ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Appellanterne har i den henseende for det første gjort gældende, at Retten tilsidesatte den retspraksis, ifølge hvilken Kommissionen er forpligtet til at angive det formodede relevante marked i kontrolundersøgelsesbeslutningen, for så vidt som denne institution undlod at forklare, hvad den forstod ved »en konkurrencebegrænsende adfærd, der mistænkes for at have en formentlig verdensomspændende rækkevidde«. For det andet har appellanterne anført, at Retten i strid med fast retspraksis ikke krævede, at Kommissionen skulle anføre de formodninger, den ønskede at efterprøve, og bl.a. at den efterforskede en aftale af typen »hver for sig« eller en anden adfærd uden for fællesmarkedet, som den mistænkte for at have indflydelse på fællesmarkedet. Derudover har Nexans og Nexans France gjort gældende, at den anfægtede beslutnings manglende præcision vedrørende spørgsmålet om, hvorledes den formodede konkurrencebegrænsende adfærd i forbindelse med projekter uden for fællesmarkedet kunne have indflydelse inden for Unionen eller EØS, tilsidesatte appellanternes ret til forsvar og forhindrede dem i at blive bekendt med det nøjagtige omfang af deres samarbejdspligt.
40

Derudover er dette led i anbringendet under alle omstændigheder ugrundet. For det første gælder det, at selv hvis det antages, at forordning nr. 1164/94, som ændret, foreskriver en frist på tre måneder, kan overskridelsen af denne frist ikke medføre, at det bliver umuligt for Kommissionen at handle. Da forordningen har til formål at sikre, at de nationale udgifter afholdes af medlemsstaterne i overensstemmelse med EU-lovgivningen, kan en sådan frist kun anses for at være vejledende, med forbehold for at en medlemsstats interesser lider skade, hvilket Kongeriget Spanien ikke har ført bevis for i den foreliggende sag. Henset til den omstændighed, at Kongeriget Spanien i den foreliggende sag efter høringen den 23. juni 2010 tilsendte Kommissionen supplerende oplysninger den 23. juli 2010, må tidsrummet på 6 måneder og 16 dage mellem denne sidste dato og den dato, den anfægtede afgørelse blev truffet, endvidere anses for fuldstændig rimelig. Endelig er den fortolkning, Kongeriget Spanien har gjort gældende, ikke alene fuldstændig ugrundet, men ligeledes ulogisk og selvmodsigende. Det var således med rette, at Retten fastslog, at den frist på tre måneder, der er fastsat i artikel H, stk. 2, i bilag II til forordning nr. 1164/94, som ændret, kun vedrører den mulige opnåelse af enighed mellem Kommissionen og den berørte medlemsstat, og at artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1386/2002 ikke kan fortolkes således, at den pålægger Kommissionen en frist på tre måneder for at træffe en afgørelse om finansiel korrektion.
Artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at en parodi som væsentligste kendetegn dels skal vække forestilling om et eksisterende værk, samtidig med at den skal udvise synlige forskelle i forhold til dette, dels skal være et udtryk for humor eller en latterliggørelse. Begrebet »parodi« i denne bestemmelses forstand er ikke underlagt betingelser om, at en parodi skal have sin egen originale karakter ud over at præsentere synlige forskelle i forhold til det parodierede originalværk, med rimelighed skal kunne tilskrives en anden person end ophavsmanden til selve originalværket, skal ramme selve originalværket eller skal angive kilden til det parodierede værk.

Anvendelsen i en konkret situation af undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29 skal dog respektere en rimelig balance mellem på den ene side interesserne og rettighederne for de personer, der er omhandlet i dette direktivs artikel 2 og 3, og på den anden side ytringsfriheden for brugeren af et beskyttet værk, der påberåber sig undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k).

Det tilkommer den forelæggende ret under hensyntagen til alle omstændighederne i tvisten i hovedsagen at vurdere, om anvendelsen af undtagelsen for parodi som omhandlet i artikel 5, stk. 3, litra k), i direktiv 2001/29, såfremt den i hovedsagen omhandlede tegning har de væsentligste kendetegn for en parodi, respekterer denne rimelige balance.
Artikel 38 i forordning nr. 1260/1999 bestemmer:

»1. Med forbehold af Kommissionens ansvar for gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget er medlemsstaterne i første række ansvarlige for den finansielle kontrol med interventionerne. I den forbindelse skal medlemsstaterne blandt andet:

a) kontrollere, at de er etableret forvaltnings- og kontrolsystemer, og at disse gennemføres på en sådan måde, at der sikres en korrekt og effektiv anvendelse af fællesskabsfondenes midler

[…]

e) forebygge, afsløre og korrigere uregelmæssigheder og i overensstemmelse med gældende retsforskrifter give Kommissionen meddelelse herom samt om udviklingen i sager, hvor der er indledt administrativ eller retslig forfølgning

[…]

h) geninddrive midler, der er gået tabt som følge af en konstateret uregelmæssighed, idet de i givet fald opkræver morarenter.

[…]

3. Kommissionen og medlemsstaterne samarbejder om en samordning af programmer, metoder og gennemførelse af kontrol på grundlag af bilaterale administrative ordninger med henblik på at opnå den størst mulige nyttevirkning. Medlemsstaten og Kommissionen sender straks hinanden resultaterne af den kontrol, der er foretaget.

Mindst en gang om året og under alle omstændigheder inden den årlige gennemgang, der er nævnt i artikel 34, stk. 2, skal følgende gennemgås og evalueres:

[…]

c) de finansielle virkninger af konstaterede uregelmæssigheder og de foranstaltninger, der allerede er truffet eller skal træffes for at korrigere sådanne uregelmæssigheder, og i givet fald ændringer af forvaltnings- og kontrolsystemerne.

4. Efter denne gennemgang og evaluering, og uden at dette berører de foranstaltninger, som medlemsstaten straks skal træffe, navnlig i henhold til nærværende artikel eller artikel 39, kan Kommissionen fremsætte bemærkninger, blandt andet vedrørende den finansielle virkning af eventuelle konstaterede uregelmæssigheder. Bemærkningerne sendes til medlemsstaten og til forvaltningsmyndigheden for den pågældende intervention. I forbindelse hermed kan der om nødvendigt fremsættes anmodning om at gennemføre korrigerende foranstaltninger, der kan råde bod på de konstaterede mangler ved forvaltningen og korrigere de afslørede uregelmæssigheder, der ikke allerede er korrigeret. Medlemsstaten skal have mulighed for at kommentere disse bemærkninger.

[…]

5. Uden at anvendelsen af denne artikel derved indskrænkes, kan Kommissionen efter behørig kontrol suspendere en mellemliggende betaling eller en del deraf, hvis den konstaterer, at de pågældende udgifter er behæftet med en væsentlig uregelmæssighed, som ikke er blevet korrigeret, og at øjeblikkelig indskriden er nødvendig. Kommissionen underretter medlemsstaten om sine foranstaltninger og årsagerne hertil. Er årsagerne til suspensionen fortsat til stede fem måneder senere, eller har den pågældende medlemsstat fem måneder senere ikke underrettet Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet med henblik på at korrigere den væsentlige uregelmæssighed, finder artikel 39 anvendelse.

[…]«
48

For det tredje bemærkes, at for så vidt angår retsakter vedtaget af EU-lovgiver til gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder har artikel 5, stk. 2, i direktiv 2004/113 indrømmet medlemsstaterne muligheden for inden den 21. december 2007 at tillade forholdsmæssigt afpassede forskelle i enkeltpersoners præmier og ydelser, hvis anvendelsen af køn er en afgørende faktor ved risikovurderingen, der er baseret på relevante og nøjagtige aktuarmæssige og statistiske data. Desuden har EU-lovgiver i artikel 9, litra h), i direktiv 2006/54, samtidig med at have fastslået, at et bestemt antal kønsbaserede bestemmelser på området for erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger er i modstrid med princippet om ligebehandling, ikke desto mindre i visse tilfælde henført anvendelsen af kønsdifferentierede aktuarmæssige faktorer under fravigelserne til nævnte princip.
32

På denne baggrund skal de forelagte præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 16, stk. 1, i direktiv 2008/115 skal fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til som hovedregel at gennemføre frihedsberøvelse med henblik på udsendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i en særlig facilitet for frihedsberøvede i denne stat, selv om den nævnte medlemsstat har en føderal struktur, og den delstat, som i henhold til national ret har kompetence til at træffe afgørelse om og gennemføre en sådan frihedsberøvelse, ikke råder over en sådan facilitet for frihedsberøvede.
32

I denne henseende er det for så vidt angår en vare, der kunne bruges på to måder, blevet fastslået, at idet den ene af formerne for brug alene var en rent teoretisk mulighed, var den nævnte vare på grundlag af sine objektive karakteristika og egenskaber naturligt bestemt til den anden brug og henhørte derfor under den toldposition, som vedrørte denne brug (jf., analogt, dom Thyssen Haniel Logistic, C-459/93, EU:C:1995:160, præmis 17 og 18). Det fremgår desuden af retspraksis, at for at kunne henføres under den toldposition, som vedrører en brug, er det ikke nødvendigt, at den vare, der skal tariferes, alene eller udelukkende er bestemt til denne brug. Det er tilstrækkeligt, at den i det væsentlige er bestemt hertil (jf. i denne retning domme Neckermann Versand, C-395/93, EU:C:1994:318, præmis 8 og 9, og Anagram International, C-14/05, EU:C:2006:465, præmis 26).
36

En medlemsstats bestemmelse, såsom ligningslovens § 33 D, stk. 5, der fastsætter, at der i tilfælde af et hjemmehørende selskabs afhændelse af et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat eller i en anden stat, som er part i EØS-aftalen, til et koncernforbundet ikke-hjemmehørende selskab skal foretages en genbeskatning af de underskud, der tidligere er blevet fratrukket for det afhændede driftssted, går dermed ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde målet om at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, for så vidt som den førstnævnte medlemsstat beskatter de overskud, som nævnte driftssted har opnået, inden det blev afhændet, herunder overskuddene hidrørende fra den fortjeneste, der er opnået i forbindelse med afhændelsen.
Consiglio Nazionale Forense er i tvivl om fortolkningen og gyldigheden af artikel 3 i direktiv 98/5 og har, under henvisning til, at det af Domstolen er blevet erklæret kompetent til at forelægge præjudicielle spørgsmål (dom Gebhard, C-55/94, EU:C:1995:411), derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal artikel 3 i [direktiv 98/5] i lyset af det almindelige princip om forbud mod misbrug af beføjelser og artikel 4, stk. 2, TEU om respekten for de nationale identiteter, fortolkes således, at de nationale forvaltningsmyndigheder har pligt til at registrere italienske statsborgere, som har misbrugt EU-retten, i advokatfortegnelsen over etablerede advokater, og er artiklen da således til hinder for en national praksis, ifølge hvilken disse myndigheder kan afvise begæringer om registrering i advokatfortegnelsen over etablerede advokater, såfremt der foreligger sådanne objektive omstændigheder, som giver anledning til at antage, at der er tale om misbrug af EU-retlige beføjelser, dog uden at påvirke dels overholdelsen af proportionalitetsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, dels vedkommendes ret til at anlægge sag for at påberåbe sig en eventuel tilsidesættelse af etableringsretten og således opnå en domstolsprøvelse af forvaltningens foranstaltning?

2) Hvis [det første spørgsmål] besvares benægtende, skal artikel 3 i [direktiv 98/5/EF], som fortolket, da opfattes som ugyldig i lyset af artikel 4, stk. 2, TEU, for så vidt som den tillader omgåelse af en medlemsstats lovgivning, ifølge hvilken adgangen til at udøve advokatvirksomhed er betinget af, at en statslig eksamen bestås, idet denne eksamen er fastsat i medlemsstatens forfatning og henhører under de grundlæggende principper for beskyttelse af forbrugerne af de erhvervsmæssige ydelser og en effektiv domstolsforvaltning?«
77

I denne forbindelse bør det fremhæves, at selv om de nærmere bestemmelser for tildeling af tillæg, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede ordning, er bestemt til udelukkende at finde anvendelse på pensioner, der, for hovedpartens vedkommende, er genstand for en opgørelse efter denne ordnings ikrafttræden, gælder ikke desto mindre, at sidstnævnte kan have medført, at visse mandlige tjenestemænd for fremtiden mister en ret, som de havde i medfør af den direkte virkning af artikel 141 EF. Imidlertid bemærkes, at selv om EU-retten ikke er til hinder for, at en medlemsstat handler således, er det bl.a. på betingelse af, at de foranstaltninger, som den vedtager i denne henseende, overholder princippet om lige løn til mænd og kvinder (jf. i denne retning dom Roks m.fl., C-343/92, EU:C:1994:71, præmis 29 og 30).
16

På denne baggrund har Oberlandesgericht Bamberg, som er i tvivl om fortolkningen af Genèvekonventionens artikel 31, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter den grund til strafophør som følge af personlige forhold, der er opstillet i artikel 31 i konventionen om flygtninges retsstilling (»flygtningekonventionen«), ud over sin ordlyd også dokumentfalsk, der blev begået ved forevisning af et forfalsket pas for en politibetjent i forbindelse med indrejse i [Tyskland] med fly, når det slet ikke var nødvendigt at bruge det forfalskede pas for at kunne ansøge om asyl i denne stat? 2) Medfører det forhold, at vedkommende har benyttet sig af menneskesmuglere, at [Genèvekonventionens] artikel 31 ikke kan påberåbes? 3) Skal kriteriet i [Genèvekonventionens] artikel 31 om, at flygtninge kommer »direkte« fra et område, hvor deres liv eller frihed truedes, fortolkes således, at denne betingelse også er opfyldt, hvis den pågældende i første omgang var indrejst i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union (her: Den Hellenske Republik) og derefter var rejst videre til en anden medlemsstat (her: Forbundsrepublikken Tyskland), hvor vedkommende søger om asyl?«
Artikel 33 i den konsoliderede Ley del Estatuto de los Trabajadores (lov om statutten for arbejdstagere), vedtaget ved Real Decreto Legislativo 1/1995 (kongeligt lovdekret nr. 1/1995) af 24. marts 1995 (BOE nr. 75 af 29.3.1995, s. 9654), i den version, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »statutten for arbejdstagere«), har følgende ordlyd:

»1. Lønmodtagernes garantifond, som er et selvstændigt organ under ministeren for arbejdsforhold og sociale anliggender med status som juridisk person og med retsevne til gennemførelse af sine mål, udbetaler den løn, som arbejdstagerne har krav på i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens eller konkurs.

I henhold til det foregående afsnit anses for løn det beløb, der er anerkendt som sådant i et forlig eller i en retsafgørelse under en af de i artikel 26, stk. 1, omhandlede former, samt løn, der forfalder under en procedure til anfægtelse af en afskedigelse, således som fastsat i henhold til lov, hvorved fonden hverken samlet eller særskilt i noget tilfælde må udbetale et beløb, der er større end det beløb, som fremkommer ved at multiplicere den daglige mindsteløn, inklusive den tilsvarende andel bestående af tillæg, tre gange med antallet af dage, hvor der ikke er udbetalt løn, i op til 50 dage.

2. I de i det foregående stykke nævnte tilfælde betaler lønmodtagernes garantifond godtgørelse, der er tilkendt arbejdstagerne ved dom, kendelse, indenretligt forlig eller administrativ afgørelse som følge af afskedigelse, eller som følge af at aftaler er bragt til ophør i overensstemmelse med denne lovs artikel 50, 51 og 52 og i overensstemmelse med artikel 64 i lov nr. 22/2003 af 9. juli 2003 om konkurs, samt godtgørelse, som følge af at tidsbegrænsede kontrakter eller midlertidige ansættelsesforhold er bragt til ophør i de i loven nævnte tilfælde. Under alle omstændigheder må denne betaling ikke overstige et års løn, idet daglønnen, som er grundlaget for beregningen, ikke må overstige mindstelønnen, inklusive den tilsvarende andel bestående af tillæg, ganget med tre.

[...]

6. I denne artikel forstås ved, at arbejdsgiveren er insolvent, at der, efter at der er gennemført tvangsfuldbyrdelse i den i lov om fremgangsmåden ved indgåelse af arbejdsaftaler fastsatte form, ikke opnås dækning af arbejdstagernes tilgodehavende. [...]«
3

6., 7., 14., 15. og 24. betragtning til direktiv 2004/114 har følgende ordlyd: »(6) Et af Fællesskabets mål med hensyn til uddannelse er at gøre Europa som helhed til et af verdens førende ekspertisecentre for studier og erhvervsuddannelse. En hovedfaktor i denne strategi er at fremme mobiliteten, så tredjelandsstatsborgere kan rejse til Fællesskabet for at studere. Dette forudsætter bl.a. en indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes nationale lovgivninger vedrørende betingelserne for indrejse og ophold. (7) Migration med henblik på de i dette direktiv omhandlede formål, der pr. definition er midlertidig og uafhængig af situationen på arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten, er berigende for både de pågældende migranter og for deres hjemland og værtslandet, og den bidrager generelt til en bedre forståelse kulturerne imellem. […] (14) Indrejse med henblik på formålene i dette direktiv kan nægtes i behørigt begrundede tilfælde. Især kan indrejse nægtes, hvis en medlemsstat på baggrund af en vurdering baseret på faktiske omstændigheder mener, at den pågældende tredjelandsstatsborger udgør en potentiel trussel mod den offentlige orden eller sikkerhed. Begrebet »den offentlige orden« kan omfatte en dom for grov kriminalitet. Begrebet offentlig orden og offentlig sikkerhed omfatter også tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger tilhører eller har tilhørt en sammenslutning, som støtter terrorisme, støtter eller har støttet en sådan sammenslutning eller hylder eller har hyldet yderligtgående principper. (15) I tilfælde af tvivl om grundlaget for ansøgningen om indrejse og ophold kan medlemsstaterne kræve al den dokumentation, der er nødvendig for at kunne vurdere sammenhængen, især på grundlag af ansøgerens påtænkte studier, med henblik på bekæmpelse af misbrug og fejlagtig anvendelse af proceduren i dette direktiv. […] (24) Målene for dette direktiv, nemlig at fastlægge betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang eller virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan; Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.«
55

Følgelig forholder det sig således, at selv om en medlemsstat skal have anerkendt retten til dels at have mulighed for at kontrollere, at en virksomhed, der er etableret i en anden medlemsstat og leverer en ydelse, der består i tilrådighedsstillelse af arbejdstagere fra tredjelande til en brugervirksomhed etableret i den første medlemsstat, ikke gør brug af den frie udveksling af tjenesteydelser med andre formål end levering af den pågældende tjenesteydelse, dels at have mulighed for at træffe de nødvendige kontrolforanstaltninger i denne henseende (jf. dom Kommissionen mod Tyskland, EU:C:2006:49, præmis 36), må udøvelsen af denne mulighed imidlertid ikke give medlemsstaten ret til at pålægge uforholdsmæssige krav.
48

I den foreliggende sag skal det fastslås, at inden for rammerne af den relevante nationale lovgivning tages der behørigt hensyn til betingelserne fastsat i nævnte direktivs artikel 5, stk. 5, da det for det første følger af UrhG’s § 52b, at de offentligt tilgængelige bibliotekers digitalisering af værker ikke må medføre, at antallet af hvert værk stillet til rådighed for brugerne ved dertil indrettede terminaler overstiger antallet af værker, som disse biblioteker har erhvervet i et analogt format. For det andet, selv om digitaliseringen af værket i medfør af denne nationale lovgivning ikke som sådan indeholder en kompensationsforpligtelse, giver en efterfølgende tilrådighedsstillelse af værket i digitalt format på dertil indrettede terminaler anledning til betaling af et passende vederlag.
31

Under disse omstændigheder tilkommer det, som nævnt i denne doms præmis 25, den forelæggende ret at undersøge, om trykte bøger og bøger udgivet på et andet fysisk medium er varer, der betragtes som sammenlignelige af gennemsnitsforbrugeren. Med henblik herpå tilkommer det denne ret at vurdere, om disse bøger har ensartede egenskaber og tjener samme behov som følge af et kriterium om sammenlignelig anvendelse, for at undersøge, om de tilstedeværende forskelle på væsentlig måde påvirker gennemsnitsforbrugerens afgørelse om at anvende den ene eller anden af disse bøger.
34

Henset til samtlige de ovenfor anførte betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, såfremt denne lovgivning, ved anvendelsen af en progressionsklausul indeholdt i en dobbeltbeskatningsoverenskomst, kan føre til en højere indkomstskattesats alene af den grund, at metoden til at fastlægge størrelsen af indkomst af fast ejendom medfører, at indkomst hidrørende fra ikke-udlejet fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat ansættes til et højere beløb end indkomst, der hidrører fra sådanne ejendomme beliggende i den første medlemsstat. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om dette er virkningen af den lovgivning, der er omhandlet i hovedsagen.
3

Det fremgik af 19. betragtning til Rådets direktiv 94/74/EF af 22. december 1994 om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, af direktiv 92/81/EØF om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier og af direktiv 92/82/EØF om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier (EFT L 365, s. 46), at: »[D]et bør udtrykkeligt fastsættes, at mineralolier, der er overgået til forbrug i en medlemsstat, og som befinder sig i motorkøretøjers brændstoftanke med henblik på at blive anvendt som motorbrændstof til disse køretøjer, er fritaget for punktafgift i en anden medlemsstat for ikke at lægge hindringer i vejen for den frie bevægelighed for personer og varer og for at undgå dobbeltbeskatning.«
1)

Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 592/2008 af 17. juni 2008, og navnlig dennes artikel 13, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat anses for at være den stat, som har kompetence til at tildele en familieydelse til en person, alene som følge af at sidstnævnte har en bolig, der er registreret på denne medlemsstats område, uden at denne og dennes familiemedlemmer arbejder eller bor fast i nævnte medlemsstat. Artikel 13 i denne forordning skal fortolkes således, at den ligeledes er til hinder for, at en medlemsstat, som ikke er den kompetente medlemsstat i forhold til en omhandlet person, tildeler familieydelser til denne, medmindre der foreligger en præcis og særlig nær tilknytning mellem den omhandlede situation og denne første medlemsstats område.