreliggende sag ikke har fremlagt beviser, der kan afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, som det fremgår af gennemgangen af det første anbringendes fjerde led (jf. præmis 95-106 ovenfor), betyder ikke, at nævnte formodning under ingen omstændigheder kan afkræftes.

122 Af denne grund skal sagsøgerens argument anført i præmis 100 ovenfor, hvorefter i det væsentlige den formodning om udøvelse af en afgørende indflydelse, som Kommissionen har opstillet i den anfægtede beslutning, og hvis lovlighed Domstolen har anerkendt i dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, er i strid med princippet om uskyldsformodning således som dette princip er blevet anerkendt dels i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og i EMRK, dels som det er blevet fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og af Unionens retsinstanser, forkastes som irrelevant. For det andet skal argumenterne anført i præmis 111-117 ovenfor, hvorefter i det væsentlige Kommissionen med urette fandt, at de indicier, som sagsøgeren havde fremlagt for den, ikke viste, at virksomheden ikke udøvede en afgørende indflydelse på Arkema France, forkastes som ugrundede, henset til, som konstateret inden for rammerne af undersøgelsen af det første anbringendes fjerde led (jf. præmis 95-106 ovenfor), at det er fordi ingen af de indicier, som sagsøgeren havde fremlagt, gjorde det muligt at konkludere i den foreliggende sag, at Arkema France handlede selvstændigt på markedet, at Kommissionen i den anfægtede beslutning pålagde sagsøgeren ansvaret for overtrædelsen.

123 Det første anbringendes femte led skal derfor forkastes delvist som ugrundet, delvist som irrelevant, og følgelig skal det første anbringende forkastes i sin helhed.

Om det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af seks grundlæggende principper som følge af, at sagsøgeren er blevet pålagt ansvaret for den omhandlede overtrædelse

124 Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at Kommissionen har tilsidesat seks grundlæggende principper ved at pålægge virksomheden ansvaret for Arkema Frances overtrædelse. Dette anbringende falder i seks led.

Om første led vedrørende tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar

– Parternes argumenter

125 Sagsøgeren er nærmere bestemt af den opfattelse, at virksomhedens ret til forsvar er blevet tilsidesat før og efter, at klagepunksmeddelelsen er blevet forkyndt for den.

126 Sagsøgeren har for det første anført, at Kommissionens vurdering i 406. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter den ikke havde pligt til over for virksomheden at gennemføre særlige undersøgelser forud for forkyndelsen af klagepunktsmeddelelsen, svækkes af retspraksis, som den fremgår af Domstolens dom af 2. oktober 2003, Thyssen Stahl mod Kommissionen (sag C-194/99 P, Sml. I, s. 10921), og af 21. september 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mod Kommissionen (sag C-105/04 P, Sml. I, s. 8725). Det er således sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen skulle have gjort brug af sine undersøgelsesbeføjelser inden fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen for hos sagsøgeren at indsamle indicier, som underbyggede formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse i stedet for at nøjes med indicierne fremlagt af Arkema France. Sagsøgeren har under retsmødet præciseret, at en sådan forpligtelse ligeledes følger af Rettens dom af 8. juli 2008, AC-Treuhand mod Kommissionen (sag T-99/04, Sml. II, s. 1501), og af Kommissionens adfærdskodeks vedrørende artikel 101 TEUF og 102 TEUF (herefter »adfærdskodeksen«), som på tidspunktet for retsmødet var tilgængelig på Kommissionens hjemmeside.

127 I mangel af undersøgelsesforanstaltninger indledt med hensyn til sagsøgeren er virksomheden endvidere blevet frataget sin ret til inden vedtagelsen af klagepunktsmeddelelsen at forklare, hvorledes Elf Aquitaine-koncernen fungerede, sagsøgerens forhold til Arkema France og sagsøgerens fuldt ud passive rolle i driften af Arkema Frances aktiviteter vedrørende natriumchlorat. Sagsøgeren har heller ikke haft mulighed for at kontrollere rigtigheden af oplysningerne fra Arkema France, og med hensyn til hvilke sidstnævnte har anmodet om fortrolig behandling, såsom eksempelvis sagsøgerens omsætning, som Arkema France havde givet Kommissionen som svar på en anmodning om oplysninger.

128 Eftersom undersøgelsen vedrørte perioden efter, at Arkema France havde forladt Elf Aquitaine-koncernen den 18. maj 2006, har Kommissionen endvidere ikke kunnet indhente komplette svar på de spørgsmål, som den havde stillet Arkema France. Sagsøgeren har herved fortabt chancen for dels at ændre klagepunkterne mod den ved lige fra undersøgelsesstadiet at føre bevis for, at det var umuligt at tilregne sagsøgeren overtrædelsen begået af Arkema France, dels at undgå at blive pålagt to særskilte bøder. Sagsøgeren har under retsmødet tilføjet, at i det omfang virksomheden modtog klagepunktsmeddelelsen på et tidspunkt, hvor Arkema France ikke længere var en del af Elf Aquitaine-koncernen, og at der var forløbet fire år fra påbegyndelsen af undersøgelsen, rådede den ikke længere over beviser, som satte den i stand til at forsvare sig på tidspunktet for forkyndelsen af klagepunktsmeddelelsen.

129 Endelig er ændringen i sagsøgerens mulighed for at forsvare sig blevet forværret af Kommissionens usammenhængende og modstridende stillingtagen i MCAA-beslutningen, i beslutning K(2006 endelig) af 31. maj 2006 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.645 – Methacrylater) (EUT 2006 L 322, s. 20, herefter »beslutningen om methacrylater«), i hydrogenperoxidbeslutningen og i den anfægtede beslutning.

130 Sagsøgeren har endvidere under retsmødet bemærket, dels at Domstolen havde anerkendt den strafferetlige karakter af bøder på konkurrenceområdet i sin dom af 8. juli 1999, Hüls mod Kommissionen (sag C-199/92 P, Sml. I, s. 4287), af 22. maj 2008, Evonik Degussa mod Kommissionen og Rådet (sag C-266/06 P, ikke trykt i Samling af Afgørelser), og af 23. december 2009, Spector Photo Group og Van Raemdonck (sag C-45/08, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), dels at Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som trådte i kraft den 1. december 2009, finder umiddelbar anvendelse på tvister for Retten. Sagsøgeren har herved gjort gældende, at virksomhedens grundlæggende rettigheder er blevet tilsidesat, eftersom Kommissionen med urette fandt, at »det var virksomheden, og ikke hver af de juridiske personer isoleret set, som kunne påberåbe sig grundlæggende rettigheder«.

131 Sagsøgeren har for det andet anført, at det fremgår af 402.-406. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen i strid med de krav, som følger af retspraksis, har undladt omhyggeligt at undersøge samtlige elementer i rækken af indicier, som sagsøgeren havde fremlagt for at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse, idet den nøjedes med at forkaste de nævnte elementer ved ubegrundede påstande, antagelser og rent teoretiske formodninger, som ikke svarer til virkeligheden med hensyn til, hvordan Elf Aquitaine-koncernen fungerede på tidspunktet for de omhandlede faktiske omstændigheder.

132 Kommissionen har rejst indsigelse imod sagsøgerens argumenter.

– Rettens bemærkninger

133 Sagsøgeren har anført, at Kommissionen har tilsidesat virksomhedens ret til forsvar, dels ved ikke at indlede nogen undersøgelsesforanstaltning med hensyn til virksomheden inden forkyndelsen af klagepunktsmeddelelsen og dels ved efter forkyndelsen af nævnte meddelelse at undlade omhyggeligt at undersøge samtlige elementer i rækken af indicier, som virksomheden har fremlagt for at afkræfte formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse.

134 Ifølge fast retspraksis kræver overholdelsen af retten til forsvar, at den berørte virksomhed under den administrative procedure er blevet givet lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af traktaten (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 10, og af 6.4.1995, sag C-310/93 P, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. I, s. 865, præmis 21).

135 I lighed med Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), som blev ophævet og erstattet med forordning nr. 1/2003, foreskriver sidstnævnte forordning i artikel 27, stk. 1, at der skal tilstilles parterne en klagepunktsmeddelelse, der klart skal angive alle de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 67), således at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og gøre brug af deres ret til forsvar, inden Kommissionen træffer en endelig beslutning. En sådan klagepunktsmeddelelse udgør en processuel garanti, der anvender det grundlæggende fællesskabsretlige princip, der kræver, at retten til forsvar overholdes i enhver procedure (Domstolens dom af 3.9.2009, forenede sager C-322/07 P, C-327/07 P og C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 7191, præmis 35).

136 Det følger navnlig af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommiss