Kendelse afsagt af Præsidenten for Retten i Første Instans den 8. august 2002. - VVG International Handelsgesellschaft mbH, VVG (International) Ltd og Metalsivas Metallwarenhandelsgesellschaft mbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Særlige rettergangsformer - Formaliteten. - Sag T-155/02 R.



Samling af Afgørelser 2002 side II-03239



Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Parter

I sag T-155/02 R,

VVG International Handelsgesellschaft mbH, Salzburg (Østrig),

VVG (International) Ltd, Europort Gibraltar (Gibraltar),

Metalsivas Metallwarenhandelsgesellschaft mbH, Wien (Østrig), ved advokat W. Schuler,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved G. zur Hausen og B. Eggers, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens forordning (EF) nr. 560/2002 af 27. marts 2002 om indførelse af midlertidige beskyttelsesforanstaltninger mod importen af visse stålprodukter (EFT L 85, s. 1) eller enhver anden foreløbig foranstaltning, således at sagsøgerne ud over toldkontingentet og under fritagelse for tillægstold kan indføre 95 129 tons legerede varmvalsede flade produkter til Fællesskabet omfattet af varenummer 4 i den i nævnte forordnings forstand,

har

PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Relevante retsregler

1 Den 27. marts 2002 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 560/2002 om midlertidige beskyttelsesforanstaltninger mod importen af visse stålprodukter (EFT L 85, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«). Den anfægtede forordning indfører toldkontingenter af seks måneders varighed for 15 grupper stålprodukter, udregnet på grundlag af gennemsnittet af det årlige importniveau i 1999, 2000 og 2001, forhøjet med 10%. Når de nævnte kontingenter er opbrugt, er de importerede mængder underlagt betaling af en tillægstold, der fastsættes for hver gruppe produkter. Den anfægtede forordning trådte i kraft den 29. marts 2002.

2 Den anfægtede forordning er udstedt i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 3285/94 af 22. december 1994 om den fælles importordning og om ophævelse af forordning (EF) nr. 518/94 (EFT L 349 s. 53), hvis artikel 8 har følgende ordlyd:

»1. Dette afsnit [Fællesskabsprocedure for undersøgelse] er ikke til hinder for, at der på ethvert tidspunkt kan træffes tilsynsforanstaltninger i henhold til artikel 11 til 15 eller midlertidige beskyttelsesforanstaltninger i henhold til artikel 16, 17 og 18.

De midlertidige beskyttelsesforanstaltninger træffes:

- dersom det er nødvendigt med øjeblikkelig indgriben i kritiske situationer, hvor en forsinkelse vil forvolde skade, som det er vanskeligt at råde bod på, og

- det foreløbigt er fastlagt, at der foreligger tilstrækkelige beviser for, at øgede indførsler har forvoldt eller truer med at forvolde alvorlig skade.

2. Varigheden af sådanne foranstaltninger må ikke overstige 200 dage.

[...]

4. Kommissionen foretager straks de fortsat nødvendige undersøgelser.

5. Dersom de midlertidige beskyttelsesforanstaltninger ophæves, fordi der ikke konstateres alvorlig skade eller fare for alvorlig skade, refunderes den told, der er opkrævet som led i disse foranstaltninger, hurtigst muligt ex officio. Proceduren i artikel 235 ff. i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) finder anvendelse.«

3 Den anfægtede forordnings artikel 1 har følgende ordlyd:

»1. Der åbnes et toldkontingent for importen til Fællesskabet af hver af de 15 pågældende varer, der er anført i bilag 3 (defineret med henvisning til de KN-koder, der er anført i forbindelse dermed), fra datoen for denne forordnings ikrafttræden til dagen før den tilsvarende dato i den sjette måned derefter.

2. Den konventionelle toldsats, der er fastsat for disse varer i Rådets forordning (EF) nr. 2658/97, eller en eventuel præferentiel toldsats finder fortsat anvendelse.

3. Importen af varer, der overstiger de i bilag 3 fastsatte mængder i det relevante toldkontingent, eller for hvilke der ikke foreligger en anmodning om udnyttelse af kontingentet, er genstand for en tillægstold med den sats, der i bilag 3 er fastsat for den pågældende vare. Denne tillægstold finder anvendelse på toldværdien af den vare, der importeres.

[...]«

4 Tabellen i bilag 2 til den anfægtede forordning angiver væksten i importen af legerede varmvalsede flade produkter (varenummer 4) i 1999, 2000 og 2001. Det følger heraf, at den pågældende import i løbet af disse tre år er steget til henholdsvis 25 719, 154 916 og 468 000 tons.

5 Under varenummer 4 i bilag 3 til den anfægtede forordning præciseres det, at toldkontingentet for legerede varmvalsede flade produkter er på 23 778 tons netto, og at tillægstoldsatsen for disse produkter er fastsat til 26%.

6 Den anfægtede forordnings artikel 3 har følgende ordlyd:

»Toldkontingenterne forvaltes af Kommissionen og medlemsstaterne i overensstemmelse med den forvaltningsordning for toldkontingenter, der er fastsat i artikel 308b, 308c og 308d i forordning (EØF) nr. 2454/93, som senest ændret ved forordning (EF) nr. 993/2001 [...].«

Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

7 Sagsøgerne er selskaber, hvis virksomhed næsten udelukkende består i at indføre stålprodukter omfattet af den anfægtede forordning, særligt »legerede varmvalsede flade produkter, skåret i plader eller bånd« under varenummer 4 i bilag 3 til den anfægtede forordning, til Fællesskabet. De indkøber disse produkter i store mængder fra forskellige stålværker med hjemsted i tredjelande og videresælger dem til grossister, detailhandlende, fabrikker og mellemhandlere etableret i Den Europæiske Union.

8 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. maj 2002 har sagsøgerne i henhold til artikel 230 stk. 4, EF anlagt sag med påstand om annullation af den anfægtede forordning.

9 Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 19. juni 2002 har sagsøgerne også fremsat begæring om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning eller enhver anden foreløbig foranstaltning, således at sagsøgerne ud over toldkontingentet og under fritagelse for tillægstold kan indføre 95 129 tons legerede varmvalsede flade produkter omfattet af varenummer 4 i den anfægtede forordnings forstand.

10 Den 3. juli 2002 indgav Kommissionen sine skriftlige bemærkninger vedrørende nærværende begæring om foreløbige forholdsregler.

11 På anmodning fra Retten om en reaktion på Kommissionens skriftlige bemærkninger indgav sagsøgerne den 11. juli 2002 deres bemærkninger hertil.

12 Den 12. juli 2002 nedlagde Kommissionen påstand om afvisning af annullationssøgsmålet i hovedsagen i henhold til procesreglementets artikel 114.

13 Henset til den af Kommissionen rejste formalitetsindsigelse i denne sag blev parterne opfordret til inden den 31. juli 2002 at fremkomme med deres bemærkninger til Domstolens dom af 25. juli 2002 i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (sag C-50/00 P, Sml. I, s. 6677).

14 Sagsøgerne og Kommissionen svarede henholdsvis den 30. og den 31. juli 2002.

15 Under hensyn til sagens akter har Retten fundet, at den er i besiddelse af alle de oplysninger, der er nødvendige for at kunne træffe afgørelse vedrørende begæringen, uden at det er fornødent, at parterne fremsætter mundtlige bemærkninger.

Retlige bemærkninger

16 Retten kan i henhold til bestemmelserne i artikel 242 EF og 243 EF og artikel 4 i Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (EFT L 319, s. 1), som ændret ved Rådets afgørelse 93/350/Euratom, EKSF, EØF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21), hvis den skønner, at forholdene kræver det, udsætte gennemførelsen af den anfægtede retsakt eller foreskrive de nødvendige foreløbige forholdsregler.

17 Det præciseres i procesreglementets artikel 104, stk. 1, første afsnit, at begæringer om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den, der fremsætter begæringen, har anlagt sag til prøvelse af retsakten ved Retten. Denne bestemmelse er ikke blot en formalitet, men forudsætter, at hovedsagen, som begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af, faktisk skal kunne behandles af Retten.

18 Ifølge fast retspraksis bør spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Når det imidlertid, som tilfældet er i denne sag, gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12.10.2000, sag C-300/00 P(R), Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 8797, præmis 34, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 12.9.2001, sag T-139/01 R, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2415, præmis 49).

19 Det skal i denne sag efterprøves, om annullationssøgsmålet åbenbart må afvises.

20 Ifølge artikel 230, stk. 4, EF kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person [...] indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«.

21 Sagsøgerne har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede forordning, hvori det er fastsat, at der åbnes et toldkontingent for importen til Fællesskabet af hver af de 15 varegrupper, som den omfatter, og at indførsler af disse varer, der overstiger de fastsatte mængder i det relevante toldkontingent, eller for hvilke der ikke foreligger en anmodning om udnyttelse af kontingentet, er genstand for en tillægstold. Retten konstaterer, at bestemmelserne i den pågældende forordning ved deres abstrakte indhold er rettet til ikke nærmere specificerede grupper af personer og finder anvendelse på objektivt bestemte situationer (jf. navnlig Domstolens dom af 15.6.1993, sag C-213/91, Abertal m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, præmis 19).

22 Det følger heraf, at bestemmelserne i den anfægtede forordning som følge af selve deres karakter er almengyldige. En forordning kan således, i sin egenskab af almengyldig retsakt, ikke inden for rammerne af artikel 230 EF anfægtes af andre retssubjekter end institutionerne, Den Europæiske Centralbank og medlemsstaterne (jf. dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, præmis 35).

23 En almengyldig retsakt, som f.eks. en forordning, kan imidlertid under visse omstændigheder berøre visse fysiske eller juridiske personer individuelt, »og får derfor i forhold til dem karakter af en beslutning« (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, præmis 36). Dette er tilfældet, såfremt den anfægtede retsakt rammer en bestemt fysisk eller juridisk person på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde, som adressaten for denne retsakt ville være individualiseret (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, præmis 36).

24 Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, er ingen fysiske eller juridiske personer under nogen omstændigheder berettigede til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en forordning (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, præmis 37).

25 I lyset af det foregående skal det herefter vurderes, om der er omstændigheder i den foreliggende sag, som bevirker, at sagsøgerne er berørt af den anfægtede forordning på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der i relation til nævnte forordning adskiller dem fra alle andre.

26 Med henblik på at påvise, at de er individuelt berørt af den anfægtede forordning, har sagsøgerne i det væsentlige fremført syv argumenter i begæringen om foreløbige forholdsregler.

27 Sagsøgerne har i de skriftlige bemærkninger af 11. juli 2002 bestridt Kommissionens analyse vedrørende spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, og henviser til generaladvokat Jacobs forslag til afgørelse i dommen i sagen Union de Pequeños Agricultores mod Rådet, såvel som til Rettens dom af 3. maj 2002 i sagen Jégo-Quéré mod Kommissionen (sag T-177/01, Sml. II, s. 2365). De har i denne forbindelse fremhævet, at selv om den anfægtede forordning finder anvendelse på alle importørerne i Fællesskabet, er sagsøgerne særligt berørt af forordningen. Blandt de meget få helt uafhængige stålhandlere importerer de faktisk ikke flere typer stålprodukter, men næsten udelukkende de produkter, som er omfattet af varenummer 4 i bilag 3 til den anfægtede forordning, hvilket de har gjort i flere år.

28 Sagsøgerne har i de bemærkninger, som de indgav den 30. juli 2002, gjort gældende, at de faktiske omstændigheder, der gav anledning til dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, i væsentlig grad adskiller sig fra de faktiske omstændigheder i nærværende sag. Sagsøgerne har især anført, at den anfægtede forordning udgør en samling individuelle beslutninger, der berører hver enkelt af de omhandlede produktkategorier. Derudover gør sagsøgerne gældende, at når gyldigheden af en forordning, såsom den anfægtede forordning, er tidsbegrænset, bør den omstændighed tages i betragtning, at et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF er det eneste retsmiddel, som gør det muligt at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse. Individualiseringen af sagsøgerne bør derfor navnlig følge af, at det for sagsøgerne er umuligt rettidigt at opnå domstolsbeskyttelse ved at anvende et andet retsmiddel.

29 Sagsøgerne har med det første argument, som er gentaget i de bemærkninger, der blev indgivet den 11. og den 30. juli 2002, påberåbt sig den anfægtede forordnings indvirkning på deres økonomiske situation. Som følge af indkalkuleringen af tillægstoldsatsen på 26% i salgsprisen på de omhandlede varer vil sagsøgernes kunder ophæve de leverings- og købskontrakter, som de har indgået med dem. I praksis fører den anfægtede forordning til, at importen af disse produkter forbydes, og følgelig til, at sagsøgerne drives til ruin. Sagsøgerne har i de forløbne år importeret op til 8 000 tons af de omhandlede produkter om måneden til Fællesskabet, dvs. en mængde, der på halvårsbasis svarer til det dobbelte af det i den anfægtede forordning fastsatte toldkontingent (23 778 tons).

30 Retten skal i denne henseende bemærke, at selv om den anfægtede forordning kunne berøre sagsøgernes økonomiske situation som følge af dens faktiske virkninger for deres markedsposition, er dette ikke et forhold, der i tilstrækkelig grad adskiller dem fra alle andre. Den anfægtede forordning berører dem nemlig kun på grund af deres objektive status som erhvervsdrivende, der handler med stål mellem tredjelande og Det Europæiske Fællesskab, på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en identisk situation (Domstolens dom af 22.11.2001, sag C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949, præmis 51, og Rettens kendelse af 25.6.1998, forenede sager T-14/97 og T-15/97, Sofivo m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 2601, præmis 37). I denne forbindelse skal det bemærkes, at sagsøgerne udtrykkeligt har bekræftet denne omstændighed ved i deres begæring om foreløbige forholdsregler at anføre, at bortset fra fællesskabsproducenterne »er de andre virksomheder på markedet, herunder [dem selv], individuelt berørt af den [anfægtede forordning]«. En analyse af den anfægtede forordning, som sondrer mellem virkningerne af forordningen for hver enkelt af de omhandlede produktkategorier, og som ikke gør det muligt at fastslå, at der foreligger en samling individuelle beslutninger, kan ikke ændre herved.

31 Hvad i øvrigt angår den anfægtede forordnings økonomiske virkninger, der skulle være særligt alvorlige for sagsøgernes virksomheder, skal det bemærkes, at den omstændighed, at en retsakt kan have forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, ikke er tilstrækkelig til at rejse tvivl om, at retsakten har karakter af en forordning, når det står fast, at retsakten anvendes på grundlag af en objektivt bestemt situation (Domstolens kendelse af 18.12.1997, sag C-409/96 P, Sveriges Betodlares og Henrikson mod Kommissionen, Sml. I, s. 7531, præmis 37, og af 25.4.2002, sag C-96/01 P, Galileo Company og Galileo International mod Rådet, Sml. I, s. 4025, præmis 41, samt Rettens kendelse af 8.12.1998, sag T-39/98, Sadam Zuccherifici m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 4207, præmis 22).

32 Sagsøgerne har med det andet argument gjort gældende, at den anfægtede forordning medfører en alvorlig tilsidesættelse af »grundlæggende rettigheder på individuelt plan og på fællesskabsniveau« (ligebehandlingsprincippet, forbuddet mod forskelsbehandling, den frie erhvervsudøvelse og den frie samhandel, den frie konkurrence osv.).

33 Det bemærkes hertil, at sagsøgerne imidlertid ikke har anført, hvorledes den påståede tilsidesættelse af disse rettigheder skulle kunne individualisere dem. Argumentet er, således som det er fremført, blottet for relevans.

34 Af samme grund skal sagsøgernes fjerde argument, hvorefter indførelsen af tillægstoldsatsen på 26% uden en tilstrækkelig lang overgangsperiode har gjort det umuligt for virksomhederne at tilpasse sig den nye toldmæssige situation, forkastes. Sagsøgerne har reelt ikke angivet, hvorledes fraværet af en tilstrækkelig lang overgangsperiode skulle kunne individualisere dem.

35 Med det tredje argument har sagsøgerne påstået, at den anfægtede anordning er en alvorlig tilsidesættelse af den retlige forpligtelse til at tage hensyn til sagsøgernes specifikke interesser.

36 I den anledning skal Retten bemærke, at Kommissionen ikke på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede forordning var forpligtet til at tage hensyn til sagsøgernes særlige situation. Der findes nemlig ingen bestemmelser, der har forrang, og som pålægger Kommissionen at tage hensyn til disse personers særlige situation i forhold til alle andre personer, der berøres af retsakten (Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 16-32, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, præmis 11-13, samt Rettens dom af 14.9.1995, forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2305, præmis 67-78, og af 17.6.1998, sag T-135/96, UEAPME mod Rådet, Sml. II, s. 2335, præmis 90). Det skal herom bemærkes, at sagsøgerne i deres skriftlige indlæg har erkendt, at der ikke findes en forpligtelse til at tage særligt hensyn til deres situation. Det fremgår således af sagsøgernes begæring om foreløbige forholdsregler (punkt 3.6), at den anfægtede anordning »er en tilsidesættelse af den retlige forpligtelse til at tage hensyn til alle erhvervsdrivendes interesser, herunder særligt sagsøgernes specifikke interesser«, som af sagsøgerne blev præciseret derhen, at »aktørerne på markedet reelt ikke alene udgøres af fællesskabsproducenterne, men også af importørerne, mellemhandlerne, grossisterne, de detailhandlende, speditørerne, transportvirksomhederne samt de endelige forbrugere«.

37 Desuden bemærkes, at selv hvis man antog, at Kommissionen i henhold til en bestemmelse med forrang under vedtagelsen af den anfægtede forordning skulle have taget hensyn til visse enkeltpersoners situation, herunder sagsøgernes, ville dette krav ikke frigøre sagsøgerne fra forpligtelsen til at påvise, at de påvirkes af den anfægtede forordning på en måde, der adskiller dem fra alle andre (jf. i denne retning bl.a. dommen i sagen Antillian Rice Mills mod Rådet, præmis 59-62, og Domstolens kendelse af 30.1.2002, sag C-151/01 P, La Conqueste mod Kommissionen, Sml. I, s. 1179, præmis 36).

38 Ifølge sagsøgernes femte argument er beskyttelsen af individuelle rettigheder i praksis udelukket, eftersom forelæggelse af et præjudicielt søgsmål i henhold til artikel 234 EF ikke sikrer en effektiv domstolsbeskyttelse, navnlig på grund af den usikkerhed, der er forbundet med den nationale rets forelæggelse af sagen for Domstolen, og på grund af den sagsbehandlingstid, der er fornøden, når Domstolen skal udtale sig om gyldigheden af en forordning, såsom i den foreliggende sag, som er af tidsbegrænset varighed.

39 Retten skal minde om, at Domstolen i dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet har fastslået, at en opfattelse af bestemmelserne i henhold til artikel 230 EF om, hvornår sager kan antages til realitetsbehandling, hvorefter der skal være adgang til at anlægge et direkte annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, såfremt det efter en konkret undersøgelse fra Fællesskabets retsinstansers side af de nationale procesregler kan godtgøres, at disse regler ikke tillader en borger at anlægge en sag om gyldigheden af den anfægtede fællesskabsretsakt, ikke er holdbar. Et sådant system ville nemlig »forudsætte, at Fællesskabets retsinstanser i hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med fællesskabsretsakternes lovlighed« (præmis 43). Denne opfattelse skal så meget desto mere opretholdes, når det som i den foreliggende sag ikke bestrides, at der for de nationale domstole eksisterer et retsmiddel, som gør det muligt at anfægte gyldigheden af den anfægtede forordning.

40 I øvrigt er den omstændighed, at anvendelsen af de foranstaltninger, der er fastsat i den anfægtede forordning, er tidsbegrænset, hvilket særligt blev fremhævet af sagsøgerne i bemærkningerne af 30. juli 2002, med den konsekvens, at det retsmiddel, der er fastsat i artikel 234 EF, ikke garanterer en effektiv domstolsbeskyttelse, ikke et bevis for, at sagsøgerne er individuelt berørt, for så vidt som de omhandlede foranstaltninger finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, der er omfattet af denne forordning. Hvis denne argumentation blev taget til følge, ville dette derudover være ensbetydende med en generel anerkendelse af, at enhver forordning, der for en bestemt periode ændrer vilkårene for udøvelsen af en økonomisk aktivitet, berører hver enkelt af de erhvervsdrivende, der udøver denne aktivitet, individuelt. En sådan konstatering er til hinder for, at det kan fastslås, at de betingelser, under hvilke en person er individuelt berørt af en forordning (jf. præmis 23 ovenfor), er opfyldt.

41 Endelig skal det bemærkes, at i det omfang det sjette og det syvende argument - hvormed sagsøgerne gør gældende, dels at der med kvotaordningen er valgt en fejlagtig, urimelig og ensidig sikkerhedsforanstaltning, dels at niveauet for toldkontingenterne er utilstrækkeligt - anvendes til at anfægte lovligheden af den anfægtede forordning, skal de ikke vurderes i forbindelse med spørgsmålet, om sagen kan antages til realitetsbehandling i medfør af artikel 230 EF.

42 Det fremgår af ovenstående, at det i denne sag ikke er muligt for Retten umiddelbart at fastslå, at den anfægtede forordning berører sagsøgerne individuelt, og at de er berettigede til at nedlægge påstand om annullation i henhold til artikel 230, stk. 4, EF. Da sagsøgerne ikke ses at opfylde den ene af betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF for, at sagen kan antages til realitetsbehandling, er det unødvendigt at undersøge, om de er umiddelbart berørt af den anfægtede forordning. Sagsøgernes ottende argument skal derfor forkastes, for så vidt som det skal påvise, at de er umiddelbart berørt af den anfægtede forordning.

43 På baggrund af ovenstående i det hele findes hovedsagen, hvori der er nedlagt påstand om annullation af den anfægtede forordning, umiddelbart klart at måtte afvises.

44 Den foreliggende begæring om foreløbige forholdsregler skal derfor afvises.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTENS PRÆSIDENT

1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.

2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.