RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

12. september 2000

Sag T-259/97

Rui Teixeira Neves

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — pligt til at udvise loyalitet og den værdighed, stillingen kræver — princippet om magtadskillelse — fagforeningsfrihed — disciplinærordning — sanktion«

Fuldstændig gengivelse på portugisisk II - 773

Angående:

Påstand dels om annullation af en afgørelse truffet af De Europæiske Fællesskabers Domstol den 20. januar 1997, hvorved sagsøgeren blev pålagt en disciplinær sanktion i form af en indplacering på et lavere løntrin, dels om erstatning for den ikke-økonomiske skade, sagsøger har lidt som følge af denne afgørelse.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – disciplinærordning – disciplinær procedure – fristen i artikel 7, stk. 3, i bilag IX til vedtægten, inden for hvilken ansættelsesmyndigheden skal træffe afgørelse – forvaltningens pligt til at handle inden for en rimelig frist – tilsidesættelse – virkninger – institutionens pådragelse af erstatningsansvar – vurdering af begrebet en rimelig frist – den tid, der er forløbet mellem en handling i disciplinærsagen og en efterfølgende handling, skal tages i betragtning

Tjenestemænd – disciplinærordning – disciplinær procedure – ansættelsesmyndighedens høring af tjenestemanden – forudgående høring inden ansættelsesmyndigheden træffer afgørelse om indberetning af sagen for disciplinærrådet – formål – pligt til at gøre den indberettede tjenestemand bekendt med de forhold, der påklages – rækkevidde

Tjenestemænd – disciplinærordning – tjenestemand ved Domstolen – æreskrænkelser over for institutionen – ansættelsesmyndighedens disciplinære myndighed – Rettens kompetence til at kontrollere lovligheden af en disciplinær sanktion

Den almindelige loyalitetspligt, der følger af vedtægtens artikel 11, stk. 1, artikel 12, stk. 1, og artikel 21, stk. 1, påhviler enhver tjenestemand, ikke kun i forhold til sine overordnede, men også i forhold til den institution, han henhører under. Domstolen og Retten i Første Instans udgør imidlertid administrativt én institution. Heraf følger, at den institution, som en tjenestemand ved Domstolen har en loyalitetspligt over for, omfatter både Domstolen og Retten i Første Instans. En adfærd af en tjenestemand ved Domstolen, der vil kunne nedsætte værdigheden og anseelsen af Retten i Første Instans, udgør således en overtrædelse af vedtægtens artikel 11, stk. 1, artikel 12, stk. 1, og artikel 21, stk. 1. Desuden kan det ikke antages, at udbredelsen af udtalelser, der er æreskrænkende for medlemmer af Retten under udførelsen af deres dommerembede, ikke skader Fællesskabets omdømme og som følge heraf dets interesser. Endvidere er det for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der forligger en overtrædelse af de tjenstlige pligter, der er fastsat i vedtægten, uden betydning, om den pågældende tjenestemands påstande vedrører virksomheden af medlemmer af en fællesskabsinstitution. Det er tilstrækkeligt, at de er krænkende for de pågældende personers ære. De tjenstlige pligter, der er fastsat i vedtægten, omfatter nemlig tjenestemandens pligt til at afholde sig fra enhver handling, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver. Injurier, som en tjenestemand fremsætter offentligt, og som er æreskrænkende for de personer, som de vedrører, er i sig selv krænkende for den værdighed, hans stilling kræver, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 12, stk. 1. (jf præmis 44-47) Henvisning til: Retten, 26. november 1991, Williams mod Revisionsretten, præmis 72, 76 og 80; Retten, 7. marts 1996, Williams mod Revisionsretten, præmis 66; Retten, 17. januar 1997, Williams mod Revisionsretten, præmis 21 og 22.

En tjenestemand ved Domstolen kan ikke påberåbe sig, at ansættelsesmyndighedens disciplinære myndighed over ham og Rettens kompetence til at kontrollere lovligheden af en disciplinær sanktion, der pålægges tjenestemanden på grund af æreskrænkelser over for institutionen, er i strid med principperne om magtadskillelse, om ligebehandling af tjenestemænd fra forskellige institutioner og om dommerens upartiskhed. For det første er der ingen sammenblanding, der er i strid med princippet om magtadskillelse mellem Retten, der udøver sin domstolskontrol, og Domstolens personaleafdeling, idet medlemmerne af Retten hverken direkte eller indirekte kan udøve eller henstille, at der bliver udøvet disciplinær myndighed over for Domstolens tjenestemænd for handlinger, der er knyttet til sagen. Det fremgår nemlig af artikel 3, stk. 2, og artikel 6, stk. 3, i Domstolens afgørelse af 25. januar 1995 om udøvelsen af de beføjelser, som ansættelsesmyndigheden er tillagt i henhold til vedtægten, at bemyndigelsen til at træffe afgørelse om at indlede den disciplinære procedure udelukkende tilkommer den administrative komité — for tjenestemænd i kategori A og tjenestegruppe LA — og justitssekretæren - for tjenestemænd i kategori B, C og D. Der eksisterer intet over- og underordnelsesforhold mellem medlemmerne af Retten på den ene side og den administrative komité eller justitssekretæren på den anden side. For det andet er der ingen forskel i behandlingen af Domstolens tjenestemænd på den ene side og andre fællesskabsinstitutioners tjenestemænd på den anden side. Udbredelsen af injurierende udtalelser, der er æreskrænkende for medlemmerne af Retten, er i henhold til vedtægtens artikel 11, stk. 1, artikel 12, stk. 1, og artikel 21, stk. 1, en overtrædelse af de tjenstlige pligter for enhver tjenestemand, da æreskrænkelserne krænker Fællesskabets interesser og nedsætter EU-tjenestemandens værdighed. Endelig har, som det fremgår af undersøgelsen af de regler, der gælder for ansatte i internationale offentlige tjenester, og af visse medlemsstaters forfatningsret, princippet om dommerens upartiskhed ikke absolut gyldighed. Almene hensyn, navnlig hensynet til visse institutioners uafhængighed, kan nemlig kræve, at der indføres begrænsninger i princippets anvendelse. Hensynet til Fællesskabets retsinstanser kræver, at alle disciplinære spørgsmål, der vedrører tjenestemænd ansat ved Retten eller Domstolen, herunder de spørgsmål om udbredelse af injurierende udtalelser, der er æreskrænkende for medlemmerne af disse institutioner under udførelsen af deres embede, er unddraget de nationale domstoles beføjelser. (jf. præmis 49, 50 og 51)

I modsætning til høringen i vedtægtens artikel 87, stk. 1, skal den høring, der er fastsat i artikel 87, stk. 2, udelukkende give ansættelsesmyndigheden adgang til umiddelbart at vurdere - i lyset af tjenestemandens oplysninger - hvorvidt de forhold, som tjenestemanden lægges til last, faktisk er begået, hvor alvorlige disse forhold er, samt at give ansættelsesmyndigheden mulighed for at danne sig en mening om, hvorvidt den pågældende sag skal forelægges Disciplinærrådet med henblik på at træffe en afgørelse om en disciplinær sanktion. Henset til dette formål med den forudgående høring, og da der ikke foreligger vedtægtsbestemmelser, der forpligter ansættelsesmyndigheden til at forelægge tjenestemanden de dokumenter, der udgør sagens akter på dette stadium af den disciplinære procedure, er ansættelsesmyndigheden - når den berørte tjenestemand ikke anmoder om disse dokumenter - ikke forpligtet til at underrette tjenestemanden om hele indholdet af begæringen om at indlede disciplinær forfølgning mod ham. Det er tilstrækkeligt, at den berørte tjenestemand får forelagt klare oplysninger om alle de forhold, der i begæringen lægges tjenestemanden til last, og hvilke vedtægtsbestemmelser der gøres gældende over for ham. (jf. præmis 66 og 67)

En tjenestemands pligt til at udvise den værdighed, hans stilling kræver, skal opfyldes under alle forhold. Heraf følger, at en tjenestemand ikke kan bruge udøvelsen af fagforeningsfriheden som et påskud til straffrit at tilsidesætte sine tjenstlige forpligtelser. Visse omstændigheder kan dog berettige til en mindre streng fortolkning af pligten til at udvise tilbageholdenhed. Dette er bl.a. tilfældet, når tjenestemanden udøver retten til ytringsfriheden under en generalforsamling for personalet. I et sådant tilfælde vil pligten til at udvise tilbageholdenhed kun anses for tilsidesat, såfremt tjenestemanden anvender groft krænkende udtryk eller udtryk, som udgør et groft angreb på den respekt, som tilkommer de berørte personer. (jf. præmis 94, 95 og 96) Henvisning til: Retten, 7. marts 1996, Williams mod Revisionsretten, præmis 68; Domstolen, 16. december 1999, sag C-150/98 P, ØSU mod E., Sml. I, s. 8877, præmis 15.

Når der er ført bevis for de forhold, tjenestemanden lægges til last, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge den disciplinære sanktion, der er passende. Fællesskabets retsinstanser kan ikke sætte deres vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens, undtagen i tilfælde af åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning. (jf. præmis 108) Henvisning til: Retten, 18. december 1997, sag T-12/94, Daffix mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 453, og II, s. 1197, præmis 63.