81.

Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, Korkein hallinto-oikeus har forelagt, således: »1) Artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2116/2004 af 2. december 2004, skal fortolkes således, at en enkelt afgørelse, som anordner umiddelbar fjernelse og anbringelse af et barn uden for hjemmet, henhører under begrebet »civilretlige« spørgsmål i denne bestemmelse, når afgørelsen er truffet på grundlag af offentligretlige regler om beskyttelse af børn. 2) Barnets sædvanlige opholdssted i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er det sted, der ud fra en helhedsvurdering af alle relevante faktiske omstændigheder, navnlig opholdets varighed og lovlighed samt barnets familiemæssige og sociale tilknytning, anses for at være centrum for barnets livsinteresser. Kompetencen ligger kun hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, i henhold til artikel 13, stk. 1, hvis det ikke er muligt at fastslå ovennævnte sædvanlige opholdssted, og kompetencen ikke kan støttes på artikel 12. 3) a) Retterne i en medlemsstat kan i henhold til artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 i hastetilfælde anvende alle foreløbige retsmidler med henblik på at beskytte et barn, som befinder sig i denne medlemsstat, selv om retterne i en anden medlemsstat i medfør af forordningen har kompetence til at påkende sagens realitet. Der er tale om et hastetilfælde, hvis retten i den stat, hvor barnet befinder sig, af hensyn til barnets tarv finder det nødvendigt at gribe ind med det samme. b) Forordningens artikel 20, stk. 1, gør det muligt at iværksætte de foreløbige retsmidler, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pågældende ret befinder sig, selv om disse retsmidler ikke udtrykkeligt betegnes som foreløbige retsmidler i den nationale lovgivning. Det tilkommer i øvrigt den forelæggende ret at afgøre, hvilke retsmidler der kan iværksættes i henhold til national ret, og om de nationale bestemmelser er bindende. c) Forordningen forpligter ikke en ret, der har iværksat et foreløbigt retsmiddel i henhold til artikel 20, stk. 1, til at henvise sagen til den ret i en anden medlemsstat, som den anser for kompetent til at påkende sagens realitet. Den er dog ikke til hinder for, at den ret, hvor sagen er anlagt, enten direkte eller gennem centralmyndighederne underretter den kompetente ret om de foranstaltninger, der er truffet. 4) En ret, der i henhold til forordningen ikke har kompetence til at påkende sagens realitet og ikke finder det nødvendigt at iværksætte foreløbige retsmidler i medfør af forordningens artikel 20, stk. 1, skal erklære sig inkompetent i henhold til forordningens artikel 17. Det fremgår ikke af forordningen, at sagen skal henvises til den kompetente ret. Forordningen er dog ikke til hinder for, at den ret, hvor sagen er anlagt, enten direkte eller gennem centralmyndighederne underretter den kompetente ret om sin afgørelse.«