Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser i en anden medlemsstat – artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 2, andet afsnit)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser – begreb

(Art. 49 EF)

3. Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger

(Art. 49 EF)

4. Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger

(Art. 49 EF)

5. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser i en anden medlemsstat – artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), nr. i)]

6. Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger

(Art. 49 EF)

7. Fri udveksling af tjenesteydelser – social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser i en anden medlemsstat – artikel 22 i forordning nr. 1408/71

(Art. 49 EF og art. 152, stk. 5, EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22)

Sammendrag

1. Artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at den kompetente institution, for at have ret til at give afslag på tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at modtage behandling, som omhandlet i samme artikels stk. 1, litra c), nr. i), med den begrundelse, at der foreligger ventetid på hospitalsbehandling i bopælsmedlemsstaten, skal godtgøre, at fristen ikke overskrider den rimelige frist, baseret på en objektiv, medicinsk vurdering af patientens lægelige behov, i lyset af alle de parametre, der kendetegner patientens sygdomstilstand på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen eller i givet fald på det tidspunkt, hvor anmodningen fornyes.

(jf. præmis 63 og 79 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 49 EF finder anvendelse i en situation, hvor en person, hvis helbredstilstand kræver hospitalsbehandling, rejser til en anden medlemsstat og dér modtager den pågældende behandling mod vederlag, uden at det er fornødent at tage stilling til, om den hospitalsbehandling, der udbydes inden for rammerne af den nationale sundhedstjeneste, som vedkommende er omfattet af, i sig selv udgør en tjenesteydelse som omhandlet i bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Den omstændighed, at anmodningen om refusion af den pågældende hospitalsbehandling blev indgivet efterfølgende til en national sundhedstjeneste, udelukker ikke anvendelsen af bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser, der er garanteret ved traktaten. En lægelig ydelse ophører nemlig ikke med at være en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 49 EF, fordi patienten, efter at have betalt for behandlingen til den udenlandske tjenesteyder, efterfølgende anmoder en national sundhedstjeneste om refusion.

(jf. præmis 89 og 123 samt domskonkl. 2)

3. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at afholdelse af udgifterne til den påtænkte behandling på et hospital i en anden medlemsstat er betinget af en forhåndstilladelse fra den kompetente institution.

Et afslag på forhåndstilladelse kan dog ikke alene begrundes med, at der er udarbejdet ventelister med henblik på planlægning og administration af udbuddet af hospitalsydelser, på baggrund af generelt fastsatte lægelige prioriteter, uden at der i hvert enkelt tilfælde har været foretaget en objektiv, medicinsk vurdering af patientens sygdomstilstand, baggrunden for og den forventede udvikling af sygdommen, omfanget af patientens smerter og/eller arten af hans handicap på tidspunktet for anmodningen om tilladelse eller for fornyelse af anmodningen om tilladelse.

Såfremt den frist, der fremgår af ventelisterne, viser sig at overskride den frist, der ud fra en objektiv, medicinsk vurdering af de nævnte omstændigheder er rimelig, må den kompetente institution ikke afslå at meddele den tilladelse, der er ansøgt om, med begrundelse i ventelisterne, i et angiveligt indgreb i den almindelige prioritetsrækkefølge, der er fastsat ud fra den hastende karakter af de sager, der skal behandles, i de vederlagsfrie hospitalsbehandlinger, der ydes inden for rammerne af det pågældende nationale system, i forpligtelsen til at afse særlige økonomiske midler med henblik på afholdelse af udgifterne til den påtænkte behandling i en anden medlemsstat og/eller i en sammenligning af prisen for behandlingen med prisen for en tilsvarende behandling i den kompetente medlemsstat.

(jf. præmis 113, 119, 120 og 123 samt domskonkl. 2)

4. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at i tilfælde, hvor den kompetente medlemsstats lovgivning fastsætter vederlagsfri hospitalsbehandlinger inden for rammerne af den nationale sundhedstjeneste, og hvor lovgivningen i den medlemsstat, hvor en patient, der er omfattet af den nævnte tjeneste, har fået eller skulle have fået tilladelse til at modtage hospitalsbehandling på denne tjenestes bekostning, ikke indeholder bestemmelse om en fuldstændig afholdelse af udgifterne til behandlingen, skal den kompetente institution refundere patienten et beløb, der svarer til den eventuelle forskel mellem dels de objektivt opgjorte udgifter til en tilsvarende behandling på et hospital, der henhører under den pågældende tjeneste, i givet fald med et øverste loft svarende til de samlede udgifter, der er opkrævet for behandlingen i opholdsmedlemsstaten, dels det beløb, som sidstnævnte medlemsstats institution i henhold til artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal afholde på vegne af den kompetente institution i henhold til denne medlemsstats lovgivning.

(jf. præmis 143 og domskonkl. 3)

5. Artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at den ret, som den tildeler vedkommende patient, der har fået tilladelse fra den kompetente institution til at rejse til en anden medlemsstat for dér at modtage den behandling, der er nødvendig for vedkommendes helbredstilstand, udelukkende vedrører udgifter til den behandling, som patienten har modtaget i opholdsmedlemsstaten, dvs. for så vidt angår naturalydelser ved hospitalsbehandling udgifter til egentlige lægelige ydelser og udgifter, der er uadskilleligt forbundet med vedkommendes ophold på hospitalet.

Denne bestemmelse har ikke til formål at regulere spørgsmålet om yderligere udgifter, såsom udgifter til rejse og eventuelt ophold uden for selve hospitalet.

(jf. præmis 138 og 143 samt domskonkl. 3)

6. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at en patient, der har fået tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at modtage hospitalsbehandling, eller som har fået afslag på tilladelsen, hvilket afslag efterfølgende viser sig at være ugrundet, kun har ret til at kræve, at den kompetente institution afholder udgifter i forbindelse med grænseoverskridende rejser med henblik på lægebehandling, for så vidt som den kompetente medlemsstats lovgivning indeholder en forpligtelse for det nationale system om en tilsvarende afholdelse af udgifter som led i en behandling på et lokalt hospital, der er omfattet af denne ordning.

(jf. præmis 143 og domskonkl. 3)

7. Den kompetente institutions forpligtelse – såvel i henhold til artikel 22 i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som i henhold til artikel 49 EF – til at give tilladelse til en patient, der er omfattet af en national sundhedstjeneste, på denne institutions bekostning at modtage hospitalsbehandling i en anden medlemsstat, såfremt ventetiden overskrider den frist, der ud fra en objektiv, medicinsk vurdering af patientens tilstand og lægelige behov er rimelig, er ikke i strid med artikel 152, stk. 5, EF, hvorefter Fællesskabets indsats på folkesundhedsområdet fuldt ud respekterer medlemsstaternes ansvar for organisation og levering af sundhedstjenesteydelser og medicinsk behandling.

Artikel 152, stk. 5, EF udelukker nemlig ikke, at medlemsstaterne i henhold til andre af traktatens bestemmelser, såsom artikel 49 EF, eller fællesskabsretlige foranstaltninger, der er vedtaget på grundlag af andre bestemmelser i traktaten, såsom artikel 22 i forordning nr. 1408/71, har pligt til at foretage visse tilpasninger af deres nationale sociale sikringsordninger, uden at der derved gøres indgreb i deres enekompetence på dette område.

Desuden skal de forpligtelser, der følger af artikel 49 EF og artikel 22 i forordning nr. 1408/71, ikke forstås således, at de pålægger medlemsstaterne at afholde omkostninger til hospitalsbehandling i andre medlemsstater uanset budgetmæssige begrænsninger, men at de derimod har til formål at afbalancere formålet om patienternes frie bevægelighed på den ene side med de nationale tvingende hensyn til planlægningen af den hospitalskapacitet, der er til rådighed, forvaltningen af udgifterne til sundhedssektoren og den økonomiske ligevægt af de sociale sikringsordninger på den anden side.

(jf. præmis 145-148 og domskonkl. 4)