I forbindelse med erstatningssøgsmål med en påstand i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF om erstatning for skade, der er opstået som følge af Rettens tilsidesættelse af pligten til at træffe afgørelse inden for en rimelig frist, skal der sondres mellem, på den ene side, »Den Europæiske Unions Domstol«, der i sin egenskab af EU-institution betragtes som værende årsagen til den angivelige skade og således agerer sagsøgt i første instans og i givet fald appellant i en appelsag, og, på den anden side, Retten og Domstolen, som er de retsinstanser, Den Europæiske Unions Domstol udgøres af, og som hver især har kompetence til at påkende disse sager. Den omstændighed, at appellanten i appellen er Den Europæiske Union, repræsenteret ved institutionen »Den Europæiske Unions Domstol«, og at den retsinstans, som skal træffe afgørelse i appelsagen, også er Domstolen, er ikke et valg, som appellanten har truffet, men skyldes en strikt anvendelse af de EU-retlige regler på området. Under disse omstændigheder kan det ikke med føje gøres gældende, at Domstolen har besluttet selv at prøve sagen ved en appel i strid med den ret til en uafhængig og upartisk domstol, som er fastsat i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Det tilkommer udelukkende præsidenten for Den Europæiske Unions Domstol, som repræsenterer Den Europæiske Union, at træffe beslutning om at iværksætte appel af den dom, som Retten har afsagt i forbindelse med et erstatningssøgsmål. Eftersom præsidenten for Den Europæiske Unions Domstol ligeledes er præsident for Domstolen i dennes egenskab af appelinstans, deltager præsidenten ikke i den retlige behandling af sagen, idet vicepræsidenten indtræder i dennes funktion.

Der er ikke noget grundlag i EU-retten for at antage, at omfanget af Domstolens prøvelsesret i forbindelse med en appel, som Den Europæiske Union har iværksat til prøvelse af en dom, der er afsagt af Retten i forbindelse med et erstatningssøgsmål i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF, ændres alt efter, hvilken institution der repræsenterer Unionen.

Den omstændighed, at Domstolen i flere domme har fastslået, at erstatningssøgsmål er en effektiv måde, hvorpå der kan opnås erstatning, forhindrer således på ingen måde Den Europæiske Unions Domstol i dennes egenskab af institution, der repræsenterer Unionen, mod hvilken der er anlagt et erstatningssøgsmål, i at appellere Rettens endelige afgørelse, når betingelserne i artikel 56 i Domstolens statut er opfyldt, og den kan derfor ikke medføre, at appellen skal afvises fra realitetsbehandling.

Den omstændighed, at Unionens retsinstanser har tilsidesat en rimelig sagsbehandlingstid i sager om lovligheden af en bøde, som Kommissionen har pålagt, kan ikke være den afgørende årsag til den skade, som den sagsøgende virksomhed har lidt som følge af, at virksomheden måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af denne sagsbehandlingstid. Dette ville kun være tilfældet, hvis det var obligatorisk at opretholde bankgarantien, således at den virksomhed, som havde indgivet et søgsmål mod en afgørelse fra Kommissionen om at pålægge denne en bøde, og som havde besluttet at stille bankgaranti for ikke at efterkomme afgørelsen med det samme, ikke havde ret til at betale bøden og ophæve bankgarantien før datoen for domsafsigelse i forbindelse med dette søgsmål.

Ligesom tilfældet er med hensyn til at stille en bankgaranti, kan den pågældende virksomhed til enhver tid frit vælge, om den af hensyn til sine finansielle interesser fortsat vil opretholde bankgarantien. Således står EU-retten på ingen måde til hinder for, at virksomheden til enhver tid ophæver den bankgaranti, den har stillet, og betaler den pålagte bøde, når virksomheden, henset til omstændighedernes udvikling i forhold til, da garantien blev stillet, vurderer, at dette vil være mere fordelagtigt for den. Dette kan bl.a. være tilfældet, når retsforhandlingerne for Unionens retsinstanser får den pågældende virksomhed til at skønne, at dommen vil blive afsagt på et senere tidspunkt, end hvad den oprindeligt havde forventet, og at omkostningerne ved bankgarantien dermed vil blive større, end hvad den oprindeligt havde anslået, da den stillede garantien.

(jf. præmis 58, 59 og 61)