RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(enedommer)

20. juli 2016

HL

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — tjenestemænd — vedtægtens artikel 45 — forfremmelsesåret 2014 — almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 45 — liste over de tjenestemænd, der foreslås forfremmet af generaldirektoraterne og kontorcheferne — sagsøgeren ikke opført herpå — mulighed for at anfægte listen over de tjenestemænd, der foreslås forfremmet, for det paritetiske forfremmelsesudvalg — sammenligning af fortjenesterne hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd — udtalelse vedtaget af en paritetisk instans — begrundelsespligt«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder HL har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af Europa-Kommissionens ansættelsesmyndighed, meddelt de ansatte ved denne institution den 14. november 2014, om ikke at forfremme ham til lønklasse AD 7 i forbindelse med forfremmelsesåret 2014.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes. HI bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.

Sammendrag

Et annullationssøgsmål kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse forudsætter, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv kan have retsvirkninger for den pågældende, eller – sagt med andre ord – at søgsmålet med sit resultat kan tilføre den part, som har anlagt det, en fordel. En tjenestemand eller en anden ansat har således ikke kompetence til at handle i lovens eller institutionernes interesse og kan ikke til støtte for et annullationssøgsmål gøre andre end sine egne indsigelser gældende. (jf. præmis 25 og 26) Henvisning til: Domstolen: kendelse af 8. marts 2007, Strack mod Kommissionen, C-237/06 P, EU:C:2007:156, præmis 64 Personaleretten: dom af 26. februar 2013, Labiri mod EØSU, F-124/10, EU:F:2013:21, præmis 56; kendelse af 22. april 2015, ED mod ENISA, F-105/14, EU:F:2015:33, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis, og af 16. december 2015, Bärwinkel mod Rådet, F-118/14, EU:F:2015:154, præmis 41 og 58

Ansættelsesmyndigheden råder med henblik på den sammenligning af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, stk. 1, over en vid skønsbeføjelse. Imidlertid er den vide skønsbeføjelse, der således tilkommer ansættelsesmyndigheden, begrænset af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af sagerne i tjenestens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. I praksis skal denne sammenligning ske på lige vilkår på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder. I denne henseende findes en stor uensartethed i bedømmelserne af tjenestemændene fra de forskellige tjenestegrene i en institution og denne uensartethed giver anledning til problemer, når ansættelsesmyndigheden skal foretage en sammenligning af fortjenesterne for alle de pågældende tjenestemænd under overholdelse af ligebehandlingsprincippet. Den pligt til at foretage en sammenligning af fortjenesterne på et ens grundlag og ud fra sammenlignelige informations- og oplysningskilder, der fremgår af vedtægtens artikel 45, kræver nemlig en procedure eller en metode, der kan fjerne den subjektivitet, som følger af forskellige bedømmeres bedømmelser i de rapporter, der udfærdiges i henhold til vedtægtens artikel 43 og som der skal tages hensyn til i henhold til vedtægtens artikel 45, stk. 1. Ansættelsesmyndigheden råder imidlertid over kompetencen til at foretage en sammenligning af fortjenester ifølge den procedure eller metode, som myndigheden finder mest passende. Der gælder nemlig ingen forpligtelse for den nævnte institution til at vedtage en bestemt bedømmelses- og forfremmelsesordning, henset til den vide skønsbeføjelse, den råder over ved gennemførelsen af formålene med vedtægtens artikel 45, i overensstemmelse med deres særlige behov for organisering og forvaltning af personalet. (jf. præmis 42-45) Henvisning til: Domstolen: dom af 1. juli 1976, de Wind mod Kommissionen, 62/75, EU:C:1976:103, præmis 17, og af 21. april 1983, Ragusa mod Kommissionen, 282/81, EU:C:1983:105, præmis 9 og 13 Retten i Første Instans: dom af 15. september 2005, Casini mod Kommissionen, T-132/03, EU:T:2005:324, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis; af 19. oktober 2006, Buendía Sierra mod Kommissionen, T-311/04, EU:T:2006:329, præmis 169, og af 14. februar 2007, Simões Dos Santos mod KHIM, T-435/04, EU:T:2007:50, præmis 132 Den Europæiske Unions Ret: dom af 15. januar 2014, Stols mod Rådet, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 29 og 32 Personaleretten: dom af 14. juli 2011, Praskevicius mod Parlamentet, F-81/10, EU:F:2011:120, præmis 53; af 18. marts 2015, Ribeiro Sinde Monteiro mod EEAS, F-51/14, EU:F:2015:11, præmis 41, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-278/15 P; af 3. juni 2015, Gross mod EEAS, F-78/14, EU:F:2015:52, præmis 44, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-472/15 P; af 22. september 2015, Silvan mod Kommissionen, F-83/14, EU:F:2015:106, præmis 24, der verserer dom appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-698/15 P; af 15. december 2015, Bonazzi mod Kommissionen, F-88/15, EU:F:2015:150, præmis 50 og 62, og af 2. marts 2016, Loescher mod Rådet, F-84/15, EU:F:2016:29, præmis 56

Afgørelserne om forfremmelse og sammenligningen af fortjenester, jf. vedtægtens artikel 45, henhører alene under ansættelsesmyndighedens ansvar. I denne forbindelse gælder for det første, at selv om vedtægtens artikel 45, stk. 1, pålægger ansættelsesmyndigheden en forpligtelse til forud for enhver afgørelse om forfremmelse at foretage en sammenligning af bedømmelserne for alle de forfremmelsesværdige tjenenstemænd, kan denne imidlertid lade sig bistå af de administrative tjenestegrene på de forskellige niveauer i hierarkiet i overensstemmelse med de principper, der er uløseligt forbundet med enhver hierarkisk administrativ strukturs virke. Ansættelsesmyndigheden kan således fastsætte en forudgående undersøgelse i hvert generaldirektorat af sagsakterne for de forfremmelsesværdige tjenestemænd, selv om en sådan forudgående undersøgelse ikke kan have til virkning at erstatte den sammenligning, som dernæst skal foretages, når dette er fastsat, af et forfremmelsesudvalg, og herefter under alle omstændigheder af ansættelsesmyndigheden ved udgangen af forfremmelsesåret og med henblik på vedtagelsen af afgørelserne om forfremmelser og ikke-forfremmelse, idet sidstnævnte sammenligning er den eneste, der udtrykkeligt er fastsat i vedtægten. I forbindelse med den forfremmelsesprocedure, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er vedtaget af Kommissionen, kan det ganske vist ikke tillades, at ansættelsesmyndigheden alene gennemgår fortjenesterne hos de tjenestemænd, som er bedst placeret på de lister, der er udarbejdet af generaldirektoraterne og de forskellige tjenestegrene. I forbindelse med identificeringen, der er decentraliseret inden for institutionens generaldirektorater, af de forfremmelsesværdige tjenestemænd, der på dette tidspunkt skal foreslås forfremmet til ansættelsesmyndigheden, gør den udøvelse, som foretages af de tjenestemænd, som ikke er blevet foreslået forfremmet på dette tidspunkt af deres respektive generaldirektorater og tjenestegrenschefer, af deres ret, som er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, til at appellere disse afgørelser om ikke at foreslå dem forfremmet til det paritetiske forfremmelsesudvalg det imidlertid muligt for disse tjenestemænd ved dette paritetiske organ at få foretaget en sammenligning af deres fortjenester ikke blot inden for deres respektive generaldirektorater, men ligeledes inden for hele institutionen. For det andet kan ansættelsesmyndigheden under den forberedende fase af dens afgørelser vedrørende forfremmelse lade en rådgivende paritetisk instans så som det paritetiske forfremmelsesudvalg medvirke og den kan også bestemme, at dette skal bistås af et andet, ligeledes paritetisk, organ. Ansættelsesmyndigheden kan tage de forslag til begrundede udtalelser, der vedtages af sidstnævnte organ, under overvejelse. De forfremmesesværdige tjenestemænd, der ikke foreslås forfremmet af deres generaldirektorater og tjenestegrenschefer, har ved indgivelsen af deres appeller i forbindelse med klageproceduren lejlighed til at henlede ansættelsesmundighedens opmærksomhed på deres tilfælde ved at tvinge den til på grundlag af deres klager, de nævnte udkast til begrundede udtalelser og i givet fald henstillinger fra det paritetiske forfremmelsesudvalg at foretage en indgående undersøgelse af deres respektive situationer i forbindelse med den sammenligning af fortjenester for de forfremmelsesværdige tjenestemænd, som den til sidst foretager ved udgangen af forfremmelsesproceduren med henblik på vedtagelsen af afgørelserne om forfremmelse. (jf. præmis 48-51) Henvisning til: Domstolen: dom af 4. februar 1987, Bouteiller mod Kommission, 324/85, EU:C:1987:59, præmis 11 Retten i Første Instans: dom af 30. november 1993, Tsirimokos mod Parlamentet, T-76/92, EU:T:1993:106, præmis 17 Personaleretten: dom af 22. september 2015, Silvan mod Kommissionen, F-83/14, EU:F:2015:106, præmis 48 og 50 og den deri nævnte retspraksis, der verserer som appelsag for Den Europæiske unions Ret under sagsnummer T-698/15 P, og af 15. december 2015, Bonazzi mod Kommissionen, F-88/15, EU:F:2015:150, præmis 83 og 89 og den deri nævnte retspraksis

Selv om ansættelsesmyndigheden ikke har pligt til at begrunde de afgørelser, som den vedtager på området for forfremmelse, har den til gengæld pligt til at begrunde denne afgørelse i afgørelsen om klagen og dette på en individualiseret måde. Med henblik på at vurdere, om begrundelsen er tilstrækkelig, er det nødvendigt at placere den i den faktuelle og retlige sammenhæng, hvori vedtagelsen af den anfægtede retsakt indgår. Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 sker på grundlag af et valg foretaget af ansættelsesmyndigheden, er det tilstrækkeligt, at begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen henviser til den anvendelse af de retlige og vedtægtsmæssige betingelser for forfremmelse, som er foretaget i tjenestemandens individuelle tilfælde. Hvad desuden angår begrundelsen for en afgørelse vedtaget i forbindelse med en procedure, der vedrører et stort antal tjenestemænd, kan det ikke kræves af ansættelsesmyndigheden, at den begrunder sin afgørelse i forbindelse med afslaget på klagen ud over de klagepunkter, der er påberåbt i nævnte klage, f.eks. ved bl.a. at redegøre for, hvorfor hver af de forfremmede tjenestemænd havde fortjenester, der var bedre end fortjenesterne hos klagens ophavsmand. Begrundelsen for et afslag på klagen skal nemlig kun vedrøre opfyldelsen af de retlige betingelser for procedurens lovlighed i henhold til vedtægten, selv om ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at oplyse den ikke-forfremmede tjenestemand om den sammenlignende vurdering, som den har foretaget mellem ham og de andre forfremmelsesværdige tjenestemænd eller til detaljeret at redegøre for den måde, hvorpå den har fundet, at de forfremmede tjenestemænd skulle forfremmes. (jf. præmis 61-63) Henvisning til: Personaleretten: dom af 15. december 2015, Bonazzi mod Kommissionen, F-88/15, EU:F:2015:150, præmis 96-98 og den deri nævnte retspraksis