FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 17. NOVEMBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

1. Indledning

1.1. I de forenede sager, hvori jeg nu skal fremsætte forslag til afgørelse, har sagsøgeren fremført en lang række anbringender til støtte for sine påstande om, at de beslutninger, sagerne drejer sig om, bør annulleres. I beslutningerne fastsatte Kommissionen sagsøgerens referencemængder og produktionskvoter dels for armeringsstål for fjerde kvartal 1981 og første, andet og tredje kvartal 1982, dels for valstråd for tredje kvartal 1982. Samtidig fastsatte Kommissionen den del af kvoterne, der kunne leveres på det fælles marked. Af disse talrige anbringender behøver jeg imidlertid kun at behandle to, nemlig (i min nummerering, som jeg senere skal redegøre for) : — det feinte anbringende, den påståede diskrimination mellem »mono-« og »polyproduktion« ( 2 ), dvs. tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikler 58 og 4. Dette anbringende er fremført som en legalitetsindsigelse med hensyn til den generelle beslutning nr. 1831/81. Til støtte for, at der foreligger en forskelsbehandling, fremføres der imidlertid andre argumenter, og der drages også andre konsekvenser, end i de ved første øjekast tilsvarende anbringender i de forenede sager 140, 146, 221 og 226/82 (Walzstahl-Vereinigung og Thyssen AG), som jeg fremsætter mit forslag til afgørelse i den 22. november. Jeg anser det for hensigtsmæssigt, at jeg i denne sammenhæng straks nævner, at der er tale om grundlæggende forskelle i argumentationen. Walzstahl-Vereinigung og Thyssen AG har anført, at der foreligger en forskelsbehandling, fordi der anvendes forskellige kriterier for fastsættelsen af kvoten for armeringsstål for monoproducenter og polyproducenter (i Kommissionens terminologi »integrerede virksomheder«). I de her foreliggende sager har sagsøgeren anført, at virksomhedens kvote for ameringsstål er diskriminerende, fordi den er lavere end begrænsningen af polyproducenternes samlede produktion. De foreliggende sager kan derfor — selv om det ser således ud — ikke siges at svare fuldstændigt til de andre sager, jeg har nævnt. — det sjette anbringende, den påståede tilsidesættelse af artikel 14a i beslutning nr. 1831/81. Dette anbringende går ud på, at de individuelle beslutninger, hvorved sagsøgerens kvote blev fastsat, er i strid med den særlige billighedsbestemmelse i artikel 14a for græske jern- og stålvirksomheder. Før jeg går nærmere ind på disse to anbringender, skal jeg omtale de øvrige anbringender, der er fremført, og årsagerne til at det ikke længere er nødvendigt at behandle dem. Naturligvis har disse årsager også betydning for domsafsigelsen. Det drejer sig om følgende anbringender: 1. tilsidesættelse af tiltrædelsesakten (alle tre stævninger), 2. tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 58, jfr. artiklerne I-5 (alle tre stævninger), 3. magtfordrejning (sagerne 31/82 og 138/82), 4. væsentlige formelle mangler (sag 31/82). I repliklien i sag 138/82, henholdsvis sag 31/82, har sagsøgeren frafaldet anbringende 3 og 4. Med hensyn til anbringende 1 udtales det allerede i stævningerne, at det svarer til ét af de anbringender, der blev fremsat i sag 258/81 (dom af 9. 12. 1982, Sml. 1982, s. 4261). I dommen udtaltes det, at anbringendet af de i præmisserne 3-9 anførte grunde ikke kunne tages til følge, og jeg kan således nøjes med at henvise til dommens præmisser 3-9 til støtte for samme afgørelse i de nu foreliggende sager. Samtidig skal jeg i denne forbindelse også henvise til præmisserne 5-15 i Domstolens dom af 16. februar 1982 i de forenede sager 39, 43, 85 og 88/81, Halyvourgilki m.fl. mod Kommissionen (Sml. 1982, s. 593), hvor lignende argumenter i de dér behandlede sager ikke blev taget til følge. Også anbringende 2 blev fremført i sag 258/81; men det blev af de grunde, der anføres i præmisserne 15-20, ikke taget til følge. På grundlag af den senere indførte artikel 14b i den generelle beslutning nr. 1831/81 får dette anbringende imidlertid — som jeg allerede har nævnt — en anden betydning for de foreliggende sager med henblik på den påståede forskelsbehandling mellem virksomheder, der fremstiller et enkelt produkt og virksomheder, der fremstiller flere forskellige produkter. Det er dette anbringende med den nævnte ændring, jeg har omtalt som anbringende 5.

1.3. Med hensyn til de faktiske omstændigheder, de relevante bestemmelser og sagens forløb skal jeg henvise til retsmøderapporten.

2. Den påståede forskelsbehandling mellem virksomheder, der fremstiller et enkelt produkt, og virksomheder, der fremstiller flere forskellige produkter

Det »femte anbringende«, som jeg har udledt af anbringendet om tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 58, jfr. artiklerne I-5, og som sagsøgeren for første gang har fremført i disse sager, har forbindelse med den artikel 14b, som ved beslutning nr. 533/82 af 3. marts 1982 blev indføjet efter artikel 14a i den grundlæggende beslutning nr. 1831/81, og som også spiller en rolle i de sager, der som nævnt føres af Walzstahl-Vereinigung og Thyssen AG. Den nye artikel 14b går ud på, at der for de producenter, hvis samlede produktion i 1981 ikke oversteg 700000 t, og hvis produktion af produkter i gruppe TV, V og VI udgjorde mindst 90 % af deres samlede produktion, sker en nedsættelse med 5 procentpoints af reduktionssatserne for gruppe V (armeringsstål) ved udarbejdelsen af produktionskvoter og den del af produktionskvoterne, som kan leveres til det fælles marked for andet kvartal 1982, dersom produktionen af produkter i gruppe V udgør mindst 30 % af den samlede produktion af produkter i gruppe ĪV, V og VI i 1981. Det nye anbringende har således for så vidt kun betydning for afgørelsen af de sager, der angår andet og tredje kvartal 1982 ( 3 ).

Anbringendet beror imidlertid først og fremmest på den mere generelle påstand (i forbindelse med de tidligere kvartaler) om, at enhver fastsættelse af fælles reduktionssatser for referenceproduktionen for de jern- og stålprodukter, der er ramt af krisen, indebærer en forskelsbehandling mellem producenter, der fremstiller forskellige jern- og stålprodukter (herefter benævnt »polyprodu-center«), og producenter, der kun fremstiller én eller nogle få af de jern-og stålprodukter, der er omfattet af kvotebestemmelserne (herefter benævnt »monoproducenter«). I beslutningerne nr. 1831/81 og 1696/82 skal der navnlig være fastsat sådanne fælles reduktions-satser for grupperne I, henholdsvis IV, V og VI. Da disse fælles reduktionssatser også gælder for jern- og stålvirksomheder, der samtidig fremstiller andre produkter, for hvilke kvotebestemmelserne ikke gælder, eller for hvilke der gælder lavere reduktionssatser, hævdes der klart at foreligge en ulige behandling. Således vil reduktionen af den samlede produktion for en virksomhed, der kun fremstiller produkter i gruppe IV og V, udgøre 40-50 %. Derimod vil en virksomhed, der fremstiller produkter i alle seks grupper, kun være tvunget til at nedsætte sin produktion i betydeligt mindre omfang. Resultatet hævdes at være, at beslutningerne klart udsætter producenterne for forskelsbehandling og dermed er i strid med traktatens artikler 58 og 4. Sagsøgeren hører efter sine egne oplysninger til »monoproducenterne« inden for gruppe IV og V.

Denne diskrimination, hævdes det, er heller ikke afhjulpet ved beslutningerne nr. 533/82 og 1698/82. Den helt vilkårlige nedsættelse af reduktionssatserne er overhovedet ikke tilstrækkelig til, at producenterne i den nævnte forstand behandles lige. Der vil først være tale om, at de behandles lige, når mono- og polyproducenternes samlede produktion nedsættes på lige fod. Dette hævdes Kommissionen da også indirekte — men udtrykkeligt — at have anerkendt i begrundelsen for den generelle beslutning nr. 1698/82.

Kommissionen har for det første anført, at der ikke kan være tale om en forbudt forskelsbehandling, allerede fordi sagsøgeren i de pågældende kvartaler ikke udnyttede sine produktions- og leveringskvoter fuldt ud. Hertil skal jeg for det første bemærke, at denne indsigelse ikke er fuldstændig overbevisende, for så vidt angår fjerde kvartal 1981, for hvilket sagsøgerens kvote først blev endelig fastsat omkring en måned efter kvartalets udløb. Det må derfor være klart, at sagsøgeren ikke kunne tage denne endelige kvotefastsættelse i betragtning med henblik på sin produktionsplanlægning for fjerde kvartal og derfor måske i et vist omfang blev forfordelt. Men da sagsøgerens anbringende ikke angår denne forsinkelse i meddelelsen af kvoten, er det på dette punkt — for så vidt angår den påståede forskelsbehandling — tilstrækkeligt at fastslå, at anbringendet ikke kan forkastes allerede med den begrundelse, at kvoten ikke blev opbrugt. Det kan heller ikke i almindelighed hævdes, at sagsøgeren ikke skulle have en interesse i forholdet. Hvis sagerne vindes, vil det nemlig kunne føre til, at en betydelig del af produktionen af armeringstål bliver overført fra polyproducenterne til monoproducenterne, og dermed til, at det ikke længere vil forholde sig således, at de sidstnævnte ikke kan udnytte deres kvote.

Derimod har Kommissionen efter min opfattelse fuldstændig ret i, at den ulige intensitet, hvormed krisen har ramt de forskellige produktgrupper, på grund af det rimelige forhold mellem mål og midler, som artikel 58's formål kræver, også kan eller skal føre til, at produktionsnedskæringerne afpasses efter krisens intensitet på delmarkederne for jern- og stålproduktionen som helhed. Sagsøgerens argumentation på dette punkt kan således ikke tages til følge. Endvidere har Kommissionen anført, at nedslaget i reduktionssatserne for mindre og mellemstore jern- og stålvirksomheder, der opfylder de særlige kriterier, jeg allerede har nævnt, ikke er fastsat vilkårligt og specielt ikke indebærer en anerkendelse af en ulige behandling, som de nævnte virksomheder skulle være udsat for, også efter indførelsen af undtagelsesbestemmelserne. For så vidt angår denne indsigelse, er det efter min opfattelse i denne sammenhæng tilstrækkeligt at fastslå, at sagsøgerens argumenter vedrørende de nævnte undtagelsesbestemmelser helt klart kun er fremført til støtte for det generelle anbringende om, at reduktionen af monoproducenternes samlede produktion ikke må være større end reduktionen af polyproducenternes produktion. Af mine bemærkninger om, at jeg kan tilslutte mig Kommissionens udtalelser om dette generelle anbringende, følger automatisk, at heller ikke dette argument kan tages til følge.

Sammenfattende må jeg give Kommissionen medhold i, at der i disse sager ikke er ført bevis for, at virksomheder i samme situation er behandlet ulige. For ikke at foregribe behandlingen af det helt forskellige problemkompleks i Walz-stahl- Vereinigung og Thyssen AGsagerne bør den nærmere begrundelse for dette resultat dog ikke være den samme som den, Kommissionen har givet for resultatet.

Virksomheder, der fremstiller forskellige grupper af jern- og stålprodukter, som rammes forskelligt af krisen, befinder sig på baggrund af formålene med artikel 58 og det generelle kvotesystem i en situation, der adskiller sig væsentligt fra den, som monoproducenter, der udelukkende fremstiller produkter, der er relativt hårdt ramt af krisen, er udsat for. Disse monoproducenter kan derfor ikke ved at påberåbe sig forbudet mod forskelsbehandling kræve, at deres samlede produktionsmuligheder ikke nedsættes med en højere procentdel af deres referenceproduktion end de procentdele, hvormed polyproducenternes samlede produktionsmuligheder nedsættes. Anbringendet bør derfor ikke tages til følge.

3. Den påståede tilsidesættelse af artikel 14a i beslutning nr. 1831/81

I sagerne 31/82 og 138/82 har sagsøgeren endvidere fremført det særlige anbringende, at de individuelle beslutninger er i strid med artikel 14a i den generelle beslutning nr. 1831/81, som ændret ved de generelle beslutninger nr. 1832/81 og 2804/81.

Artikel 14a har følgende ordlyd:

»Dersom Kommissionen efter anmodning indgivet af en virksomhed, hvis værk er beliggende i Grækenland, konstaterer, at kvotesystemet giver virksomheden usædvanlige vanskeligheder, som vil kunne forhindre tilpasningen til den strukturudvikling, som landets erhvervsliv gennemløber, vil Kommissionen i rimelig grad ændre referenceproduktionerne for virksomheden og de pågældende produkter«.

Efter sagsøgerens opfattelse indebærer artiklens ordlyd en forpligtelse for Kommissionen til på ethvert tidspunkt at fastsætte den individuelle kvote for græske jern- og stålvirksomheder på en sådan måde, at deres produktion ikke bliver lavere end den gennemsnitlige kapacitetsudnyttelse i Fællesskabet. Dette hævdes også at følge af lighedsprincippet. Den gennemsnitlige udnyttelsesgrad i EF-landenes jern- og stålindustri lå imidlertid på 63 % i 1981, mens sagsøgeren i henhold til de individuelle beslutninger kun havde ret til højst at udnytte 54 % af sin kapacitet.

Med hensyn til dette anbringende har Kommissionen i sine indlæg med rette henvist til, at artikel 14a ikke giver hjemmel for en generel undtagelse for alle græsk jern- og stålproducenter. Bestemmelsen giver kun mulighed for individuelle tilpasninger efter anmodning fra en enkeltvirksomhed, når Kommissionen for virksomhedens vedkommende konstaterer, at kvotesystemet giver den usædvanlige vanskeligheder, som nærmere beskrevet i artiklen. Det fremgår ikke af stævningerne, at sagsøgeren skulle have fremsat anmodninger i henhold til artikel 14a, eller at de skulle være blevet afslået. Søgsmålene skulle i så fald have været rettet mod afslagene.

Desuden har Kommissionen i sine indlæg med rette henvist til, at virksomhedernes produktionskapacitet ikke anvendes som kriterium i den generelle beslutning nr. 1831/81. Også i artikel 14a anvendes der rent faktisk helt andre kriterier, hvorefter de individuelle, specielle tilpasningsmuligheder udelukkende knyttes til strukturudviklingen i den græske økonomi. Endvidere har Kommissionen med rette henvist til, at Domstolen i sine tidligere afgørelser til stadighed har anerkendt det af Kommissionen anvendte kriterium på grundlag af den faktiske produktion som et rimeligt kriterium i EKSF-traktatens artikel 58, stk. 2's forstand. Heller ikke dette anbringende kan således tages til følge.

4. Konklusion

På grundlag af denne gennemgang af sagerne skal jeg foreslå:

1. at sagsøgte frifindes,

2. at sagsøgeren tilpligtes at betale omkostningerne.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.

( 2 ) – O.a.: Jfr. definitionerne af mono- og polyproducenter i afsnit 2.

( 3 ) – Jfr. beslutning nr. 1698/82, for så vidt angår den tilsvarende bestemmelse, der var gaildende for tredje kvartal.