DOMSTOLENS DOM AF 21. MARTS 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - FRIE VAREBEVAEGELSER - AFGIFT MED TILSVARENDE VIRKNING SOM TOLD - TJENESTEYDELSER TIL FLERE VIRKSOMHEDER SAMTIDIG - VEDERLAGET IKKE I RIMELIGT FORHOLD TIL OMKOSTNINGERNE VED TJENESTEYDELSERNE. - SAG C-209/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-01575



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Frie varebevaegelser - told - afgifter med tilsvarende virkning - vederlag for ydelser udfoert i forbindelse med toldkontrol - opkraevning hos hver enkelt af de virksomheder, der samtidigt modtager ydelsen - misforhold mellem beloebet og omkostningerne ved ydelsen - retsstridigt

(EOEF-Traktaten, art. 9, 12, 13 og 16)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesaetter sine forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, saafremt den i forbindelse med toldbehandling som led i samhandelen inden for Faellesskabet - naar ydelser udfoeres samtidig for flere virksomheder - af hver enkelt virksomhed opkraever et vederlag, der i visse tilfaelde staar i misforhold til den ydelse, som udfoeres for de erhvervsdrivende, idet der opkraeves et antal gebyrer, som svarer til antallet af de beroerte virksomheder, og det beloeb, disse skal betale, dermed kan overstige de faktiske omkostninger, som er forbundet med kontrolekspeditionerne.

Dommens præmisser

1 Ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. juli 1989, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, idet der i Italien, naar ydelser udfoeres samtidig for flere virksomheder i forbindelse med toldbehandling som led i samhandelen inden for Faellesskabet, hos hver enkelt virksomhed opkraeves et vederlag, der staar i misforhold til de med de udfoerte ydelser forbundne omkostninger.

2 De italienske ministerielle dekreter af 29. juli 1971 (GURI nr. 193 af 31.7.1971) og 30. januar 1979 (GURI nr. 35 af 5.2.1979) fastlaegger den ordning, der gaelder vedroerende de vederlag, som virksomheder skal betale for toldbehandling, der foretages uden for toldmyndighedernes normale geografiske arbejdsomraade eller uden for normal arbejdstid. Naar der udfoeres ydelser samtidig for flere virksomheder, foelger det af denne ordning, at "personalet [har] krav paa et fast vederlag fastsat paa grundlag af arten og varigheden af den hoejst betalte ydelse, saaledes at hver virksomhed selvstaendigt skal betale vederlagene for de ydelser, den har anmodet om, uanset de vederlag, som betales af de paagaeldende andre virksomheder". Dekretet af 30. januar 1979 indeholder dog bestemmelse om, at angaar den ydelse, der oenskes udfoert, en samlet forsendelse af varer tilhoerende flere, anses ydelsen for udfoert for en enkelt virksomhed. Endelig bemaerkes, at det er ubestridt, at ved opkraevningen af de vederlag, som virksomhederne skal betales, regnes i Den Italienske Republik en ydelse med et tidsforbrug paa mindre end en time som en ydelse med et tidsforbrug paa en hel time.

3 Kommissionen er af den opfattelse, at det foelger af den omtvistede ordning, at naar ydelser udfoeres samtidig for flere virksomheder - bortset fra tilfaelde, hvor varer transporteres som samleladninger - skal der i Den Italienske Republik betales et vederlag, der staar i misforhold til de med de udfoerte ydelser forbundne omkostninger, idet vederlaget opkraeves et antal gange svarende til antallet af de paagaeldende virksomheder, og idet vederlaget ikke fastsaettes paa grundlag af den tid, som personalet rent faktisk har brugt til at foretage toldbehandlingen. Da Kommissionen fandt, at den oekonomiske byrde, som dermed paalaegges de erhvervsdrivende, er en afgift med tilsvarende virkning som told, der strider mod Traktatens artikel 9 ff., indledte den en procedure i medfoer af Traktatens artikel 169 mod Den Italienske Republik.

4 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

5 Den italienske regering har bestridt rigtigheden af Kommissionens opfattelse og i foerste raekke gjort gaeldende, at de samlede aarlige indtaegter i forbindelse med ydelser udfoert for erhvervsdrivende under omstaendigheder, der ligger ud over normal tjeneste for ansatte ved toldmyndighederne, ikke er tilstraekkelige til at daekke de udgifter, som sagsoegte maa afholde for, at disse ydelser kan udfoeres. Den italienske regering anfoerer herefter, at godtgoerelserne til de ansatte ved toldmyndighederne, saaledes som det er tilfaeldet for alle tjenestemaend i Italien, fastsaettes paa basis af hele timer, og at en pro rata-opdeling af vederlaget paa grundlag af tidsforbruget i forbindelse med en ekspedition udfoert for flere virksomheder ville indbringe ubetydelige beloeb, der i sidste instans ville blive opslugt af de administrative omkostninger ved at foretage en saadan beregning. Det er endvidere ikke praktisk muligt at anvende en ordning, hvorefter vederlaget kun opkraeves hos en enkelt virksomhed. Endelig anfoerer sagsoegte, at det vederlag pr. time, som toldmyndighederne opkraever, repraesenterer omkring en tredjedel af de omkostninger, der er forbundet med at udfoere en ekstraordinaer ydelse med et tidsforbrug paa en time, saaledes at det vederlag, som de erhvervsdrivende skal betale, i realiteten er et fast vederlag for 20 minutters arbejde. Naar henses til det gennemsnitlige tidsforbrug i forbindelse med en toldekspedition, er denne beregningsmetode i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

6 Det bemaerkes indledningsvis, at de praktiske foelger af den italienske regerings angivelige traktatbrud er ubetydelige, hvilket Kommissionen under den mundtlige forhandling da heller ikke har villet udelukke. Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis (jf. dom af 21.6.1988, sag 415/85, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 3097, praemis 9 og dom af 21.6.1988, sag 416/85, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 3127, praemis 9), at traktatbrudssager er undergivet objektive regler, og at det alene tilkommer Kommissionen at vurdere, om der boer anlaegges traktatbrudssag ved Domstolen. Domstolen maa derfor undersoege, hvorvidt det paastaaede traktatbrud foreligger.

7 Ved vurderingen af, om der boer gives Kommissionen medhold i den af den anlagte sag, bemaerkes indledningsvis, at saaledes som Domstolen har fastslaaet flere gange (jf. f.eks. dom af 14.3.1990, sag C-137/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 847), er forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told begrundet i det forhold, at selv minimale oekonomiske byrder ved graenseoverskridelsen hindrer varernes bevaegelighed, idet saadanne afgifter kunstigt forhoejer priserne paa indfoerte eller udfoerte varer i forhold til priserne paa indenlandske varer. Foelgelig udgoer enhver oekonomisk byrde, som paalaegges ensidigt og belaster varer ved graenseoverskridelsen, uanset benaevnelse eller opkraevningsmaade, en afgift med tilsvarende virkning som told i den i Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16 forudsatte betydning.

8 Det er i sagen ikke blevet bestridt, at den i italiensk lovgivning fastsatte afgift rammer varerne, naar disse overskrider graensen, og at afgiften laegges oven i transportomkostningerne og dermed forhoejer prisen for de transporterede varer.

9 Ifoelge Domstolens praksis kan en saadan afgift dog ikke anses som en afgift med tilsvarende virkning som told, saafremt den er et vederlag for en ydelse, der rent faktisk udfoeres for den erhvervsdrivende, og den staar i et rimeligt forhold til denne ydelse (jf. f.eks. dom af 25.1.1977, sag 46/76, Bauhuis, Sml. s. 5, dom af 31.5.1979, sag 132/78, Denkavit, Sml. s. 1923 og dom af 17.5.1983, sag 132/82, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1649).

10 Domstolen har herved allerede tidligere fastslaaet, at det er foreneligt med Traktatens regler at opkraeve afgifter for toldbehandling, paa betingelse af at disse ikke overstiger de faktiske omkostninger, der er forbundet med de ekspeditioner, i forbindelse med hvilke de opkraeves (jf. dom af 12.7.1977, sag 89/76, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. s. 1355, praemis 16). I dommen af 2. maj 1990 (sag C-111/89, Bakker, Sml. I, s. 1735, praemis 12) fremhaevede Domstolen naermere, at denne betingelse kun er opfyldt, saafremt der bestaar en direkte sammenhaeng mellem gebyrets stoerrelse og omkostningerne ved den konkrete kontrol, for hvilken gebyret opkraeves. Domstolen har yderligere fastslaaet (dom af 2.5.1990, Bakker, jf. ovenfor, praemis 13), at der bestaar en saadan sammenhaeng, naar gebyret beregnes paa grundlag af kontrollens varighed, antallet af de hermed beskaeftigede personer, de direkte omkostninger, de generelle omkostninger eller eventuelt andre faktorer af samme art.

11 Domstolen har endvidere i dommen af 2. maj 1990, Bakker, jf. ovenfor, praemis 13, fremhaevet, at dens naermere angivelser vedroerende de faktorer, der vil kunne laegges til grund ved beregningen af gebyrets stoerrelse, ikke udelukker, at kontrolomkostningerne skoensmaessigt fastsaettes til et bestemt beloeb, f.eks. i form af en fast timebetaling.

12 Hvad naermere angaar den omtvistede italienske ordning, bemaerkes indledningsvis, at det i sagen er ubestridt, at en ydelse udfoeres for virksomhederne, og at en ordning med skoensmaessig gebyrfastsaettelse til bestemte beloeb, naar henses til den ovenfor refererede praksis, ikke kan kritiseres.

13 Det bemaerkes dog om de italienske myndigheders metode til beregning af gebyrerne, at den omtvistede ordning - hvorefter hver virksomhed i tilfaelde af ydelser udfoert samtidig for flere erhvervsdrivende fuldt ud skal betale det faste vederlag for en ydelse af en times varighed, selv om kontrolekspeditionen varer betydeligt kortere - under visse omstaendigheder kan bevirke, at der for den paagaeldende ekspedition opkraeves et vederlag, som overstiger de faktiske omkostninger, saaledes som dette begreb er naermere fastlagt i den ovenfor refererede praksis. Den i Italien gaeldende beregningsmetode kan saaledes f.eks. medfoere, at der hos fem erhvervsdrivende opkraeves fem timevederlag for en ydelse med et samlet tidsforbrug paa 30 minutter.

14 Det fremgaar nemlig af de talangivelser, som sagsoegte selv har fremlagt vedroerende timetaksten og vedroerende de med kontrollen forbundne omkostninger, at det samlede vederlag, der opkraeves hos de paagaeldende virksomheder, i visse tilfaelde og nogle gange i betydeligt omfang kan overstige de udgifter, som udfoerelsen af ydelsen ifoelge den italienske regering belaster statskassen med.

15 Det bemaerkes herved, at selv om det maatte laegges til grund som anfoert af den italienske regering, at det beloeb pr. time, der opkraeves, gennemsnitligt kun repraesenterer en tredjedel af omkostningerne ved at udfoere ydelsen, overstiger de gebyrer, som de erhvervsdrivende skal betale - saaledes som generaladvokaten har anfoert i punkt 14 i sit forslag til afgoerelse - omkostningerne ved kontrollen i alle tilfaelde, hvor ydelsen udfoeres samtidig for flere end tre virksomheder.

16 Det maa herefter fastslaas, at der i henhold til den omtvistede italienske ordning i visse tilfaelde opkraeves et vederlag, der staar i misforhold til den ydelse, som udfoeres for de erhvervsdrivende, for saa vidt ordningen medfoerer opkraevning af et antal gebyrer, der svarer til antallet af de beroerte virksomheder, og for saa vidt det beloeb, disse skal betale, dermed overstiger de faktiske omkostninger, der er forbundet med kontrolekspeditionerne.

17 Hvad angaar det af den italienske regering anfoerte, hvorefter det ikke er muligt i praksis at foretage en opdeling af vederlaget i forhold til tidsforbruget i forbindelse med en ekspedition, der udfoeres for flere virksomheder, og det heller ikke er muligt at opkraeve dette vederlag hos en enkelt virksomhed, bemaerkes blot, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig vanskeligheder af praktisk art som begrundelse for en manglende overholdelse af forpligtelser, der foelger af faellesskabsretten.

18 Den italienske regering har endvidere til stoette for sin frifindelsespaastand gjort gaeldende, at de omtvistede ekspeditioner under alle omstaendigheder har marginal betydning. Det drejer sig saaledes om enkeltstaaende tilfaelde omfattende smaa samlede forsendelser af varer, der ikke er saerskilt emballerede, eller som afventer indladning, og for hvilke det naeppe forekommer, at der er behov for en omgaaende toldbehandling, som kunne begrunde, at toldmyndighederne foretager en saadan uden for normal arbejdstid eller uden for deres normale geografiske arbejdsomraade.

19 Dette kan ikke laegges til grund. Selv om de i sagen omtvistede ekspeditioner maatte have en begraenset betydning, maa der nemlig gives Kommissionen medhold i, at medlemsstaternes tilsidesaettelse af deres forpligtelser i henhold til Traktaten udgoer et traktatbrud, uanset hyppigheden og omfanget af de paatalte tilfaelde.

20 Det maa herefter fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, idet der i Italien, naar ydelser udfoeres samtidig for flere virksomheder i forbindelse med toldbehandling som led i samhandelen inden for Faellesskabet, hos hver enkelt virksomhed opkraeves et vederlag, der staar i misforhold til de med de udfoerte ydelser forbundne omkostninger.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

21 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Den Italienske Republik har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, idet der i Italien, naar ydelser udfoeres samtidig for flere virksomheder i forbindelse med toldbehandling som led i samhandelen inden for Faellesskabet, hos hver enkelt virksomhed opkraeves et vederlag, der staar i misforhold til de med de udfoerte ydelser forbundne omkostninger.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.